Krejčí z Panamy

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román

Děj románu je zasazen do současné Panamy. Harry Pendel je majitelem krejčovské firmy, jejímiž dveřmi procházejí všichni, kteří ve Střední Americe něco znamenají. Záhadný a požitkářský Andrew Osnard je špion pocházející z Etonu. Jeho tajná mise má dva hlavní cíle – pozorně sledovat politická jednání ohledně převzetí panamského kanálu Američany a zároveň získat pro sebe pohádkové jmění. A Osnard ví o Pendelovi víc než Pendel sám o sobě…

Copyright © 1996 by David Cornwell

All Rights Reserved

Translation © Norbert Riethof, 1998

Copyright© ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického zhodnocení.

Z anglického originálu THE TAILOR OF PANAMA

vydaného nakladatelstvím Hodder and Stoughton Ltd.

338 Euston Road, London NW1 3BH

přeložil Norbert Riethof

Redakční úprava Petra Zemánková, Hana Porebská

Grafická úprava obálky Radek Urbiš

Sazba Lumír Kaděra

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., v edici Klokan,

Frýdek-Místek, 1998

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Štefánikova 2, Český Těšín

Vydání první

ISBN 80-7218-147-5

Na paměť Rainera Heumanna,

literárního agenta,

džentlmena

a přítele.

„Quel Panamá!“

Výraz běžně užívaný ve Francii

na začátku tohoto století. Vyjadřuje nezvladatelný chaos.

(Viz pozoruhodný román Davida McCullougha

„Cesta mezi moři“)

1. KAPITOLA

V tropické Panamě bylo naprosto obyčejné páteční odpoledne, až do chvíle, než Andrew Osnard vrazil do obchodu Harryho Pendela a dožadoval se, aby mu vzali míru na šaty. Když tam vtrhnul, byl Pendel ještě sám sebou. Když odtamtud zmizel, byl Pendel již někým jiným. Celkový uplynulý čas: sedmdesát sedm minut podle mahagonových hodin od Samuela Colliera z Ecclesu, jedné z mnoha starožitností domu firmy Pendel & Braithwaite, společnosti s ručením omezeným, Královští Krejčí, dříve ze Savile Row v Londýně a momentálně na Vía España v Panama City.

Konec můžete klidně vynechat. Nic podstatného vám neřekne. Postačí P & B jako zkratka.

* * *

Den začal přesně v šest hodin, kdy Pendela naráz probudil rámus pásových pil, hluk ze stavby a z ulice v údolí a hřmotný mužský hlas z armádního rádia. „Já tam nebyl, udělali to ti ostatní dva chlapi, ona mi dala první ránu a udělala to úmyslně, Ctihodnosti,“ zněla první ranní zpráva a Pendel měl pocit hrozícího potrestání, ale ještě nevěděl proč. Vzápětí si vzpomněl na schůzku se zástupcem banky sjednanou na půl devátou a vyskočil z postele právě ve chvíli, kdy jeho žena Louisa zakvílela: „Ne, ne,“ a přetáhla si deku přes hlavu, protože rána nenáviděla ze všeho nejvíc.

„Proč ne ‚ano, ano, ano‘ pro změnu?“ zeptal se jejího obrazu v zrcadle, zatímco čekal, až z kohoutku začne téct teplá voda. „Musíme to brát trochu optimisticky, co říkáš, Lou?“

Louisa si povzdechla, ale její tělo pod pokrývkou se ani nepohnulo, a tak si Pendel začal vymýšlet pohotové odpovědi na zprávy z rádia, aby si trochu zlepšil náladu.

„Velitel Jižního velitelství amerických ozbrojených sil včera znovu prohlásil, že Spojené státy dodrží své smluvní závazky vůči Panamě, a to principiálně i fakticky,“ pronesl hlasatel se vší vážností.

„To je trik, miláčku,“ Pendel si nanesl na tvář holicí pěnu. „Kdyby to nebyl trik, tak byste to pořád neříkal, viďte, generále?“

„Panamský prezident přicestoval dnes do Hongkongu, kde začíná jeho čtrnáctidenní cesta po hlavních městech jihovýchodní Asie,“ řekl hlasatel.

„No vida, tady je tvůj šéf!“ zvolal Pendel a zvedl zamydlenou ruku, aby si získal Louisinu pozornost.

„Doprovází ho skupina obchodních a finančních expertů, včetně jeho poradce pro budoucí rozvoj panamského průplavu doktora Ernesta Delgada.“

„Dobrá práce, Ernie,“ řekl Pendel pochvalně a díval se přitom na svou ležící manželku.

„V pondělí odcestuje prezident a jeho doprovod do Tokia k důležitým jednáním zaměřeným na podporu japonských investic v Panamě,“ pokračoval hlasatel.

„A gejšy se nebudou stačit divit,“ řekl Pendel trochu tišeji, když si holil levou líci. „Až bude náš Ernie na lovu.“

Louisa se okamžitě probrala.

„Harry, nepřeju si, abys o Ernestovi mluvil tímhle tónem, ani v žertu.“

„Ne, drahoušku. Omlouvám se, drahoušku. Už se to nestane. Nikdy,“ sliboval, zatímco si holil těžko dostupné místo pod nosem.

Ale Louise to nestačilo.

„Proč nemůže Panama investovat v Panamě?“ stěžovala si, když odhrnovala přikrývku a posadila se zpříma v bílé lněné noční košili, kterou zdědila po své matce. „Proč to za nás musí dělat Asijci? Bohatí jsme dost. Jenom v tomhle městě máme sto sedm bank, no ne? Proč nemůžeme použít naše peníze z obchodů s drogami a postavit si vlastní továrny a školy a nemocnice?“

V množném čísle nemluvila náhodou. Louisa byla „Zonianka“ vyrůstající v zóně kolem průplavu v době, kdy díky lichvářské dohodě měla být navždy americkým teritoriem, i když byla jen deset mil široká, padesát mil dlouhá a obklopená opovrhovanými Panamci. Její zesnulý otec byl armádní inženýr, který po převelení do průplavu odešel předčasně do důchodu a vypomáhal v Průplavní společnosti. Její zesnulá matka byla učitelkou liberální biblistiky v jedné ze segregovaných škol v průplavu.

„Víš, co se říká, drahoušku,“ odpověděl Pendel, když se holil pod zvednutým ušním lalůčkem. Holil se jako nějaký malíř, který zbožňuje své tuby a štětce. „Panama není země, ale kasino. A my víme, kdo to kasino řídí. Pro jednoho z nich pracuješ, nemám pravdu?“

Už to zase pokazil. Když měl špatné svědomí, nemohl si pomoci, stejně jako Louisa nemohla udělat nic jiného než se dotčeně zvednout.

„Ne, Harry, nemáš pravdu. Pracuju pro Ernesta Delgada a Ernesto není jedním z nich. Ernesto je čestný člověk, který má své ideály a který si přeje, aby se Panama stala svobodným a suverénním státem ve společnosti národů. Na rozdíl od nich si nesnaží jen nahrabat rozprodáváním národního bohatství. Takový člověk je v téhle zemi velmi vzácný.“

Pendel se zastyděl, ale místo odpovědi pustil sprchu a strčil pod ni ruku.

„Už je zase nízký tlak,“ řekl nahlas. „To máme za to, že bydlíme na kopci.“

Louisa vyskočila z postele a přes hlavu strhla noční košili. Měla dlouhou, štíhlou postavu, tmavé husté vlasy a ňadra vysoko, tak jako mívají sportovkyně. Když se na chvíli zapomněla kontrolovat, byla nádherná. Ale když ztráta kontroly pominula, ohnula záda a nasadila otrávený výraz.

„Jeden dobrý člověk, Harry,“ trvala na svém, když si zastrkávala vlasy do koupací čepice. „To by stačilo k tomu, aby tahle země fungovala. Jeden dobrý člověk Ernestova formátu. Ne další řečník, ne další egocentrik, stačil by jeden dobrý člověk s křesťanskou morálkou. Jeden slušný a nezkorumpovaný, schopný organizátor, který by opravil silnice a kanály, poradil si s chudobou, kriminalitou a drogami, zachránil průplav a neprodával ho tomu, kdo nabízí nejvíc. Ernesto si upřímně přeje, aby tím člověkem byl on. Tobě ani komukoliv jinému nepřísluší ho pomlouvat.“

* * *

Na krejčího je Harry Pendel překvapivě svalnatý. Možná si je toho vědom, protože chodí poněkud shrbeně. Je vysoký a rozložitý, s prošedivělými, nakrátko ostříhanými vlasy. Má velkou hruď a silná ramena, jako mívají boxeři. Přesto je jeho chůze majestátní a disciplinovaná. Paže nejprve uvolněným pohybem vymrští před sebe, ale za jeho pevná záda již směřují v souměrných křivkách. Je to chůze, jaká se vidí při přehlídkách čestné stráže nebo před popravou, kterou odsouzený přijímá s vrozenou důstojností. Ve svých představách již Pendel absolvoval obojí. Jeden rozparek vzadu na kabátě, víc by si nedovolil. Říká tomu Braithwaitův zákon.

Ale bylo to právě v jeho čtyřiceti letech, kdy radost a chuť do života byly na jeho tváři nejzřetelnější. Z dětsky modrých očí vyzařovala nekajícná nevinnost. Dokonce i ve spánku se na jeho rtech objevoval hřejivý a klidný úsměv. Když člověk něco takového neočekávaně spatřil, cítil se hned o něco lépe.

* * *

Velcí Muži Panamy mají krásné černé sekretářky v upjatých modrých uniformách, jaké nosí průvodčí v autobuse. Mají vypolstrované, ocelí vyztužené neprůstřelné dveře z týkového dřeva s mosaznými klikami, které nemůžete otočit, protože se dveře otevírají bzučákem zevnitř, aby Velké Muže nemohl nikdo unést. Rozlehlá a moderní kancelář Ramóna Rudda v šestnáctém patře měla tónovaná okna od podlahy až ke stropu s výhledem na záliv a ke stolu velikosti tenisového kurtu se Ramón Rudd tisknul jako velmi malá krysa k obrovskému plovoucímu prknu. Byl to malý, podsaditý muž, s temně namodralým obličejem, lesklými tmavými vlasy, modročernými kotletami a jasnýma hladovýma očima. Aby nevyšel ze cviku, zatvrzele mluvil anglicky, a to většinou nosem. Zaplatil velké peníze za vypátrání svého rodokmenu a tvrdil, že pochází z rodu skotských dobrodruhů, kteří tu zůstali po ztroskotání Dariénu. Před šesti týdny si objednal sukni z tartanu klanu Ruddů, aby se mohl zúčastnit skotské tancovačky v Clubu Unión. Ramón Rudd dlužil Pendelovi deset tisíc dolarů za pět obleků. Pendel dlužil Ruddovi sto padesát tisíc dolarů. Symbolicky připisoval Ramón nesplacené úroky hlavnímu městu, což byl důvod, proč hlavní město vzkvétalo.

„Mentolky?“ zeptal se Rudd a postrčil k němu mosaznou misku plnou balených zelených bonbónů.

„Díky, Ramóne,“ řekl Pendel, ale nevzal si. Ramón si jednu rozbalil.

„Proč platíš právníkovi tolik peněz?“ zeptal se Rudd po dvouminutovém tichu, ve kterém vycucal svou mentolku a oba dva truchlili nad poslední účetní bilancí rýžové farmy.

„Říkal, že podplatí soudce, Ramóne,“ vysvětloval Pendel s pokorou obžalovaného, který podává důkazy. „Říkal, že jsou přátelé. Že bude lepší, když do toho nebudu zasahovat.“

„Ale proč soudce líčení odložil, když ho tvůj právník podplatil?“ přemítal Rudd. „Proč nepřisoudil tu vodu tobě, jak slíbil?“

„Tenkrát to byl jiný soudce, Ramóne. Nový soudce byl jmenován po volbách a úplatek nebylo možné převést ze starého soudce na nového, chápeš? Nový soudce teď získává čas, aby zjistil, která strana přijde s lepší nabídkou. Tajemník tvrdí, že nový soudce je poctivější než ten starý, tudíž je přirozeně také dražší. Říká, že výčitky svědomí jsou v Panamě drahé. A je to čím dál horší.“

Ramón Rudd si sundal brýle, dýchl na ně a obě čočky, jednu po druhé, vyčistil kouskem semiše z horní kapsičky obleku od firmy Pendel & Braithwaite. Poté si usadil zlaté obroučky za svá blýskavá ouška.

„Proč nepodplatíš někoho na ministerstvu zemědělství?“ navrhl s povýšenou shovívavostí.

„Zkoušeli jsme to, Ramóne, ale jsou příliš nadutí. Říkají, že už je podplatila druhá strana a že by nebylo etické měnit loajalitu.“

„Nemohl by něco vymyslet tvůj správce farmy? Platíš mu slušnou gáži. Proč se do toho nezapojí?“

„No, upřímně řečeno, Angel je trochu vykutálený, Ramóne,“ řekl Pendel, který se občas snažil vylepšovat angličtinu. „Myslím, že by byl užitečnější, kdyby tam nebyl, když to mám říct slušně. Mám pocit, že se budu muset hodně přemáhat, abych mu to vysvětlil.“

Sako Ramóna Rudda bylo stále trochu těsné v podpaždí. Stáli naproti sobě u velkého okna, když Rudd překřížil ruce přes prsa, svěsil je dolů a potom spojil ruce za zády, zatímco Pendel konečky prstů soustředěně popotahoval švy, jako doktor, který se chce dozvědět, co pacienta bolí.

„Je to jen detail, Ramóne, nestojí to za řeč,“ prohlásil konečně. „Já rukávy nepářu, pokud to není nutné. Saku to neprospívá. Ale když ho příště přineseš, podíváme se na to.“

Znovu se posadili.

„Produkuje farma nějakou rýži?“ zeptal se Rudd.

„Málo, Ramóne, řeknu ti to takhle. Potýkáme se s globalizací, jak mi bylo řečeno, což znamená s levnou rýží dováženou ze zemí, kde pěstitelé dostávají vládní dotace. Byl jsem zbrklý. Oba jsme byli zbrklí.“

„Ty a Louisa?“

„Ne, spíš ty a já, Ramóne.“

Ramón Rudd svraštil čelo a podíval se na hodinky, což dělával u klientů, kteří neměli peníze.

„Škoda že jsi z farmy neudělal samostatnou společnost, dokud jsi měl příležitost, Harry. Uvalit hypotéku na prosperující obchod kvůli rýžové farmě, která je teď bez vody, byl naprostý nesmysl.“

„Ale Ramóne – v té době jsi na tom trval,“ namítal Pendel. Avšak pocit studu už oslabil jeho rozhořčení. „Říkal jsi, že pokud nebudeme oba podniky financovat z jednoho zdroje, nemůžeš riskovat půjčku na rýžovou farmu. Byla to tvoje podmínka. Dobře, můžu si za to sám, neměl jsem tě poslechnout. Ale udělal jsem to. Tenkrát jsi zastupoval banku, ne Harryho Pendela.“

Začali mluvit o dostihových koních. Ramón jich několik měl. Mluvili o pozemcích. Ramón vlastnil pořádný kus pobřeží na straně Atlantiku. Možná by tam Harry mohl přijet někdy na víkend a koupit si parcelu, a i kdyby na ní pár let nestavěl, Ramónova banka by poskytla hypotéku. Ale Ramón neřekl, aby přivezl Louisu a děti, i když Ramónova dcera chodí s Hannah do školy s názvem María Inmaculada a obě dívky se přátelí. A také, k Pendelově obrovské úlevě, nepovažoval za vhodné zmínit se o dvou stech tisících dolarů, které Louisa zdědila po svém otci a které předala Pendelovi, aby investoval do něčeho výhodného.

„Zkoušel jsi převést svůj účet do jiné banky?“ zeptal se Ramón Rudd, když už probrali všechno, co probrat mohli, nebo spíš chtěli.

„Myslím, že momentálně by o mě žádná banka zájem neměla, Ramóne. Proč?“

„Volali mi z jedné obchodní banky. Chtěli o tobě vědět všechno. Tvůj zůstatek na účtu, dluhy, obrat. Spoustu věcí, které neříkám nikomu. Přirozeně.“

„Zbláznili se. Určitě mluví o někom jiném. Co to bylo za obchodní banku?“

„Nějaká britská. Z Londýna.“

„Z Londýna? A volali tobě? Kvůli mně? Kdo? Která? Myslel jsem, že všechny zkrachovaly.“

Ramón Rudd litoval, že nemůže být konkrétnější. Samozřejmě jim nic neřekl. Zlákat se nenechal.

„Co ti proboha nabízeli?“ vykřikl Pendel.

Ale Rudd se tvářil, že na to už skoro zapomněl. Chtěli mě s někým seznámit, řekl neurčitě. Doporučit. Nebylo to podstatné. Harry je přece přítel.

„Přemýšlel jsem o blejzru,“ řekl Ramón Rudd, když si podávali ruce. „Námořnická modř.“

„Tahle modrá?“

„Tmavší. Dvouřadový. Mosazné knoflíky. Skotský styl.“

Pendel mu v dalším záchvatu vděčnosti řekl o nové, úžasné sadě knoflíků, kterou získal od londýnské společnosti Badge & Button.

„Mohli by pro vaši rodinu vyrobit i erb, Ramóne. Je to příležitost. Mohli by ti udělat i manžetové knoflíčky.“

Ramón řekl, že o tom bude uvažovat. Protože byl pátek, navzájem si popřáli hezký víkend. A proč ne? Stále to byl obyčejný den v tropické Panamě. Na Pendelově horizontu se sice objevilo několik mráčků, ale nebylo to nic, s čím by si nedokázal poradit. Nějaká podivná londýnská banka telefonovala Ramónovi – nebo možná že ani to ne. Ramón byl docela dobrý kamarád, ceněný zákazník, když zaplatil, a několikrát spolu pořádně popili. Ale museli byste mít doktorát z mimosmyslového vnímání, abyste se dozvěděli, co se v té jeho španělsko-skotské hlavě honilo.

* * *

Pokaždé, když Harry Pendel přijede do své malé vedlejší ulice, má pocit, že se vrací do přístavu. Jiného dne by se možná škádlil myšlenkou, že obchod zmizel, byl vykraden, vyhozen do povětří. Nebo že tam vůbec nikdy nebyl, že to byla jen jedna z představ, kterou mu vnuknul nebožtík strýček Benny. Ale dnes ho návštěva banky rozrušila natolik, že pátravým pohledem obchod nedočkavě vyhlížel a upnul se na něj hned, jakmile vjel do stínu vysokých stromů. Ty jsi skutečný dům, říká bledě růžovým španělským taškám na střeše, které jsou vidět skrze listy. Ty nejsi žádný obchod. Ty jsi dům, o kterém sirotek sní celý život. Kdyby tě tak mohl vidět strýček Benny:

„Všimnul sis toho přístřešku olemovaného květinami?“ pošťuchuje Pendel Bennyho, „zve tě dovnitř, kde je příjemně chladno a kde se o tebe budou starat, jako bys byl paša.“

„Milý Harry, tohle je maximum,“ odpovídá strýček Benny a bere krempu svého černého diplomata do obou dlaní najednou, což dělával vždycky, když měl něco za lubem. „V takovým obchodě můžeš vybírat jednu libru jenom za to, že projdeš dveřma.“

„A to malované znamení, Benny? Jak se tam vyjímají ta dvě písmena, která dala obchodu jméno známé po celém městě, ať už jsi v Clubu Unión, v zákonodárném sboru nebo v samotném Paláci Heronů? ‚Byl jsi teď někdy v P & B? – Tamhle jde starý ten a ten v obleku od firmy P & B.‘ Takhle se tady vážně mluví, Benny.“

„Už jsem to říkal, Harry, a řeknu to znova. Ty máš charisma. Ty máš ten správný vkus. Od koho je máš, to mi zůstane záhadou.“

Poté, co si dodal dostatek odvahy a téměř zapomněl na Ramóna Rudda, Harry Pendel stoupá po schodech zahájit svůj pracovní den.

2. KAPITOLA

Osnardův telefonát okolo půl jedenácté nezpůsobil žádný poprask. Byl to nový zákazník a noví zákazníci musejí být samozřejmě přepojeni k seňoru Harrymu, a nebo, v případě, že je zaneprázdněn, jsou požádáni, aby nadiktovali své číslo, a seňor Harry jim okamžitě zavolá zpátky.

Pendel byl právě ve střižně, kde z hnědého papíru vystřihával vzory pro námořní uniformu za zvuků hudby Gustava Mahlera. Střižna byla jeho svatyní a nikdo do ní nesměl vkročit. Klíč přebýval v kapse jeho vesty. Někdy ho z rozkoše, co všechno pro něj znamená, strčil do zámku a uzavřel se před celým světem na důkaz toho, že jen on je jeho pánem. A někdy, než dveře zase otevřel, zůstal chvíli pokorně stát se skloněnou hlavou a s nohama u sebe a rekapituloval vydařený den. Nikdo ho přitom neviděl, jen ta část jeho já, která byla divákem podobných teatrálních výlevů.

Ve stejně vysokých místnostech za ním, pod úplně novým osvětlením a elektrickými větráky šili a žehlili jeho hýčkaní zaměstnanci, pocházející z nejrůznějších koutů světa. Svoboda, s jakou při práci klábosili, nebyla dělníkům v Panamě běžně tolerována. Ale nikdo nepracoval s větším zaujetím než jejich zaměstnavatel Pendel, když se na chvíli nechal inspirovat Mahlerem, a hned vzápětí obratně secvakl nůžky podél žluté křídové čáry, která ohraničovala záda a ramena kolumbijského velkoadmirála, jehož přáním bylo dosáhnout větší elegance, než se podařilo jeho sesazenému předchůdci.

Pendel nikdy zcela nepochopil, co myslel Benny tím správným vkusem, ale když se podíval na nákres této uniformy, bylo mu jasné, že ho má.

A jak pokračoval ve stříhání podle rytmu hudby, jeho záda se začala procítěně ohýbat, dokud se z něj nestal admirál Pendel scházející z rozlehlého schodiště na svůj inaugurační ples. Tyto nevinné představy nijak nenarušovaly jeho krejčovské mistrovství. Ideální střihač, jak rád prohlašoval – s poděkováním svému zemřelému společníku Braithwaiteovi – má být rozeným hercem. Jeho úkolem je představit si sám sebe v šatech člověka, pro kterého dělá střih, a tou osobou se i stát, dokud si šaty nevyzvedne oprávněný vlastník.

* * *

V tomto spokojeném rozpoložení zavolal Pendelovi Osnard. Nejdříve se ozvala Marta. Marta byla jeho recepční, telefonistka, účetní a kuchařka, zarputilé, loajální, napůl černé malé stvoření se zjizvenou a nesouměrnou tváří poznamenanou transplantacemi a špatnými srůsty.

„Dobré ráno,“ řekla španělsky svým krásným hlasem.

Ani „Harry“, ani „seňore Pendele“ – to nikdy neříkala. Pouze dobré ráno hlasem anděla, protože její hlas a oči byly jediné části obličeje, které zůstaly nepoškozené.

„Dobré ráno i tobě, Marto.“

„Mám na drátě nového zákazníka.“

„Z které strany mostu?“

To byl jejich obvyklý žert.

„Z tvojí. Nějaký Osnard.“

„Cože?“

„Seňor Osnard. Je to Angličan. Říká vtipy.“

„Jaké vtipy?“

„To mi pověz ty.“

Pendel dal stranou nůžky, Mahlera ztišil téměř na minimum a přisunul si k sobě zápisník a tužku. Bylo o něm známo, že na svém stříhacím stole dodržoval přísný pořádek: tady látka, tady vzory, támhle účty a kniha zakázek, všechno na svém místě. Při stříhání měl na sobě jako obvykle černou vestu se zipem a s hedvábným zadním dílem, kterou si sám navrhl a ušil. Měl ji rád, protože v ní měl pocit, že je skutečným služebníkem zákazníka.

„Můžete mi to nahláskovat, pane?“ ptal se s okázalou srdečností, když mu Osnard opakoval své jméno.

Pokaždé, když mluvil do telefonu, vkradl se do Pendelova hlasu úsměv. I naprosto neznámí lidé okamžitě získali pocit, že mluví s někým, kdo je jim sympatický. Ale Osnard zřejmě oplýval naprosto stejným nakažlivým darem, protože oba byli záhy velmi veselí, což způsobilo, že jejich typicky anglický rozhovor byl dlouhý a uvolněný.

„Na začátku je to O-S-N a na konci A-R-D,“ řekl Osnard a zřejmě to, jak to řekl, muselo Pendela obzvlášť pobavit, protože jméno zapsal tak, jak ho Osnard nadiktoval, po skupinách tří velkých písmen se znakem & uprostřed.

„Mimochodem, vy jste Pendel nebo Braithwaite?“ zeptal se Osnard.

Na tuto častou otázku odpovídal Pendel pokaždé stejně, s velkorysostí náležející oběma identitám: „Víte, pane, svým způsobem jsem oběma v jedné osobě. Můj společník Braithwaite, k mé velké lítosti, je mrtev už dlouhou řadu let. Přesto vás mohu ujistit, že jeho zásady jsou stále živé a do dnešního dne jsou naší firmou dodržovány, což těší všechny, kdo ho znali.“

Pendelovy věty, když odhaloval tajemství své profesionální totožnosti, měly pádnost argumentů člověka, který se po dlouhé době exilu vrací na výsluní. Také obsahovaly více částí, než byste očekávali, a to zvláště ke konci, jako pasáž koncertu, u které je obecenstvo stále napjaté, kdy už přijde závěr.

„To je mi líto,“ odpověděl po krátké odmlce Osnard poněkud hlubším hlasem na znamení úcty. „Na co zemřel?“

A Pendel si pomyslel: zvláštní, kolik se jich na to ptá, ale je to přirozené, když si uvědomíte, že nás to dřív nebo později čeká všechny.

„No, nazvali to mrtvicí, pane Osnarde,“ odpověděl příkrým tónem, který si zdraví lidé osvojili pro rozhovory o podobných věcech. „Ale upřímně řečeno, já to nazývám spíše puklým srdcem nad tragickým uzavřením naší provozovny na Savile Row, což byl důsledek nemilosrdné penalizace. Nechci být nezdvořilý, ale mohu se zeptat, pane Osnarde, zdali bydlíte tady v Panamě, nebo jen máte cestu kolem?“

„Přijel jsem teprve před pár dny. Ale nějakou dobu se tady zdržím.“

„Tak vítejte v Panamě, pane. Mohl byste mi dát na vás nějaký kontakt, pro případ, že by se náš hovor přerušil, což je v těchto končinách bohužel dosti běžná věc?“

Oba dva byli, ostatně jako každý Angličan, ocejchováni svým jazykem. Pro Osnarda byl Pendelův původ naprosto čitelný, stejně jako jeho snaha ho zakrýt. Jeho vyjadřování i přes svou žoviálnost nikdy nepřekročilo hranice špinavé Leman Street ve východní části Londýna. I když samohlásky vyslovoval správně, intonace a hiát ho prozradily. A i kdyby bylo všechno v pořádku, byl příliš ambiciózní, pokud jde o slovní zásobu. Osnard měl naproti tomu splývavou výslovnost neomalené a privilegované třídy, které mohly být účty strýčka Bennyho ukradené. Ale jak tito dva muži hovořili, Pendelovi se zdálo, že se mezi nimi vytvářel určitý pocit spříznění, jako mezi dvěma emigranty, kteří kvůli společnému poutu rádi zapomenou na staré předsudky.

„Budu bydlet v El Panama, dokud nedodělají můj byt,“ vysvětloval Osnard. „Ten byt měl být hotov už před měsícem.“

„Vždycky je to tak, pane Osnarde. Stavbaři jsou na celém světě stejní. Už jsem to říkal mnohokrát a řeknu to znova. Můžete být v Timbuctoo nebo v New Yorku, na tom vůbec nezáleží. Nikde nenajdete takové lajdáky jako ve stavebnictví.“

„Kolem páté je už u vás klid, je to tak? Kolem páté už nebudete mít tolik zákazníků?“

„Pátá hodina je naše šťastná hodina, pane Osnarde. Pánové, co chodí v polední pauze, jsou už dávno zpátky v práci, a ti, kterým říkám ‚předvečerníci‘ ještě nevystrčili své drápky.“ Následoval sebeironizující smích. „No vidíte, jaký jsem lhář. Dnes je pátek, takže moji ‚předvečerníci‘ odešli domů za svými manželkami. V pět hodin se vám budu s radostí věnovat.“

„Vy sám? Osobně? Většina nóbl krejčích si najímá poskoky, aby za ně odvedli tuhle špinavou práci.“

„Obávám se, že já jsem staromódní krejčí, pane Osnarde. Každý zákazník je pro mě výzva. Měřím, stříhám, zkouším a nezáleží mi na tom, kolik zkoušek je zapotřebí, abych docílil toho nejlepšího výsledku. Během šití neopouští tento obchod žádná část oděvu a na každou fázi příprav osobně dohlížím.“

„Dobře. Tak kolik?“ vyptával se Osnard. Ale v žertu, nikoliv naléhavě.

Pendelův úsměv se roztáhl. Kdyby mluvil španělsky, což byl jeho druhý mateřský jazyk, který momentálně preferoval, neměl by s odpovědí na tuto otázku žádné problémy. V Panamě se nikdo neostýchá mluvit o penězích, pokud náhodou o všechny nepřišel. Ale vzhledem k tomu, že nejbohatší jsou zpravidla ti nejšetrnější, anglické horní vrstvy byly vždy nevyzpytatelné, když šlo o peníze.

„Nabízím to nejlepší, pane Osnarde. Rolls-royce taky není zadarmo, jak vždycky říkávám, a stejně tak Pendel & Braithwaite.“

„Tak kolik?“

„Tak, pane, dva a půl tisíce dolarů za standardní dvoudílný oblek je běžná cena, ačkoliv to může být i víc v závislosti na látce a provedení. Sako nebo blejzr patnáct set, vesta šest set. A protože používáme lehčí materiály, doporučujeme druhý pár rezervních kalhot za speciální cenu osm set dolarů. Ztichl jste proto, že jste v šoku, pane Osnarde?“

„Myslel jsem, že běžná cena se pohybuje kolem dvou tisíc.“

„Tak to bylo, pane, ještě před třemi roky. Od té doby se bohužel dolar propadl, zatímco my ve firmě P & B jsme museli i nadále nakupovat nejlepší materiály, což vám jistě nemusím říkat, že je používáme po celou tu dobu, bez ohledu na ceny, a že většina pochází z Evropy a všechny jsou…“ Chtěl říci něco noblesního jako „za tvrdou měnu“, ale rozmyslel si to. „Ale jsem informován o tom, pane, že v dnešní době vaše luxusní konfekce – jako příklad uvedu Ralpha Laurena – stojí dva tisíce a v některých případech ještě o něco víc. Mám vám také zdůraznit, že poskytujeme bezplatný servis, pane? Myslím, že nemůžete jít za svým obyčejným obchodníkem a říct mu, že je vám sako těsné v ramenou, že ne? Určitě ne zadarmo. Co jste si u nás vlastně chtěl nechat ušít?“

„Já? Ale, nic neobvyklého. Nejdříve pár vycházkových obleků, uvidím, jak mi padnou. A potom se nechám obléknout od hlavy až k patě.“

„Od hlavy až k patě,“ opakoval Pendel s posvátnou úctou, neboť se mu vybavily vzpomínky na strýčka Bennyho. „Musí to být už dvacet let, co jsem neslyšel tenhle výraz, pane Osnarde. Můj ty bože. Od hlavy až k patě. To mě podržte.“

A opět, každý jiný krejčí by rozumem ovládl nadšení a vrátil se ke své námořnické uniformě. A to by kterýkoliv jiný den udělal nejspíš i Pendel. Schůzka byla domluvena, cena respektována, zdvořilé úvodní fráze vysloveny. Ale Pendel se začínal bavit. Návštěva banky v něm zanechala pocit osamění. Měl jen několik anglických zákazníků a ještě méně anglických přátel. Louisa, vedená duší svého zemřelého otce, je odmítala.

„A firma P & B je stále jediné krejčovství ve městě, je to tak?“ ptal se Osnard. „Krejčí pro nejlepší a nejslavnější panamské zazobance a tak podobně?“

Pendel se usmál těm zazobancům. „Chtěli bychom tomu věřit, pane. Nejsme samolibí, jsme pouze pyšní na naše úspěchy. Těch posledních deset let nebyla procházka růžovým sadem, to vás mohu ujistit. Upřímně řečeno, lidé v Panamě nemají příliš dobrý vkus. Nebo alespoň neměli, dokud jsme nepřišli my. Museli jsme je vychovat, než jsme mohli začít prodávat. Tolik peněz za oblek? Mysleli si, že jsme se zbláznili. Ale k mé velké radosti postupně začali nakupovat a do dnešního dne nepřestali. Pochopili, že jim jen neházíme obleky na hlavu a chceme po nich peníze, ale že poskytujeme servis, přešíváme, že se mohou kdykoliv vrátit, že jsme přátelé a že je podporujeme, zkrátka že se chováme jako lidé. Nejste vy náhodou od novin, pane? Nedávno jsme byli polichoceni článkem, který se objevil v místním vydání deníku Miami Herald, nevím, jestli jste ho náhodou neviděl.“

„Musel mi uniknout.“

„No, řeknu vám to takhle, pane Osnarde. Budu mluvit vážně, když dovolíte. Oblékáme prezidenty, právníky, bankéře, biskupy, členy zákonodárného sboru, generály a admirály. Oblékáme každého, kdo si cení obleku vyrobeného na zakázku a může si ho dovolit, bez ohledu na barvu pleti, vyznání nebo pověst. Co tomu říkáte?“

„Zní to slibně. Velmi slibně. Takže v pět hodin. Šťastná hodina. Osnard.“

„V pět hodin, pane Osnarde. Budu se těšit.“

„Tak to jsme dva.“

„Další dobrý nový zákazník, Marto,“ řekl Pendel, když za ním přišla s nějakými účty.

Ale to, co Martě říkal, nikdy neznělo přirozeně. Přirozený nebyl ani způsob, jakým ho poslouchala: zdeformovaná hlava odvrácená na druhou stranu, chytré tmavé oči upřené na něco jiného, pramínky černých vlasů zakrývající to nejošklivější.

* * *

A bylo domluveno. Ješitný hlupák, jak se později Pendel sám nazval, byl rozveselen a polichocen. Tenhle Osnard byl evidentně eso a Pendel měl rád esa, stejně jako strýček Benny. A Britové, ať si o nich Louisa a její nebožtík otec říkají, co chtějí, jsou nejlepší esa na světě. Možná že to není tak špatná země, navzdory všem těm rokům, po které se snažil na svou starou vlast zanevřít. Nedělal si nic z toho, že Osnard byl velmi skoupý na slovo, pokud šlo o jeho zaměstnání. Mnoho zákazníků bylo takhle zdrženlivých, a kdo nebyl, tak měl být. Měl veselou náladu, ale ztratil svou jasnozřivost. A když položil telefon, vrátil se k admirálově uniformě, ještě před začátkem rušného, ale šťastného pátečního poledne, protože tak bylo možné páteční polední pauzu nazvat, až do chvíle, než přišel Osnard a zničil zbytky Pendelovy nevinnosti.

3. KAPITOLA

Jak se Pendel později přesvědčil, bylo naprosto příznačné, že Osnardův příjezd do firmy P & B doprovázel úder hromu a to, co by strýček Benny nazval „přílohou“. Do té doby bylo v Panamě jasné, slunečné odpoledne – v údobí dešťů – a dvě hezké dívky se naproti přes ulici nakláněly do výlohy Sallyna obchodu se suvenýry. A keř buganvílie v zahradě vedlejšího domu byl tak krásný, že člověk měl chuť se do něj zakousnout. Za tři minuty pět – Pendel vůbec nepochyboval o tom, že Osnard bude dochvilný – přijel hnědý hatchback značky Ford s dvojzubcem na zadním okně a zaparkoval na místě vyhrazeném pro zákazníky. Objevila se dobrácká tvář s čepičkou černých vlasů, usazená jako halloweenská dýně na předním skle. Proč ho proboha napadl zrovna halloween, na to nemohl Pendel přijít. Později si říkal, že to musely způsobit ty kulaté černé oči.

V té chvíli zhasla v celé Panamě světla.

A za všechno mohl dokonale tvarovaný dešťový mrak, ne větší než ruka Pendelovy dcery Hannah, který pomalu zakrýval slunce. A hned na to začaly šest palců velké dešťové kapky poskakovat po předních schodech jako cívky nití, hromy a blesky spustily alarm u všech aut v ulici a odvodňovacími kanály se hrnuly hnědé chuchvalce vody a palmové listy a prázdné plechovky se jim stavěly do cesty. A jako vždy, když je silný liják, z ničeho nic se objevili i černoši v pláštěnkách, kteří se vám skrze okénko snaží vnutit laciné deštníky, nebo vám za dolar nabízejí, že vás odtlačí kousek výš, aby vám nenavlhnul rozdělovač v motoru.

A jeden z těch chlápků už začíná dýňovou hlavu přemlouvat, zatímco ta stále sedí v autě patnáct yardů od schodů a čeká, až se spustí Armageddon. Ale Armageddon si dává na čas, protože vítr byl přece jen příliš slabý. Dýňová hlava se snaží černocha ignorovat. Černoch se nehýbe z místa. Dýňová hlava se smiluje, noří ruku do krátkého kabátu – což není v Panamě obvyklé, pokud nejste pan Někdo nebo osobní strážce – vytahuje peněženku a z ní bankovku, ukládá peněženku zpět do levé vnitřní kapsy, stahuje okénko, ale jen natolik, aby černoch mohl prostrčit paraple do auta a dýňová hlava s ním mohla, aniž by na ni káplo, prohodit pár vtipných vět a dát mu deset dolarů. Manévr dokončen. Důležitá poznámka: dýňová hlava mluví španělsky, ačkoliv přijela teprve nedávno.

A Pendel se usmívá. Je to úsměv plný očekávání – je jiný než ten, který je na jeho tváři přítomen stále.

„Mladší, než jsem si myslel,“ volá hlasitě na souměrná Martina záda. Marta je skloněná nad sázkovými tikety a nedočkavě hledá vítězná čísla, která ještě nikdy neuhodla.

Jak příznačné. Jako by viděl ta dlouhá léta, po která bude moci Osnardovi prodávat obleky a těšit se z jeho přátelství, místo aby okamžitě poznal, kdo k němu doopravdy přišel: zákazník z pekla.

* * *

Poté, co se odvážil Martě sdělit výsledek svého pozorování a nedostalo se mu žádné odpovědi kromě souhlasného pozvednutí její tmavé hlavy, Pendel zaujal pozici – jako to dělal u každého nového zákazníka – ve které si přál být poprvé spatřen.

Protože ho život naučil spoléhat se na první dojem, považoval za stejně důležité, jaký první dojem udělá on na ostatní. Například nikdo neočekává, že by krejčí seděl. Ale Pendel si již dávno usmyslel, že by firma P & B měla být v našem uspěchaném světě oázou klidu. Proto vždy usiloval o to, aby ho lidé objevili v jeho starém pohodlném křesle, nejlépe s výtiskem předvčerejších Timesů na klíně.

A vůbec mu nevadilo, že na stole před ním stojí podnos s čajem, obklopený starými časopisy Illustrated London News a Country Life, na kterých se vyjímala čajová konvice z pravého stříbra a čerstvé, velmi tenké okurkové sendviče. Byly dokonalým výtvorem Marty, která je připravovala v kuchyni, kam se na vlastní žádost uchylovala po dobu prvních nervózních fází příchodu kteréhokoliv zákazníka, neboť se obávala, že by přítomnost znetvořené míšenky mohla odradit bílé panamské muže oddávající se pocitům vlastní dokonalosti. Také si tam ráda četla knihy, protože ji konečně znovu přiměl ke studiu. Psychologie, dějiny kultury a ještě jeden obor, na který si nikdy nemohl vzpomenout. Chtěl, aby studovala práva, ale to rezolutně odmítla s odůvodněním, že právníci jsou lháři.

„To není vhodné,“ říkala svou vybroušenou, ironickou španělštinou, „aby se dcera černého tesaře nechala zkazit kvůli penězům.“

* * *

Pánové přicházející do firmy P & B měli na vybranou. Mohli se posadit, což dělávali zpravidla ti opatrnější, od Marty přijmout hrneček polévky či sklenku nějakého nápoje, trochu si poklábosit a nechat na sebe toto místo působit jeho uklidňujícími účinky. Poté odešli nahoru do zkušebny, přičemž byli cestou přilákáni ke vzorkům látek, které ležely na stole z jabloňového dřeva. Nebo si to mohli namířit rovnou do zkušebny, což dělávali ti netrpěliví, většinou noví zákazníci, kteří vykřikovali požadavky na své řidiče skrze dřevěné přepažení, volali z mobilních telefonů svým milenkám a makléřům a snažili se vytvářet dojem, jak jsou důležití. Postupem času se z netrpělivých stávali opatrnější zákazníci a počet netrpělivých byl doplňován zbrusu novými zákazníky. Pendel čekal, do které z těchto kategorií zapadne Osnard. Odpověď zněla – ani do jedné.

Nejenže nevykazoval žádné známé symptomy člověka, který je ochoten utratit pět tisíc dolarů za svůj vzhled, ale nebyl ani nervózní, netrápila ho nejistota ani rozpaky, nebyl neomalený ani upovídaný, ani příliš familiární. Necítil se vinen, ale pocit viny byl v Panamě vzácný. I když jste při příchodu nějaký podobný pocit měli, rychle z vás vyprchal. Osnard byl znepokojivě vyrovnaný.

Opřel se totiž o svůj promáčený deštník, jednu nohu nakročenou dopředu a druhou postavenou přímo na rohožce, což vysvětlovalo, proč v zadní chodbě neustále vyzváněl zvonek. Ale Osnard jej neslyšel. Nebo slyšel, ale byl vůči tomuto nepříjemnému zvuku imunní. Za soustavného zvonění se rozhlížel kolem sebe s rozjasněným výrazem ve tváři. Usmíval se způsobem, jako by právě rozpoznal dlouho ztraceného přítele.

Točité mahagonové schodiště vedoucí k pánskému obchodu s konfekcí v horním patře: můj ty bože, staré dobré schodiště… Vázanky, župany, domácí pantofle s monogramem: ano, ano, dobře si na vás vzpomínám… Schůdky ke knihovně rafinovaně přeměněné ve stojan na kravaty: koho by napadlo, na co všechno mohou být dobré? Dřevěné vějíře líně se houpající ze stylového stropu, štůčky látek, pult a na něm nůžky z přelomu století a sada mosazných pravítek: všechno to jsou staří kamarádi… A konečně ošoupané kožené křeslo, které prý podle místní legendy patřilo Braithwaitovi. A v něm samotný Pendel, který laskavým pohledem zkoumá svého nového zákazníka.

Osnard se na něj také dívá – pozoruje ho nestydatými pohledy nahoru a dolů, začíná u Pendelovy tváře, sestupuje přes rozepínací vestu k jeho tmavě modrým kalhotám, stříbrným ponožkám a černým polobotkám od firmy Ducker z Oxfordu, které jsou k dostání v horním patře ve velikostech od šestky do desítky. A neuvěřitelně pomalu znovu nahoru, kde se na vteřinu zarazí při prozkoumávání obličeje, pak se rychle začíná věnovat tmavším částem obchodu. A zvonek u dveří nepřetržitě vyzvání, protože jeho silná vzdálenější noha stále stojí na Pendelově kokosové rohoži.

„Úžasné,“ pronesl. „Naprosto úžasné. Ne abyste to tu měnil.“

„Posaďte se, pane,“ navrhl Pendel pohostinně. „Chovejte se jako doma, pane Osnarde. U nás je každý jako doma, nebo alespoň v to doufáme. Více lidí se tady zastaví na kus řeči než kvůli oblekům. Vedle vás je držák na deštníky. Poslužte si.“

Ale Osnard vůbec neměl v úmyslu svůj deštník odložit, naopak, držel ho jako ukazovátko a mířil s ním na zarámovanou fotografii, která visela uprostřed zadní stěny a na které byl sokratovský obrýlený muž s kulatým límečkem a v černém saku, mračící se na celý svět.

„A tohle je on, že ano?“

„Kdo, pane? Kde?“

„Támhle. Váš Velký Muž. Arthur Braithwaite.“

„Je to tak, pane. Máte bystrý zrak, pokud to tak mohu říci. Velký Muž osobně, jak jste ho správně nazval. Vyfocen na vrcholu slávy, na žádost svých obdivovatelů z řad zaměstnanců. Fotografii mu předali u příležitosti jeho šedesátin.“

Osnard poskočil kupředu, aby se podíval zblízka, a zvonek konečně přestal zvonit. „Arthur G.“ četl nahlas z mosazné cedulky na dolním okraji rámečku. „1908-1981. Zakladatel. To mě podržte. Nepoznal bych ho. Co znamená to Gé?“

„George,“ řekl Pendel, překvapený tím, proč si Osnard myslel, že by ho měl poznat, ale neodvážil se na to zeptat.

„Odkud pochází?“

„Z Pinneru,“ řekl Pendel.

„Myslel jsem tu fotku. To jste si přivezl s sebou? Kde byla?“

Pendel se smutně pousmál a vzdychl.

„Byl to dar od jeho drahé vdovy, pane Osnarde, krátce předtím, než ho následovala. Ušlechtilá myšlenka, kterou si mohla jen stěží dovolit realizovat, vzhledem k ceně za přepravu z daleké Anglie, ale ona to přesto udělala. ‚Chtěl by být u toho,‘ říkala a nikdo jí to nebyl schopen vymluvit. Snažili se ze všech sil. Ale ona na tom trvala. Neznám jiného, kdo by to udělal.“

„Jak se jmenovala?“

„Doris.“

„Měla děti?“

„Co prosím, pane?“

„Paní Braithwaitová. Jestli měla děti? Dědice. Potomky.“

„Bohužel ne, jejich svazek nebyl požehnán.“

„Přesto bych řekl, že jméno firmy by mělo znít Braithwaite & Pendel, nemyslíte? Braithwaite byl koneckonců starší společník. Měl by být první, i když je mrtvý.“

Pendel už dlouho kroutil hlavou. „Ne, pane. Tak to není. Bylo to výslovné přání Arthura Braithwaita. ‚Harry, synu, mládí má přednost. Od této chvíle budeme P & B a lidé si nás nebudou plést s jistou ropnou společností‘.“

„Tak kdo jsou ti králové, které jste oblékali? ‚Krejčí pro Krále.‘ Viděl jsem to na dveřích. Jsem velmi zvědavý.“

Pendel trochu pookřál a usmál se.

„No, pane, řeknu vám to takhle, ale obávám se, že víc vám prozradit nemohu, s ohledem na Jeho Veličenstvo. Jistí pánové, ne příliš vzdálení jistému královskému trůnu, nás v minulosti poctili svou návštěvou a děje se tak dodnes. Bohužel nám není dovoleno sdělovat další podrobnosti.“

„Proč ne?“

„Částečně kvůli mravnímu kodexu krejčovského cechu, který každému zákazníkovi zaručuje diskrétnost, bez ohledu na jeho postavení. A v současné době bohužel i z bezpečnostních důvodů.“

„Anglický trůn?“

„Teď jste mě přitlačil ke zdi, pane Osnarde.“

„Tak proto se tam venku houpe erb knížete waleského? Chvíli jsem si myslel, že jste hospoda.“

„Děkuji, pane Osnarde. Toho si v Panamě všiml jen málokdo, ale víc už vám opravdu říci nemohu. Posaďte se, prosím. Sendviče od Marty jsou s okurkou, pokud máte zájem. Nevím, jestli se k vám její pověst donesla. A támhle je velmi lehké bílé víno, které mohu doporučit. Jeden z mých zákazníků ho dováží z Chile a je tak laskavý, že mi tu a tam jeden kartón pošle. Na co vás mohu nalákat?“

V té chvíli bylo pro Pendela důležité, aby byl Osnard sváděn.

* * *

Osnard si nesedl, ale sendvič neodmítl. Což znamenalo, že si vzal z tácu hned tři. Do jednoho se zakousl a dva si vložil do své rozložité dlaně levé ruky, zatímco postával vedle Pendela u stolu z jabloňového dřeva.

„Něco takového se k Nám vůbec nehodí, pane,“ pronesl Pendel a jedním zkušeným pohybem odhodil vzorek lehké tvídové látky stranou. „Tohle také nemůžeme použít – alespoň ne pro člověka s tak vyspělou postavou – možná je dobrá pro nezralé či hubené chlapce, ale ne pro muže, jako jste vy nebo já, mohu-li to tak říci.“ I tento vzorek odsunul pryč. „Tohle už je jiná káva.“

„Prvotřídní alpaka.“

„Přesně tak, pane,“ řekl překvapeně Pendel. „Pochází z pohoří And v jižním Peru, vyniká svou jemností a množstvím přírodních odstínů, pokud si mohu dovolit ocitovat příručku o vlněných látkách. No, mám to ale štěstí, že jste fajnšmekr, pane Osnarde.“

Ale řekl to jen proto, že průměrní zákazníci neměli o látkách ani potuchy.

„Oblíbená látka mého otce. Nedal na ni dopustit. Svého času. Nic jiného než alpaku nechtěl.“

„Svého času, pane? Ach, bože.“

„Je mrtvý. Nahoře s Braithwaitem.“

„No, já jen mohu potvrdit, pane Osnarde, se vší úctou k vašemu otci, že věděl, o čem mluví,“ prohlásil Pendel a pokračoval v rozhovoru na své oblíbené téma. „Protože alpaka je podle mých bohatých zkušeností tou nejlepší látkou na světě. Vždy byla a vždy bude, když dovolíte. A ani všechny možné kombinace mohéru a česané příze ji nemohou předčit. Alpaka je ta nejčistší a nejhustší příze a můžete ji mít v nejrůznějších odstínech. Alpaka je čistá, elastická a vzdušná. Nedráždí ani tu nejcitlivější kůži.“ Prstem se dotkl Osnardovy paže a důvěrným tónem pokračoval. „A k čemu myslíte, že ji používal náš krejčí ze Savile Row, pane Osnarde, k jeho věčné a nekonečné ostudě, dokud mu v tom nedostatek’této látky nezabránil?“

„To mi povězte.“

„Na podšívky,“ pronesl Pendel znechuceně. „Na obyčejné podšívky. Nic jiného než vandalství.“

„Z toho by starý Braithwaite zešílel.“

„Taky že ano, pane, a já se nestydím ho ocitovat. ‚Harry,‘ pověděl mi – trvalo mu devět let, než mi začal říkat Harry – ‚Harry, to, co dělají alpace, bych neudělal ani psovi.‘ Tahle slova slyším ještě dneska.“

„Já taky.“

„Co prosím, pane?“

Pendel zaujal ostražitý postoj, zatímco Osnard se choval přesně opačně. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje dopad svých slov, a dál si nezaujatě prohlížel vzorky látek.

„Obávám se, že jsem vás zcela nepochopil, pane Osnarde.“

„Starý Braithwaite oblékal mého otce. Ale je to už dávno. Byl jsem ještě kluk.“

Pendela to natolik zaskočilo, že nebyl schopen slova. Celý ztuhl a jeho ramena se zvedla způsobem, jaký byl obvyklý u starých vojáků, kteří stanuli před kenotafem. Když konečně našel vhodná slova, vyslovil je zcela bez dechu. „To jsem netušil. Promiňte. Je to obrovské překvapení.“ Síly se mu začaly vracet. „Musím uznat, že tohle se stalo poprvé. Otec a syn. Obě generace, ve firmě P & B. Něco takového jsme tady v Panamě ještě neměli. Až teď. Za celou dobu, co jsme odešli ze Savile Row.“

„Myslel jsem si, že vás to překvapí.“

Na chvíli se Pendelovi zdálo, že jasně hnědé, lišácké oči ztratily svou jiskru a staly se z nich oči kulaté a kouřově tmavé a z každé zornice vycházel jen slabý paprsek světla. Později si uvědomil, že paprsek nebyl zlatý, nýbrž červený. Ale jiskra se rychle vrátila zpět.

„Stalo se něco?“ zeptal se Osnard.

„Byl jsem jen u vytržení, pane Osnarde. ‚Výjimečná chvíle‘ – to je ten výraz, který se dnes používá. Něco takového jsem právě teď prožíval.“

„Kolo času je neúprosné, viďte?“

„Je to tak, pane. Otáčí se a skřípe a udusává všechno, co mu přijde do cesty,“ souhlasil Pendel a obrátil se ke knize se vzorky látek jako člověk, který hledá útěchu v práci.

Ale Osnard musel nejprve sníst další okurkový chlebíček. Celý si ho strčil do pusy a poté pomalu otíral jednu dlaň o druhou tak dlouho, dokud se nezbavil všech drobečků, které mu na nich zůstaly.

* * *

Přijímání nových zákazníků bylo ve firmě P & B velmi dobře zorganizováno. Z knihy vzorků si vybrali látku, prohlédli si ji složenou v regále – Pendel dával dobrý pozor na to, aby měl na skladě vždy dostatek látky, jejíž vzorek nabízel – odebrali se do zkušebny, kde jim byly změřeny míry, navštívili Pánský butik a Sportovní koutek, prošli zadní chodbou, pozdravili Martu, otevřeli si účet, složili zálohu, pokud se nedomluvili jinak, a za deset dní se vrátili na první zkoušku. Ale v Osnardově případě zvolil Pendel jiný postup. Od stolu se vzorky ho nasměroval do zadní chodby, což zaskočilo Martu, která se uchýlila zpět do kuchyně, a nyní byla hluboce ponořena do knihy s názvem Ekologie na dluh pojednávající o masovém mýcení jihoamerických pralesů pokrytecky povzbuzovaném Světovou bankou.

„Seznamte se s opravdovou duší firmy P & B, pane Osnarde, i když vím, že mi tento výraz bude mít za zlé. Marto, toto je pan Osnard. O-S-N a pak A-R-D. Založ mu kartu, drahá, a označ ho jako starého zákazníka, neboť pan Braithwaite oblékal jeho otce. A křestní jméno, pane?“

„Andrew,“ řekl Osnard a Pendel uviděl, jak k němu Marta zvedla oči a začala si ho prohlížet, jako kdyby slyšela něco jiného než jeho jméno. Po chvíli se obrátila na Pendela s otázkou.

„Andrew?“ opakovala.

Pendel si pospíšil s vysvětlováním: „Momentálně bydlí v hotelu El Panama, Marto, ale brzy se bude stěhovat, zásluhou našich proslulých panamských stavebníků do…?“

„Punta Paitilly.“

„Samozřejmě,“ řekl Pendel se zbožným úsměvem, jako kdyby si Osnard objednal kaviár.

Schována pod hradbou svých černých vlasů vzala Marta tyto údaje na vědomí, velmi obezřetně je zapsala do své knihy a odstrčila ji stranou.

„Co se té ženské proboha stalo?“ vyptával se Osnard přidušeným hlasem, hned jak byli zpět v zadní chodbě.

„Bohužel měla nehodu, pane. A dostalo se jí poněkud nedbalé lékařské péče.“

„Překvapuje mě, že ji zaměstnáváte. Vaši zákazníci z ní musejí mít strach.“

„S potěšením musím konstatovat, že je tomu právě naopak, pane,“ odvětil důrazně Pendel. „Marta je u mých zákazníků velmi oblíbená. A její sendviče jsou fenomenální, jak sami říkají.“

Aby se vyhnul dalším otázkám na Martu a zamluvil její odmítavou reakci, okamžitě se Pendel rozpovídal na své oblíbené téma dřeva z ořechu tagua, které roste v deštných pralesích a nyní, jak se snažil Osnarda přesvědčit, je po celém civilizovaném světě považováno za přijatelnou náhražku slonoviny.

„Co myslíte, pane Osnarde, na co se v současnosti tagua používá?“ dožadoval se odpovědi s větší bujarostí v hlase, než u něj bylo obvyklé. „Ornamentální šachové figurky? To bych vám uznal. Vyřezávané předměty? Opět správně. Naše náušnice, naše bižuterie, přihořívá – ale co ještě? Jaké jiné použití by mohlo být tradiční, v naší době naprosto zapomenuté, a které jsme tady ve firmě P & B s určitými nezbytnými náklady obnovili pro dobro našich vážených zákazníků a ve jménu budoucích generací?“

„Knoflíky,“ navrhl Osnard.

„Odpověď zní samozřejmě knoflíky. Děkuji vám,“ řekl Pendel a zastavil se před dalšími dveřmi. „Indiánky,“ upozorňoval ztišeným hlasem. „Cunajanky. Velmi citlivé, když dovolíte.“

Zaťukal, otevřel dveře, uctivě vstoupil dovnitř a pokynul svému hostu, aby ho následoval. Pod kužely světla skloněných lamp sešívaly tři indiánky neurčitého věku díly saka.

„Tady naše práce získává konečnou podobu, pane Osnarde,“ zašeptal, jako by se bál, že naruší jejich soustředění.

Ale ženy se zdaleka nezdály tak citlivé jako Pendel, neboť všechny najednou radostně vzhlédly od své práce a věnovaly Osnardovi široké a srdečné úsměvy.

„Knoflíkové dírky jsou pro naše elegantní obleky jako rubíny na turbanu, pane Osnarde,“ prohlásil Pendel, stále ještě potichu. „Na nich vám spočine zrak, je to detail, který vypovídá o kvalitě celku. Dobrá knoflíková dírka nedělá dobrý oblek. Ale špatná knoflíková dírka dělá špatný oblek.“

„Abych ocitoval starého dobrého Arthura Braithwaita,“ napodobil Osnard Pendelův hluboký hlas.

„Přesně tak, pane, ano. A taguový knoflík, který byl před politováníhodným vynálezem umělých hmot široce rozšířen na amerických kontinentech a v Evropě a který podle mého soudu nebyl nikdy překonán, se díky firmě P & B opět používá, jako koruna krásy našich dokonalých obleků.“

„To byl také Braithwaitův nápad?“

„Idea byla Braithwaitova, pane Osnarde,“ řekl Pendel, když míjel zavřené dveře čínských švadlen, kde se nechtěl zdržovat, a tak je raději nechal na pokoji. „Samotná realizace už byla mojí zásluhou.“

Ale zatímco se Pendel snažil poněkud uspíšit krok, Osnard očividně preferoval pomalejší tempo, neboť si opřel svou objemnou paži o zeď a zablokoval Pendelovi cestu.

„Slyšel jsem, že jste svého času oblékal Noriegu. Je to pravda?“

Pendel zaváhal a jeho zrak sjel instinktivně dolů do chodby směrem ke dveřím kuchyně, kde pobývala Marta.

„A co když ano?“ řekl. Na chvíli se v jeho tváři objevila nedůvěra a jeho hlas byl najednou temný a bezvýrazný. „Co jsem měl dělat? Zavřít krám a jít domů?“

„Co jste pro něj dělal?“

„Na generálovi nevypadal nikdy žádný oblek přirozeně, pane Osnarde. Uniformy mohl klidně prostřídávat celé dny. Stejně tak boty a čepice. Ale i když tomu odolával ze všech sil, byly chvíle, kdy se obleku vyhnout nemohl.“

Obrátil se a chtěl Osnarda přimět, aby postoupili o kus dál. Ale Osnard nechal svou paži opřenou o zeď.

„Jaké chvíle?“

„Víte, pane, jednou byl generál pozván na Harvardskou univerzitu, aby tam pronesl slavnostní řeč, na což si možná vzpomínáte, i když na Harvardu by byli raději, kdyby se na to zapomnělo. Bylo to s ním těžké. Pokud šlo o jeho oblečení, byl velmi nervózní.“

„Dovoluji si tvrdit, že tam, kde je teď, obleky potřebovat nebude, co myslíte?“

„To vskutku ne, pane Osnarde. Jsem si jist, že to všechno je v ceně. Také se musel zúčastnit slavnosti, kde mu Francie udělila své nejvyšší ocenění a jmenovala ho Legionářem.“

„Proč to proboha udělali?“

V chodbě, která byla osvětlena pouze shora, vypadaly Osnardovy oči jako díry po kulkách.

„Člověka napadá spousta různých vysvětlení, pane Osnarde. Nejoblíbenější z nich hovoří o penězích, neboť generál umožnil francouzskému letectvu použít Panamu jako svou základnu, když prováděli nepopulární jaderné výbuchy v jižním Pacifiku.“

„Kdo to říká?“

„Někdy se kolem generála roznášely nejrůznější klepy. Ne všichni jeho přisluhovači byli tak mlčenliví jako on.“

„Také jste je oblékal?“

„Stále je oblékáme, pane, dodnes,“ odpověděl Pendel znovu svým typicky veselým hlasem. „Přežili jsme něco, co by se dalo nazvat malou hospodářskou krizí, hned po americké invazi, když někteří generálovi nejvyšší úředníci cítili nutnost zmizet na nějakou dobu za hranice, ale brzy se vrátili zpět. V Panamě nikdo svou reputaci neztrácí, ne na dlouho a panamští džentlmenové nemají zájem utrácet své vlastní peníze v exilu. Tendence je spíše taková, aby byl politik ‚recyklován‘, nikoliv znemožněn. To má za následek, že nikdo není pryč příliš dlouho.“

„Nebyl jste označen za kolaboranta nebo někoho podobného?“

„Upřímně řečeno, těch, kteří by na mě mohli ukázat prstem, tolik nezbylo, pane Osnarde. Několikrát jsem generála oblékal, to je pravda. Ale většina mých zákazníků pro něj dělala mnohem víc, nemyslíte?“

„A co protestní stávky? Přidali jste se?“

Následoval další nervózní pohled směrem ke kuchyni, kde byla Marta pravděpodobně znovu zahloubána do svých knih.

„Řeknu vám to takhle, pane Osnarde. Hlavní vchod do obchodu jsme zavřeli. Ale zadní dveře jsme občas nechávali otevřené.“

„Jste moudrý muž.“

Pendel popadl nejbližší kliku a otevřel. Dva postarší italští krejčí v bílých zástěrách a brýlích se zlatými obroučkami zvedli zrak od rozdělaných kalhot. Osnard jim pokynul královským gestem a vrátil se zpět na chodbu. Pendel ho následoval.

„Toho nového taky oblékáte, viďte?“ zeptal se Osnard nezúčastněně.

„Ano, pane, mohu s pýchou říci, že prezident Panamské republiky patří k našim klientům. Je to velmi sympatický muž, kterého byste si jistě přál poznat.“

„Kde to děláte?“

„Co prosím, pane?“

„On chodí sem, nebo vy chodíte tam?“

Pendel nasadil poněkud nadřazený tón. „Schůzky se konají vždy v paláci, pane Osnarde. Lidé chodí za prezidentem. Nikdy ne naopak.“

„Takže se tam nahoře vyznáte, je to tak?“

„Víte, pane, je to můj třetí prezident. Pouta jsou vytvořena.“

„I s jeho gorilami?“

„Ano. S těmi taky.“

„A co on sám? Préza?“

Pendel znovu zaváhal, jako to udělal předtím, když byla pravidla týkající se profesionálního tajemství ohrožena.

„Tento velký dnešní státník je pod tlakem, pane, je to osamělý muž, odříznutý od toho, čemu já říkám běžné radovánky, kvůli kterým stojí za to žít. Několik minut o samotě se svým krejčím může představovat vytouženou chvíli klidu uprostřed bitevní vřavy.“

„Takže si povídáte?“

„Nazval bych to spíše uklidňující mezihrou. On se mě ptá, co o něm říkají moji zákazníci, a já odpovídám – samozřejmě ne jmenovitě. Příležitostně, pokud má něco na srdci, také se mi s tím na oplátku svěří. Mám dobrou reputaci, co se diskrétnosti týče, o čemž ho jistě spravili jeho nadměrně ostražití poradci. To jistě chápete, pane.“

„Jak vás oslovuje?“

„Mezi čtyřma očima nebo před ostatními?“

„Takže Harry?“ zeptal se Osnard.

„Správně.“

„A vy jeho?“

„To si netroufám, pane Osnarde. Měl jsem tu příležitost, byl jsem k tomu vyzván. Ale pro mě je to pan prezident, a tak to taky zůstane.“

„A co Fidel?“

Pendel se pobaveně rozesmál. Už dlouho po smíchu toužil. „Víte, pane, velitel má v současné době obleky v oblibě, a ani se tomu nedivím, vzhledem k tempu, jakým postupuje jeho tloušťka. V celé zemi není krejčí, který by si na něj nebrousil zuby, ať už si o něm Američané myslí cokoliv. Ale on lpí na svém kubánském krejčím, čehož jste si musel s politováním všimnout v televizi. Ach, bože. Už nic říkat nebudu. My jsme zde a jsme připraveni. Pokud nám zavolá, firma P & B ho neodmítne.“

„Váš podnik by se dal nazvat výzvědnou službou.“

„Je to bezohledný svět, pane Osnarde. Konkurence je obrovská. Byl bych blázen, kdybych neměl ucho nastražené na zemi, nemyslíte?“

„Určitě. Nechcete jít cestou starého Braithwaita, že ne?“

* * *

Pendel vyšplhal po štaflích nahoru a balancoval na skládací plošině, se kterou obyčejně neměl žádné problémy. Po usilovné námaze získal z horní přihrádky balík té nejlepší šedé alpaky a nyní s ní ve vzduchu mával, aby si ji mohl Osnard prohlédnout. Jak se dostal nahoru, co ho k tomu přimělo, byly záhady, o kterých věděl asi tolik co kočka, náhle se ocitnuvší v koruně stromu. Hlavním motivem byl útěk.

„Jak vždycky říkám, pane, nejdůležitější je pověsit je, dokud jsou ještě teplé, a nikdy je nezapomenout prostřídat,“ prohlásil hlasitě do přihrádky s česanou přízí v půlnoční modři, která byla jen šest palců od jeho nosu. „O téhle se domníváme, že by se Nám mohla líbit, pane Osnarde. Skvělá volba, pokud to tak mohu říci, a šedý oblek je v Panamě společenskou povinností. Přinesu vám štůček, abyste se na ni mohl podívat a osahat si ji. Marto! Do obchodu, prosím.“

„Jak prostřídat?“ zeptal se Osnard zezdola, kde si s rukama v kapsách prohlížel kravaty.

„Žádný oblek byste neměl nosit dva dny za sebou, ze všeho nejmíň oblek z lehké látky, pane Osnarde. Ale jsem si jist, že to vám často připomínal váš dobrý pan otec.“

„Naučil ho to Arthur, viďte?“

„Jak vždycky říkávám, tím nejhorším je pro oblek chemické čištění. Jakmile se vám na něm usadí špína a pot, což se stává, když ho nosíte příliš dlouho, jste na cestě do čistírny a to je začátek konce. Podle mě je oblek, který nestřídáte, jen poloviční. Marto! Kde je ta ženská?“

Osnard zůstal zabrán do prohlížení kravat.

„Pan Braithwaite dokonce zašel tak daleko, že svým zákazníkům radil vůbec do čistíren nechodit,“ pokračoval Pendel stále se zvyšujícím hlasem. „Své obleky měli jen kartáčovat, v případě nutnosti vyčistit houbou a jednou za rok je přinést do obchodu a nechat si je umýt v řece Dee.“

Osnard se přestal zabývat kravatami a pozorně ho sledoval.

„Protože tahle řeka má vysoce ceněné čisticí účinky,“ vysvětloval Pendel. „Dee je pro náš oblek něco jako řeka Jordán pro poutníka.“

„Myslel jsem, že to dělával Huntman,“ řekl Osnard, oči upřené na Pendela.

Pendel na chvíli zaváhal. A bylo to znát. A Osnard si toho velmi dobře všiml.

„Pan Huntman je velmi dobrý krejčí, pane. Na Savile Row jeden z nejlepších. Ale v tomto případě kráčel ve šlépějích Arthura Braithwaita.“

Pendel popadl štůček látky, jednou rukou se přidržoval a druhou křečovitě svíral látku, jako by na svá prsa tiskl nemluvně, a tápavě scházel ze štaflí.

„Tak prosím, pane. Naše šedá alpaka ve vší kráse. Díky, Marto,“ řekl, když se pod ním konečně objevila.

S odvrácenou tváří uchopila oběma rukama konec látky, odpochodovala zpátky ke dveřím a látku naklonila směrem k Osnardovi, aby si ji mohl prohlédnout. Podařilo se jí zachytit Pendelův pohled a v jejím výrazu tváře byla otázka i výčitka. Ale Osnard si toho vůbec nevšímal, neboť se věnoval látce. Naklonil se nad ni s rukama za zády, jako kdyby vítal královskou návštěvu, přičichl si k ní, konečky palce a ukazováčku stiskl okraj a zkoušel, jaká je látka na omak. Těžkopádnost jeho pohybů pobízela Pendela k větší horlivosti, Martu naopak k dalším projevům nelibosti.

„Šedá se nám nelíbí, pane Osnarde? Vidím, že vy osobně dáváte přednost hnědé! Pokud to mohu říci, padne vám velmi dobře. Upřímně řečeno, hnědá se dnes v Panamě příliš nenosí. Průměrnému panamskému džentlmenovi připadá hnědá poněkud zženštilá, nechápu proč.“ Už byl znovu téměř v polovině štaflí, zatímco Marta dál křečovitě držela svůj konec látky a celý zbytek štůčku jí ležel u nohou. „Tady nahoře mám jednu hnědou, kterou bych vám mohl ukázat, není v ní moc červené. To je ona. Já vždycky říkávám, že příliš červené hnědou barvu hyzdí, nevím, jestli mám pravdu. Čemu dnes dáváte přednost, pane?“

Osnardovi trvalo velmi dlouho, než zareagoval. Jeho pozornost nadále upoutávala šedá látka a pak také Marta, která si ho prohlížela se silným vnitřním odporem. Konečně zvedl hlavu směrem k Pendelovi na štaflích. A Pendel by klidně mohl být cirkusovým artistou letícím bez zajištění v závratné výšce nad celým světem, soudě podle chladné nezaujatosti, která se odrážela v Osnardově tváři.

„Zůstanu u šedé, jestli vám to nevadí, příteli,“ řekl.

„‚Šedá do města, hnědá na venkov.‘ Tak to přece říkával, ne?“

„Kdo?“

„Braithwaite. Koho jiného jste myslel?“

Pendel pomalu slezl ze štaflí. Zdálo se, že promluví, ale neudělal to. Došla mu slova: Pendelovi, pro kterého byla slova vždy jistotou a útěchou. Místo toho se usmíval, zatímco k němu Marta přinesla svůj konec látky a on ho zaroloval zpět do štůčku. Usmíval se, až ho to bolelo, a Marta se mračila, částečně kvůli Osnardovi a částečně proto, že tak byla její tvář znetvořena poté, co na ní doktor předvedl své ukrutné mistrovství.

4. KAPITOLA

„Tak, pane. Teď bych si vzal vaše míry, když dovolíte.“

Pendel sundával Osnardovi sako a přitom sledoval tlustou hnědou obálku složenou mezi dvěma polovinami jeho peněženky. Horko sálalo z Osnardova těžkého těla jako horko z mokrého kokršpaněla. Jeho prsní bradavky zastíněné cudnými kudrlinkami prosvítaly zpod propocené košile. Pendel si stoupl za něj a změřil mu délku od límečku k pasu. Oba byli zticha. Podle Pendelových zkušeností měli Panamci na rozdíl od Angličanů měření rádi. Souviselo to s dotyky. Znovu od límečku změřil celou délku zad, přičemž dbal úzkostlivě na to, aby se Osnarda nedotkl na hýždích. Stále nikdo nemluvil. Změřil si zadní šev, délku od středu zad k lokti a pak od středu zad k manžetě. Postavil se vedle Osnarda, lehce mu nadzvedl lokty a metr provlékl v úrovni bradavek pod pažemi. U některých svobodných mládenců neměl vždy tak jemné způsoby, ale u Osnarda žádné pochybnosti nepociťoval. Z obchodu pod schodami uslyšeli zvuk zvonku a provinilé zabouchnutí hlavních dveří.

„To byla Marta?“

„Nepochybně, pane. Zřejmě už odešla domů.“

„Ona proti vám něco má?“

„Určitě ne. Proč se mě na to ptáte?“

„Měl jsem jen takový pocit.“

„Tak to mám štěstí,“ vzpamatoval se Pendel.

„Myslel jsem, že proti mně taky něco má.“

„Můj ty bože, pane. Co by to mohlo být?“

„Nedlužím jí peníze. Nikdy jsem s ní nic neměl. Oba dva můžeme jen hádat.“

Pendel se usilovně snažil vymyslet téma rozhovoru. Ve zkušebně měl ve zvyku nepřetržitě hovořit, čímž zaháněl atmosféru intimnosti, ale z nějakého důvodu se mu jeho obvyklých témat nedostávalo. Nakonec se uchýlil ke vzpomínkám na svoje nelehké začátky.

„Ach, bože, tenkrát jsme ale museli vstávat brzy! Studená, tmavá rána ve Whitechapelu, rosa na dlažebních kostkách, ještě teď tu zimu cítím. Dneska je to samozřejmě jinak. Dozvěděl jsem se, že jen málokdo z mladých jde dělat tohle řemeslo. Ne ve východním Londýně. Ne skutečnou krejčovinu. Je to na ně asi moc těžké. Což je pravda.“

Pendel si vzal míru na pelerínu, znovu přes záda, ale tentokrát měl Osnard ruce svěšené dolů a krejčovský metr přesahoval až na vnější strany paží. Nebyla to míra, kterou by si obyčejně bral, ale Osnard nebyl obyčejný zákazník.

„Z East Endu do West Endu,“ komentoval Osnard. „To je pěkný kus cesty.“

„Taky že byl, pane, ale nikdy jsem neměl důvod takového dne litovat.“

Stáli velmi blízko tváří v tvář. Ale zatímco Osnardovy neústupné hnědé oči pronásledovaly Pendela ze všech úhlů, Pendelovy oči byly upřené na pomačkaný pas gabardénových kalhot. Přiložil metr na Osnardův pas a stáhl jej.

„Je to katastrofa?“ ptal se Osnard.

„Dejme tomu poctivých třicet šest a kousek, pane.“

„Jaký kousek?“

„Kousek na oběd, řekněme to takhle,“ odvětil Pendel a získal tím vytoužený smích.

„Stýská se vám někdy po staré vlasti?“ zeptal se Osnard, když Pendel diskrétně zapisoval číslo třicet osm do svého notýsku.

„Ani ne, pane. Ne, myslím, že ne. Nestojí to za řeč. Ne,“ odpověděl a zasunul si notýsek do zadní kapsy.

„Ale jednou za čas po Savile Row určitě zatoužíte.“

„Á, to víte, Savile Row,“ souhlasil Pendel nadšeně a oddal se nostalgické vizi, která ho posouvala na začátek století, kdy se braly míry na fraky a jezdecké kalhoty. „Ano, ale Savile Row je teď úplně jiná, viďte? Kdybychom měli víc takových míst, jaká bývala ulička kdysi, a méně takových, jaké máme dnes, Anglie by na tom byla mnohem líp. Byli bychom šťastnější země, mohu-li to tak říci.“

Ale pokud se Pendel domníval, že otřepanými frázemi zastaví Osnardovu touhu po informacích, zbytečně se namáhal.

„Povězte mi o tom.“

„O čem, pane?“

„Starý Braithwaite vás přijal jako učedníka, že?“

„Ano.“

„Ctižádostivý mladý Pendel sedával den co den před jeho dveřmi. Byl jste tam každé ráno, když přicházel do práce. ‚Dobrý den, pane Braithwaite, jak se dneska máte? Já jsem Harry Pendel a jsem váš nový učedník.‘ To se mi líbí. Takovouhle kuráž mám rád.“

„Moc mě těší, že to říkáte,“ odpověděl Pendel nejistě a snažil se vzpamatovat z toho, že slyší svou vlastní anekdotu převyprávěnou v jedné z mnoha verzí.

„Takže jste ho konečně uprosil a stal jste se jeho nejoblíbenějším učedníkem, zrovna jako v pohádce,“ pokračoval Osnard. Neřekl, ve které pohádce, a Pendel se ho neptal. „A jednoho dne – kolik je to vlastně let? – se k vám starý Braithwaite obrátil a povídá: ‚Tak, Pendele. Už mě nebaví mít tě tady jen jako učedníka. Od nynějška jsi následníkem trůnu.‘ Nebo nějaká podobná slova. Popište mi to. Jsem hrozně zvědavý.“

Na Pendelově zpravidla klidném čele se objevily vrásky pronikavého soustředění. Stoupl si na levou Osnardovu stranu, metr obtočil kolem jeho hýždí, umístil ho na nejširší místo a údaj si zaznamenal do notýsku. Sklonil se, aby mohl změřit vnější stranu nohavice, pak se na chvíli napřímil a jako selhávající plavec se znovu ponořil dolů, až měl hlavu ve výši Osnardova pravého kolena.

„Ve které nohavici ho nosíte, pane?“ zamumlal a i nadále cítil, jak mu Osnardův zrak propaluje týl. „Většina mých zákazníků dnes dává přednost levé straně. Doufám, že to není z politických důvodů.“

Byl to jeho obvyklý vtip, na který spoléhal, když chtěl rozesmát i ty nejserióznější zákazníky. Na Osnarda to očividně neplatilo.

„Nikdy nevím, kde ta zatracená věc je. Poletuje tam jako hadr na holi,“ odpověděl zamítavě. „Bylo to ráno? Večer? Ve kterou hodinu vás poctil tou královskou návštěvou?“

„Večer,“ zabručel Pendel po neuvěřitelně dlouhé odmlce. A jako přiznání porážky dodal: „Bylo to v pátek, jako dneska.“

Předpokládal, že vlevo, ale nechtěl riskovat, a tak umístil mosazný konec svého metru na pravou stranu Osnardova poklopce, úzkostlivě se vyhýbajíc kontaktu s čímkoliv, co by mohlo být uvnitř. Levou rukou natáhl metr až k hornímu okraji podpatku Osnardovy vyspravované, těžké boty, jakou nosívají policisté mimo službu. Odečetl palec, údaj zapsal do notýsku a statečně se vztyčil v celé své výšce, přičemž narazil na tmavé kruhové oči upřené na něj tak usilovně, že na chvíli zapochyboval, zdali se neocitl před hlavněmi nepřítele.

„V zimě nebo v létě?“

„V létě.“ Pendelovu hlasu docházely síly. Odvážně se nadechl a začal znovu. „Nás mladých, kteří by přes léto pracovali v pátek večer, byla jen hrstka. Myslím, že jsem byl čestná výjimka, a byla to jedna z věcí, kvůli které si mě začal pan Braithwaite všímat.“

„Rok?“

„Ach, propánakrále, který to byl rok?“ Vzchopil se, potřásl hlavou a pokusil se o úsměv. „Ó, bože. Už je to o celou generaci zpátky. Ale proud řeky se také nedá obrátit, že ne? Král Canute se o to snažil a podívejte, kde skončil,“ dodal, i když si nebyl ani trochu jistý, kde Canute skončil a zdali vůbec.

Každopádně měl pocit, že se mu vrací vypravěčské umění, které strýček Benny označoval jako jeho charisma.

„Stál mezi dveřmi,“ pokračoval po chvíli lyrickým tónem. „Zřejmě jsem byl zcela ponořen do práce na kalhotách, která mi tehdy byla svěřena, což se mi stává běžně, když stříhám, protože je to rozhodující okamžik. Vzhlédl jsem vzhůru a viděl jsem, jak mě tiše pozoruje. Byl dost vysoký. Na to lidé zapomínají. Velká plešatá hlava, mohutné obočí – impozantní postava. Byla v něm síla. Život.“

„Zapomněl jste na jeho knírek,“ namítl Osnard.

„Knírek?“

„Měl přece ohromnej, huňatej knír, plnej zbytků jídla. Musel si ho oholit, když si nechal dělat tu fotku, co máte dole. Hrozně jsem se ho tenkrát bál. Bylo mi teprve pět.“

„Za mých časů žádný knírek neměl, pane Osnarde.“

„Určitě měl. Vidím to, jako by to bylo včera.“

Ale umíněnost nebo instinkt přiměly Pendela, aby se nevzdával.

„Já myslím, že vaše paměť s vámi laškuje, pane Osnarde. Pamatujete si jiného muže a jeho knírek přisuzujete Arthuru Braithwaitovi.“

„Bravo,“ řekl Osnard tiše.

Ale Pendel odmítal uvěřit, že by něco takového mohl slyšet, nebo že by mu Osnard mohl tímto způsobem dávat varovné znamení. A tak se namáhal dál:

„‚Pendele,‘ začal. ‚Chci, abys byl mým synem. Jakmile se naučíš spisovnou angličtinu, začnu ti říkat Harry, povýším tě do předního obchodu a jmenuji tě svým dědicem a obchodním partnerem‘“

„Říkal jste, že mu to trvalo devět let.“

„Co myslíte?“

„Než vám začal říkat Harry.“

„Začínal jsem jako učedník, ne?“

„Zapomněl jsem. Pokračujte.“

„… a to je všechno, co jsem ti chtěl říct, a teď se vrať ke svým kalhotám a zapiš se do večerní školy řečnického umění.“

Zarazil se. Ztratil řeč. V krku ho pálilo, oči bolely a v uších mu hučelo. Ale někde uvnitř také pociťoval úlevu z dokonaného díla. Dokázal jsem to. Mám zlámané nohy, čtyřicítky horečky, ale představení jsem odehrál.

„Dokonalé,“ vydechl Osnard.

„Děkuji vám, pane.“

„Nejkrásnější hovadina, jakou jsem kdy v životě slyšel, a vy jste mi to nandal jako hrdina.“

Pendel slyšel Osnarda z velké dálky, uprostřed mnoha dalších hlasů. Slyšel milosrdné sestry v sirotčinci v severním Londýně, jak mu říkají, že se na něj bude Ježíš zlobit. Slyšel smích svých dětí ze zadních sedadel džípu. Ramónův hlas, který mu říkal, že si o něm nějaká londýnská obchodní banka zjišťovala údaje a že za to nabízela protislužby. Slyšel Louisu, jak mu říká, že by stačil jeden jediný dobrý člověk. Pak uslyšel hluk aut v dopravní špičce, kdy se celé město vylidňovalo, a snil o tom, aby byl uprostřed tohoto provozu – v bezpečí.

„Jde o to, příteli, že já vím, co jste zač, chápete?“ Ale Pendel nechápal nic, neviděl ani, jak se do něj zavrtává Osnardův černý pohled. Ve své mysli postavil zeď a Osnard byl na její druhé straně. „Nebo abych byl přesnější, vím, kdo nejste. Nemusíte panikařit, ani vyhlašovat poplach. Líbilo se mi to. Do posledního detailu. Za nic na světě bych se toho nevzdával.“

„Já nejsem nikdo,“ uslyšel Pendel zašeptání ze své strany zdi a hned vzápětí zvuk, který doprovázel rozhrnutí závěsu ve zkušebně.

Svýma úmyslně zamlženýma očima uviděl, jak Osnard prostrčil otvorem v závěsu hlavu, a preventivně zkontroloval Sportovní koutek. Uslyšel Osnarda znovu promluvit, ale tak blízko u ucha, že šeptání znělo spíše jako bzukot.

„Jste číslo 906017, Pendele, trestanec a mladistvý delikvent, šest let za žhářství, odsezeno dva a půl roku. Krejčovinu jste se naučil sám v base. Zemi jste opustil tři dny poté, co jste splatil svůj dluh společnosti, tenkrát vás podporoval váš již zesnulý strýček Benjamin, zastupující vašeho otce. Oženil jste se s Louisou, dcerou ‚zonianského‘ naftaře a horlivé učitelky biblistiky, která v Komisi pro Panamský průplav dělá děvečku pro všechno velkému a skvělému Ernie Delgadovi. Dvě děti, Markovi je osm, Hannah deset. Insolvents, podílník rýžové farmy. Pendel & Braithwaite je případ sám pro sebe. Žádná taková firma na Savile Row neexistovala. K žádné likvidaci nikdy nedošlo, protože nebylo co likvidovat. Arthur Braithwaite je jednou z nejpompéznějších postav téhle pohádky. Mám rád triky. Ty k životu patří. Nešilhejte tak na mě. Já jsem vaše prémie. Odpověď na vaše modlitby. Slyšíte mě?“

Pendel neslyšel vůbec nic. Stál tam se svěšenou hlavou, nohy u sebe, naprosto ochromený, uši nevyjímaje. Nakonec se vzpamatoval a zvedl Osnardovu paži až do úrovně ramen. Ohnul ji tak, aby zůstala natažená před hrudníkem. Konec metru přitlačil doprostřed zad a přetáhl jej přes loket až k zápěstí.

„Ptal jsem se vás, kdo v tom ještě jede?“ naléhal Osnard.

„V čem jede?“

„V týhle boudě. O tom, jak svatý Arthur usedl na ramena mladistvýho Pendela. P & B, krejčí pro krále. Tisíciletá historie. Kdo ještě ví, že jsou to výmysly? Kromě vaší ženy, samozřejmě.“

„Ona s tím nemá nic společnýho,“ vykřikl Pendel polekaně.

„Ona to neví?“

Pendel zakroutil hlavou, opět neschopen slova. „Luisa to neví? Taky ji taháte za nos?“

Zůstaň štam, milý Harry. Hlavně zůstaň štam.

„A ví o vašem malém lokálním problému?“

„O kterém?“

„Myslím vězení.“

Pendel zašeptal něco, co ani on sám nemohl slyšet.

„To znamená, že neví?“

„Ano. Ne.“

„Ona neví, že jste seděl v base? Ona neví o strýčku Arthurovi? Ani to, že je vaše rýžová farma na mizině?“

Znovu stejná míra. Od středu zad k zápěstí, ale s Osnardovou paží svěšenou dolů. Metr přetáhl přes rameno prkennými pohyby.

„Taky ne?“

„Ano.“

„Myslel jsem, že jste spolumajitelé.“

„To jsme.“

„Ale ona to přesto neví.“

„O finanční záležitosti se starám já, víte?“

„Vypadá to tak. Kolik v tom máte?“

„Skoro sto tisíc.“

„Slyšel jsem, že je to dvě stě a že se částka zvyšuje.“

„To ano.“

„Úroky?“

„Dvě.“

„Dvě procenta čtvrtletně?“

„Měsíčně.“

„Dohodli jste se na podmínkách?“

„Snad ano.“

„Tuhle firmu jste zatížil hypotékou. Proč jste to proboha udělal?“

„Měli jsme tu něco, čemu se říká hospodářský pokles, nevím, jestli se to k vám doneslo,“ řekl Pendel a naprosto nepatřičně si vzpomněl na doby, kdy měl jen tři zákazníky a jak si je zval bezprostředně za sebou po půl hodině, aby vytvořil zdání, že se ve firmě netrhnou dveře.

„Co jste dělal? Hrál jste na burze?“

„Nechal jsem si radit od svého bankovního experta, ano.“

„Váš bankovní expert se specializuje na bankroty nebo tak něco?“

„Asi ano.“

„A to byly Louisiny prachy, že jo?“

„Jejího táty. Polovina peněz jejího táty. Ona má ještě sestru, víte?“

„A co policie?“

„Jaká policie?“

„Panamská. Místní chlupáči.“

„Co je jim do toho?“ Pendelův hlas se konečně vymanil ze sevření a byl opět svobodný. „Platím daně. Sociální pojištění. Vedu pracovní výkazy. Ještě mě nezašili. Proč bych je měl zajímat?“

„Myslel jsem, že třeba vyčmuchali vaši minulost. A chtěli z vás vytáhnout prachy za mlčenlivost. Ale vy byste nechtěl, aby na vás přišli, protože byste neměl na úplatky, co?“

Pendel zavrtěl hlavou a položil si na ni ruku – buď se chtěl modlit, nebo přesvědčit, že ji má pořád ještě na krku. Poté zaujal postoj, který do něj vtloukl strýček Benny, než odešel do vězení.

„Musíš se drukenovat, milý Harry,“ přesvědčoval ho Benny výrazem, který Pendel od nikoho jiného nikdy v životě neslyšel. „Stáhni se do sebe. Zmenši se. Nebuď nikdo a na nikoho se nedívej. Vadí jim to, stejně jako když v nich vzbuzuješ soucit. Nejsi ani moucha na zdi. Jsi součást zdi.“

Ale brzy ho přestalo bavit být zdí. Zvedl hlavu a rozhlédl se po zkušebně, jako kdyby se v ní ocitl poprvé. Vzpomněl si na jedno z nejzáhadnějších Bennyho vyznání a měl pocit, že nyní ho konečně pochopil:

Milý Harry, mým problémem je, že ať jdu kamkoliv, jsem tam i já a všechno pokazím.

„Kdo tedy jste?“ dožadoval se Pendel odpovědi s dojemnou bojovností.

„Jsem tajný agent. Sladké Anglie. Opět zahajujeme v Panamě činnost.“

„Proč?“

„Řeknu vám to při večeři. V kolik hodin v pátek zavíráte?“

„Třeba hned. Překvapuje mě, že se ptáte.“

„A co doma? Svíčky. Kiduš. Jak to probíhá?“

„Nijak. Jsme křesťané. Když na to přijde.“

„Vy jste členem Clubu Unión, viďte?“

„Ale…“

„Ale co?“

„Musel jsem koupit rýžovou farmu, než jsem se stal členem. Krejčí z východu neberou, ale proti irským farmářům nic nenamítají. Hlavně když mají dvacet pět tisíc na členský poplatek.“

„Proč jste se k nim přidal?“

Ke svému překvapení Pendel zjistil, že se navzdory svému zdravému rozumu usmívá. Šílený úsměv, vynucený úžasem a možná i zděšením, ale přesto – jeho schopnost se tomu všemu zasmát a úleva, kterou mu to přineslo, znamenaly pro něj totéž jako zjištění, že je pořád ještě schopen hýbat končetinami.

„Něco vám řeknu, pane Osnarde,“ pronesl v návalu družnosti. „Tuhle záhadu jsem ještě nerozluštil. Někdy jsem impulzivní a někdy velkorysý. To je moje slabina. Můj strýc Benjamin, kterého jste zmínil, snil vždy o vile v Itálii. Možná jsem to udělal proto, abych Bennyho potěšil. Nebo jsem se chtěl vytáhnout před paní Porterovou.“

„Tu neznám.“

„Sociální kurátorka. Tahle vážená dáma si myslela, že mě nikdy nepotká nic dobrého.“

„Chodíte někdy do Clubu Unión na večeři? Berete s sebou hosty?“

„Velmi zřídka. V mé současné finanční situaci to nepřipadá v úvahu.“

„Kdybych si objednal místo dvou obleků deset a chtěl bych jít na večeři, vzal byste mě tam?“

Osnard si oblékal sako. Bude lepší, aby se oblékl sám, napadlo Pendela, když potlačoval svou věčnou touhu být někomu k službám.

„Možná ano. To záleží,“ odpověděl opatrně.

„A zavolal byste Louise. ‚Miláčku, skvělé zprávy, střelil jsem deset obleků nějakému šílenému Britovi a teď ho zvu na večeři do Clubu Unión‘.“

„Snad by to šlo.“

„Jak by to přijala?“

„To se nedá předpovědět.“

Osnard strčil ruku do saka, vytáhl hnědou obálku, kterou již Pendel zahlédl, a podal mu ji.

„Pět tisíc na dva obleky. Účet nepotřebuju. Zdrojů máme dost. Plus další dvě stovky na režii.“

Pendel měl na sobě stále vestu se zipem, a tak obálku zasunul k notýsku do zadní kapsy kalhot.

„Harryho Pendela zná v Panamě každý,“ řekl Osnard. „Když se někde schováme, všichni nás uvidí. Když půjdeme někam, kde vás znají, nikdo si nás ani nevšimne.“

Znovu stáli tváří v tvář proti sobě. Zblízka bylo vidět, že Osnard celý hoří potlačovaným vzrušením. Pendel, který se vždy nechal rychle strhnout k podobné reakci, cítil, že i na jeho tváři se objevil ruměnec. Sešli dolů, aby ze střižny mohl zavolat Louise, zatímco si Osnard pohrával se složeným deštníkem s nápisem „Budiž nošen královskou gardou“.

* * *

„To musíš vědět jenom ty sám, Harry,“ řekla Louisa do Pendelova rozpáleného levého ucha. Hlas její matky. Socialismus a biblistika.

„Co vědět, Lou? Co bych měl vědět jen já?“ usilovně se snažil o žertovný tón. „Vždyť mě znáš, Lou. Já nevím nic. Jsem hrozný ignorant.“

Přestát její mlčení v telefonu bylo horší než sedět ve vězení.

„Ty sám, Harry, musíš vědět, co ti stojí za to, abys nechal svou rodinu večer o samotě a šel se bavit do klubu, místo abys trávil čas s těmi, kteří tě mají rádi, Harry.“

Její hlas byl čím dál něžnější a on po ní zatoužil. Ale jako obvykle zůstalo jen u něžných slov.

„Harry?“ – jakoby stále čekala, co řekne.

„Ano, miláčku?“

„Nemáš důvod si mě podbízet, Harry,“ odsekla, což byla její reakce na oslovení „miláčku“. Ale to, co měla na mysli předtím, už nevyslovila.

„Vždyť máme celý víkend, Lou. Já ti přece nikam neutíkám.“ Pauza dlouhá jako Pacifik. „Jaký byl dneska starý Ernie? Je to báječný člověk, Louiso. Nevím, proč si tě kvůli němu pořád dobírám. Je stejně skvělý jako tvůj otec. Měl bych mu sedět u nohou.“

Za to může její sestra, napadlo ho. Když je rozčílená, tak pokaždé proto, že žárlí na svou sestru, která se umí lépe otáčet.

„Už mi dal pět tisíc dolarů, Lou“ – žadonil o její souhlas – „v hotovosti. Cítí se sám. Touží po nějaké společnosti. Co mám podle tebe dělat? Vyhodit ho ven, říct mu, děkuju, že jste si u mě koupil deset obleků, a teď si běžte najít nějakou ženskou?“

„Harry, nic takového mu říkat nemusíš. Můžeš ho klidně pozvat k nám domů. Pokud mu to nevyhovuje, tak dělej, jak uznáš za vhodné, a přestaň si to vyčítat.“

A znovu v jejím hlase zazněla ta něžná Louisa, kterou si přála být místo té, která za ni mluvila.

„Bez problémů?“ zeptal se Osnard tiše.

Mezitím objevil whisky a dvě sklenice. Jednu z nich podával Pendelovi.

„Všechno je v pohodě, díky. Je to báječná ženská.“

* * *

Pendel zůstal ve vzorkovně sám. Sundal si svůj denní oblek a ze zvyku ho uložil na ramínko, kalhoty zavěšené na kovových svorkách, nad nimi pečlivě rozložené sako. Místo toho si vzal jednořadový, šmolkově modrý mohérový oblek, který si před půl rokem navrhnul při poslechu Mozartovy hudby. Nikdy ho ještě neměl, obával se, že je příliš křiklavý. Při pohledu do zrcadla ho vyděsila vlastní tvář – byla naprosto normální. Proč jsi nezměnil barvu, tvar, velikost? Co všechno se ti ještě musí stát, než se ti něco přihodí doopravdy? Ráno vstaneš. Tvůj bankéř ti potvrdí, že konec světa nastane co nevidět. Jdeš do obchodu, kam přikráčí anglický špion, který ti předhazuje tvoji minulost a prohlašuje, že z tebe chce udělat boháče, ale jinak ti do ničeho nezasahovat.

„Můžu ti říkat Andrewe?“ zavolal otevřenými dveřmi na nového přítele.

„Andy Osnard, svobodný, odborník na politické vědy z britské ambasády, který právě přicestoval. Starý Braithwaite šil obleky pro mýho tátu a ty jsi byl u toho a přidržoval jsi metr. Alibi. Neznám nic lepšího.“

A ta kravata se mi vždycky líbila, pomyslel si. S modrými klikatými čárami a nádechem světle růžové. Osnard pozoroval s pýchou stvořitele, jak Pendel aktivuje alarm.

5. KAPITOLA

Přestalo pršet. Silně osvětlené autobusy, které kolem nich kodrcaly přes díry ve vozovce, byly prázdné. Horká modrá večerní obloha pomalu mizela do noci, ale horko za ní zůstávalo, protože to v Panamě neustává nikdy. Buď suché, nebo vlhké, horko je tu pořád, stejně jako všudypřítomný hluk: slyšíte dopravu, vrtačky, skládání a rozkládání lešení, letadla, klimatizaci, reprodukovanou hudbu, buldozery, vrtulníky a – pokud máte velké štěstí – ptáky. Osnard si nesl svůj bookmakerovský deštník. Pendel byl ve střehu, ale neozbrojen. Jeho pocity pro něj byly záhadou. Prošel zkouškou a zdál se být silnější a moudřejší. Ale jaká zkouška to byla? A v jakém smyslu byl silnější a moudřejší? A pokud to přežil, proč se necítil bezpečněji? Každopádně si po návratu do obyčejného světa připadal jako znovuzrozený.

„Padesát tisíc babek!“ zavolal na Osnarda, když odemykal auto.

„Za co?“

„Tolik stojí ruční nátěr těch autobusů! Najímají si opravdové malíře! Trvá to dva roky!“

Do této chvíle to Pendel nevěděl a pochyboval o tom i nyní, ale podlehl jakémusi vnitřnímu nutkání, aby si alespoň v něčem zachovával převahu. Když se usadil na místě řidiče, měl nepříjemný pocit, že ta cifra byla spíše patnáct set a že to trvalo dva měsíce, a ne dva roky.

„Chceš, abych řídil?“ zeptal se Osnard, když se rozhlížel nahoru a dolů ulicí.

Ale Pendel byl již svým pánem. Ještě před deseti minutami byl přesvědčen, že už nikdy nebude svobodný. Teď seděl za svým volantem, svého věznitele po boku, na sobě svůj šmolkově modrý oblek a po zapáchající jutové blůze, s nápisem Pendel na kapse, ani stopy.

„Žádný nástrahy?“ zeptal se Osnard.

Pendel nerozuměl.

„Lidi, který nechceš potkat – kterejm dlužíš peníze – kterejm jsi svedl manželku – nebo tak podobně?“

„Kromě banky nedlužím nikomu, Andy. A to druhé taky nedělám a svým zákazníkům bych se s tím ani nesvěřoval. Dobře vím, co jsou tihle Hispánci zač. Mysleli by si, že jsem kleštěnec nebo teplouš.“ Smál se až příliš nevázaně, ale Osnard se věnoval zpětným zrcátkům. „Odkud jsi, Andy? Kde je tvůj domov? Tvůj otec hraje v tvém životě význačnou roli, pokud to není jen smyšlenka. Byla to nějaká slavná osobnost? Určitě ano.“

„Byl to doktor,“ řekl Osnard bez sebemenšího zaváhání.

„Jaký? Mozkový chirurg? Kardiolog?“

„Praktický lékař.“

„A kde měl praxi? Nějaké exotické místo?“

„Birmingham.“

„A matka, smím-li se zeptat?“

„Jižní Francie.“

Ale Pendel měl přesto pochybnosti, zdali Osnard neumístil svého otce do Birminghamu a svou matku na francouzskou Riviéru stejně bezstarostně, jako Pendel umístil nebožtíka Braithwaita do Pinneru.

* * *

V baru Clubu Unión byl typický ruch pátečního večera. Od každého stolu na sebe flamendři mávali, pokyvovali, plácali jeden druhého po ramenou, hádali se, vstávali od stolů a snažili se navzájem překřičet. Někteří z nich zamávali i Pendelovi, potřásli mu rukou nebo utrousili nějaký oplzlý vtip o jeho obleku.

„Dovolte, abych vám představil svého dobrého přítele Andy Osnarda, jednoho z nejmilejších synů Jejího Veličenstva, který právě dorazil z Anglie, aby zde obnovil dobré jméno naší diplomacie,“ volal na bankéře jménem Luis.

„Příště řekni jenom Andy. Stejně je to každýmu jedno,“ radil mu Osnard, když se Luis vrátil k děvčatům. „Jsou tady dneska nějaký velký ryby? Kdo všechno? Delgado určitě ne. Ten se ulejvá v Japonsku s prézou.“

„Přesně tak, Andy, Ernie je v Japonsku, takže Louisa má teď od něj pokoj. No né! Kohopak tu máme? No, tak tohle je velký překvapení.“

Místo kultury mají v Panamě společenské klepy. Pendelův zrak spočinul na elegantním padesátníkovi s knírkem doprovázeném krásnou mladou dámou. Měl na sobě tmavý oblek a stříbrného motýlka. Ona měla na obnaženém rameni pramen dlouhých černých vlasů a na krku obrovský diamantový náhrdelník, který by ji dokázal bezpečně stáhnout ke dnu. Seděli vzpřímeně, bok po boku, jako pár ze staré fotografie a přijímali gratulace od svých příznivců.

„Náš kavalír nejvyšší soudce, Andy, opět mezi námi,“ reagoval Pendel na Osnardovo gesto, „pouhý týden poté, co byla všechna obvinění proti němu stažena. Bravo, Migueli.“

„Tvůj zákazník?“

„To bych řekl, Andy, a dokonce vysoce ceněný. Mám pro tohoto džentlmena čtyři nedokončené obleky a k tomu jeden smokink. Až do minulého týdne měly skončit v našem novoročním výprodeji.“ Další pobídku již nepotřeboval. „Můj přítel Miguel,“ pokračoval s pedanterií, která měla všechny přesvědčit, jak moc mu záleží na pravdě, „dospěl před pár lety k závěru, že jistá přítelkyně, jejíž pohodlí považoval za svou osobní zodpovědnost, věnuje svou přízeň jinému. Zmíněný rival byl přirozeně jeho kolega. V Panamě je to tak bohužel vždycky, zvláště u mužů s americkým vzděláním. Takže Miguel udělal to, co by za daných okolností udělal kdokoli z nás – najal si vraha, který udělal těmto nepřístojnostem přítrž.“

„Šikovnej chlap. Jak to provedl?“

Pendel si vzpomněl na jednu Markovu repliku vytaženou z nějakého odporného comicsu, který mu Louisa zabavila. „Otrava olovem, Andy. Tři profesionální rány. Jedna do hlavy, dvě do trupu a to, co z něho zůstalo, se objevilo na všech prvních stránkách. Ten vrahoun byl zatčen, což je v Panamě velmi neobvyklé. A ke svému činu se poslušně doznal, což, jak musíme připustit, obvyklé je.“

Na chvíli se odmlčel, aby mohl načerpat uměleckou inspiraci, zatímco ho Osnard odměnil vděčným úsměvem. Pátrání po skrytém zlatém hřebu, tak by to nazval Benny. Korunovace jeho charismatu. Oživení příběhu ke spokojenosti stále širšího publika.

„Důvodem zatčení, Andy – a také doznání – byl šek na sto tisíc dolarů, vystavený ve prospěch údajného vraha naším přítelem Miguelem a uložený tady v Panamě na základě dosti odvážného předpokladu, že mu bankovní tajemství poskytne ochranu před všetečnými slídily.“

„A tohle je ona dáma,“ řekl Osnard s tichým uznáním. „Vypadá to, že u ní došlo k zásadnímu obratu.“

„Přesně tak, Andy, a nyní je s Miguelem ve velmi posvátném svazku manželském, ačkoli se o ní říká, že nenávidí omezování. To, co tu dnes vidíš, je ukázkou triumfálního návratu Miguela a Amandy do všeobecné přízně.“

„Jak to kčertu dokázal?“

„No, tak za prvé, Andy,“ pokračoval Pendel, nadšený svou vševědoucností, která zasahovala do nejmenších detailů tohoto případu, „mluví se o úplatku ve výši sedmi miliónů dolarů, který si náš učený soudce může bez problému dovolit, jelikož vlastní dopravní firmu specializovanou na ilegální dovoz rýže a kávy z Kostariky, aniž by obtěžoval naše přepracované úředníky, což mu umožňuje vysoké postavení jeho bratra v celním úřadě.“

„A za druhé?“

Pendel byl nadšen vším: sám sebou, svým hlasem, i pocitem svého triumfálního vzkříšení.

„Náš nejvyšší soudní tribunál, pověřený prošetřením důkazů proti Miguelovi, dospěl k moudrému rozhodnutí, že obvinění postrádá věrohodnost. Částka sto tisíc dolarů byla tady v Panamě shledána jako silně přemrštěná cena za obyčejnou vraždu – té by spíše odpovídal jeden tisíc. A navíc mi ukažte jediného zkušeného vrchního soudce, který by při plném vědomí podepsal šek najatému vrahovi. Konečné stanovisko tribunálu znělo, že obvinění bylo naivním pokusem očernit vysoce váženého služebníka své strany a země. Tady v Panamě máme jedno rčení. Měřítkem spravedlnosti je člověk.“

„Co provedli s tím vrahem?“

„Andy, ti vyšetřovatelé si s ním ještě jednou promluvili a on se na ně vytasil s druhým doznáním, ve kterém potvrdil, že se s Miguelem nikdy nesetkal a že se všechny instrukce dozvěděl od vousatého pána v tmavých brýlích, se kterým se viděl pouze jednou v hale hotelu Caesar Park během výpadku dodávky elektrického proudu.“

„Nikdo neprotestoval?“

Pendel už kroutil hlavou. „Ernie Delgado a skupinka spřízněných svatoušků zabývajících se lidskými právy se o něco pokusili, ale jejich protesty jako obvykle dopadly na kamenitou půdu, protože nebyly podloženy dostatečně důvěryhodným způsobem,“ dodal, aniž si uvědomil, co vlastně vyslovil. Ale řítil se dál jako řidič v ukradeném autě. „Ernie není vždycky takový, za jakého ho lidé považují, to je známá věc.“

„Pro koho?“

„Pro jisté kruhy, Andy. Informované kruhy.“

„To znamená, že je na prodej jako všichni ostatní?“

„Slyšel jsem to,“ odpověděl Pendel záhadně a sklopil víčka, aby svým slovům dodal větší opravdovosti. „Ale víc ani slovo, pokud se nebudeš zlobit. Kdybych si nedával pozor, mohl bych říct něco, co by Louise mohlo uškodit.“

„No a co ten šek?“

Pendela znepokojilo, jak se uprostřed dobromyslných Osnardových tváří znovu místo očí objevily malé černé dírky, stejně jako tomu bylo u něj v obchodě.

„Sprostý padělek, Andy, jak jsi mohl celou dobu očekávat,“ odpověděl a cítil, jak se mu rozpalují líce. „S potěšením mohu říci, že pokladník v bance byl okamžitě propuštěn, takže se to už nestane. Pak tu ovšem máme bílé a bílí hrají v Panamě velkou roli – větší, než si je spousta lidí ochotná připustit.“

„Co to kčertu znamená?“ zeptal se Osnard, oči stále upřené na něj.

Znamenalo to, že Pendel zahlédl seriózně vyhlížejícího Holanďana jménem Henk, který si ze zvyku potřásal se všemi pravicí a důvěrným hlasem mluvil o světských záležitostech.

„Zednáři, Andy,“ řekl Pendel se vztyčenou hlavou, neboť Osnardův pohled na chvíli polevil. „Tajné spolky. Opus Dei. Modla vyšší třídy. Poslední záruka v případě, že náboženství selže. Panama je velmi pověrčivá země. Měl bys nás dvakrát týdně vidět s tikety do loterie.“

„Jak tohle všechno víš?“ řekl Osnard hlasem s klesající trajektorií, která mu nedovolovala opustit prostor vymezený hranami stolu.

„Jsou dva způsoby, Andy.“

„A to?“

„No, prvnímu z nich říkám šeptanda, což nastává každý čtvrtek večer, kdy se moji zákazníci jakoby náhodou sejdou u mě v obchodě, dají si skleničku něčeho dobrého a od srdce si popovídají.“

„A druhý způsob?“ Znovu ten přísný, nelítostný pohled.

„Andy, i kdybych ti řekl, že zdi mojí zkušebny slyší víc vyznání než kněz ve zpovědnici, pořád bych je podceňoval.“

* * *

Existoval i třetí způsob, ale o tom se Pendel nezmínil. Možná si neuvědomoval, že ho má také ve svém arzenálu. Bylo to krejčovské řemeslo. Bylo to zdokonalování lidí. Bylo to stříhání a tvarování každého z nich, dokud se nestal přijatelným obyvatelem jeho vnitřního světa. Bylo to charisma. Bylo to předvídání událostí a čekání, až tak skutečně proběhnou. Bylo to zvětšování a zmenšování lidí podle toho, zda vylepšovali či ohrožovali jeho existenci. Zmenšit Delgada. Zvětšit Miguela. A Harry Pendel jako jazýček na vahách. Byl to Pendelův systém pro přežití vytvořený během pobytu ve vězení a zdokonalený v manželství, jehož smyslem bylo najít pro nepřátelský svět nějakou polehčující okolnost. Aby byl snesitelnější. Přátelštější. Aby zatáhl svá žihadla.

„A samozřejmě to, co starý Miguel provozuje teď,“ pokračoval Pendel po té, co se obratně vyhnul Osnardovu pohledu a nyní se usmíval na celé kolo, „bych já osobně nazval jako poslední záchvěvy jara. Ve své profesi to vidím každou chvíli. Nejprve jsou to obyčejní lidé, co pracují od devíti do pěti, dobří tátové a manželé, kteří si za rok koupí jen pár obleků. Ale jakmile jsou z nich padesátníci, začnou si chodit pro dvoubarevné koženkové kalhoty a kanárková saka a jejich manželky mi volají a ptají se, zdali jsem je neviděl.“

Ale Osnard, i přes všechnu Pendelovu snahu odvést jeho pozornost jinam, ho nepřestal sledovat. Bystré liščí hnědé oči byly upřeny na Pendela a jeho výraz, pokud by si někdo z přítomných dal v tom mumraji tu práci a prostudoval ho, připomínal výraz člověka, který ve skále narazil na ryzí zlato a nevěděl, zdali má běžet pro pomoc, nebo ho vykopat sám.

* * *

Se svými křesly z týkového dřeva a kroucenými stříbrnými příbory měla být restaurace v Clubu Unión oslavou blahobytu, ale překvapivě nízké stropy a nouzové osvětlení vytvářely spíše dojem úkrytu pro hledané bankéře na útěku. Pendel a Osnard seděli u rohového okna a pochutnávali si na chilském víně a rybě z Pacifiku. Od každého svíčkou osvětleného boxu se stolovníci navzájem hodnotili nervózními pohledy: kolik miliónů asi máš – jak se sem tenhle dostal – kde si myslí, že je, s tolika diamanty? Venku za oknem byla obloha černá jako uhel. V osvětleném bazénu pod nimi nesl na ramenou svalnatý plavčík s čapkou čtyřletou holčičku ve zlatých bikinách. Vedle nich se brodil obézní bodyguard, ruce strnule natažené, připravené ji zachytit, kdyby padala. Na kraji bazénu si znuděně lakovala nehty její matka oblečená do luxusního kalhotového kostýmu.

„Louisa je typ člověka, kolem kterého se všechno točí, Andy, ale který se nerad naparuje,“ prohlásil Pendel. Proč o ní vůbec mluvil? Zřejmě se o ní zmínil Osnard. „Louisa je sekretářka k pohledání s neuvěřitelným potenciálem, který podle mě ještě nebyl zcela doceněn.“ Velice ho těšilo mluvit o ní hezky po tom jejich nepříjemném telefonátu. „Výraz děvečka pro všechno to vůbec nevystihuje. Oficiálně byla před třemi měsíci jmenována osobní tajemnicí Ernieho Delgada, který dříve pracoval v právní firmě Delgado & Woolf, ale vzdal se svých osobních ambicí ve prospěch lidí této země. Neoficiálně se správa průplavu nachází v tak neuvěřitelném chaosu – jedněmi dveřmi odcházejí Američané a druhými přicházejí Panamci – že ona je jedna z mála s jasnou hlavou, která jim může říct, jak se věci mají. Přijímá návštěvy, zajišťuje chod úřadu, kamufluje potíže. Ví, kde má co hledat, pokud to tam je, a pokud to tam není, ví, kdo to stopil.“

„Zdá se, že je fakt výjimečná,“ řekl Osnard.

Pendel se nafouknul manželskou pýchou.

„Nemýlíš se, Andy. A jestli chceš znát můj osobní názor, tak Ernie Delgado má obrovské štěstí. Jednu chvíli má být připravena konference o lodní přepravě na vysoké úrovni, a kdo zařídí všechno potřebné? Pak máte zahraniční delegaci poskytnout informace, a kdo u všech čertů nahradí ty japonské tlumočnice?“ Opět pocítil nepotlačitelnou touhu rýpnout si do Delgadova piedestalu: „A navíc ona jediná je schopná s Erniem mluvit, když má kocovinu nebo trpí pod nelítostnou kritikou své drahé manželky. Bez Louisy by starý Ernie ležel břichem vzhůru a jeho blýskavá svatozář by začala rezavět.“

„Japonci,“ řekl Osnard pomalým, rozjímavým hlasem.

„No, klidně by to mohli být Švédové nebo Němci nebo Francouzi. Ale většinou jsou to Japonci.“

„Jací Japonci? Místní? Na návštěvě? Obchodníci? Úředníci?“

„Tak to bohužel nevím, Andy.“ Hloupý, afektovaný chichot. „Asi jsou všichni tak trochu jako já. Myslím, že spousta z nich jsou bankéři.“

„Ale Louisa to ví.“

„Andy, ti Japončíci jí zobou z ruky. Nechápu, jak to dělá, ale vidět ji s japonskou delegací, jak se uklání a rozdává úsměvy a říká – pánové, tudy prosím – to je pocta, velká pocta.“

„Nosí si někdy práci domů? Na víkendy? Na večery?“

„Jenom když toho má moc, Andy. Aby měla o víkendu čas na děti, pracuje někdy ve čtvrtek večer, v době, kdy se já věnuji svým zákazníkům. Žádné přesčasy se neproplácí a někdy ji dost ošklivě využívají. Ale plat jí počítají podle amerických tarifů, což je jiná káva, to musím uznat.“

„Co s tím dělá?“

„S tou prací? Pracuje. Píše do počítače.“

„S prachama. S penězma. S platem.“

„Všechno to jde na společný účet, Andy, což považuje za správné, neboť je to velkorysá žena a matka,“ odpověděl Pendel rezervovaně.

A ke svému překvapení cítil, jak se červená a jak se mu oči plní horkými slzami, dokud se mu je nepodařilo přesvědčit, aby se vrátily tam, odkud přišly. Ale Osnard se nečervenal a ani v jeho černých, knoflíkových očích se žádné slzy neobjevovaly.

„Chudák ženská pracuje, aby splácela dluh Ramónovi,“ řekl přísně. „A ani o tom neví.“

Ale pokud se Pendela tento krutý popis reality dotkl, na jeho výrazu to již znát nebylo. Vzrušeně vyhlížel směrem do místnosti, na tváři směsici radosti a zlé předtuchy.

* * *

„Harry! Kamaráde! Harry! Přísahám bohu. Já tě miluju!“

Směrem k nim se prodírala ohromná postava ve fuchsinovém domácím saku, cestou narážela do stolů, vydávala ze sebe zlostné výkřiky a převracela skleničky. Byl to ještě mladík a pozůstatky dobrého vzhledu na něm byly stále patrné, navzdory ničivým účinkům duševního strádání a flámování. Pendel ho viděl přicházet a už stál na nohou.

„Seňore Mickie, sire, já tě mám taky rád, jak se dneska máme?“ ptal se dychtivě. „Seznam se s Andy Osnardem, mým přítelem. Andy, tohle je Mickie Abraxas. Mickie, mám dojem, že seš až příliš osvěžený. Co kdybysme se posadili?“

Ale Mickie jim chtěl ukázat svoje sako, a to v sedě udělat nemohl. Dal si ruce v bok, konečky prstů vystrčil směrem od těla a předvedl komickou piruetu jako na módní přehlídce. Vzápětí však ztratil rovnováhu a musel se chytit kraje stolu, který se samozřejmě zhoupl, a několik talířů spadlo s rachotem na podlahu.

„Líbí se ti, Harry? Seš na něj pyšnej?“ Mluvil velmi hlasitou americkou angličtinou.

„Mickie, je opravdu krásný,“ odpověděl Pendel upřímně. „Právě jsem tady Andymu říkal, že jsem nikdy nestříhal na lepší ramena, a jak rád je ukazuješ, že ano, Andy? A teď se můžeme posadit a popovídat si.“

Ale Mickie se zaměřil na Osnarda.

„Co si o tom myslíte vy, pane?“

Osnard se lehce pousmál. „Gratuluju. Firma P & B se vyznamenala. Prostředek je přesně uprostřed.“

„Co jste kčertu zač?“

„Je to zákazník, Mickie,“ řekl Pendel v úporné snaze o smír, což musel s Mickiem dělat pokaždé. „Jmenuje se Andy. Říkal jsem ti to, ale tys mě neposlouchal. Mickie byl na Oxfordu, viď, Mickie? Řekni Andymu, na kterou jsi chodil fakultu. Je to také velký příznivec našeho anglického způsobu života a někdejší prezident naší Anglo-panamské kulturní společnosti, viď, Mickie? Andy je vysoce postavený diplomat, že, Andy? Pracuje na britské ambasádě. Arthur Braithwaite šil obleky pro jeho otce.“

Mickie Abraxas to dosti neochotně strávil, ale stále Osnarda podezíravě pozoroval – pranic se mu nelíbilo to, co viděl.

„Víte, co bych udělal, kdybych byl panamským prezidentem, pane Andy?“

„Posaď se u nás, Mickie, ať si to můžeme poslechnout všichni.“

„Spoustu z nás bych zabil. Nemáme žádnou naději. Jsme zkažený. Máme všechno, co Bůh potřeboval k tomu, aby stvořil ráj. Nádherný farmy, pláže, hory, spoustu divokejch zvířat. Když zarazíš kůl do země, vyroste ti ovocnej strom a lidi jsou tady tak krásný, že bys brečel. A co děláme my? Podvádíme. Kujeme pikle. Lžeme. Přetvařujeme se. Krademe. Šidíme jeden druhýho. Chováme se, jako by to všechno bylo jenom pro nás. Jsme tak blbý, zkorumpovaný, slepý, že nevím, proč nás už země dávno nespolkla. Vlastně vím. Zemi jsme prodali posranejm Arabům v Colónu. Řeknete tohle Královně?“

„Nemůžu se dočkat,“ řekl Osnard pobaveně.

„Mickie, za chvíli se s tebou začnu prát, jestli si nesedneš. Přitahuješ na sebe pozornost a mě to uvádí do rozpaků.“

„Ty mě nemáš rád?“

„Ty víš, že mám. Ale teď si sedni jako hodnej kluk.“

„Kde je Marta?“

„Nejspíš doma, Mickie. V El Chorillu, kde bydlí. Určitě něco studuje.“

„Já tu ženskou miluju.“

„Tak to rád slyším, Mickie, a Marta by taky byla ráda. Ale teď si sedni.“

„Ty ji taky miluješ.“

„Oba dva ji milujem, Mickie, ale každý jiným způsobem, to je jasný,“ odvětil Pendel, a ne že by se červenal, ale hlas mu nepříjemně zadrhával. „Ale teď si sedni jako hodnej kluk. Prosím.“

Mickie chytil Pendelovu hlavu do obou dlaní a začal mu slintat do ucha. „Dolce Vita vyhraje v neděli velkej závod, jasný? Rafi Domingo si koupil žokeje. Všechny žokeje, jasný? Řekni to Martě. Ať může zbohatnout.“

„Mickie, já tě slyším a Rafi byl dneska ráno u mě v obchodě, na rozdíl od tebe, což je škoda, protože tam na tebe čeká hezký smokink, který by sis mohl zkusit. Prosím tě, sedni si, dokaž mi, že seš můj kamarád.“

Koutkem oka zahlédl Pendel dva rozložité muže se jmenovkami, jak se k nim podél místnosti nezadržitelně přibližují. Pendel natáhl ochrannou ruku přes polovinu Mickieho obrovitých zad.

„Mickie, jestli ještě budeš dělat problémy, tak už ti nikdy nic neušiju,“ řekl mu anglicky. A na ty pány promluvil španělsky: „Všechno je v pořádku, děkujeme, pánové. Pan Abraxas odejde po svých. Mickie.“

„Cože?“

„Posloucháš mě, Mickie?“

„Ne.“

„Je tvůj milý pan řidič Santos venku u auta?“

„Co na tom záleží?“

Pendel vzal Mickieho za paži a pod zrcadlovým stropem jídelny ho jemně odvedl až do haly, kde řidič Santos nedočkavě vyhlížel svého pána.

* * *

„Mrzí mě, že jsi ho neviděl ve formě, Andy,“ řekl Pendel velice rozpačitě. „Mickie je jeden z mála skutečných hrdinů Panamy.“

S dotčenou pýchou začal sám od sebe vykládat stručný příběh Mickieho dosavadního života: otec byl řecký přistěhovalec, lodař a blízký přítel generála Omara Torrijose, což byl důvod, proč se vzdal svých obchodních zájmů a zasvětil celý svůj život panamskému trhu s narkotiky. Proměnil ho do podoby, na kterou by mohl být pyšný každý, kdo bojoval proti komunismu.

„To vždycky takhle žvaní?“

„Musím říct, že to není jen žvanění, Andy. Mickie si svého otce vysoce cenil, měl rád Torrijose a neměl rád ‚Víme-Koho,“ vysvětloval, zachovávaje místní zvyk nemluvit o Noriegovi jménem. „Mickie se cítil povinen sdělovat tuto skutečnost všem, včetně těch nejvýše postavených, kteří mu byli ochotni naslouchat, až do chvíle, než ‚Víme-Komu‘ došla trpělivost a zavřel ho do vězení, aby ho umlčel.“

„Co to mělo znamenat s tou Martou?“

„No, víte, to bylo kdysi dávno, Andy, v době, kterou bych označil jako kocovinu mládí. Tenkrát se angažovali v boji za společnou věc. Marta byla dcerou černošského řemeslníka a on rozmazlený kluk z bohaté rodiny, ale stáli bok po boku za demokracii, dalo by se říct,“ mluvil Pendel jedním dechem, aby měl tohle téma co možná nejrychleji za sebou. „V těch dobách se vytvářela neobvyklá přátelství. Uzavíraly se pakty. Jak říkal – milovali se. Tenkrát.“

„Myslel jsem, že mluví o tobě.“

Pendel se trápil čím dál víc.

„Víš, zdejší vězení, Andy, je trochu víc vězení než to, co máme u nás doma, řekněme to takhle. Což ovšem nesnižuje různorodost osazenstva, to v žádném případě. Ale oni udělali to, že Mickieho zavřeli do cely s velkým počtem ne příliš přívětivých kriminálníků, kteří toho měli už dost odsezeno. Na cele jich bylo nejmíň dvanáct a jednou za čas ho přestěhovali do jiné cely, jestli mě chápeš, což nebylo zrovna prospěšné pro Mickieho zdraví, protože tenkrát to byl navíc docela pohledný mladý muž,“ uzavřel neohrabaně. Poté si na památku Mickieho ztracené krásy dopřál chvíli ticha, kterou Osnard taktně nepřerušoval. „Ještě ke všemu ho několikrát zbytečně zmlátili za to, že jim šel na nervy,“ dodal.

„A ty jsi za ním chodil?“ zeptal se Osnard nezúčastněně.

„Do vězení, Andy? Ano. Ano, chodil.“

„Muselo to být zvláštní ocitnout se na opačných stranách mříže.“

Mickie – hubený strašák, tváře pokřivené od bití, výraz v očích poznamenaný prožitým peklem. Mickie v odřených, oranžových hadrech, rozhodně ne od krejčího. Mokvavé zarudlé puchýře kolem kotníků, ještě víc kolem zápěstí. Člověk v řetězech se nesmí při bití svíjet, ale naučit se být v klidu vyžaduje určitý čas. Mickie mumlá: „Harry, můj ty bože, pomoz mi, Harry, jako že tě miluju, dostaň mě odsud pryč.“ Pendel šeptá: „Mickie, poslouchej mě, musíš se ‚drukenovať, kamaráde, nedívat se jim do očí.“ Ale tuhle vnitřní řeč ani jeden neslyšel. Nahlas zaznělo pouze ahoj a brzy se uvidíme.

„Tak co dělá teď?“ zeptal se Osnard, jako kdyby ho tohle téma už přestalo zajímat. „Kromě toho, že se upíjí k smrti a všude tropí výtržnosti?“

„Mickie?“ zeptal se Pendel.

„Koho jsi myslel?“

A najednou mu ten stejný rarášek, který Pendela přiměl k tomu, aby udělal z Delgada mizeru, našeptal, aby Abraxase vylíčil jako moderního hrdinu: Jestli si tenhle Osnard myslí, že může Mickieho odepsat, tak to bude muset urychleně přehodnotit. Mickie je můj přítel, můj spolubojovník za svobodu, můj spoluvězeň. Mickiemu zlámali prsty a rozmačkali koule. Mickieho šoustal jeden trestanec za druhým, zatímco ty jsi skákal přes kozu v anglický státní škole.

Pendel se nenápadně rozhlédl po restauraci, pro případ, že by je někdo poslouchal. U vedlejšího stolu podával vrchní číšník muži s kulatou hlavou velký bílý přenosný telefon. Když domluvil, vrchní mu telefon odebral a jako nějaký putovní pohár ho poskytl dalšímu potřebnému hostu.

„Mickie v tom pořád jede, Andy,“ zašeptal Pendel pod vousy. „To, co vidíš, není rozhodující, ne u Mickieho, u něj to tak nikdy nebylo, a ani teď to tak není, to ti teda povídám.“

Co to dělal? Co to říkal? Ani sám to nevěděl. Všechno to zamotal. Někde v jeho přepracované v hlavě se zrodila myšlenka, že Mickiemu poskytne dar lásky a udělá z něj někoho, kým nikdy být nemohl – Mickieho čistého, střízlivého, chytrého, bojovného a odvážného.

„V čem pořád jede? Já ti nerozumím. Zase mluvíš v hádankách.“

„Je tam.“

„Kde?“

„U Tiché Opozice,“ řekl Pendel, jako by byl středověkým válečníkem, který vhodí své barvy mezi nepřátelské šiky těsně předtím, než podnikne výpad a získá je zpět.

„Cože?“

„Tichá Opozice. On a jeho pevně semknutá skupina souvěrců.“

„Ale v co věří, proboha?“

„Že je to bouda, Andy. Pozlátko. Jenom povrchová slupka, řekněme to takhle,“ prosazoval si Pendel svou a stoupal dál až do závratných a dosud neprobádaných výšin fantazie. Polozapomenuté rozhovory s Martou z nedávné doby mu přispěchaly na pomoc. „Falešná demokracie, která reprezentuje novou bezúhonnou Panamu, ha, ha. Je to jen přetvářka. A to ti taky říkal. Podvádění. Příprava spiknutí. Lži. Předstírání. Když roztáhneš oponu, narazíš na stejné lidi, kteří byli loajální ‚Víme-Komu‘ a kteří čekají, že se znovu chopí moci.“

Osnardovy knoflíkové oči držely Pendela dál v černém sevření. Je to moje pole působnosti, myslel si Pendel, který si již chystal obhajobu proti následkům své prostořekosti. To je to, co chce slyšet. Nezáleží mu na tom, jestli mluvím pravdu, jde mu o moje zkušenosti. Je mu jedno, jestli čtu noty nebo hraju z paměti nebo improvizuju. Dost možná mě ani neposlouchá.

„Mickie je v kontaktu s lidmi na druhé straně mostu,“ pokračoval odvážně s výmysly.

„Kdo to má být?“

Tím mostem myslel most mezi Amerikami. Ten výraz opět vymyslela Marta.

„Skrytí řadoví členové, Andy,“ řekl Pendel neohroženě. „Bojovníci a souvěrci, kteří by raději viděli pokrok, než brali úplatky,“ citoval doslovně Martu. „Farmáři a řemeslníci, kteří byli podvedeni ničemnou, chamtivou vládou. Počestní drobní podnikatelé. Ta slušná část Panamy, kterou nikdy nespatříš a o které nikdy neuslyšíš. Organizují se sami. Už toho mají dost. Stejně jako Mickie.“

„Marta k nim taky patří?“

„Mohla by, Andy. Nikdy jsem se neptal. Nemám právo to vědět. Myslím si svoje. Nic víc ti neřeknu.“ Dlouhá odmlka. „Čeho přesně mají dost?“

Pendel se kvapně a spiklenecky rozhlédl po restauraci. Byl jako Robin Hood, který přinášel naději utlačovaným, byl jako vykonavatel spravedlnosti. U vedlejšího stolu byla hlučná společnost dvanácti lidí konzumující humry a Dom Pérignona.

„Tohohle,“ odpověděl zastřeným, ale důrazným hlasem. „Jich. A všeho, co mají na svědomí.“

* * *

Osnard se chtěl dozvědět víc o těch Japoncích.

„Takže ti tvoji Japonci, Andy – právě jsi jednoho poznal, což, jak předpokládám, je důvod, proč se ptáš – jsou v Panamě, jak já říkám, hojně rozšířeni a je tomu tak už řadu let, řekl bych, že takových dvacet,“ odpovídal Pendel nadšeně. Byl rád, že již nemusí mluvit o svém jediném opravdovém příteli. „Jsou tady japonští odborníci na okouzlení davů, jsou tady japonské hudební skupiny, je tady japonský trh s mořskými živočichy, a je tady dokonce vzdělávací televizní stanice založená Japonci,“ dodal, když si vzpomněl na jeden z mála programů, na který se směly dívat jeho děti.

„Kdo je tady nejvýše postavený Japonec?“

„Pokud jde o obchody, Andy? Nevím, kdo je nejvýše postavený. Oni jsou, jak já říkám, nevyzpytatelní. Asi bych se musel zeptat Marty. Jeden se jde měřit, šest se jich ukloní a začnou si ho fotit, jak vždycky říkáváme a nejsme daleko od pravdy. Je tady pan Jošio na jedné z japonských obchodních misí, který tak trochu zneužívá svého vlivu, a potom pan Tošikazu z ambasády, ale jestli jsou to jejich křestní jména nebo příjmení, to bych se musel podívat.“

„Nebo se zeptat Marty.“

„Přesně tak.“

Když si opět uvědomil, jak na něj Osnard zírá tím svým černým pohledem, věnoval mu roztomilý úsměv ve snaze odvést jeho pozornost jinam, ale bez úspěchu.

„Byl jsi někdy s Ernie Delgadem na večeři?“ zeptal se ve chvíli, kdy Pendel očekával další otázky ohledně Japonců.

„Vlastně ne, Andy, ne.“

„Proč ne? Je to šéf tvojí ženy.“

„Upřímně řečeno, myslím, že by s tím Louisa nesouhlasila.“

„Proč ne?“

Znovu ten rarášek. Ten, který vyskakuje, aby nám připomněl, že všechno na světě má své trvání; že chvilková žárlivost může zplodit celoživotní blud; a že to jediné, co můžeme udělat s nevinným člověkem, kterého jsme stáhli dolu je – stáhnout ho ještě hlouběji.

„Ernie je to, čemu já říkám zarytý konzervativec, Andy. Byl úplně stejný, když pracoval pro ‚Víme-Koho‘, i když to nikdy nedal najevo. Když byl se svými přáteli liberály, každýmu lezl do zadku, jestli se neurazíš, ale jakmile se k němu obrátili zády, klepal na vedlejší dveře na ‚Víme-Koho‘ a říkal jenom samé: ‚Ano, pane, ne, pane, a jak bychom vám mohli pomoci, Vaše Výsosti?‘“

„Ale to se o něm obecně neví, ne? Pro většinu z nás je Ernie poctivý člověk.“

„Právě proto je nebezpečný, Andy. Zeptej se Mickieho. Ernie je ledovec. Jeho mnohem větší část je ukryta pod vodou, vidět je jen málo, řekněme to takhle.“

Osnard zmáčknul rohlík, přidal na něj trochu másla a jedl ho rozvážnými, krouživými pohyby spodní čelisti. Ale jeho pichlavé černé oči chtěly víc než jen pečivo a máslo.

„Ta místnost, co máš nahoře v obchodě – Sportovní koutek.“

„Líbí se ti, viď, Andy?“

„Přemýšlel jsi někdy, že bys z toho udělal klub pro svoje zákazníky? Místo, kde by se mohli ve čtvrtek večer uvolnit a pustit si pusu na špacír? Mnohem víc než na tý odřený pohovce a křeslech v přízemí, co říkáš?“

„Mnohokrát jsem o tom uvažoval, Andy, to musím uznat, a překvapuje mě, že jsi po jediné návštěvě dostal stejný nápad. Ale já vždycky narazím na stejnou nepřekonatelnou překážku, a to, kam přemístit můj Sportovní koutek?“

„Hodně ti ty věci vynášejí?“

„Ujde to. Jo.“

„Na mě neudělaly takový dojem.“

„Sportovní zboží je pro mě spíš reklama, Andy. Když ho neprodám, prodá ho někdo jiný, a tím mi přebere i všechny zákazníky.“

Žádné zbytečné pohyby, všiml si znepokojený Pendel. Jednou jsem měl co do činění s podobným policejním seržantem. Nikdy si nervózně nepohrával s rukama, nepoškrábal se na hlavě a ani na židli se nezavrtěl. Jenom seděl a díval se přesně takovýma očima, jako má on.

„Pozoruješ moje míry na oblek, Andy?“ zavtipkoval.

Ale Osnard nemusel odpovídat, neboť Pendelův pohled sjel znovu ke vzdálenějšímu rohu místnosti, kde hlučná skupinka asi tuctu mužů a žen usedala k dlouhému stolu.

„A to je ta druhá strana rovnice, jak by se dalo říct!“ prohlásil, když si rukama vyměňoval energické signály s postavou v čele stolu. „Nikdo menší než Rafi Domingo osobně. Další Mickieho kamarád, představ si to!“

„Jaké rovnice?“ vyzvídal Osnard.

Pendel si dal ruku před ústa, aby zachoval diskrétnost. „Je to ta dáma vedle něj, Andy.“

„Co je s ní?“

„Je to Mickieho žena.“

Osnardův zvídavý pohled rychle zamířil ke vzdálenému stolu, zatímco se dál zabýval jídlem na talíři. „Ta prsatá?“

„Přesně tak, Andy. Člověk se někdy diví, jaký lidi se můžou dát dohromady.“

„Představ mi Dominga,“ poručil si Osnard – jako by říkal pianistovi, hoď mi tam céčko.

Pendel nabral dech. Hlava se mu točila a mysl byla unavená, ale nikdo nenavrhl přestávku, a tak pokračoval dál.

„Lítá vlastním letadlem,“ začal od prostředka.

Střípky, které pochytil v obchodě.

„A proč?“

„Řídí síť luxusních hotelů, ve kterých nikdo nebydlí.“

Klepy z různých míst.

„Proč?“

Zbytky jeho charismatu.

„Hotely vlastní jisté konsorcium, které má svoje ústředí v Madridu, Andy.“

„Takže?“

„Takže. Říká se, že tohle konsorcium patří jistému kolumbijskému džentlmenovi, který není tak úplně vzdálen trhu s kokainem, chápeš? Jak si jistě umíš představit, konsorcium velmi dobře prosperuje. Nový nóbl hotel v Chitré, další se staví v Davidu, dva v Bocas del Toro a Rafi Domingo ve svým letadle mezi nima lítá jako fretka.“

„Kvůli čemu?“

Ve chvíli, kdy jim číšník doléval sklenice, rozhostilo se mezi špiony ticho. Ledové kostky zacinkaly jako malé kostelní zvony. V Pendelových uších to však znělo jako hřmot vodopádu.

„To se můžeme jen dohadovat, Andy. Rafi neví o hoteliérství vůbec nic, což ale nevadí, protože, jak jsem říkal, hotely stejně nepřijímají hosty. Nikde neinzerují, a když se pokusíš zamluvit si pokoj, bude ti zdvořile oznámeno, že mají bohužel obsazeno.“

„Tak to nechápu.“

Rafimu by to nevadilo, přesvědčoval se Pendel. Rafi je jako Benny. Řekl by, milý Harry, vyprávěj panu Osnardovi cokoliv, co mu udělá radost, hlavně když u toho nebude žádný svědek.

„Každý hotel skládá denně na účet tržbu pět tisíc dolarů. Za pár účetních let, jakmile hotely vytvoří dostatečně tučná konta, budou prodány tomu, kdo přijde s nejvyšší nabídkou, a tím dotyčným bude shodou okolností Rafi Domingo, ovšem pod hlavičkou jiné společnosti. Hotely budou po všech stránkách ve vynikajícím stavu, což je samozřejmé, když v nich celou tu dobu nikdo nespal a v kuchyni neuvařili jediný hamburger. A bude to legitimní obchod, protože v Panamě jsou tři roky staré peníze víc než jen úctyhodné, jsou doslova starožitné.“

„A navíc spí s Mickieho ženou.“

„Říká se to, Andy,“ znejistěl Pendel, protože tohle byla zrovna pravda.

„Řekl ti to Mickie?“

„Ne tak docela, Andy. Ne takhle bez obalu. V Mickieho případě se tohle očima nepozná.“ Zase to jeho charisma. Proč to dělal? Co ho vyprovokovalo? Zřejmě Andy. Herec se nezapře. Pokud vaše publikum není s vámi, je proti vám. Možná že se svými nekonečnými fikcemi cítil potřebu obohacovat fikce ostatních. Nebo možná objevil způsob, jak přetvořit svůj vlastní svět.

„Rafi je jedním z nich, víš, Andy? Upřímně řečeno, Rafi je jedním z těch největších.“

„Jakých největších?“

„Příslušníků Tiché Opozice. Mickieho lidí. Říkám jim ‚čekatelé v ústraní‘. Jsou to ti, kteří se museli dívat na nápisy po zdech. Rafi je kříženec.“

„Co to znamená?“

„Kříženec, Andy. Stejný jako Marta. Stejný jako já. V jeho případě napůl Ind. V Panamě žádná rasová diskriminace není, to je příjemné zjištění, ale lidi z východu moc v lásce nemají, zvlášť ty nově příchozí, a jak stoupáte po společenském žebříčku, tváře jsou čím dál bělejší. Říkám tomu nevolnost z výšek.“

Byl to úplně nový vtip, který chtěl začlenit do svého repertoáru, ale Osnard ho nepochopil. Nebo pokud ano, nepřipadal mu k smíchu. Podle toho, jak se tvářil, by Pendel mohl usoudit, že by teď ze všeho nejraději sledoval veřejnou popravu.

* * *

„Odměna podle výsledků,“ řekl Osnard. „Jinak to nejde. Souhlasíš?“ Hlava mu poklesla mezi ramena a jeho hlas s ní.

„Andy, tenhle princip razím od doby, kdy jsme otevřeli obchod,“ odpověděl Pendel horlivě a snažil si vzpomenout, kdy naposledy někomu zaplatil podle výsledků jeho práce.

A s pocitem rozpustilosti způsobeným alkoholem a pocitem, že nic není skutečné – což se týkalo jeho osoby i všech ostatních – málem dodal, že to byl i princip starého dobrého Arthura Braithwaita, ale udržel se na uzdě s tím, že jeho charismatu bylo na jeden večer až dost a že se umělec musí umět ovládnout, i když má dojem, že by takhle mohl pokračovat celou noc.

„Dneska se za své zištné úmysly už nikdo nestydí. Je to jediný způsob, jak uvést lidi do pohybu.“

„Tak v tom s tebou souhlasím, Andy,“ řekl Pendel, předpokládaje, že Osnard lamentuje nad prohnilým stavem Anglie.

Osnard se rozhlédl po místnosti, jestli ho náhodou někdo neposlouchá. A možná že pohled na tolik spiklenců u okolních stolů ho nějakým způsobem povzbudil, neboť jeho tvář znehybněla do podoby, která Pendelovi vůbec nebyla příjemná, a jeho hlas, třebaže přidušený, připomínal zvuk rozvrzané pily.

„Ramón tě má v hrsti. Jestli mu nezaplatíš, je s tebou amen. A jestli mu zaplatíš, zbyde ti řeka bez vody a rejžová farma, na který se rejže nedá pěstovat. Nemluvě o tom pekle, který by ti pak přichystala Louisa.“

„Mám z toho strach, Andy. Nebudu to zapírat. Už několik týdnů mi kvůli tomu nechutná jíst.“

„Víš, kdo je tam nahoře tvým sousedem?“

„Tenhle hospodář se na svém pozemku nevyskytuje, Andy. Velmi zákeřný přízrak.“

„Znáš jeho jméno?“

Pendel zavrtěl hlavou. „Není to konkrétní osoba. Je to obchodní společnost registrovaná na Miami.“

„A víš, kde má účet?“

„Nemám tušení, Andy.“

„U tvýho kámoše Ramóna. Je to Ruddova společnost. Rudd vlastní dvě třetiny, pan X třetinu. Víš, kdo je pan X?“

„Nemám tušení, Andy.“

„Co takhle tvůj správce farmy? Co třeba on?“

„Angel? Ten mě má rád jako vlastního bráchu.“

„Ušili na tebe boudu. Případ podvedenýho podvodníka. Přemejšlej o tom.“

„To dělám, Andy. Takhle jsem nepřemýšlel už dlouho,“ řekl Pendel, když se další část jeho světa převrátila na bok a začala se před jeho zraky potápět.

„Nenabízel ti někdo, že od tebe farmu za pakatel odkoupí?“ ptal se Osnard zpoza mlžné zdi, která se mezi nimi záhadným způsobem vytvořila.

„Můj soused. Potom by tam znovu zavedl vodu a měl by životaschopnou rýžovou farmu pětkrát hodnotnější než částka, kterou by za ni dal.“

„A Angela jako svýho správce.“

„Je to jako začarovaný kruh, Andy. A já jsem bohužel uprostřed.“

„Jak velká je farma tvýho souseda?“

„Dvě stě akrů.“

„Co s ní dělá?“

„Dobytek. Nízké náklady na provoz. Ani tu vodu nepotřebuje. Jenom ji nechce dát mně.“

Obžalovaný poskytuje stručné odpovědi a vyšetřovatel si je zapisuje: až na to, že Osnard si nepíše nic. Vše zaznamenává těma svýma bystrýma liščíma očima hnědé barvy.

„Přiměl tě Rudd k tomu, aby sis tu farmu tenkrát koupil?“

„Říkal, že je levná. Prodával ji vykonavatel závěti. To správné místo pro Louisiny peníze. Byl jsem naivní, nic jiného.“

Osnard pozvedl svou kulatou sklenici ke rtům, zřejmě proto, aby je zakryl. Poté nasál trochu vzduchu, jeho hlas se zploštil a nabral rychlejších obrátek.

„Ty jsi boží dar, Harry. Dokonalý, nepřekonatelný odposlouchávací zařízení. Manželka s přístupem ke zdroji. Kontaktů až běda. Kamaráda v odboji. V obchodě ženskou, která v tom taky jede. Společenský vystupování, na kterým jsi pracoval víc než deset let. Přirozený alibi, místní jazyk, dobrá vyřídilka, umění improvizace. Nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by se na to hodil líp. Když zdokonalíš to, co už máš, tak budeme mít celou Panamu obšancovanou. A navíc se můžeš snadno zapřít. Jdeš do toho, nebo ne?“

Pendel se uculoval, částečně proto, že mu to lichotilo, částečně kvůli strachu z nepříjemného rozhodování. Ale nejvíc proto, že si uvědomoval, jak závažný okamžik svého života prožívá. A i když to bylo děsivé, zdálo se, že se vše odehrává nezávisle na jeho osobě.

„Jestli mám být upřímný, tak já jsem se dokázal zapírat odjakživa, Andy,“ svěřoval se, zatímco jeho mysl kroužila po vrcholech jeho dosavadního života. Ale ano neřekl.

„Nepříjemný je, že v tom budeš od prvního dne až po krk. To ti vadit nebude?“

„Po krk jsem v tom už teď, nebo ne? Je jenom otázka, jak dlouho to vydržím.“

Opět ty oči, příliš ostřílené, příliš vyrovnané, naslouchající, zaznamenávající, cítící, dělající všechnu tu práci najednou. A Pendel trval riskantně stále na svém – těm očím navzdory nebo možná právě kvůli nim.

„Ačkoliv to, co budeš dělat se zkrachovalým odposlouchávacím zařízením, poněkud přesahuje hranice mého chápání,“ prohlásil s vychloubačnou hrdostí odsouzených. „Já neznám žádný způsob, jak bych se mohl zachránit, kromě bláznivého mecenáše.“ Zbytečné rozhlédnutí po místnosti.

„Vidíš v tom davu nějakého bláznivého mecenáše, Andy? Neříkám, že jsou všichni normální, ale ze svého místa žádného blázna nevidím.“

Na Osnardovi se nic nezměnilo. Ani jeho upřený pohled, ani hlas, ani jeho silné ruce, které měl natažené dlaněmi dolů na tlustém, bílém ubruse.

„Možná že moje organizace je šílená dost,“ řekl.

Pendel hledal očima nějakou útěchu a narazil přitom na odpudivou postavu Medvěda, nenáviděného panamského fejetonisty, který se vydal na neutěšenou cestu směrem k osamocenému stolku v nejtmavším koutě místnosti. Ale stále ještě neřekl ano, a tak jedním uchem zoufale naslouchal strýčkovi Bennymu: Synu, když se setkáš s konspirátorem, nech ho v nejistotě. Protože konspirátorovi se ze všeho nejmíň líbí, když mu někdo řekne, aby přišel zase příští týden.

„Tak jdeš do toho, nebo ne?“

„Já přemýšlím, Andy. Uvažuju nad tím, co udělám.“

„Co to znamená?“

To, že jsem střízlivý, dospělý člověk, který se rozhoduje, odpověděl mu bojovně v duchu. Rozhoduju se, jestli mít zázemí a svobodnou vůli místo spousty stupidních nápadů, špatných vzpomínek a nadměrného množství charismatu.

„Zvažuju svoje možnosti, Andy. Dívám se na to ze všech stran,“ pronesl pateticky.

* * *

Osnard popírá obvinění, která proti němu nikdo nevznesl. Používá přitom hluboký, opilecký šepot, což se dokonale hodí k jeho oteklému tělu, ale Pendel v jeho slovech už nenachází žádnou kontinuitu. Je to zvláštní večer. Už jsem zase myslel na Bennyho. Musím jít domů do postele.

„My lidi netlačíme ke zdi, Harry. My rozhodně ne.“

„Nic takového jsem neřekl, Andy.“

„Není to náš styl. K čemu by nám bylo prozrazovat tady v Panamě tvoji kriminální minulost, když tě chceme právě takovýho, jakej seš teď?“

„Nebylo by to k ničemu, Andy, a já jsem moc rád, že to říkáš.“

„Proč odepisovat starýho Braithwaita a dělat z tebe blázna před manželkou a dětma, rozbíjet ti šťastnej domov? My chceme tebe, Harry. Máš toho sakramentsky hodně na prodej. A my to od tebe chceme akorát koupit.“

„Vyřeš za mě ten problém s rýžovou farmou a jsem tvůj, Andy,“ říká Pendel přátelsky.

„Žádný obchody, milej zlatej. Potřebuju tvou duši.“

Aby napodobil svého hostitele, Pendel bere skleničku s brandy do obou rukou a natahuje se přes stůl. Stále zvažuje svoje rozhodnutí. Dává si na čas, i když by raději už řekl „ano“, jen aby skoncoval s tím trapným pocitem, že neříká nic.

„Ještě jsi mi nepopsal náplň práce, že ne, Andy?“

„Odposlouchávací zařízení. To už jsem říkal.“

„Dobře, ale co chceš, abych poslouchal, Andy? O co tu vlastně jde?“

„Ale nic moc. Rovnováha globálních sil v jednadvacátým století. Budoucnost světovýho obchodu. Panamská politická šachovnice. Tichá Opozice. Lidi z druhý strany mostu, jak jim říkáš ty. Co se stane, až Amíci odtáhnou? Jestli to udělaj. Kdo se bude smát, kdo bude brečet, až nastane poledne jednatřicátýho prosince 1999? Jak to bude vypadat, až jedna ze dvou největších námořních bran světa přijde do dražby a aukci povede skupinka mazanejch chlapíků? No prostě hračka,“ odpověděl, ale stále stoupal hlasem, jako by to nejlepší mělo teprve přijít.

Pendel se na oplátku zazubil. „No jasně, takže nemáme žádný problém, že ne? Všechno to budeme mít pohromadě a připravené k odeslání zítra kolem oběda. A jestli se jim to nebude zdát, přines to zpátky, kdykoliv budeš chtít.“

„Plus ještě několik věcí, který nejsou v základním menu,“ připojil Osnard o něco tišeji. „Nebo řekněme, alespoň zatím.“

„Co máš na mysli, Andy?“

Pokrčení ramen. Dlouhé, pomalé, vemlouvavé, unavené pokrčení ramen jako od policejního komplice, vyjadřující falešnou vyrovnanost, ohromnou sílu a nezměrné množství výjimečných znalostí.

„V týhle branži existuje spousta různejch způsobů, jak se otáčet. Nemůžeš se je naučit za jedinou noc. Tak znamená to souhlas, nebo dál děláš fóry?“

Ke svému překvapení se Pendel nepřestává vykrucovat. Možná že ví, že nerozhodnost je jediným projevem svobody, který mu ještě zbyl. Možná že ho strýček Benny už zase tahá za rukáv. Nebo se možná oddává nějaké neurčité představě, že podle práv odsouzených má člověk prodávající svou duši nárok na určitý čas na rozmyšlenou.

„Já nedělám fóry, Andy. Takový je prostě Harry,“ řekl, statečně povstal a narovnal záda. „Obávám se, že když jde o životní rozhodnutí, stává se z Harry Pendela silně vypočítavé zvíře.“

* * *

Bylo už pojedenácté, když Pendel vypnul motor svého auta a potichu sjel asi dvacet yardů pod dům, aby neprobudil děti. Poté otevřel hlavní dveře oběma rukama; jednou rukou si je přitáhnul a druhou otočil klíčem. Protože když si je nejdřív přitáhnete, tak jde zámek lehce, ale jinak se ozve zvuk, jako když vystřelíte z pistole. Zamířil do kuchyně, kde si vypláchl ústa coca-colou v naději, že se tím zbaví výparů z brandy. Než se vydal po špičkách do ložnice, svlékl se v předsíni a šaty položil na křeslo. Louisa otevřela obě okna, což dělávala vždy, než šla spát. Mořský vzduch proudil z Pacifiku dovnitř do pokoje. Když odhrnoval deku, s překvapením zjistil, že byla nahá stejně jako on a že se na něj upřeně dívala.

„Co se děje?“ zašeptal, obávaje se hádky, která by mohla probudit děti.

Vystrčila své dlouhé ruce, prudce ho přitiskla k sobě a on zjistil, že její tvář je celá ulepená od slz.

„Harry, je mi to moc líto, chci, abys to věděl. Opravdu mě to moc mrzí.“ Líbala ho, ale nedovolila mu, aby líbání opětoval. „Nesmíš mi odpustit, Harry, teď ještě ne. Jsi moc hodný člověk a dobrý manžel a hodně vyděláváš a můj otec měl pravdu, já jsem chladná, zlá mrcha, která by nepoznala vlídný slovo, i kdyby ji kouslo do zadku.“

Je příliš pozdě, pomyslel si, když se s ním milovala. Takoví jsme měli být, než bylo příliš pozdě.

6. KAPITOLA

Harry Pendel miloval svou ženu a děti s oddaností, kterou mohou pochopit jen lidé, kteří sami nikdy nepatřili do žádné rodiny, nikdy nepoznali, co je to vážit si slušného otce, milovat šťastnou matku nebo je přijmout jako přirozenou odměnu za to, že se v tomto světě narodili.

Pendelovi bydleli na vrcholku kopce ve čtvrti nazvané Bethania v pěkném dvoupatrovém moderním domě s trávníkem a spoustou buganvílií po obou stranách a krásným výhledem na moře a na Staré Město a v pozadí na Punta Paitillu. Pendel slyšel, že ty kopce kolem jsou duté, plné amerických atomových pum a válečných krytů, ale Louisa říkala, že o to víc se tam mohou cítit bezpečněji, a Pendel, protože se s ní nechtěl hádat, jí na to odpovídal, že má asi pravdu.

Pendelovi měli služku na čištění dlaždicových podlah, služku na praní prádla, služku na hlídání dětí a na běžné nákupy a prošedivělého černocha s bílými vousy a slaměným kloboukem, který se staral o zahradu, pěstoval všechno, co mu přišlo na mysl, kouřil nelegální látky a žebral v kuchyni. Za tuhle malou armádu služebnictva platili sto čtyřicet dolarů týdně.

Když ležel Pendel v noci v posteli, bylo jeho tajnou zábavou znovu se ponořit do nepříjemného vězeňského spánku se skrčenýma nohama, svěšenou hlavou a s rukama přitisknutýma na uších, aby neslyšel vzdychání svých spoluvězňů, a vzápětí na to se probudit a uklidnit se zjištěním, že není v žádném vězení, ale tady v Bethanii pod ochranou věrné manželky, která ho potřebovala a která si ho vážila, a ve společnosti šťastných dětí spících v pokoji přes chodbu, což bylo každodenním požehnáním, jež strýček nazýval micva: Hannah jako devítiletá katolická princezna a Mark jako osmiletý židovský houslista a rebelant. Pendel miloval svou rodinu se svědomitou oddaností, ale také se o ni často obával a naučil se považovat své štěstí za štěstí bláznovo.

Když stával sám ve tmě na balkóně, což dělával rád každý večer po práci, někdy s malým doutníčkem strýčka Bennyho, a cítil noční nasládlou vůni květin ve vlhkém vzduchu a pozoroval světla, jak se třpytí v dešťové mlze a problikávají skrze nestálé mraky nad řadami lodí zakotvenými v ústí průplavu, přemíra jeho štěstí ho zarážela a on si uvědomoval její křehkost: tohle nemůže trvat věčně, milý Harry, svět se ti může zhroutit před očima, sám jsi to pozoroval právě z tohoto místa, a co se stalo jednou, může se stát znovu, zrovna když to budeš nejmíň očekávat, takže si dávej pozor.

Díval se dál na až příliš poklidné město, ale velmi záhy světlice a červené a zelené stopovky, chraplavý štěkot kulometů a rachocení děl začaly v divadle jeho vzpomínek vytvářet vlastní bláznivé představení, zrovna jako tenkrát té prosincové noci roku 1989, kdy na kopcích problesklo světlo a od moře přilétly hrůzu nahánějící bojové vrtulníky Spectre, aby ztrestaly povětšinou dřevěné chatrče ve čtvrti El Chorillo – jako obvykle to byli chudí, kteří za to všechno mohli – beze spěchu střílely do hořících domků, pak odletěly, aby doplnily munici, vrátily se a ostřelovaly je znovu. Útočníci takoví být nejspíš nikdy nechtěli. Pravděpodobně to byli hodní synové a otcové a chtěli pouze zlikvidovat Noriegovu Comandancii, až do chvíle, než pár střel zbloudilo jinam a několik dalších je následovalo. Ale ušlechtilé záměry se ve válce těžko realizují, ukázněnost zůstává zpravidla nepovšimnuta a přítomnost hrstky prchajících nepřátelských ostřelovačů v chudinské čtvrti nevysvětluje její masovou likvidaci. Když někdo řekne – použili jsme minimum ozbrojených sil – příliš to nepomůže vyděšeným lidem, kteří se ženou bosi přes kaluže krve a střepy, táhnou za sebou kufry a děti a běží neznámo kam. Nepomůže jim ani tvrzení, že střelbu zahájili pomstychtiví členové Noriegových praporů Dignidad. I kdyby tomu tak bylo, proč by vám měl někdo věřit?

Výkřiky brzy vystoupaly až k němu na kopec a Pendel, který ve svém životě slyšel křičící lidi nesčíslněkrát a sám se k nim několikrát přidal, by nikdy nepředpokládal, že by lidský výkřik dokázal přehlušit hrčení armádních vozidel nebo burácení nejmodernější dělostřelecké techniky, ale skutečně to možné bylo, zvláště když se těch výkřiků ozývalo mnoho najednou a pocházely ze silných hlasivek vyděšených dětí a byly doprovázeny štiplavým zápachem hořícího lidského masa.

„Harry, pojď dovnitř. Potřebujeme tě tady, Harry. Harry, nezůstávej tam. Harry, já nechápu, co tam ještě děláš.“

Ale to křičela Louisa. Louisa stála zaklíněná ve skříni na košťata umístěné pod schodištěm a její dlouhá kulatá záda byla opřená o vnitřek skříně, aby tak mohla lépe ochránit své děti: téměř dvouletého Marka, kterého měla posazeného na břiše a který ji skrze plenky celou promáčel – zdálo se, že Mark, stejně jako američtí vojáci, má neomezené množství munice – a Hannah klečící na kolenou ve své noční košili s medvědem a v bačkorách, jak se modlí k někomu, koho stále oslovovala jménem Jovey, což – jak se později ukázalo – mělo být něco mezi Ježíšem, Jehovou a Jupiterem, jakýsi božský koktejl pocházející z náboženského folklóru, který Hannah pochytila za tři roky svého života.

„Oni vědí, co dělají,“ opakovala Louisa. „Tohle není nahodilý útok. Museli to mít připravené. A nikdy, nikdy nestřílejí po civilistech.“

A protože ji Pendel miloval, zdálo se mu nejsprávnější nechat ji při tom, ačkoliv El Chodilo sténalo a hořelo a bortilo se pod opakovanými údery těch zbraní, které si právě teď potřeboval Pentagon vyzkoušet.

„Tam dole bydlí Marta,“ pronesl.

Ale ženu, která se bojí o své děti, nikdo jiný už nezajímá, takže když nastalo ráno, Pendel vyrazil na procházku dolů z kopce a v Panamě bylo takové ticho, jaké za celou tu dobu, co tady žil, ještě neslyšel. Dokonce ani ohromný a majestátní sloupec černého dýmu vznášející se z míst, kde kdysi bývalo El Chorillo, nevydával téměř žádné zvuky. Pouze několik rebelů odmítalo jako obyčejně přijmout úřední zákaz vstupu a také tu byli ještě poslední ostřelovači z tábora Comandancie, kteří stále stříleli na americká stanoviště v okolních ulicích. Ale brzy i oni ztichli, čemuž valnou měrou napomohly tanky umístěné na Ancón Hill.

Dokonce ani telefon u benzínové stanice se nijak nevymykal této poklidné ranní atmosféře. Byl neporušený. Funkční. Ale Pendel Martě přesto nezavolal.

* * *

Pendel se zarputile držel své nově přijaté role Osamělého zralého muže konajícího životní rozhodnutí a létal nahoru a dolů na své známé houpačce mezi nadšením a chronickým pesimismem s tak divokou nerozhodností, že mu hrozilo, že z té houpačky každou chvíli spadne na zem. Před vyčítavými vnitřními hlasy z Bethanie uprchnul do azylu v obchodě a před vyčítavými hlasy z obchodu uprchnul do útočiště domova, a to všechno ve jménu pokojného zvážení svých možností. Ani na minutu si nepřipustil myšlenku – ani ve chvílích, kdy ho výčitky trápily nejvíce – že „pendluje“ mezi dvěma ženami. Prokoukli tě, říkal si s euforickou hysterií, jaká se nás zmocňuje, když se vyplní naše nejhorší očekávání. Tvoje velkolepé vize se ti vrátily jako bumerang. Tvůj smyšlený svět se zřítil jako domeček z karet, a byla to tvoje hloupost stavět chrám bez základů. Ale sotva se začal trápit těmito vizemi soudného dne, hned ho přispěchal zachránit jeho přehnaně veselý poradce:

„Takže několik nepříjemných pravd z minulosti už vytváří tvoji Nemesis“ – používal Bennyho hlas – „když tě sympatický mladý diplomat žádá, abys povstal a sloužil rodné Anglii, myslíš si, že jsi mrtvola v márnici odsouzená ke zkáze? Nabízí ti snad Nemesis, že bude tvým bláznivým mecenášem, podstrčí ti balík padesátidolarovek v obálce a řekne ti, že tam, odkud jsou, je jich ještě mnohem víc? Nazývá tě božským darem, Harry, což je víc, než pro tebe udělala většina lidí? Klasický vzor? Nemesis?“

Hannah potřebovala Velkého rozhodovatele, aby za ni rozhodl, kterou knihu si má přečíst do školní soutěže ve čtení, a Mark mu potřeboval zahrát „Líné ovce“ na své nové housle, aby mohli rozhodnout, jestli je dobře připraven na zkoušky, a Louisa chtěla znát jeho názor na nejnovější skandál v budově ústředí, aby mohli rozhodnout, co si mají myslet o budoucnosti průplavu, ačkoliv Louisiny názory na toto téma byly utvořeny již dávno: jedinečný Ernesto Delgado, Amerikou protěžovaný a charakterní Ochránce zlaté minulosti, byl jednoduše neomylný.

„Harry, já tomu nerozumím. Ernesto musí opustit zemi na pouhých deset dní, aby doprovodil prezidenta, a jeho zástupci okamžitě jmenují do funkce poradkyň pro styk s veřejností přesně podle amerického vzoru celých pět atraktivních panamských žen, jejichž jedinou kvalifikací je, že jsou to mladé bělošky, které nosí kostýmy od slavných návrhářů, mají BMW, velká prsa, bohaté otce a odmítají se bavit se zaměstnanci.“

„Šokující,“ usoudil Pendel.

Poté zpátky do obchodu, kde s ním Marta potřebovala projít zpožděné účty a neinkasované objednávky, aby mohli rozhodnout, koho mají urgovat a komu mají počkat do příštího měsíce.

„Co tvoje bolesti hlavy?“ zeptal se starostlivě, když si všiml, že má světlejší barvu než obvykle.

„Nic to není,“ odpověděla Marta zpoza clony svých vlasů. „Výtah se už zase zastavil?“

„Výtah je teď zastavený pořád“ – věnovala mu pokřivený úsměv – „výtah je totiž oficiálně prohlášen za zastavený.“

„To je mi líto.“

„Prosím tě, tohle neříkej. Ty ten výtah přece nemáš na starosti. Kdo je Osnard?“

Pendel byl nejprve konsternován. Osnard? Osnard? To je přece zákazník, ženská. Přestaň tady vykřikovat jeho jméno!

„Proč?“ řekl zcela vystřízlivělý.

„Je to zlo.“

„Nejsou takoví všichni moji zákazníci?“ znovu se snažil apelovat na to, že dávala přednost lidem z druhé strany mostu. „To jsou, ale oni to nevědí,“ odpověděla, ale už se nesmála. „A Osnard to ví?“

„Ano. Osnard je zlo. Nedělej to, o co tě žádá.“

„Ale o co mě žádá?“

„Já nevím. Kdybych to věděla, zabránila bych mu v tom. Prosím.“

Mohla by připojit „Harry“, už cítil, jak se jeho jméno tvoří na jejich odřených rtech. Ale v obchodě z hrdosti nikdy nezneužívala jeho zranitelnosti, nikdy nedala slovem, ani jiným náznakem najevo, že byli spojeni na věčnost a že pokaždé, když se setkali, viděli stejné věci odlišným způsobem.

Marta v roztrhaném bílém tričku a džínách ležící jako nějaké smetí v příkopu, zatímco se tři členové Noriegových praporů Dignidad – proslulí jako „Pálkaři“, střídají v pokusech získat její srdce pomocí zakrvavené baseballové pálky, kterou tlučou do jejího obličeje. Pendel na ni dolů zírá s rukama zkroucenýma za zády, což zařídili další dva muži, a ječí jako pominutý – nejprve strachy, potom zlostí, a nakonec prosebně – úpěnlivě je žádá, aby ji nechali být.

Ale oni toho nenechávají. Nutí ho, aby se díval. Protože k čemu by bylo exemplárně potrestat povstalkyni, kdyby u toho nebyl nikdo, kdo by se mohl poučit?

Je to nedorozumění, kapitáne. Je to čirá náhoda, že ta žena má na sobě bílé tričko hnutí odporu.

Uklidněte se, seňore. Nebude to už moc dlouho trvat.

Marta na lůžku v provizorním ambulantním oddělení, do kterého je Mickie Abraxas statečně dopravil; na Martině nahém těle samá krev a odřenina, zatímco Pendel zoufale vnucuje doktorovi dolary a potvrzení o pojištění a Mickie stojí u okna jako stráž.

„My jsme lepší než oni,“ zašeptá Marta skrze krvavé rty a rozbité zuby.

Myslí tím: existuje lepší Panama. Mluví o lidech z druhé strany mostu. Příštího dne zatýkají Mickieho.

* * *

„Přemýšlím o tom, že ze Sportovního koutku udělám něco jako klub,“ řekl Pendel, stále hledající to správné Rozhodnutí, své ženě Louise. „Chtěl bych tam mít bar.“

„Harry, já nechápu, proč ty potřebuješ bar. Tvoje čtvrteční sešlosti jsou už takhle dost bouřlivé.“

„Jde o to tam ty lidi přilákat, Lou. Získat si větší přízeň zákazníků. Přátelé přivedou přátele, přátelé se pohodlně usadí, uvolní se, začnou si prohlížet naše materiály a výsledkem bude plná kniha objednávek.“

„Kam chceš přemístit zkušebnu?“ namítala.

Dobrá otázka, pomyslel si Pendel. Ani Andy mi na ni nebyl schopen odpovědět. Rozhodnutí odloženo.

* * *

„Pro zákazníky, Marto,“ vysvětloval Pendel trpělivě. „Pro všechny ty lidi, kteří sem chodí na tvoje sendviče. Aby se jejich počet mohl zvýšit a znásobit a aby si objednali více obleků.“

„Přála bych si, aby je moje sendviče otrávily.“

„A koho bych potom oblékal? Nejspíš ty tvoje kamarády studenty s horkou hlavou. První světová revoluce studentů oblečených od krejčího, s laskavou pomocí firmy P & B. Děkuju pěkně.“

„Když Lenin jezdil v rolls-roycu, tak proč ne?“ odsekla ve stejném duchu.

* * *

Ještě jsem se ho nezeptal na kapsy, napadlo ho, když večer za poslechu Bachovy hudby stříhal smokink. Ani na výšku záložek a požadovanou šířku nohavic. A ještě jsem mu neřekl, že ve vlhkém podnebí je mnohem výhodnější mít šle místo pásku, zvlášť pro muže, jejichž objem v pase je něco jako pohyblivý svátek, jak já říkávám. S touto záminkou se již chystal sáhnout po telefonu, ale právě ve chvíli, kdy zazvonil. Kdo jiný by to mohl být než Osnard, který ho zval na skleničku.

Setkali se v luxusním baru hotelu Executive, což byl vysoký bílý dům kousíček od Pendelova obchodu. Na obrovské televizní obrazovce běžel basketbal pro dvě atraktivní dívky v krátkých sukních. Pendel a Osnard dali hlavy dohromady o kousek dál, kde usedli do rákosových křesel, která je nutila zaklánět se dozadu, a nikoliv k sobě.

„Už sis to rozmyslel?“ zeptal se Osnard.

„Ještě ne, Andy. Ale řekněme, že na tom pracuju. Zvažuju možnosti.“

„Londýnu se líbí všechno, co se dozvěděli. Chtějí tu dohodu přiklepnout.“

„No, to je hezký, Andy. Tos o mně musel referovat hodně pochvalně.“

„Chtějí, abys začal spolupracovat co nejdřív. Fascinovala je ta Tichá Opozice. Chtějí jména hlavních aktérů. Financování. Kontakty na studenty. Mají nějaký manifest? Metody a záměry.“

„Ano, skvělé. Rozumím. Tak dobře,“ přizvukoval Pendel, který by mezi svými mnoha starostmi raději neviděl Mickieho Abraxase jako velkého bojovníka za svobodu a Rafi Dominga jako jeho pověstného sponzora. „Jsem rád, že se jim to líbilo,“ dodal zdvořile.

„Ještě bys mohl vyzpovídat Martu: zeptat se na její postřehy ohledně studentských aktivit. Školní továrny na bomby a tak.“

„Jo. Jasně. Dobře.“

„Chtějí, aby náš vztah dostal formální podobu, Harry. A já taky. Chci sepsat smlouvu, dát ti instrukce, zaplatit ti, ukázat ti pár triků. Nemám rád, když mi stopa vychladne.“

„Za pár dní se dočkáš, Andy. Jak jsem říkal, nedělám ukvapená rozhodnutí. Já jdu do hloubky.“

„Honorář chtějí zvednout o deset procent. To by ti mělo pomoct při rozhodování. Chceš, abych ti řekl podrobnosti?“

Ale Osnard nečekal na odpověď – mumlal dál s rukou před pusou jako někdo, kdo si čistí zuby párátkem – kolik dostane, o kolik se mu každý měsíc sníží půjčka, že prémie v hotovosti budou vypláceny v závislosti na kvalitě služeb, že bude řízen výhradně z Londýna a kolik dostane odstupného.

„Nejpozdějc za tři roky bys měl bejt z nejhoršího venku,“ řekl.

„Nebo za míň, když budu mít štěstí, Andy.“

„Nebo když budeš chytrej,“ dodal Osnard.

* * *

„Harry.“

Uběhla další hodina, ale Pendelovi se domů ještě nechce, a tak je zpátky ve střižně u svého smokinku a Bachovy hudby.

„Harry.“

Hlas, který ho oslovuje, patří Louise z jejich první společné noci v posteli, skutečné noci v posteli – nejenom doteky prstů a jazyků a napjaté poslouchání, zdali již nepřijíždějí její rodiče z kina, ale dva nazí lidé v Harryho posteli v zanedbaném podkrovním bytě v Calidonii, kde se Harry po večerech věnuje krejčovině po celodenním prodávání konfekce u mazaného syrského obchodníka jménem Alto. Jejich první pokus byl neúspěšný. Oba jsou stydliví, nezkušení a stále je něco vyrušuje.

„Harry.“

„Ano, miláčku.“ Oslovení miláčku nebylo nikdy ani pro jednoho z nich přirozené. Ani na začátku, ani dnes.

„Když ti dal pan Braithwaite první šanci, vzal tě k sobě domů, poslal tě do večerní školy a zachránil tě před tím ošklivým strýčkem Bennym, tak má moji přízeň, ať je živý nebo mrtvý.“

„Jsem moc rád, že si to myslíš, miláčku.“

„Měl bys ho ctít a milovat a vyprávět o něm našim dětem, až vyrostou, aby věděly, jak může milosrdný samaritán zachránit život mladého sirotka.“

„Arthur Braithwaite byl jediným mravným člověkem, kterého jsem znal, než jsem potkal tvého otce, Lou,“ ujišťuje ji Pendel vroucně na oplátku.

A myslel jsem to vážně, Lou! Pendel ji freneticky zapřísahává ve své mysli, zatímco dokončuje střih ramene levého rukávu. Všechno na světě je pravda, když si to dostatečně dobře vymyslil a miluješ člověka, pro kterého je to určeno!

„Já jí to řeknu,“ pronáší Pendel nahlas za zvuků Bachovy hudby, která ho pozvedá do výšin absolutní pravdy. A ve chvilkové ztrátě sebekontroly vážně přemítá o tom, že se zřekne všech moudrých zásad, podle kterých doposud žil, a učiní úplné doznání svých hříchů své životní partnerce. Nebo téměř úplné. Kvorum.

Louiso, musím ti říct něco, co ti možná bude připadat jako rána pod pás. To, co o mně víš, není úplně košer, pokud jde o všechny podrobnosti. Ty mě znáš spíš takového, jaký bych chtěl být, kdyby všechno bylo o trochu spravedlivější, než ve skutečnosti bylo.

Nemám tuhle slovní zásobu, pomyslí si. Nikdy v životě jsem se k ničemu nepřiznal, jenom jednou strýčkovi Bennymu. Kde bych skončil? A jak by mi mohla znovu v něčem věřit? S hrůzou si v představách maluje jejich válečnou poradu, jednu z Louisiných mravokárných seancí v plné parádě, se služebnictvem vykázaným z domu a s jádrem rodiny – držícím se za ruce – shromážděným kolem stolu a s bojovně napřímenou Louisou, která má pusu staženou strachem, neboť hluboko v duši ji pravda děsí mnohem víc než mě. Naposledy to odnesl Mark, který se musel přiznat k tomu, že nasprejoval přirození na sloup u školních vrat. A předtím to byla Hannah, která vylila plechovku rychleschnoucího laku do dřezu, čímž se chtěla pomstít jedné ze služebných.

Ale dnes je v horkém křesle náš milý Harry a vysvětluje svým milovaným dětem, že tatínek, po celé manželství s maminkou a po celou dobu, kdy již děti byly dost velké na to, aby ho vnímaly, vyprávěl značně přikrášlené pohádky o našem velkém rodinném vzoru a hrdinovi, neexistujícím panu Braithwaitovi, ať je mu země lehká. A navíc, což se na Braithwaitova protěžovaného syna vůbec nehodí, váš otec a manžel zasvětil devět set dvanáct dní svého mládí velmi důkladnému studiu cihlového zdiva v nápravném ústavu Jejího Veličenstva.

Je rozhodnuto. Řeknu ti to později. Mnohem později. Raději v nějakém příštím životě. V životě bez charismatu.

* * *

Pendel zastavil svůj džíp pouhou stopu za autem před ním a čekal, že auto za ním do něj narazí, ale z nějakého důvodu se tak nestalo. Jak jsem se sem dostal, divil se. Možná do mě to auto vrazilo a já jsem mrtvý. Musel jsem zamknout obchod, aniž bych to vnímal. Vzápětí si vzpomněl na to, jak stříhal smokink a rozložil dokončené části na svůj pracovní stůl, aby si je mohl prohlédnout, což dělával pokaždé: dát jim stvořitelské sbohem, dokud se k němu nevrátí zpět, nastehované v již téměř lidské podobě.

Černý déšť se valil přes kapotu. Asi padesát yardů před ním blokoval silnici napříč postavený nákladní vůz, jehož splasklé pneumatiky vypadaly jako kravince. Přes proudy vody nebylo vidět nic jiného než jen řady a řady dalších aut, která ke zdroji problémů přijížděla, nebo se od něj snažila co nejrychleji vzdálit. Zapnul si rádio, ale přes to burácení ho neslyšel. Přívaly deště na rozpálenou plechovou střechu. Jsem tady navěky. Zavřený. V útrobách. Vypnout motor, vypnout klimatizaci. Čekat. Pražit se. Potit se. Ozývá se další salva. Schovat se pod sedadlem.

Pot se z něho řine stejně silně jako déšť za oknem. Tekoucí voda mu bublá pod nohama. Pendel je unášen – oběma směry. Celá jeho minulost, kterou pohřbil šest stop hluboko, se prodírá zpátky k němu: ta necenzurovaná, nepřikrášlená, nebraithwaitovská verze jeho života, počínaje jeho zázračným narozením, jak mu ho ve vězení vylíčil strýček Benny, a konče „Dnem absolutně žádného smíření“ před třinácti lety, kdy pro Louisu celý svůj život vymyslel na dokonalém, ryze americkém trávníku, v oficiálně zrušené Zóně průplavu, kde se třepotaly americké vlajky v kouři barbecue jejího otce a kde kapela vyhrávala státní hymnu.

Vidí sirotčinec, na který odmítal vzpomínat, a svého strýčka Bennyho se zářivým diplomatem na hlavě, jak ho za ruku odvádí pryč. Nikdy předtím diplomata neviděl, a tak ho zajímalo, jestli je strýček Benny bůh. Vidí mokré, šedé dlažební kostky ve Whitechapelu, na kterých kodrcá jeho kára plná oděvů, kterou táhne do skladiště strýčka Bennyho. Vidí sám sebe o dvanáct let později, stejné dítě, pouze větší, jak ve stejném skladišti fascinovaně stojí jako přimražené mezi sloupy oranžového kouře a řadami dámských letních šatů vypadajících jako mučednice z kláštera, jejichž nohy olizují plameny.

Vidí strýčka Bennyho s rukama přiloženýma k ústům, jak křičí – utíkej, Harry, ty hloupý trdlo, kam jsi dal rozum? – za doprovodu bimbajících zvonů a klapotu Bennyho rychle se vzdalujících kroků. A sám sebe s nepohyblivými končetinami zabořenými v písku. Vidí modré uniformy, jak se k němu přibližují, jak ho zatýkají a odvádějí do auta a jak laskavý seržant zvedá prázdnou plechovku od petroleje a usmívá se jako kterýkoliv jiný spořádaný otec. „Není to náhodou vaše, pane Hymie, nebo jste to měl jenom shodou okolností v ruce?“

„Nemůžu pohnout nohama,“ vysvětluje Pendel laskavému seržantovi. „Jsou zaseknutý. Je to nějaká křeč nebo co. Měl bych běžet pryč, ale nemůžu.“

„Neboj se, chlapče. Dáme to hned do pořádku,“ říká laskavý seržant.

Vidí sám sebe, jak stojí hubený a nahý proti cihlové zdi policejní cely. Vzpomíná na tu nekonečnou noc, kdy se muži v modrých uniformách střídali v jeho bití, stejně jako později bili Martu, ale v jeho případě s větší rozvážností a s větším množstvím piva v krvi. A ten laskavý seržant, který je tak spořádaným otcem, je k tomu vybízí. Dokud ho voda celého nepohltí a on se neutopí.

Přestává pršet. Vůbec nic se nestalo. Auta startují, všichni odjíždějí šťastně domů. Pendel je k smrti vyčerpán. Nechá naskočit motor a pomalu se sune kupředu, obě předloktí opřená na volantu. Dává pozor na nebezpečné trosky aut. Začíná se usmívat, když slyší strýčka Bennyho.

* * *

„Byl to výbuch, milý Harry,“ šeptal strýček Benny přes příval slz. „Totální výbuch.“

Bez týdenních návštěv ve vězení by strýček Benny nikdy o Pendelově původu tak otevřeně nemluvil. Ale pohled na vlastního synovce, jak před ním sedí s napjatou pozorností ve své pracovní uniformě se jménem na kapse, nedokáže Bennyho provinilé dobré srdce unést, bez ohledu na to, kolik tvarohových koláčů a knížek o správné životosprávě po něm posílá tetička Ruth, nebo kolikrát Benny vyjadřuje své díky za to, že Pendel dodržel slovo za všech okolností. Tím myslí, že zůstal štam.

Byl to můj nápad, seržante… Udělal jsem to, protože jsem ten sklad nenáviděl, seržante… Byl jsem hrozně naštvaný na strejdu Bennyho, protože mě nutil dlouhý hodiny pracovat a přitom mi za tu práci neplatil, seržante… Vaše Ctihodnosti, nemám k tomu co říct, snad jenom, že moc lituju svýho špatnýho jednání a toho trápení, který jsem způsobil všem, kdo mě milovali a kdo mě vychovávali, nejvíc strýček Benny…

Benny je velmi starý – dítěti se zdá starodávný jako vrba. Pochází ze Lvova a Pendel ve věku deseti let zná Lvov tak dobře, jako by to bylo jeho vlastní rodné město. Bennyho příbuzní byli prostí rolníci, řemeslníci, hokynáři a ševci. Pro mnohé z nich byla cesta vlakem do koncentračních táborů jejich první a zároveň poslední příležitostí podívat se za hranice Štetlu a ghetta. Ale v Bennyho případě to neplatí. Benny je v těch dobách chytrý mladý krejčí, který sní o lepších časech a kterému se jakýmsi záhadným způsobem podaří uniknout koncentračním táborům a dostat se až do Berlína, kde šije uniformy pro německé vojáky, ačkoliv jeho skutečnou touhou je studovat zpěv u Gigliho a koupit si vilu na vrcholcích Umbrie.

„Ty ‚mate‘ pro wehrmacht byly špička, milý Harry,“ říká demokrat Benny, pro kterého jsou všechny šaty šmate, bez ohledu na kvalitu. „Představ si nejlepší plastronový oblek, nejpohodlnější jezdecké kalhoty a holínky. Na našem wehrmachtu nebyla nikdy jediná záplata, aspoň ne do Stalingradu, po kterým šlo z kopce všechno.“

Z Německa Benny povýší na Leman Street ve východním Londýně, kde založí se svou rodinou malou dílničku pro čtyři osoby. Snaží se dobýt ztečí oděvní průmysl, aby mohl odejít do Vídně a tam zpívat opery. Ale už v té době je Benny anachronismem. Koncem čtyřicátých let většina židovských krejčí odchází do Stoke Newingtonu a Edgwaru a věnuje se ušlechtilejším činnostem. Na jejich místa se hrnou Indové, Číňané a Pákistánci. Bennyho to neodrazuje. Brzy se East End stává jeho Lvovem a Evering Road nejkrásnější ulicí v Evropě. A právě do Evering Road přichází o pár let později – nic víc Pendelovi sděleno nebylo – Bennyho starší bratr Leon se svou ženou Rachel a několika dětmi. A tento Leon následkem toho nešťastného „výbuchu“ přivádí do jiného stavu osmnáctiletou irskou služebnou, která dává svému bastardovi jméno Harry.

* * *

Pendel jede do věčnosti. Unavenýma očima sleduje červená světla před sebou, za sebou má vlastní minulost. Ve své dřímotě se lehce usmívá. Rozhodnutí upadá v zapomenutí, zatímco každé slůvko, každý tón sklíčeného monologu strýčka Bennyho si s úzkostlivě střeženou přesností dodnes vybavuje.

* * *

„Proč Ráchel pustila tvou matku vůbec přes práh, zůstane pro mě navždy záhadou,“ říká Benny a rukama tiskne svůj diplomat. „Člověk nemusel být znalcem posvátných knih, aby poznal, že je jako dynamit. Žádná nevinnost nebo cudnost. Byla to milování chtivá, hloupá ‚šiksa‘, které do ženskosti chybělo už jen málo. Ale stačil by sebemenší náznak a chňapla by po příležitosti. Tohle všechno měla napsané na čele.“

„Jak se jmenovala?“ ptá se Pendel.

„Cherry,“ povzdychne si jeho strýc jako umírající muž sdělující své poslední tajemství. „Myslím, že je to zkrácená verze jména Cherida, ačkoliv jsem její doklady nikdy neviděl. Podle mě to měla být Teresa nebo Bernardetta nebo Carmel, ale ona musela být zrovna Cherida. Její otec byl přidavačem v hrabství Mayo. Irové byli ještě chudší než my, a tak jsme měli irské služky. My židáci neradi stárneme, milý Harry. Tvůj otec nebyl výjimkou. Nejvíc nás asi sráží do kolen to, že nevěříme v nebeský ráj. Spoustu času prostojíme v dlouhé boží chodbě, ale na boží hlavní místnost s luxusním zařízením pořád čekáme a hodně z nás pochybuje, jestli vůbec něco takovýho přijde.“ Naklonil se přes železný stůl a chytil Pendela za ruku. „Harry, poslouchej mě, synu. Židé žádají o odpuštění člověka, nikoliv Boha, což je pro nás těžký, protože člověk je mnohem větší mizera než bůh. Harry, já bych chtěl to odpuštění získat od tebe. Spásu, to si zařídím na svý smrtelný posteli. Ale odpuštění, Harry, mi můžeš dát jenom ty.“

Pendel dá Bennymu, cokoliv si bude přát, jen když bude dál mluvit o tom výbuchu.

„Mohla za to její vůně, říkal mi tvůj otec,“ pokračoval Benny. „Prohrabával se ve vlasech a hryzalo ho svědomí. Seděl přede mnou, jako teď sedíš ty, akorát na sobě neměl ten mundúr. ‚Kvůli té její vůni jsem si na svou hlavu srazil svatyni,‘ doznal se mi. Tvůj otec byl pobožný člověk, Harry.

‚Klečela u krbu a já ucítil tu její sladkou ženskost, žádné mýdlo ani kartáč, pouze přírodní vůně ženy. A ta její ženskost mě přemohla.‘ Kdyby Rachel nebyla na setkání spolku Židovských neposkvrněných dcer v jižním přístavišti, tvůj otec by nikdy nechyboval.“

„Ale udělal to,“ napovídá mu Pendel. „A jak jsi mě dostal ze sirotčince?“ dožaduje se Pendel odpovědi. Už skoro křičí – tolik mu na tom záleží.

Někde mezi jeho mlhavými vzpomínkami na dětství – předtím, než ho Benny zachránil – je obraz tmavovlasé ženy podobající se Louise, jak klečí na všech čtyřech a drhne kamennou podlahu velkou jako hřiště, a přitom ji pozoruje soška Ježíše Krista v modrém rouše a jeho ovečky.

* * *

Pendel jede uličkou k domovu. Známé domy už dávno spí. Hvězdy umyl déšť do běla. Za jeho vězeňským oknem svítí úplněk. Zatkněte mě ještě jednou, říká si. Do vězení se chodí, když se neumíš rozhodnout.

* * *

„Harry, vypadal jsem skvostně. Ty jeptišky byly francouzský fifleny a myslely si, že jsem džentlmen. Šel jsem tam v plný parádě, šedý oblek rovnou z výkladní skříně, kravata podle výběru tetičky Ruth, ponožky ve stejný barvě a boty ručně vyrobený Lobbem od Svatého Jakuba, pro který jsem měl vždycky slabost. Žádná vycházková hůlka, ruce pěkně podél těla, po mým socialismu nikde ani stopy.“ Protože Benny je navzdory svým nesčetným úspěchům vášnivým zastáncem dělnického hnutí a propagátorem lidských práv. „‚Matky,‘ povídám, „něco vám slíbím. Malý Harry se bude mít dobře, i kdyby mě to mělo stát život. Harry bude naše micva. Řekněte mi, ke kterým mudrcům ho mám vzít, a já ho tam odvedu – připraveného nasávat životní moudrost. Garantuji vám vzdělání na soukromé škole podle vašeho výběru, tu nejlepší hudbu z gramofonu a rodinný život, který mu budou závidět všichni sirotci. Na stole losos, duchovní konverzace, vlastní pokoj, spaní samozřejmě na matraci.‘ Tenkrát se mi výjimečně dařilo. Už žádný další šmate, jen samý golfový kluby a fajnový boty a palác v Umbrii přímo za rohem. Mysleli jsme si, že za tejden budeme milionáři.“

„Kde byla Cherry?“

„Pryč, milý Harry, pryč,“ říká Benny a tragicky klesá hlasem. „Tvoje matka vzala roha, a nikdo se jí nemůže divit. V jednom dopise od tety z hrabství Mayo stálo, že její nebohou Cherry zcela vyčerpaly všechny ty příležitosti, které jí Sestry daly, aby odčinila své hříchy.“

„A můj otec?“

Bennyho se znovu zmocní zoufalství. „Pod zemí, chlapče,“ říká a otírá si čerstvé slzy. „Tvůj otec, můj bratr. Taky bych tam měl skončit za to, co jsem tě donutil provést. Podle mě zemřel hanbou, což já dělám skoro pokaždý, když tě tady vidím. Ale za to mohly ty letní šaty. Neznám nic depresivnějšího než pohled na pět set neprodaných letních šatů na podzim – to ti potvrdí každý ‚šlemíl‘. Každým dnem se ta pojistka jevila jako čím dál silnější ďáblovo pokušení. Stal jsem se otrokem konvence, tak to bylo, Harry, a co je horší, dohnal jsem tě k tomu, abys tu pochodeň držel ty.“

„Já udělám kariéru,“ prohlásí za zvuku zvonku Pendel, aby mu trochu zvedl náladu. „Budu nejlepším střihačem na světě. Podívej se na tohle.“ A ukazuje mu díl vězeňské látky, kterou si vyžebral ze skladu a sestříhal.

Při následující návštěvě mu Benny kvůli špatnému svědomí věnuje ikonu Panenky Marie v cínovém rámečku, která mu podle jeho slov připomíná dětství ve Lvově. Pochází z doby, kdy se tajně vydával za hranice ghetta a sledoval modlitby gojů. A ta Panenka je s ním i teď – vedle budíku na ratanovém stole u postele v Bethanii – a sleduje s nezřetelným irským úsměvem, jak se vysvléká z propocené vězeňské uniformy a plíží se do postele, kde se Louisa oddává svému nevinnému spánku.

Zítra, pomyslel si. Zítra jí to řeknu.

* * *

„Harry, seš to ty?“

Mickie Abraxas, velký undergroundový revolucionář a tajný hrdina všech studentů, úplně na mol v půl třetí ráno přísahá bohu, že se zabije, protože ho manželka vyhodila.

„Kde jsi?“ ptá se Pendel a usmívá se do tmy, protože Mickie, i přes všechny problémy, které mu způsobil, je spoluvězeň na celý život.

„Nikde. Jsem vyhozenej.“

„Mickie.“

„Co?“

„Je tam Ana?“

Ana byla Mickieho krásná „chiquilla“, robustní, praktická kamarádka Marty z dětství z la Cordillera, která byla ochotná Mickieho v tomhle stavu přijmout. Marta je už seznámila.

„Ahoj, Harry,“ zvolala Ana vesele, a tak Pendel odpověděl také veselým „ahoj“. „Kolik toho měl, Ano?“

„Já nevím. Tvrdí, že šel do kasina s Rafi Domingem. Vypil dost vodky, utratil dost peněz. Možná měl i trochu koksu, nevzpomíná si. Celej se potí. Mám zavolat doktora?“

Než jí stačil Pendel odpovědět, Mickie byl zpátky u sluchátka.

„Harry, já tě miluju.“

„Já vím, Mickie, to je báječný, já tě mám taky rád.“

„Vsadil sis na toho koně?“

„Jo, Mickie, bohužel musím říct, že jsem si na něj vsadil.“

„To mě mrzí, Harry. Slyšíš? Mrzí mě to.“

„To nic, Mickie. Zas tak hrozný to nebylo. Ne každej dobrej kůň vyhrává.“

„Mám tě rád, Harry. Seš můj dobrej kamarád, jasný?“

„Tak to se nebudeš muset zabíjet, že ne, Mickie,“ řekl Pendel dobrosrdečně. „Když máš Anu adobrýho kamaráda.“

„Víš, co uděláme, Harry? Vyjedeme si společně na víkend. Ty, já, Ana a Marta. Vyrazíme na ryby, kurva.“

„No tak se hlavně dobře vyspi, Mickie,“ nabádal ho Pendel přísně, „a zejtra ráno přijď na zkoušku a na sendvič a všechno to probereme. Jo? Tak dobře.“

„Kdo to byl?“ zeptala se Louisa, když zavěsil.

„Mickie. Jeho žena ho zas nechce pustit do baráku.“

„Proč?“

„Protože má poměr s Rafi Domigem,“ řekl Pendel, potýkaje se s neúprosnou životní logikou.

„Proč jí nevrazí jednu do zubů?“

„Komu?“ zeptal se Pendel hloupě.

„Svý ženě, Harry. Komu jsi myslel?“

„Je unavenej,“ konstatoval Pendel. „Noriega z něj vymačkal všechnu šťávu.“

K nim do postele si vlezla Hannah a hned za ní Mark s obrovským plyšovým medvědem, se kterým si už celá léta nehrál.

* * *

Bylo zítra, tak jí to řekl.

Udělal jsem to proto, abys mi mohla víc věřit, začal ve chvíli, kdy už znovu klidně spala.

Abych tě mohl podpořit, až budeš v nejistém postavení.

Abych ze sebe udělal člověka, na kterého se můžeš opravdu spolehnout.

Abych se stal lepším partnerem pro dceru „zonianského“ naftaře, která je trochu moc zbrklá a prchlivá, když je v ohrožení, a zapomíná na trpělivost, ke které ji matka dvacet let nabádala s odůvodněním, že jinak se nikdy neprovdá tak dobře jako Emily.

A která si myslí, že je ošklivá a moc vysoká, zatímco všechny kolem ní mají tu správnou velikost a jsou krásné jako Emily.

A která by nikdy v životě, ani v těch nejzranitelnějších a nejméně jistých chvílích, ani navzdory Emily, nezapálila na přání strýčka Bennyho jeho sklad, počínaje letními šaty.

Pendel sedí v křesle, přes sebe si přehazuje pokrývku a postel přenechává své neposkvrněné.

„Budu celý den pryč,“ říká Martě, když příštího rána přijede do obchodu. „Budeš se muset postarat o obchod.“

„V jedenáct ti přijde bolivijský velvyslanec.“

„Tak ho odvolej. Musím s tebou mluvit.“

„Kdy?“

„Dnes večer.“

* * *

Všechno, co dnes Velký rozhodovatel na své osamělé cestě viděl, ho znepokojovalo, všechno pro něj bylo osudovým znamením: ostnaté dráty amerických skladů střeliva, které mu připomínaly Louisina otce, vyzývavé cedule s nápisem ‚Ježíš je náš Pán‘ i neskutečné papírové vesnice na každém kopci.

Následoval výjev něčeho zchátralého, obraz ztraceného ráje Pendelova desetiminutového dětství. Uválcované pruhy červené devonské země z prázdninové školy v Okehamptonu. Anglické krávy, které na něj civěly z banánového pole. Dokonce ani Haydnova hudba ozývající se z přehrávače ho neuchránila před jejich melancholií. A když se ocitl na cestě vedoucí k farmě, chtěl pouze vědět, jak je to dlouho, co Angelovi osobně říkal, aby ty zatracené výmoly vyspravil. Pohled na Angela ve šněrovacích jezdeckých botách, slaměném klobouku a zlatých řetězech kolem krku pouze urychlil nástup jeho zlostné nálady. Společně dojeli na místo, kde „korporativní“ soused z Miami vyhloubil příkopy, kterými odváděl vodu z Pendelovy řeky.

„Víš, co ti řeknu, Harry, můj příteli?“

„Co?“

„To, co ten soudce udělal, je nemorální. Když tady v Panamě někoho podplatíme, očekáváme loajalitu. A víš, co ještě očekáváme, příteli?“

„Ne.“

„Očekáváme, že obchod je obchod, Harry. Žádný doplatky. Žádnej nátlak. Žádný reklamace. Podle mě ten chlap jedná proti společenskejm zvyklostem.“

„Tak co uděláme?“ zeptal se Pendel.

Angel spokojeně pokrčil rameny, jako člověk, jehož neoblíbenější zprávou je zpráva špatná.

„Chceš slyšet mou radu, Harry? Upřímnou? Od přítele?“

Dorazili až k řece. Na druhém břehu si sousedovi nohsledové odmítali všímat Pendelovy přítomnosti. Z příkopu se stal kanál. Pod ním bylo dno řeky úplně suché.

„Já bych ti radil vyjednávat. Přestaň se snažit o nemožný, udělej dohodu. Jestli chceš zjistit, o co těm lidem jde, musíš s nima začít mluvit.“

„Ne.“

„Tak běž za svým bankéřem. Ramón je tvrdej chlapík. Vyřídí to místo tebe.“

„Jak to, že znáš Ramóna Rudda?“

„Toho zná přece každej. Hele, já nejsem jenom tvůj správce, jasný? Jsem taky přítel.“

Ale Pendel nemá žádné přátele, kromě Marty a Mickieho a pouze možná kromě pana Charlie Blüthnera, který bydlí o deset mil výš na pobřeží a očekává ho na partii šachu.

* * *

„Mám problémy s likviditou, pane Blüthnere,“ přiznal se Pendel, když seděli na severní verandě nad šachovnicí. Verandy byly na všech stranách mysu, aby byl pan Blüthner vždy chráněn před větrem.

„S likviditou rýžové farmy?“ zeptal se pan Blüthner.

Dokud se neusmál, byla jeho drobná čelist jako z kamene a on se nesmál. Jeho staré oči strávily mnoho času spaním. A spaly i teď.

„A obchodu,“ řekl zrudlý Pendel.

„Zatížil jsi svůj obchod hypotékou, abys mohl financovat rýžovou farmu, Harry?“

„Pouze formálně, pane Blüthnere.“ Pokusil se o žert. „Ale ve skutečnosti hledám bláznivého mecenáše.“

Pan Blüthner si dával s přemýšlením vždycky načas, ať hrál šachy nebo ho někdo žádal o peníze. Klidně seděl a přemítal a zdálo se, že ani nedýchá. Pendel si vzpomněl na staré recidivisty, kteří se chovali úplně stejně.

„Člověk je buď blázen, anebo milionář,“ odpověděl pan Blüthner konečně. „Milý Harry, takový je zákon. Člověk musí za své sny zaplatit.“

* * *

Jako pokaždé k ní jel v nervózním rozpoložení, po Čtvrté Červencové Avenue, která kdysi tvořila hranici pásma Panamského průplavu. Dole po jeho levici byla zátoka, vpravo nahoře Ancón Hill. Mezi nimi se rozprostírala zrekonstruovaná čtvrť El Chorillo s travnatým záhonem, který označoval místo, kde stála Comandancia. Skupina činžáků v pastelových barvách byla postavena za válečné odškodnění. Marta bydlela v tom prostředním. Opatrně stoupal po špinavém schodišti, měl ještě v čerstvé paměti, jak se mu posledně někdo z úplné tmy vymočil na hlavu, zatímco se celý dům otřásal hlasitým vřískáním a divokým smíchem.

„Vítám tě,“ řekla slavnostně, když mu otevřela čtyřmi zámky zamčené dveře.

Leželi na posteli jako obvykle, oblečení a vzdálení jeden od druhého, jen Martiny drobné, suché prsty byly stočené v Pendelově dlani. Neměla tu žádné židle, na podlaze bylo velmi málo místa. Celý byt sestával z jedné nevelké místnosti rozdělené hnědými závěsy: jedna část na mytí, druhá na vaření a třetí byla ta, ve které leželi. U Pendelova levého ucha stála skleněná vitrína plná porcelánových zvířátek původně patřících Martině matce a u jeho bosých nohou tři stopy vysoký keramický tygr, kterého její otec daroval matce k jejich pětadvacátému výročí svatby tři dny předtím, než byli vyhozeni do povětří. A kdyby Marta ten večer neležela v posteli, kde si léčila zmrzačený obličej a pomlácené tělo, a odjela s rodiči navštívit svou vdanou sestru, skončila by také v povětří, protože její sestra bydlela v první ulici na ráně, ačkoliv dnes byste ji už nenašli: stejně jako byste nenašli Martiny rodiče, sestru, švagra, ani její půlroční neteř nebo jejich aprikotovou kočku jménem Hemingway. Mrtvoly, trosky domů i celá ulice byly odklizeny do oficiálního zapomnění.

„Přál bych si, aby ses přestěhovala zpátky do starýho bytu,“ řekl jí jako obvykle. „Nemůžu.“

Nemůže, protože její rodiče bydleli na místě, kde stojí tahle budova.

Nemůže, protože tohle je její Panama.

Nemůže, protože její srdce zůstává s mrtvými.

Mluvili málo, raději přemítali o tom absurdním tajném příběhu, který je spojoval:

Mladá, krásná zaměstnankyně plná ideálů se zúčastní veřejné demonstrace proti diktátorovi. Vystrašená a bez dechu přijede na své pracoviště. Když nastane večer, zaměstnavatel se nabídne, že ji odveze domů s jasným cílem stát se jejím milencem, protože v napjaté situaci posledních týdnů začali po sobě neodolatelně toužit. Sen o lepší Panamě je jako sen o společném životě, a dokonce i Marta souhlasí, že pouze Američané mohou napravit tu spoušť, kterou tu způsobili, a že musí jednat okamžitě. Cestou je u zátarasu zastaví „Pálkaři“ a chtějí vědět, proč má Marta na sobě bílé tričko symbolizující odpor vůči Noriegovi. Když se jim nedostává uspokojivé odpovědi, zruší jí celý obličej. Pendel položí silně krvácející Martu na zadní sedadlo svého auta a v panické hrůze a krkolomnou rychlostí se řítí na univerzitu – Mickie je v té době také studentem – a jako zázrakem ho nachází v knihovně. Mickie je jediným člověkem, o kterém se Pendel domnívá, že u něj budou v bezpečí. Mickie má známého doktora, zavolá mu, vyhrožuje mu, podplácí ho. Mickie řídí Pendelův džíp, zatímco Pendel sedí vzadu s Martou, z jejíž hlavy mu stéká do klína krev, prosakuje do kalhot a navždy poznamenává rodinné čalounění. Doktor odvádí mizernou práci, Pendel informuje Martiny rodiče, rozdává peníze, v obchodě se osprchuje a převleče, taxíkem jede domů za Louisou a tři dny mu špatné svědomí a strach nedovolí sdělit jí cokoliv z toho, co se stalo. Raději si vymyslí za vlasy přitaženou historku o nějakém idiotovi, který narazil do boku jeho džípu a ten je úplně odepsaný, Lou, budu si muset koupit nový, mluvil jsem s lidma z pojišťovny, neměl by to být problém. Teprve pátý den nachází odvahu, aby omluvně vysvětlil, že Marta se zapletla do studentských nepokojů, Lou, má zranění na obličeji a bude se dlouho dávat dohromady, ale já jsem jí slíbil, že až se uzdraví, přijmu ji zpátky. „Ach tak,“ říká Louisa.

„A Mickie je teď ve vězení,“ pokračuje bez souvislosti, když zapomněl dodat, že ho ten zbabělý doktor udal a udal by i Pendela, jen kdyby znal jeho jméno.

„Ach tak,“ říká Louisa podruhé.

* * *

„Rozum funguje pouze tehdy, pokud se zapojí i emoce,“ prohlásila Marta, když držela Pendelovy prsty u svých rtů a jeden po druhém líbala. „Co to znamená?“

„Četla jsem to. Zdá se mi, že si s něčím lámeš hlavu. Napadlo mě, že by ti to mohlo pomoct.“

„Rozum musí být logický,“ namítal.

„Žádná logika neexistuje, pokud nevezmeš v úvahu i city. Když chceš něco udělat, tak to uděláš. To je logický. Ale když chceš něco udělat, a neuděláš to, tak je to selhání rozumu.“

„Tak to bude asi pravda, ne?“ řekl Pendel, který nedůvěřoval všem abstraktním pojmům kromě svých vlastních. „Mám dojem, že ty knížky tě pěkně ovlivnily, co? Mluvíš jako nějaká opravdická profesorka, a to jsi ještě ani nedělala zkoušky.“

Nikdy na něj nenaléhala, což byl důvod, proč se za ní nebál přijít. Zřejmě věděla, že nikdy nikomu neříká pravdu, že si to všechno nechává ze zdvořilosti pro sebe. Proto bylo to málo, co jí řekl, cenné pro oba.

„Jak se má Osnard?“ zeptala se.

„Jak by se měl mít?“

„Proč si myslí, že tě má v hrsti?“

„Ví spoustu věcí,“ odpověděl Pendel. „Věcí o tobě?“

„Jo.“

„Já o nich vím?“

„Myslím, že ne.“

„Jsou to ošklivý věci?“

„Jo.“

„Udělám, co budeš chtít. Pomůžu ti jakýmkoliv způsobem. Jestli chceš, abych ho zabila, zabiju ho a půjdu do vězení.“

„Kvůli lepší Panamě?“

„Kvůli tobě.“

* * *

Ramón Rudd vlastnil podíl v jednom kasinu na Starém Městě a rád tam chodil relaxovat. Seděli na plyšové lavici a dívali se dolů na ženy s obnaženými rameny a krupiéry s nateklýma očima, jak posedávají u prázdných rulet.

„Splatím ti ten dluh, Ramóne,“ řekl mu Pendel. „Jistinu, úroky, všechno. Chci všechno smazat a začít znovu.“

„Kde na to chceš vzít?“

„Řekněme, že jsem potkal bláznivého mecenáše.“

Ramón nasál brčkem trochu citrónové šťávy.

„Koupím od tebe tvoji farmu, Ramóne. Je moc malá na to, aby něco vynášela, a ty ji stejně nemáš kvůli farmaření. Chceš mě jenom oškubat.“

Rudd se na sebe podíval do zrcadla, ale to, co uviděl, ho příliš nerozházelo.

„Ty jsi někde rozjel nějakej další byznys? Něco, o čem nevím?“

„Kéž by to tak bylo, Ramóne.“

„Něco neoficiálního?“

„Ani nic neoficiálního, Ramóne.“

„Protože jestli jo, tak na tom chci mít podíl. Půjčil jsem ti peníze, takže mi musíš říct, v jakým obchodě jedeš. Takový jsou mravní zásady. Je to fér.“

„Abych byl upřímný, Ramóne, na morálku dneska nemám náladu.“

Rudd to vzal na vědomí a zdálo se, že ho to zarmoutilo.

„Ty máš bláznivýho mecenáše, takže mi zaplatíš tři tisíce za akr,“ ocitoval další neměnnou mravní zásadu.

Pendel to usmlouval na dva tisíce a odjel domů.

* * *

Hannah měla teplotu.

Mark chtěl být nejlepší v ping-pongu.

Služka na praní prádla byla už zase těhotná.

Uklízečka si stěžovala, že jí zahradník dělal nemravné návrhy.

Zahradník trval na tom, že ve svých sedmdesáti může dělat nemravné návrhy, komukoliv se mu zachce. Svatý Ernesto Delgado dorazil domů z Tokia.

* * *

Když Harry Pendel přišel příštího rána do obchodu, zamkl se ve střižně, rozvinul dva metry hnědého papíru na stůl, postavil svůj notýsek na dřevěný pult a za zvuků líbezného žalozpěvu Alfreda Dellera začal pečlivě obkreslovat obrysy prvního ze dvou alpakových obleků Andrew Osnarda od firmy Pendel & Braithwaite, s ručením omezeným, Královští Krejčí, dříve ze Savile Row.

Zralý muž pro Složité záležitosti, Velký vážič argumentů a Klidný odhadce situací hlasují společně s nůžkami.

7. KAPITOLA

Neradostné oznámení velvyslance Maltbyho, že pan Andrew Osnard – je to snad nějaký ptačí druh, napadlo ho – bude zakrátko přijat do služeb britské ambasády v Panamě, vzbudilo nejprve nedůvěru, později obavy v dobrém srdci šéfa Kanceláře Nigela Stormonta.

Každý normální velvyslanec by si vzal šéfa své Kanceláře samozřejmě stranou. Už jen zdvořilost to vyžadovala: „Víte, Nigeli, říkal jsem si, že byste se to měl dozvědět jako první…“ Ale po roce spolupráce překonali fázi, kdy zdvořilost mohla být považována za samozřejmost. A Maltby byl tak jako tak pyšný na svá neobvyklá, malá překvapení. Takže tu novinu tajil až do pravidelné pondělní schůze velvyslanectví, kterou Stormont osobně považoval za nejnepříjemnější moment celého pracovního týdne.

Jeho publikum sestávající z jedné krásné ženy a tří mužů včetně Stormonta sedělo v půlkruhu před jeho stolem na chromovaných židlích. Maltby se na ně díval jako příslušník nějaké větší, dokonalejší rasy. Táhlo mu na padesátku, vysoký byl šest stop a tři palce, nad čelem měl prořídlý, černý pramen vlasů a na tváři vždypřítomný samolibý úšklebek, který si nikdo nesměl plést s úsměvem. Kdykoliv jeho pohled spočinul na té krásné ženě, poznali jste, že by tam rád zůstal celou věčnost, ale chyběla mu kuráž, protože sotva se u ní zastavil, už se rychle odvracel ke zdi a na tváři zůstával jen ten úšklebek. Sako jeho obleku viselo na opěradle a v ranním slunci se na něm třpytily lupy. Košile nosíval hodně barevné a dnes měl na sobě celých devatenáct proužků. Nebo alespoň tolik jich napočítal Stormont, který z duše nenáviděl podlahu, po které Maltby poskakoval.

* * *

Na schůzi se velmi stručně projednaly šance Panamy stát se signatářem Severoamerické dohody o volném obchodu (podle Stormonta jsou nepatrné), panamské vztahy s Kubou (pochybné obchodní spolky, myslí si Stormont, většinou zapletené do obchodu s drogami) a dopad guatemalských voleb na panamskou politickou atmosféru (žádný, jak již Stormont dříve sdělil ministerstvu). Maltby se obšírně zaobíral – ostatně jako vždy – nepopulárním tématem o průplavu; všudypřítomností Japonců; a Číňany z vnitrozemí, kteří vystupují jako zástupci Hongkongu; a jistými bizarními informacemi v panamském tisku, že nějaké francouzsko-peruánské konsorcium chce průplav odkoupit s pomocí francouzských znalostí a kolumbijských peněz z obchodu s drogami. A pravděpodobně někde kolem tohoto bodu se Stormont, částečně z nudy a částečně v sebeobraně, pustil do nepříjemné rekapitulace svého dosavadního života:

Stormont Nigel, narozen už velmi dávno, ne příliš dobře vzdělán ve Shrewsbury a proboha – v Oxfordu. Druhorozený jako mnoho jiných, rozvedený jako všichni ostatní: až na to, že můj husarský kousek zaplnil stránky nedělních novin. Nakonec oženěn s Paddy, oficiálně Patricií, dokonalou exmanželkou jeho cher collegue z britské ambasády v Madridu, poté, co se mě na vánočním večírku pokusil zlikvidovat stříbrnou nádobou na přípravu slavnostního punče; nyní si odpykávám tříletý trest v Sing Singu v Panamě, místní obyvatelstvo čítá 2,6 miliónu lidí, čtvrtina z nich je nezaměstnaná, polovina z nich pod hranicí chudoby. Personální oddělení se ještě nerozhodlo, co se mnou potom udělá, jestli mě rovnou nevyhodí do starýho železa, jak naznačovali ve včerejší podrážděné odpovědi na moji šest týdnů starou zprávu.

A ten Paddyn kašel mi taky nahání hrůzu – kdy už ty zatracený doktoři na to vynaleznou nějaký lék?

„Proč to ksakru nemůže být pro změnu britské konsorcium?“ stěžoval si Maltby vysokým hlasem, který procházel převážně nosem. „Hrozné by se mi líbilo být uprostřed ďábelského britského spiknutí. Nikdy jsem to štěstí neměl. Vy ano, Fran?“

Krásná Francesca Deanová se zdvořile usmála a řekla: „Bohužel.“

„Bohužel ano?“

„Bohužel ne.“

Maltby nebyl jediný muž, kterého Francesca přiváděla k šílenství. Jela po ní půlka Panamy. Tělo k sežrání, inteligence na stejné úrovni. Byla to jedna z těch anglických blondýnek se smetanovou pletí, po kterých se mohou Hispánci zbláznit. Stormont ji vídával na večírcích, kde byla obklopena nejvybranějšími panamskými hřebci – každý z nich umíral touhou pozvat ji na rande. Ale úderem jedenácté ležela doma v posteli s knížkou v ruce a druhý den v devět už seděla za svým stolem ve spořádaném černém kostýmku a bez make-upu, připravena na další den v Ráji.

„Nemyslíš, že by příšerně tajný britský plán udělat z průplavu lososovou farmu byl docela zábavný, Gully?“ zeptal se s neohrabanou bodrostí Maltby maličkého, dokonale vyparáděného poručíka královského loďstva ve výslužbě Gullivera ze zásobovací kanceláře velvyslanectví. „Potěr na Mirafloreských přehradách, větší rybky na přehradách Pedro Miguel a dospělí jedinci v jezeře Gatún? Já myslím, že je to bezvadný nápad.“

Gully se mohl smíchy potrhat. Zásobování ho trápilo ze všeho nejmíň. Jeho úkolem bylo prodat co nejvíc britských zbraní – jeho specialitou byly našlápné miny – komukoliv, kdo měl dost peněz z obchodu s drogami, aby si je mohl dovolit.

„Bezvadnej nápad, velvyslanče, bezvadnej,“ zaburácel se svou typickou námořnickou žoviálností, když z rukávu tahal puntíkovaný kapesník a energicky do něj zabořil svůj nos. „Aspoň bych si čas od času mohl jít o víkendu zachytat lososy. Dvaadvacetilibrový. Musel bych tam sice jet dvě hodiny, ale myslím, že by to stálo za to.“

Gulliver se zúčastnil sporu o Falklandy a dostal za to metál. Od té doby, alespoň pokud Stormont věděl, neopustil tuto stranu Atlantiku. Příležitostně, když byl opilý, pozvedl sklenici na počest „jisté trpělivé malé dámy na druhé straně velké louže“ a těžce vzdychnul. Byl to ale vzdech vyjadřující vděčnost, nikoliv strádání.

* * *

„Vládní poradce?“ opakoval Stormont.

Musel mluvit hlasitěji, než si uvědomoval. Možná že na chvíli usnul. Poté, co celou noc proseděl u Paddy, se nemohl divit.

„Já jsem vládní poradce, pane velvyslanče. Kancelář je vládní oddělení. Proč ho nepřiřadí do Kanceláře, kam logicky patří? Odmítněte to. Postavte se jim na odpor.“

„Obávám se, že nic takového jim říci nemohu, Nigeli. Je to hotová věc,“ odpověděl Maltby. Jeho pedantské žvanění šlo pokaždé Stormontovi na nervy. „Samozřejmě v rámci možností. Faxoval jsem opatrnou námitku osobnímu oddělení. Otevřené sdělení, ale člověk si nemůže dovolit moc. Cena za kódovaný přenos zpráv je v dnešní době astronomická. Jsou v tom všechny ty přístroje a chytré ženy.“ Jeho úšklebek se znovu změnil na deformovaný úsměv pro Francesku. „Ale každý přirozeně hájí svoje zájmy. Odpověděli mi podle očekávání. Mají pochopení pro moje obavy, ale zůstávají neústupní. Což svým způsobem chápu. Ostatně, kdybych já pracoval na osobním oddělení, odpověděl bych stejně. Nemají o moc víc možností, než máme my, že ano? Za dané situace.“

Bylo to slovo „situace“ připojené jako dovětek, které Stormontovi poskytlo první příležitost dovtípit se, kde je schovaná pravda, ale mladý Simon Pitt byl o něco rychlejší. Simon byl vysoký uličník s copánkem na krku, který mu Maltbyho panovačná žena bezúspěšně nařídila ustřihnout. Jako nový zaměstnanec byl momentálně zodpovědný za všechno, co nikdo jiný dělat nechtěl: víza, informace, údržba počítačů v dezolátním stavu, místní britští občané a mnoho dalších, ještě horších věcí.

„Možná by mohl převzít některé moje povinnosti, pane,“ navrhl neomaleně, jednu ruku ve vzduchu, aby dodal svému návrhu na naléhavosti. „Co třeba ‚Sny Albionu‘ – pro začátek?“ dodal. Měl na mysli putovní výstavu raných anglických akvarelů, které v současné době trouchnivěly ve skladišti panamského celního úřadu k čirému zoufalství Britské rady v Londýně.

Maltby volil svá slova s ještě větší pečlivostí, než u něj bylo obvyklé. „Ne, Simone, bohužel si nemyslím, že bude moci převzít ‚Sny Albionu‘, děkuji za návrh,“ odpověděl a zatímco dál přemítal, vybral svými pavoučími prsty sponku na papíry a rozevřel ji. „Osnard totiž není přísně vzato jedním z nás, víte. Spíše je jedním z nich, jestli mě chápete.“

Kupodivu ani po této poznámce Stormont nedospěl ke zřejmému závěru. „Promiňte, pane velvyslanče, já vám nerozumím. Jedním z koho? Je to člověk na sjednávání kontraktů?“ Napadla ho děsivá myšlenka. „Doufám, že nebyl detašován z průmyslu, že ne?“

Maltby si shovívavě povzdechl nad svou svorkou. „Ne, Nigeli, pokud vím, tak nebyl detašován z průmyslu. Ale mohlo by tomu tak být. Já nevím, jestli tomu tak je. Nevím nic o jeho minulosti a velmi málo o jeho přítomnosti. Jeho budoucnost je pro mě taky velká neznámá. Je to Přítel. Rychle však dodávám, ne opravdový přítel, i když my všichni budeme žít přirozeně v naději, že se jednoho dne naším přítelem stane. Jeden z těch přátel. Teď už mi rozumíte?“

Odmlčel se, aby ho i jednodušší mozky měly čas pochopit.

„Je z druhé strany parku, Nigeli. Teď vlastně řeky. Slyšel jsem, že se přestěhovali. To, co byl dříve park, je teď řeka.“

Stormont se konečně zmohl na odpověď. „Chcete říct, že tady budou mít svou základnu tajní agenti? V Panamě? To není možné.“

„Zajímavý názor. Proč ne?“

„Vždyť odešli. Stáhli se. Když skončila studená válka, zavřeli krám a přenechali pole Američanům. Existuje zde dohoda o dělení teritoria, podmíněná tím, že budou mezi sebou zachovávat odstup. Já sedím ve společném výboru, který takhle dohlíží na dopravu.“

„A v tom budete pokračovat, Nigeli. S malým rozdílem, jestli to tak mohu říci.“

„Tak co se změnilo?“

„Předpokládám, že okolnosti. Studená válka skončila a Přátelé odešli pryč. Nyní se studená válka vrací a odcházejí Američané. Teď jenom hádám, Nigeli. Já to nevím. Stejně tak jako vy. Požádali o své staré místo a naši páni jim ho dali.“

„Kolik jich bude?“

„Zatím jen jeden. Ale nepochybuji, že pokud bude úspěšný, budou jich tu chtít mít víc. Možná se dočkáme návratu těch bouřlivých dní, kdy hlavní funkcí zastupitelského úřadu bylo poskytovat krytí pro jejich aktivity.“

„Bylo to sděleno Američanům?“

„Ne a ani jim to říct nechtějí. Osnard by měl pro všechny kromě nás zůstat v anonymitě.“

Stormont se to pokoušel strávit a nastalé ticho přerušila Francesca. Fran byla praktická. Někdy až příliš praktická.

„Bude pracovat tady na ambasádě? Myslím, fyzicky.“

Maltby měl pro Francesku v záloze jiný hlas, stejně jako jinou tvář. Balancoval mezi poučováním a lichotkami.

„Bude tomu tak, Fran. Fyzicky i jinak.“

„Bude mít někoho k ruce?“

„Žádají nás, abychom se postarali o jednoho jeho asistenta, Fran.“

„Muže nebo ženu?“

„To se teprve rozhodne. Předpokládám, že ne tou vybranou osobou, ale dneska člověk nikdy neví.“ Zachichotání.

„Jakou má hodnost?“ tentokrát Simon Pitt.

„Mají špioni hodnosti, Simone? Je to zábavné. Pokaždé považuji jejich postavení za hodnost svého druhu. Vy ne? Nejdřív je spousta nás. A po nás je spousta jich. Ale oni to zřejmě vidí jinak. Studoval v Etonu. Zvláštní, co všechno mi řekli a co všechno mi zamlčeli. Ale každopádně ho nesmíme hodnotit předem.“

Maltby získal vzdělání na Harrowu.

„Mluví španělsky?“ vyptávala se znovu Francesca.

„Prý mluví plynně, Fran. Ale pro mě nejsou jazyky žádnou zárukou, pro vás ano? Člověk, který ze sebe umí udělat hlupáka ve třech jazycích, je pro mě trojnásobně větší hlupák, než člověk, který umí pouze jeden.“

„Kdy má přijet?“ znovu Stormont.

„Příznačně v pátek třináctého. Ale abych byl přesný, třináctého je termín, o kterém mi pouze řekli, že má být dnem jeho příjezdu.“

„To už nám zbývá jenom osm dní,“ ujišťoval se Stormont.

Velvyslanec natáhl svůj dlouhý krk směrem ke kalendáři s portrétem královny ve vějířovité čelence. „Opravdu? Dobře, dobře. Máte asi pravdu.“

„Je ženatý?“ zeptal se Simon Pitt.

„Nikdo o tom nic neví, Simone.“

„To znamená, že ne?“ – znovu Stormont.

„To znamená, že jsem o tom nebyl informován a vzhledem k tomu, že požádal o ubytování pro jednoho, předpokládám, že ať už má doma cokoliv, s sebou to nepřiveze.“

Maltby rozhodil paže na obě strany a zdlouhavě je ohýbal, dokud se ruce klidně neusadily za jeho hlavou. Jeho gesta, třebaže bizarní, neměla jen zřídkakdy nějaký význam. Tohle gesto znamenalo, že schůze měla brzy skončit a on měl odejít na golf.

„Mimochodem, je to dlouhodobé jmenování, Nigeli, nic dočasného. Pokud ho ovšem nevyhodí,“ dodal veseleji. „Fran. Drahoušku. Ministerstvo začíná být netrpělivé kvůli tomu návrhu memoranda, o kterém jsme mluvili. Mohla byste na tom trochu zapracovat, nebo už to máte hotové?“ A znovu ten chlípný úsměv, smutný jako stáří samo.

* * *

„Pane velvyslanče.“

„Ano, Nigeli. To je milé.“

Mezitím uběhla pouhá čtvrthodina. Maltby ukládal dokumenty do svého sejfu. Stormont ho zastihl samotného, což Maltbyho příliš netěšilo.

„Co má tady Osnard zjišťovat? To vám museli říct. Nemohl jste mu dát prázdný šek.“

Maltby zavřel sejf, nastavil kombinaci čísel, narovnal se do celé své výšky a podíval se na hodinky.

„No, vlastně jsem to tak udělal. Nemělo smysl odporovat. Stejně si prosadí svou. Ministerstvo zahraničí za to nemůže. Osnarda financuje nějaký velký meziministerský orgán. Tomu se nedá vzdorovat.“

„Jak se jmenuje?“

„Úřad pro plánování & aplikaci. Nikdy jsem si nemyslel, že jsme jednoho či druhého schopni.“

„Kdo ten úřad vede?“

„Nikdo. Zeptal jsem se na totéž. Personální šéf mi dal stejnou odpověď. Mám ho přijmout a být rád. A vy taky.“

* * *

Andrew Osnard, opakoval si Stormont pro sebe. Ptáček. Přiletěl párek osnardů. Gully právě zastřelil osnarda. Velmi vtipné. Přítel. Jeden z těch přátel. Starý mládenec. Mluvící španělsky. Dlouhodobý trest, pokud nedostane milost za špatné chování. Šarže neznámá, všechno neznámé. Náš nový vládní poradce. Podporovaný úřadem, který neexistuje. Hotová věc, přijede za týden s bezpohlavním asistentem. Přijede, aby dělal co? Pro koho? Koho nahradí? Nějakého Nigela Stormonta? Nenechal se unášet fantazií, snažil se být realistou, i když ho Paddyn kašel silně vyváděl z míry.

Před pěti lety by bylo nemyslitelné, že by nějaký anonymní kariérista ze špatné strany parku, vycvičený postávat na nárožích a otevírat poštu nad párou, mohl být považován za adekvátní náhradu čistokrevného diplomata Stormontova formátu. Ale to bylo ještě předtím, než škrty ve státním rozpočtu a opěvované přijímání nových zaměstnanců na základě manažerských dovedností dotáhly diplomatickou službu za flígr do jedenadvacátého století.

Bože, jak on tuhle vládu nenáviděl. Malá Anglie, s ručením omezeným. Řízená týmem prolhaných jachtařů, kteří by nebyli schopni provozovat ani ruské kolo v zábavním parku. Konzervativci, kteří by zemi oškubali o poslední žárovku, jen aby zakonzervovali svou moc. Kteří si myslí, že státní správa je luxus postradatelný stejně jako snaha o trvale udržitelný rozvoj nebo zdravotní péče a že diplomatické služby jsou ten nejvíce postradatelný luxus ze všech. Ne. V současné atmosféře pochybných ozdravných opatření a rychlých řešení bylo naprosto vyloučeno, že by postavení šéfa Kanceláře velvyslanectví v Panamě mělo bytnět a Nigel Stormont s ním.

Proč bychom se měli zdvojovat? Už slyšel ty byrokraty z Úřadu pro plánování & aplikaci, jak piští ze svých trůnů představujících jeden pracovní den v týdnu a pětatřicet tisíc dolarů ročně. Proč má jeden člověk dělat špinavou a druhý čistou práci? Proč nespojit obě místa dohromady? Pošleme tam ptáčka Osnarda. A jakmile bude na místě, odvoláme ptáčka Stormonta. Ušetříme pracovní místo! Provedeme racionalizaci! A všichni půjdeme na oběd za peníze daňových poplatníků.

Personální šéf by byl nadšený. A Maltby taky.

* * *

Stormont chodil sem a tam po místnosti a prohrabával se v poličkách. V „Kdo je kdo“ se nikdo Osnard nejmenoval. Ani v Debrettově ročence britské šlechty ne. Nenašel by ho asi ani v Ptácích Anglie. Londýnský telefonní seznam prošel od Osmotherlyho po Osnera bez zastavení. Ale byl čtyři roky starý. Prolistoval několik seznamů ministerstva zahraničí a na španělsky mluvících ambasádách hledal stopu po dřívějších Osnardových vtěleních. Nic nenašel. Nic nezjistil, ani v nejmenším. V seznamu úřadů britské vlády se snažil objevit Úřad pro plánování & aplikaci. Maltby měl pravdu. Takový úřad neexistoval. Zavolal Regovi z administrativy, aby s ním prodiskutoval zapeklitý problém děravé střechy ve svém pronajatém bytě.

„Chudák Paddy musí běhat po celé ložnici pro hosty s pudinkovými miskami pokaždé, když prší, Regu,“ stěžoval si. „A teď prší zatraceně často.“

Reg byl místní občan a bydlel s panamskou kadeřnicí jménem Gladys. Gladys nikdo nikdy neviděl, ale Stormont měl podezření, že to byl ve skutečnosti muž. Po patnácté omílali historku o zkrachovalém dodavateli, dosud projednávaném soudním případu a neochotném přístupu protokolárního oddělení panamského ministerstva zahraničí.

„Regu, co uděláme s kanceláří pro pana Osnarda? Měli bysme to projednat?“

„Já nevím, co bysme měli a co bysme neměli projednávat, Nigeli. Já se řídím nařízeními pana velvyslance, ne?“

„A jaká nařízení Jeho Exelence ráčila vydat?“

„Bude to ve východní chodbě, Nigeli. Všechno. Včera přišly kurýrem úplně nové zámky pro jeho pancéřové dveře, pan Osnard si přiveze vlastní klíče. Ve staré čekárně pro hosty bude mít železné skříně na dokumenty, bezpečnostní kód si určí pan Osnard po příjezdu, jeho papíry mu nesmíme brát – jako kdybysme to někdy dělali. A já mám zajistit, aby tam měl dostatek zásuvek na elektroniku. Kuchař to asi nebude, co?“

„Já nevím, kdo to je, Regu, ale vsadím se, že ty ano.“

„No, musím říct, že do telefonu zněl moc příjemně, Nigeli. Jako hlas na BBC, ale lidštější.“

„O čem jste mluvili?“

„Tak za prvé to bylo jeho auto. Chce auto z půjčovny, dokud si neobstará vlastní, takže já mu ho mám objednat, už mi poslal fax s kopií svýho řidičáku.“

„Jaký chce auto?“

Reg se uchichtl. „Nechci lamborghini, říkal, a nechci tříkolku. Něco, v čem by mohl nosit buřinku, kdyby ji nosil, protože je hodně vysokej.“

„Co dál?“

„Jeho byt, kdy už ho pro něj budeme mít připravenej. Našli jsme mu moc hezkej byt, ale musím tam nejdřív dostat malíře pokojů. Nahoře nad Clubem Unión, říkal jsem mu. Můžete plivat na jejich modrý přelivy a paruky, kdykoliv se vám zachce. Potřebuju jenom vědět, jakou chcete barvu zdí. Bude to bílá v kombinaci s barvou podle vašeho výběru, tak co byste si přál? Růžovou ne, děkuju, povídá, a kadmiovou žluť taky ne. Co takhle hnědá barva krásnýho, teplýho velbloudího lejna? Musel jsem se smát.“

„Kolik je mu let, Regu?“

„Proboha, to nemám tušení. Vážně to nejsem schopnej odhadnout.“

„Ale vždyť máš ten jeho řidičák, ne?“

„Andrew Julian Osnard,“ četl Reg vzrušeným hlasem. „Datum narození, 1. 10. 1970 ve Watfordu. No tohle, tam se brali naši.“

* * *

Stormont stál zrovna na chodbě a z automatu vytahoval kávu, když se k němu přitočil mladý Simon Pitt a před nos mu strčil průkazovou fotografii, kterou měl schovanou v dlani.

„Tak co mu říkáš, Nigeli? Carruthers z Velké hry nebo obézní Mata Hari v přestrojení?“

Fotografii zobrazující dobře živeného Osnarda s odstátýma ušima poslali předem, aby mu Simon mohl na panamském protokolárním oddělení ještě před jeho příjezdem zařídit vystavení diplomatického pasu. Stormont na ni civěl a chvíli se mu zdálo, že celý jeho soukromý život se začíná hroutit jako domeček z karet: alimenty pro bývalou ženu, příliš vysoké, ale on trval na tom, aby je dostávala; univerzitní školné pro Claire, Adrianovo přání stát se advokátem; jeho tajný sen koupit si kamennou chalupu na úbočí pohoří Algarve s vlastním olivovým hájem a zimním sluncem a suchým vzduchem příznivým pro Paddyn kašel. A plná penze, aby se ta fantazie dala uskutečnit.

„Vypadá jako milý člověk,“ připustil, když se konečně prosadila jeho vrozená slušnost. „Má velmi bystrý pohled. Mohla by s ním být legrace.“

Paddy má pravdu, pomyslel si. Neměl jsem u ní celou noc sedět. Měl jsem se sám trochu vyspat.

* * *

Každé pondělí provozoval Stormont něco na způsob útěchy po ranních modlitbách – obědval totiž v Pavo Real s Yvesem Legrandem, svým kolegou ve stejné funkci na francouzské ambasádě, neboť oba měli rádi konfrontaci a dobré jídlo.

„Jo a mimochodem, s potěšením ti mohu oznámit, že k nám konečně přijde nový zaměstnanec,“ řekl Stormont poté, co mu Legrand svěřil také několik důvěrných sdělení, ale zcela jiného druhu. „Mladý člověk. Tvého věku. S politickou funkcí.“

„Bude se mi líbit?“

„Ten se bude líbit všem,“ řekl Stormont rozhodně.

* * *

Stormont byl již zpátky za svým stolem, když mu Fran zavolala interním telefonem.

„Nigeli. Neuvěřitelná věc. Víš, co se stalo?“

„Nemám tušení.“

„Znáš mýho podivínskýho nevlastního bráchu Milese?“

„Osobně ne, ale slyšel jsem o něm.“

„No, takže to určitě víš, že Miles studoval v Etonu.“

„Ne, ale teď už to vím.“

„Dneska má Miles narozeniny, tak jsem mu volala. Věřil bys tomu? On bydlel ve stejný budově jako Andy Osnard! Říkal mi, že je hrozně sladkej, že má trochu bříško, že je trochu sprostej, ale že byl strašně dobrej ve škole. A vyhodili ho kvůli jeho venerii.“

„Kvůli čemu!“

„Holky, Nigeli. Vzpomínáš? Milostná touha – Venuše. Na kluky bejt nemohl, protože to by byla adonerie. Miles říká, že to taky možná bylo za to, že neplatil školný. Nemůže si vzpomenout, co ho postihlo dřív, jestli Venuše nebo kvestor univerzity.“

Ve výtahu potkal Stormont zachmuřeného Gullivera s kufříkem v ruce.

„Dnes večer tě čekají nepříjemné věci, Gully?“

„Je to trošičku delikátní, Nigeli. Upřímně řečeno, situace se vyvíjí v můj neprospěch.“

„No tak si dej pozor,“ radil mu Stormont s náležitou vážností.

Gullivera nedávno spatřila jedna z bridžových spoluhráček Phoebe Maltbyové ruku v ruce s nějakou nádhernou panamskou dívkou. Bylo jí možná dvacet, říkala žena z bridže, drahoušku, byla černá jako tvůj klobouk. Phoebe prohlásila, že až nastane vhodná chvíle, řekne to jejímu manželovi.

* * *

Paddy si musela jít lehnout. Stormont slyšel její kašel, když se šel podívat nahoru.

Vypadá to, že k Schoenbergovým půjdu sám, pomyslel si. Schoenbergovi byli velmi kultivovaní Američané. Elsie byla silně vytížená advokátka, která neustále létala na Miami, kde srdnatě bojovala při dramatických soudních přelíčeních. Paul pracoval pro CIA a patřil k lidem, kteří se za žádných okolností nesměli dozvědět, že Andrew Osnard je Přítel.

8. KAPITOLA

„Pendel. Za prezidentem.“

„Kdo?“

„Jeho krejčí. Já.“

Palác Heronů stojí v samotném středu Starého Města na kousku země proti Punta Paitille na druhé straně zálivu. Dnes ráno před starobylým krytým vchodem hrála dechová kapela Strausse pro řady prázdných diplomatických vozů a zaparkovaných policejních motocyklů. Muzikanti na sobě měli bílé helmice, bílé uniformy a bílé rukavičky. Dvojité dveře byly střeženy černými, nepřátelsky vyhlížejícími gorilami.

Jiné ruce v bílých rukavičkách odebraly Pendelovi kufřík a protáhly ho elektronickým detektorem. Měl se přemístit na vyvýšenou plošinu. Jak na ní stál, přemítal o tom, zdali se špioni v Panamě střílejí nebo věšejí. Ruce v rukavičkách mu vrátily kufřík. I ona plošina ho shledala neškodným. Velký tajný agent byl vpuštěn do pevnosti.

„Tudy, prosím,“ řekl vysoký černý bůžek.

„Já vím,“ řekl Pendel hrdě.

„Vaše jméno, prosím.“

„Pendel.“

„Důvod vaší návštěvy, prosím.“

Při čekání vzpomínal na nádražní haly, ve kterých takto postával jako dítě: příliš mnoho velkých lidí spěchalo kolem něho v příliš mnoha směrech a jeho kufr jim stál pokaždé v cestě. Oslovila ho nějaká milá dáma. Když se k ní obracel, napadlo ho, že to musí být Marta, protože měla tak nádherný hlas. Na její tvář však dopadlo světlo a on uviděl, že není znetvořená, a z cedulky na hnědém kostýmku se dozvěděl, že je to jedna z prezidentových sekretářek jménem Helen. „Máte to těžké?“ zeptala se.

„Lehké jako pírko,“ ujišťoval ji zdvořile, odmítaje její andělskou ručku.

Jak za ní stoupal nahoru po schodech, změnil se zářivý jas mramoru, kterým byla obložena vstupní hala, v temně červenou barvu mahagonu. Další nepřátelské gorily se sluchátky ho sledovaly od dveří s pilíři. Sekretářka mu říkala, že si vybral velmi rušný den.

„Kdykoliv se prezident vrátí, máme vždycky mnoho práce,“ pronesla a zvedla oči k nebi, kde také bydlela.

Zeptej se na jeho volný čas v Hongkongu, nařídil mu Osnard. Kam se ksakru poděl v Paříži? Byl v bordelu, nebo připravoval spiknutí?

„Až sem jsme pod kolumbijskými zákony,“ informovala ho sekretářka, když mu svou nevinnou ručkou ukazovala řady sošek prvních panamských guvernérů. „A odsud jsme pod zákony Spojených států. Ale už brzy budeme jenom ve svém.“

„Výborně,“ řekl Pendel nadšeně. „Nejvyšší čas.“

Vstoupili do obkládané haly, která vypadala jako knihovna bez knih. Stoupala k němu medová vůně leštidla na podlahu. Sekretářce se na pásku rozezněl pager. Zůstal sám.

V jeho cestovním programu jsou velké díry. Zjisti, co dělal ve svém volném čase.

* * *

Za ním se dokořán otevřela obě křídla obrovitých dveří. Do místnosti vtrhly sluneční paprsky a za nimi zvuk rychlých kroků a hlasy vážených mužů. Pendel dbal na to, aby neudělal nějaký nepatřičný pohyb, připlížil se pod sošku buclatého guvernéra z doby kolumbijské nadvlády a „drukenoval se“ tak dokonale, až se stal zdí, které v cestě překážel pouze kufřík.

Hosté se jeden po druhém odvažovali přistoupit k Nesmrtelnému potřást si s ním rukou a odcházeli pryč. Jeho Jasnozřivost měla pro všechny nějaké to povzbuzující slovo. A pokud by jim ještě rozdával dárkové balíčky domů pro maminky, Pendel by se vůbec nedivil. Mezitím si velký špeh dělal starosti s obsahem svého kufříku. Co když mu tam ženy, které obleky dokončovaly, zabalily jiné šaty? Představuje si, jak zvedá víko kufříku, aby odhalil Hannin kostým pro hru na schovávanou, který Cunajanky rychle spíchly na maškarní ples u příležitosti narozenin Carlity Ruddové: květovaná zvonová sukně, zdobený klobouk a modré pantalóny. Nejraději by to ještě zkontroloval, ale neodvažuje se. Loučení pokračuje. Dva japonští hosté byli velmi malí. Prezident nikoliv. Některá podání rukou se uskutečňovala šikmo.

„Takže dohodnuto. V sobotu na golfu,“ slíbila Jeho Svrchovanost bezbarvým, monotónním hlasem, který tak milovaly jeho děti. Japonský džentlmen se křečovitě otřásal smíchy.

A rozdávaly se další laskominky – „Marceli, děkuji ti za podporu, uvidíme se tedy znovu v Paříži! Paříž v létě!“ – „Done Pablo, nezapomeňte ode mě pozdravovat vašeho váženého pana prezidenta a řekněte mu, že přihlédnu k názoru vaší Národní banky“ – dokud poslední ze skupiny neodešel, dveře se nezavřely, paprsek světla nezmizel a v místnosti nezůstal nikdo jiný než Jeho Nesmírnost, jeden uhlazený pobočník Marco a sekretářka jménem Juanita. A jedna zeď s kufříkem.

Společně se trio obrátilo a kráčelo napříč místností s Králem slunce uprostřed. Jejich cílem byla prezidentská soukromá pracovna, jejíž dveře byly ani ne tři stopy od místa, kde stál Pendel. Ten se odhodlal k úsměvu a s kufříkem v ruce postoupil o krok kupředu. Stříbrovlasá hlava se zvedla a obrátila se jeho směrem, ale chrpové oči uviděly pouze zeď. Trio prošlo kolem něho a dveře do pracovny se zavřely. Za chvíli se vrátil Marco. „Vy jste ten krejčí?“

„Je to tak, seňore Marco, Jeho Excelenci k službám.“

„Počkejte.“

A Pendel čekal, jako musí všichni, kteří jen stojí a slouží. Uběhla léta. Dveře se znovu otevřely. „Pospěšte si,“ nařídil Marco.

Zeptej se ho na volný čas v Paříži, Tokiu a Hon kongu.

* * *

„Vítejte zpět, pane, z vaší namáhavé cesty,“ drmolí Pendel navzdory stávce hlasivkových svalů.

Ale je velmi nejisté, zdali Největší světový vůdce pochytil celé znění tohoto nezřetelného pozdravu, neboť mu Marco podává bezdrátový červený telefon a on již do něj hovoří.

„Franco? S tímhle mě neotravuj. Řekni jí, ať si najme právníka. Uvidíme se večer na recepci. Připomeň se mi.“

Marco odkládá červený telefon a Pendel otevírá svůj kufřík. Žádný maškarní kostým, ale téměř hotový frak s nenápadně vyztuženými předními díly, které budou muset unést váhu dvaceti řádů, spokojeně spí ve svém sarkofágu vykládaném navoněným hedvábným papírem. Sekretářka se tiše vytrácí a Pán země zaujímá své místo za zlatým paravánem, jehož vnitřní strany vyplňují zrcadla. Je to starobylý artefakt paláce. Stříbrná hlava, tolik milována svými lidmi, mizí a znovu se vynořuje, zatímco si prezident sundává kalhoty.

„Pokud bude Jeho Excelence tak laskavá,“ zaskřehotá Pendel.

Prezidentova ruka se objevuje po straně zlatého paravánu. Pendel položí nastehované černé kalhoty přes prezidentovo předloktí. Ruka i kalhoty mizí. Zvoní další telefony. Zeptej se na ten volný čas.

„To je španělský velvyslanec, Excelence,“ volá Marco od stolu. „Chce si sjednat soukromou schůzku.“

„Řekněte mu, ať přijde zítra večer po tchajwanském.“

Pendel stojí tváří v tvář proti Vládci vesmíru: Velkému pánovi panamské politické šachovnice; muži, který má v rukou klíče k jedné ze dvou největších světových bran a který rozhoduje o budoucnosti světového obchodu a rovnováze mocenských sil v jedenadvacátém století. Pendel zasunuje dva prsty za prezidentův pás, když Marco ohlašuje dalšího volajícího, nějakého Manuela.

„Řekněte mu ve středu,“ odsekává prezident přes vršek paravánu.

„Dopoledne nebo odpoledne?“

„Odpoledne,“ odpovídá prezident.

Prezidentův objem v pase se velmi těžko určuje. Pokud kalhoty sedí správně v rozkroku, nesouhlasí délka nohavic. Pendel pozvedá pas a nohavice se zvedají nad prezidentovy hedvábné ponožky, takže na chvíli vypadá jako Charlie Chaplin.

„Manuel říká, že odpoledne mu vyhovuje, pokud ovšem budete hrát jen na devět jamek,“ varuje přísně Marco svého pána.

Najednou je nic neruší. To, co Pendel popsal Osnardovi jako vytouženou chvíli klidu uprostřed bitevní vřavy, prostupuje celou pracovnu. Nikdo ani nehlesne. Ani Marco, ani prezident, ani žádný z jeho mnoha telefonů. Velký špion klečí, špendlíkuje prezidentovu levou nohavici, ale jeho důvtip ho neopouští.

„A smím se Jeho Excelence zeptat, zdali měl vůbec během své mimořádně úspěšné cesty po Dálném východě možnost také odpočívat? Měl čas třeba na nějaký sport? Procházku? Nebo na nákupy, pokud mohu být tak smělý?“

A stále žádné telefony, stále nic neruší ten požehnaný klid, zatímco Strážce klíčů ke Světové moci zvažuje svou odpověď.

„Příliš těsné,“ prohlásí. „Děláte to příliš těsné, pane Braithwaite. Proč nenecháte svého prezidenta dýchat, vy krejčíci?“

* * *

„‚Harry,‘ povídá mi, ‚ty parky, co mají v Paříži, zítra bych udělal to samé v Panamě, nebýt spekulantů s pozemky a komunistů.‘“

„Počkej.“ Osnard obrátil stránku ve svém notesu a usilovně zapisoval.

Nacházeli se ve čtvrtém patře hodinového hotelu jménem Paraiso ve velmi rušné části města. Na druhé straně ulice se vypínala a zapínala světelná reklama na coca-colu a střídavě buď místnost osvětlovala červenými paprsky, nebo ji ponechávala v temnotě. Z chodby sem doléhal ruch přijíždějících a odjíždějících dvojic. A skrze sousední zdi bylo slyšet sténání vyjadřující zklamání či rozkoš a zrychlující se údery dychtivých těl.

„Ale to neřekl,“ řekl Pendel opatrně. „Ne těmito slovy.“

„Neparafrázuj, buď tak laskav, ano? Řekni mi to tak, jak to řekl on tobě.“ Osnard si olízl palec a obrátil stránku.

Pendel si představoval letní sídlo doktora Johnsona na Hampstead Heath v den, kdy tam šel s tetičkou Ruth pro azalky.

„Harry,‘ povídá mi, ‚ten park v Paříži, bohužel si nevzpomínám na jeho jméno. Byl tam malý altán s dřevěnou střechou, jenom my, ochranka a kachny.‘ Prezident miluje přírodu. ‚A právě v tom altánu se utvářely dějiny. A jednoho dne, pokud vše půjde podle plánu, bude na dřevěné stěně viset pamětní deska, ze které se svět dozví, že právě na tomto místě a toho a toho dne bylo rozhodnuto o budoucí prosperitě, blahobytu a nezávislosti nově vznikajícího státu Panama.“

„Řekni mi, s kým mluvil? S Japončíky, Francouzi, Číňany? Přece tam jen neseděl a nerozjímal nad kytičkama, že ne?“

„Vůbec ne, Andy. Něco mi naznačil.“

„Tak povídej,“ znovu si olízl prst a lehce při tom usrkl.

„‚Harry, v tomhle se mnou možná nebudete souhlasit, ale brilantnost orientálního myšlení je pro mě opravdovým potěšením a Francouzi na tom taky nejsou tak špatně.“

„Koho myslel těmi orientálci?“

„Nemám tušení.“

„Japonce? Číňany? Malajsijce?“

„Andy, mám obavy, že se mi snažíš dostat do hlavy něco, co tam nikdy nebylo.“

Neozývaly se žádné zvuky kromě pištění kol, řinčení a šumění klimatizace, reprodukované hudby na přehlušení řinčení a šumění a hlasy Hispánců na překřičení reprodukované hudby. Osnardova propiska kmitala nad stránkami zápisníku.

„A Markovi ses nelíbil?“

„Vždycky to tak bylo, Andy.“

„Ale proč?“

„Palácoví patolízalové nemají rádi krejčíky z východu, kteří s jejich šéfy přátelsky debatují mezi čtyřma očima, Andy. Nelíbí se jim, když slyší: ‚Marco, s panem Pendelem jsme se velmi dlouho neviděli a musíme si toho spoustu vyprávět, buď tak hodný a běž se postavit za ty mahagonové dveře, dokud tě nezavolám zpátky, ano?‘“

„Je to teplouš?“

„Zatím se tak neprojevoval, Andy, ale neptal jsem se ho a nic mi do toho není.“

„Pozvi ho na večeři. Trochu se mu věnuj, dej mu slevu na oblek. Zdá se, že je to člověk, kterýho bysme měli mít na naší straně. Říkal něco o tradičním protiamerickým postoji, kterej musel mezi Japončíkama ještě zesílit?“

„Vůbec nic, Andy.“

„Japonci jako budoucí světová supervelmoc?“

„Ne, Andy.“

„Přirozený vůdce nových průmyslově vyspělých států? – pořád nic? Japonsko-americké nepřátelství? – Panama si musí vybrat mezi ďáblem a Luciferem? – Prezident se cítí jako ve svěráku – něco podobnýho? – ne?“

„V tomto ohledu nic zvláštního, Andy, nic o Japonsku, ne. Počkej, jedna narážka tam byla, Andy, teď se mi to vybavuje.“

Osnard se rozzářil.

„‚Harry,‘ povídá mi, ‚já se jenom modlím, abych už nikdy, nikdy, nikdy nemusel sedět v místnosti, kde na jedné straně stolu jsou Japončíci a na druhé Amíci, protože udržovat mezi nima klid mi akorát přidává léta, jak můžete vidět na mých prořídlých a šedivých vlasech,‘ ačkoliv si nejsem jistý, že ty vlasy jsou stoprocentně jeho, abych byl upřímný. Ale myslím, že takhle vypadá líp.“

„Byl ukecanej, co?“

„Andy, chrlil jednu větu za druhou. Jakmile se ocitne za tím paravánem, je k neudržení. A když začne mluvit o Panamě jako o celosvětové zástavě, nepřestane až do oběda.“

„A co jeho volný čas v Tokiu?“

Pendel zavrtěl hlavou. Vážně. „Je mi líto, Andy. Tady budeme muset přibrzdit,“ odmítl se stoickým klidem a odvrátil hlavu směrem k oknu.

* * *

Osnardova propiska se pomalu zastavila. Reklama na coca-colu ho z protější strany ulice v pravidelných intervalech osvětlovala.

„Co to s tebou ksakru je?“ naléhal.

„Je to můj třetí prezident, Andy,“ odpověděl Pendel do okna.

„Takže?“

„Takže to neudělám. Nemůžu.“

„Co nemůžeš udělat, kurva práce?“

„Srovnat to se svým svědomím. To, že jsem práskač.“

„Zbláznil ses? Tohle je zlatej důl, člověče. Za to dostaneš obrovskou prémii. Řekni mi, co ti prezident prozradil o tom volným čase v Japonsku, když si zkoušel ty posraný kalhoty!“

Vyžadovalo to hodně sebezpytování, než Pendel svou zdrženlivost překonal. Ale zvládl to. Ramena poklesla, uvolnil se a pohledem se vrátil do místnosti.

„‚Harry,‘ povídá mi, jestli se vaši zákazníci budou ptát, proč jsem měl v Tokiu tak volný program, můžete jim říct, že zatímco si moje žena prohlížela s císařovnou továrnu na výrobu hedvábí, já jsem měl poprvé v životě nefalšovanou japonskou prdýlku‘ – což není zrovna výraz, který bych já použil, Andy, jak dobře víš, ani v obchodě, ani doma – protože tím byste, Harry, můj příteli,‘ pokračuje, ‚zvýšil moji popularitu v určitých kruzích tady v Panamě a zároveň byste se vyhnul dalším otázkám ohledně skutečné povahy mých aktivit a přísně tajných rozhovorů, které jsem ve volném čase absolvoval, pro budoucí blaho Panamy, navzdory tomu, co si mnozí možná myslí.‘.“

„Co tím ksakru chtěl říct?“

„Měl na mysli jisté hrozby, které byly učiněny směrem k jeho osobě a které byly utajeny, aby se veřejnost neznepokojila.“

„Jeho vlastní slova, milý Harry, mohl bys? Zatím mi to zní jako opatrovník chudých o plačtivým pondělku.“

Pendel zachovával vznešený klid.

„Žádná slova nezazněla, Andy. Jen sporadicky. Slov nebylo zapotřebí.“

„To mi vysvětli,“ řekl Osnard a dál si zapisoval.

„Prezident si přeje, abych ve vší tajnosti do všech předních levých dílů jeho obleků přišil navíc speciální kapsu. Její velikost mi má sdělit Marco. ‚Harry,‘ povídá, ‚nemyslete si, že to příliš dramatizuji, ale tohle nikdy nikomu neříkejte. To, co dělám pro nově vznikající, nerozvinutý panamský stát, který tak zbožňuji, mě bude stát život. Víc už vám neřeknu‘.“

Z ulice pod nimi se ozýval oslovský řehot opilců a znělo to, jako by se jim vysmívali.

„Jedna královská prémie je jistá,“ řekl Osnard, když zavíral svůj zápisník. „Co je nového u Bratra Abraxase?!“

* * *

Stejné místo, jiné rozesazení. Osnard našel rozviklanou židli a seděl na ní obkročmo, tlustá stehna roztažená a opěradlo stoupající z rozkroku.

„Těžko se popisují, Andy,“ varoval Pendel, když přecházel s rukama za zády po pokoji.

„Kdo, kamaráde?“

„Tichá Opozice.“

„Taky bych řek‘.“

„Svoje karty si drží schované pěkně u těla.“

„A na co? Je tu demokracie, ne? Proč držet pusu? Proč si nestoupnout na pódium a nezavolat studenty na pomoc? Co je nutí bejt takhle potichu?“

„Řekněme, že Noriega jim uštědřil poučnou lekci a oni už nechtějí, aby se to opakovalo. Nikdo si nepřeje, aby byl Mickie znovu ve vězení.“

„Mickie je jejich vůdce. Je to tak?“

„Morálně i fakticky je Mickie jejich vůdcem, Andy, i když to on sám nikdy nepřipustí a ani jeho tajní stoupenci ne, stejně tak jako jeho studenti, se kterými je ve spojení, ani jeho lidé na druhé straně mostu.“

„A Rafi je finančně podporuje.“

„Celou tu dobu.“ Pendel se obrátil směrem do pokoje.

Osnard vytáhl z klína svůj zápisník, položil ho na opěradlo židle a znovu začal psát. „Maj někde seznam členů? Nějakej politickej program? Sepsaný zásady? Co je spojuje?“

„Tak za prvé, snaží se zemi vyčistit od nežádoucích živlů.“ Pendel udělal pauzu, aby si to mohl Osnard zapsat. Slyšel Martu, zatoužil po ní. Viděl Mickieho, střízlivého a v plné síle, v úplně novém obleku. Jeho hruď se vzdouvala v oddané pýše. „Jsou pro to, aby se Panama profilovala jako samostatná, nově vznikající demokracie, teď když naši američtí přátelé konečně zvednou kotvy a odejdou ze scény, pokud to skutečně udělají, což člověk nikdy neví – to je za druhé. Chudým a potřebným chtějí dát vzdělání, nemocnice, chtějí podpořit univerzitní granty a pomoct zchudlým farmářům, zvlášť pokud jde o pěstování rýže a chov garnátů, a požadují, aby se národní bohatství nevyprodávalo jen na základě toho, kdo nabídne nejvíc peněz, což se týká i průplavu – za třetí.“

„Levičáci, že jo?“ nadnesl Osnard během sepisování a dál svou malou růžovou pusinkou ocucával plastikový uzávěr propisky.

„Ne víc, než je slušné a zdravé, pěkně děkuju, Andy. Mickie má levicové sklony, to je pravda. Ale jeho heslem je umírněnost a navíc nemá čas, aby se zajímal o Castrovu Kubu nebo o komunisty, a Marta taky ne.“

Osnard se při psaní tvářil velmi soustředěně. Pendel ho pozoroval s rostoucími obavami a přemýšlel, jak to jeho ďábelské tempo zpomalit.

„Někdo mi vyprávěl docela dobrý vtip o Mickiem, jestli ho chceš slyšet. I u něj platí in vino veritas, ale přesně naopak. Čím víc pije, tím větší udržuje ve své opozici ticho.“

„Ale když je střízlivěj, tak ti toho říká docela dost, ne? Náš Mickie? Mohl bys ho nechat pověsit – za to, co všechno ti řek‘.“

„Je to přítel, Andy. Já svý přátele nevěším.“

„Dobrý přítel. A ty seš pro něj taky dobrej přítel. Možná je načase, abys s tím něco udělal.“

„Co myslíš?“

„Nabídnout mu práci u nás. Udělat z něj normálního zaměstnance. Zapsat ho na výplatní listinu.“

„Mickieho?“

„Není to tak složitý. Řekni mu, žes potkal jednoho zazobanýho filantropa ze západu, kterej obdivuje jeho odhodlání pro dobrou věc a kterej by mu rád tajně poskytnul pomocnou ruku. Nemusíš říkat, že je to Brit. Řekni, že je Amík.“

„Mickieho, Andy?“ šeptal Pendel nevěřícně. „‚Mickie, nechtěl bys být špionem?‘ Já mám jít za Mickiem a tohle mu říct?“

„Kvůli penězům, proč ne? Tučnej člověk, tučná odměna,“ řekl Osnard, jako by mu předkládal nevyvratitelné pravidlo špionáže.

„Mickie nemá Amíky moc v lásce,“ nedokázal se Pendel stále vyrovnat s obludností Osnardova návrhu. „Invaze na něj silně zapůsobila. Říká tomu státní terorismus a nemluví přitom o Panamě.“

Osnard používal židli jako houpacího koně a svým rozlehlým zadkem s ní pohyboval sem a tam.

„Londýnu jsi padnul do oka, Harry. To se pokaždý nestává. Chtěj, abys rozšířil svou činnost. Abys roztáhnul sítě na víc frontách, abys pokryl všechno. Ministerstva, studenty, odbory, Národní shromáždění, prezidentskej palác, průplav a zase průplav. Vyměří ti příplatek za osobní zodpovědnost a iniciativu, vyplatěj ti velkorysý prémie a navíc ti zvednou plat, ze kterýho splácíš svou půjčku. Přiveď Abraxase a jeho partu k nám a budeme za vodou.“

„My. Andy?“

Osnardova hlava zůstala najednou stát, zatímco zbytek těla se dál pohupoval a jeho hlas zněl hlasitěji, neboť Osnard nasadil hlubší tón.

„Já na tvý straně. Průvodce, filozof, kamarád. Nemůžeš to všechno zvládnout sám. Nikdo by to nedokázal. Je to moc těžká práce.“

„Jsem ti vděčnej, Andy. Vážím si toho.“

„Tvejm informátorům taky zaplatěj. To je samozřejmost. Kolika budeš chtít. Mohli bysme mít obrovskej úspěch. Ty bys ho mohl mít. Dokud to bude přinášet nějakej efekt. V čem je ksakru tvůj problém?“

„Já žádnej nemám, Andy.“

„Takže?“

Takže Mickie je můj kamarád, uvažoval. Mickie je kontroverzní už dost a nemá zapotřebí být dál v opozici. Ať už tiše nebo jinak.

„Musím o tom přemýšlet, Andy.“

„Za přemejšlení nás nikdo neplatí, Harry.“

„Zase ta stejná situace, Andy, já už jsem prostě takový.“

Osnard měl v programu pro ten večer ještě jedno téma, ale Pendel mu zpočátku nevěnoval pozornost, protože vzpomínal na jednoho vězeňského dozorce zvaného Přítelíček, který dokonale ovládal krátký úder loktem přímo do rozkroku. Přesně toho mi připomínáš, přemítal. Přítelíčka.

* * *

„Ve čtvrtek si Louisa nosí práci domů, viď?“

„Ano, ve čtvrtek, Andy.“

Jak postupně sesedal ze svého houpacího koně, Osnard zalovil v kapse a vytáhl zdobený, pozlacený zapalovač.

„Dárek od bohatého arabského zákazníka,“ řekl a podával ho Pendelovi doprostřed pokoje. „Chlouba Londýna. Zkus to.“

Pendel ho zmáčknul a zapalovač se rozhořel. Když stisk povolil, plamen zmizel. Celý úkon zopakoval dvakrát. Osnard si od něj zapalovač vzal, pohladil jeho spodní část a vrátil mu ho zpět.

„A teď se podívej přes objektiv,“ nařídil mu s pýchou kouzelníka.

* * *

Maličký byt Marty se pro Pendela stal dekompresní komorou mezi Osnardem a Bethanií. Ležela vedle něj, tvář odvrácenou na opačnou stranu, což občas dělávala.

„Tak co dnes dělají ti tvoji studenti?“ zeptal se jejích dlouhých zad.

„Moji studenti?“

„Kluci a holky, se kterými jste se ty a Mickie scházeli v oněch zlých dobách. Všichni ti vrhači granátů, do kterých jsi byla zamilovaná.“

„Nebyla jsem zamilovaná do nich, ale do tebe.“

„Co se s nima stalo? Kde je jim teď konec?“

„Zbohatli. Přestali to být studenti. Dál se honí za majetkem. Přihlásili se do Clubu Unión.“

„Vídáš někdy někoho?“

„Občas mi zamávají z těch svých luxusních aut.“

„Záleží jim na Panamě?“

„Ani ne, když mají své účty v zahraničí.“

„Tak kdo dneska vyrábí granáty?“

„Nikdo.“

„Občas mám pocit, že se tady jistý druh Tiché Opozice připravuje. Začíná to na nejvyšších místech a pomalu to přechází níž. Jedna z těch revolucí střední třídy, která jednoho dne vzplane a převezme zemi ve chvíli, kdy to nikdo nečeká. Policejní puč bez policajtů, jestli mi rozumíš.“

„Ne,“ řekla.

„Co ne?“

„Ne, žádná Tichá Opozice tu není. Je tady zisk. Je tady korupce. Je tady moc. Jsou tu bohatí lidé a zoufalí lidé. Jsou tu apatičtí lidé.“ Zase ten její naučený tón. Ten přísný knižní tón. Pedantičnost samouků. „Jsou tu lidé tak chudí, že jejich jediným vysvobozením je smrt. A je tu politika. A politika je ten největší švindl ze všech. To má bejt pro pana Osnarda?“

„Bylo by, kdyby chtěl zrovna tohle slyšet.“

Našla jeho ruku, přitáhla si ji ke rtům a po tu dobu, co líbala jeden prst po druhém, neříkala nic.

„Platí ti hodně?“ zeptala se.

„Nemůžu mu poskytnout to, co chce. Vím toho málo.“

„Všichni vědí málo. Třicet lidí rozhoduje, co se v Panamě stane. Zbylých dva a půl miliónu jenom hádá.“

„Tak co by tvoji staří přátelé ze studentských let dělali, kdyby se nehonili za majetkem a nejezdili v nablýskaných autech?“ vyptával se Pendel. „Co by dělali, kdyby chtěli zůstat militantní? Co by bylo logické? Kdyby tu byli dneska a pořád chtěli pro Panamu to samé, co chtěli tenkrát?“

Chvíli přemýšlela, než jí pomalu došlo, co vlastně říká. „Myslíš nějak vyvinout tlak na vládu? Dostat ji na kolena?“

„Ano.“

„Nejdřív bysme vytvořili chaos. Líbil by se ti chaos?“

„Možná jo. Jestli je to nutný.“

„To je. Chaos je předpokladem pro demokratické smýšlení. Jakmile dělníci zjistí, že je nikdo neřídí, zvolí si vůdce z vlastních řad a vláda se bude bát revoluce a podá demisi. Chceš, aby si dělníci zvolili vlastní vůdce?“

„Rád bych, aby si zvolili Mickieho,“ řekl Pendel, ale ona zakroutila hlavou.

„Mickieho ne.“

„Tak dobře, Mickieho vynecháme.“

„Nejdřív bysme zašli za rybářema. Vždycky jsme to měli v plánu, ale nikdy jsme to neudělali.“

„Proč byste šli za rybářema?“

„Byli jsme studenti protestující proti jaderným zbraním. Pobuřovalo nás, že přes Panamský průplav převáželi jaderný materiál. Měli jsme za to, že takové náklady jsou pro Panamu nebezpečné a že ohrožují naši národní suverenitu.“

„Co by s tím mohli udělat rybáři?“

„Šli bysme za jejich odborářema a předákama pracovních skupin. Kdyby nás odmítli, šli bysme za kriminálníkama, který se zdržujou kolem průplavu a který jsou ochotný udělat za peníze cokoliv. Někteří z nás byli už tenkrát dost bohatí. Bohatí studenti se svědomím.“

„Jako Mickie,“ připomenul jí Pendel, ale ona opět zakroutila hlavou.

„Řekli bysme jim: ‚Seberte všechny traulery, plachetnice a čluny, ke kterým se dostanete, naložte je jídlem a pitím a odvezte je k mostu mezi Amerikami. Zakotvěte je pod mostem a oznamte světu, že tam hodláte zůstat.‘ Spousta velkých nákladních lodí potřebuje míli, než zpomalí. Po třech dnech by tam stálo dvě stě lodí čekajících na průjezd kanálem. Po čtrnácti dnech tisíc. A další tisíce by byly ještě před Panamou odkloněny s příkazem, aby se vydaly jinou cestou nebo aby se vrátily tam, odkud připluly. Nastala by krize, na světových burzách by se rozpoutala panika, Američani by šíleli, námořní plavba by se dožadovala nějakých opatření, balboa by se zhroutila, vláda by padla a přes průplav by se už nikdy žádný jaderný materiál nedopravoval.“

„Abych byl upřímný, nepřemýšlel jsem o jaderných materiálech, Marto.“

Vzpřímila se na lokti a přiblížila k němu svou znetvořenou tvář.

„Poslouchej. Dnešní Panama se snaží světu dokázat, že umí průplav spravovat stejně dobře jako gringové. V Průplavu se nesmí nic stát. Žádné stávky, žádná narušení provozu, žádné lajdáctví, žádné průšvihy. Pokud by panamská vláda nedokázala udržet průplav v chodu, jak by pak mohla vybírat tržby, zvyšovat poplatky, prodávat povolení? Ve chvíli, kdy mezinárodní bankovní instituce začnou mít obavy, rabiblancos nám dají všechno, o co si řekneme. A my bysme chtěli hodně. Pro naše školy, silnice, nemocnice, pro naše farmáře a naše chudé. Kdyby se pokusili naše lodě odstranit, zastřelit nás nebo podplatit, obrátili bysme se na devět tisíc panamských dělníků, kteří jsou každý den zapotřebí, aby průplav vůbec fungoval. A zeptali bysme se jich: Na které straně mostu stojíte? Jste Panamci nebo otroci Američanů? Stávky jsou v Panamě svatým právem. Ti, kdo se jim snaží zabránit, jsou vyvrhelové. V dnešní vládě sedí lidé, kteří chtějí, aby panamský zákoník práce neměl v průplavu žádnou platnost. Jsem zvědavá, jak dopadnou.“

Ležela přímo na něm a její hnědé oči byly tak blízko u jeho obličeje, že neviděl nic jiného.

„Díky,“ řekl, když ji líbal.

„Rádo se stalo.“

9. KAPITOLA

Louisa Pendelová milovala svého manžela s intenzitou, kterou mohou pochopit jen ženy, které poznaly, jaké to je narodit se do pečlivě opatrovaného zajetí přehnaně zbožných rodičů a mít krásnou starší sestru o čtyři palce menší než vy, která dělá všechno správně dva roky předtím, než vy to uděláte špatně, která svádí vaše kluky, i když s nima nechodí do postele, což s ostatníma zpravidla dělává, a nutí vás kráčet po cestě ušlechtilého puritánství jako jediné možné reakci na její chování.

Milovala ho za to, že jí a dětem projevoval tak neochvějnou oddanost, za to, že je takový dříč jako její otec, za to, že dal znovu dohromady dobrou, starou anglickou firmu, kterou každý povazoval za odepsanou, za to, že o nedělích připravoval ve své proužkované zástěře kuřecí polévku a lokšen, za jeho kibicování, neboli za to, jak si utahoval ze všech členů rodiny, za to, že prostíral stůl pro jejich společná slavnostní jídla, to nejlepší stříbro a porcelán, látkové ubrousky, nikdy ne papírové. A za to, že se dokázal vyrovnat s jejími špatnými náladami, které do ní vstupovaly jako konfliktní impulsy dědičné nervozity a se kterými nedokázala nic udělat, dokud samy nepřešly nebo dokud se s ní nepomiloval, což bylo vůbec to nejlepší řešení, neboť měla stejnou chuť do života jako její sestra, pouze postrádala krásu a amorálnost, aby ji do sytosti uspokojila. A hluboce se styděla za to, že nikdy nemohla konkurovat jeho smyslu pro humor nebo ho potěšit uvolněným smíchem, po kterém tak toužil, protože i když se s Harrym cítila svobodnější, její smích stále zněl jako smích její matky – stejně jako její modlitby – a její vztek byl stejný jako u jejího otce.

Milovala na Harrym jeho obětavost a odhodlanou bojovnost, kterou překonával všechna strádání, místo aby propadl zločineckým způsobům života svého zlého strýčka Bennyho, a to až do chvíle, než ho přišel zachránit jedinečný pan Braithwaite, zrovna tak jako ji později Harry přišel zachránit před jejími rodiči a „Zónou“ a poskytl jí nový, svobodný život na úrovni, daleko od všeho, co ji až do té doby omezovalo.

Za všechna tato milosrdenství děkovala Bohu a Harrymu Pendelovi a proklínala svou sestru Emily. Louisa upřímně věřila, že svého manžela miluje se všemi jeho náladami a zvláštnostmi, ale to, jak se choval nyní, bylo pro ni zcela neznámé a nahánělo jí to hrůzu.

* * *

Kdyby ji alespoň uhodil, kdyby právě to potřeboval udělat. Kdyby vybuchnul, vrhnul se na ni, zatáhnul ji do zahrady, aby ho děti neslyšely a začal na ni křičet: „Louiso, náš vztah je v koncích, odcházím od tebe, mám jinou.“ Kéž by něco takového udělal. Cokoliv, naprosto cokoliv by bylo lepší než tohle zdvořilé předstírání, že jejich společný život je v pořádku, že se nic nezměnilo, až na to, že si zrovna v devět večer musel odskočit změřit váženého zákazníka a vrátit se o tři hodiny později s nápadem, že je nejvyšší čas, aby pozvali Delgadovy na večeři. A proč nepozvat taky Oakleyovy a Rafi Dominga? Což byla, jak by poznal i ten největší hlupák na světě na první pohled, objednávka katastrofy, ale ten odstup, který se mezi ní a Harrym v poslední době vytvořil, jí nedovolil, aby mu to řekla.

* * *

Takže Louisa držela jazyk za zuby a jednoho večera poslušně předala Ernestovi obálku s pozvánkou. Příštího rána byl Delgado zdvořilost sama, opravdový španělský džentlmen jako vždy, a řekl, že ano, že on i jeho žena velmi rádi přijdou, pokud ovšem Louise nebude vadit, že se dlouho nezdrží, poněvadž jeho žena Isabel si dělá starosti o jejich malého syna Jorgeho, který má nějakou oční infekci, a někdy chudák dokonce celé noci nespí.

Dále poslala vzkaz Rafimu Domingovi, u kterého věděla, že jeho žena nepřijde, protože ona s ním nechodila nikdy. Jejich manželství zkrátka nestálo za moc. A příštího dne se ve dveřích objevila obrovská kytice růží, možná za padesát dolarů, s dostihovým koněm na kartičce, na kterou Rafi vlastnoručně napsal, že on sám bude nadšen a uchvácen, drahá Louiso, ale že jeho žena má bohužel nějaký jiný program. A Louisa přesně věděla, co ty růže znamenají, protože žádná žena pod osmdesátkou nebyla v bezpečí před Rafiho nadbíháním, dokonce se proslýchalo, že už ani nenosí spodky, aby ušetřil čas a zvýšil svoji výkonnost. A smutné na tom byio, že pokud by si Louisa přiznala pravdu, což zpravidla po několika vodkách dělávala, byl Rafi i pro ni znepokojivě přitažlivý. A nakonec zavolala Donně Oakleyové, nepříjemný úkol, který si schválně nechala na poslední chvíli a Donna jí řekla: „Do prdele, Louiso, to je super,“ což přesně vystihovalo Donninu úroveň. Povedená skupinka.

Obávaný den nastal a Harry taky jednou přišel domů brzy, vyzbrojen párem třísetdolarových porcelánových svícnů od Ludwiga, francouzským šampaňským od Motta a celou půlkou uzeného lososa od někoho jiného. A o hodinu později se objevil tým nóbl kuchařů a číšníků vedený sebejistým argentinským gigolem, který převzal velení v Louisině kuchyni, protože Harry prohlásil, že jejich služebnictvo není dostatečně spolehlivé. Vzápětí začala být Hannah z naprosto nepochopitelného důvodu neuvěřitelně protivná – ty nebudeš milá na pana Delgada, drahoušku? Koneckonců je to maminčin šéf a blízký přítel panamského prezidenta. A zachrání pro nás náš průplav a ano, s ním i Anytime Island. A ne, Marku, jsi hodný, ale tohle není ta správná příležitost, abys na housle zahrál „Líné ovce“, manžele Delgadovy by to možná potěšilo, ale ostatní hosty ne.

Vtom přichází Harry a říká, ale Louiso, počkej, nech ho to zahrát, ale Louisa je neústupná a pouští se do jednoho z těch svých monologů, kdy se z ní věty sypou jedna za druhou, a ona s tím nemůže nic dělat, může je jenom poslouchat a cedit mezi zuby: Harry, já prostě nechápu, proč pokaždý, když svým dětem něco nařizuju, musíš přijít ty a to nařízení změnit, jenom proto, abys dokázal, že seš pánem domu. V té chvíli začíná Hannah znovu ječet a Mark se zamyká do pokoje a hraje „Líné ovce“ bez přestávky, dokud Louisa nezabuší na jeho dveře a nezakřičí: „Marku, budou tady každou chvíli“ což byla pravda, protože zvonek právě v té chvíli zazvonil a vstupuje Rafi Domingo se svou kolínskou, vemlouvavým a žádostivým úsměvem, kotletami a botami z krokodýlí kůže.

A bezprostředně po Rafim přicházejí Delgadovi a Oakleyovi velmi rychle za sebou, což dokazuje, jak nepřirozená to byla událost, protože v Panamě nikdo nechodí včas, pokud to není něco velmi formálního, a najednou už byli všichni u stolu, Ernesto sedí po její pravé straně a tváří se jako moudrý, hodný mandarín: jenom vodu, děkuji, Louisičko, obávám se, že já na pití moc nejsem, načež Louisa, která je teď na tom už mnohem líp díky několika velkým panákům, které vypila potají v koupelně, prohlásí, že je to pravda, že ona taky ne, protože je přesvědčená, že pití hezký večer vždycky pokazí. Ale když to slyší paní Delgadová na konci stolu po Harryho pravici, věnuje jí poněkud zvláštní, nedůvěřivý úsměv, jako kdyby o tom věděla své.

Mezitím se Rafi Domingo po Louisině levici střídavě věnuje Louise, kterou pod stolem osahává svou nohou, kdykoliv mu to umožní – za tímto účelem si vyzul jednu krokodýlí botu – a Donně Oakleyové, na níž ho nejvíce zaujal výstřih jejích šatů, které jsou střiženy na způsob Emilyných šatů – prsa vystrčená vzhůru jako tenisáky a dekoltáž mířící na jih do míst, která její otec, když byl opilý, nazýval průmyslovou zónou.

„Víš, co pro mě znamená, Harry, tvoje žena?“ ptá se Rafi.

„Neposlouchej ho,“ nařizuje Louisa.

„Je to moje svědomí!“ Mohutný smích, při kterém odkryl všechny zuby i jídlo mezi nimi. „Ani jsem nevěděl, že nějaký mám, dokud jsem Louisu nepoznal!“

A zdá se mu to tak neuvěřitelně legrační, že si všichni musí připít na jeho svědomí, zatímco si dál vykrucuje krk, aby se podíval do Donnina hlubokého výstřihu a prsty na nohou jezdí nahoru a dolů po Louisině lýtku, což v ní vyvolává zároveň pocity vzteku i smyslnosti, Emily, já tě nenávidím, Rafi, nech mě na pokoji, ty prasáku, a přestaň civět na Donnu a proboha, Harry, ošukáš mě už dneska konečně?

* * *

Proč Harry pozval Oakleyovy, bylo pro Louisu další záhadou, dokud si nevzpomněla, že Kevin provozuje jakési spekulativní podnikání kolem průplavu, zabývá se snad zemědělskými plodinami a vystupuje jako člověk, kterým její otec říkal zatracení američtí podvodníčci, zatímco jeho žena Donna pracuje pro firmu Jane Fondové na výrobu videoprogramů a krátkých filmů a kroutí zadkem na všechny pohledné Panamce, kteří jí v supermarketu tlačí vozík a z toho, co slyšela, nejenom vozík.

A Harry od první chvíle, co se usadili, byl odhodlán mluvit o průplavu, nejprve vyzpovídal Delgada, který mu odpovídal zdobnými patricijskými frázemi, později nutil do diskuse všechny, bez ohledu na to, zdali měli k danému tématu co říct. Jeho otázky adresované Delgadovi byly tak netaktní, že se za něj styděla. Pouze Rafiho toulavá noha a předávkování alkoholem jí zabránily v tom, aby mu řekla: Harry, pan Delgado je můj zkurvenej šéf a ne tvůj. Tak proč ze sebe děláš takovýho kreténa, ty hovado?! Ale to z ní mluvila Děvka Emily, nikoliv Dokonalá Louisa, která nikdy nenadávala, nebo alespoň ne před dětmi, a nikdy, když byla střízlivá.

Ne, odpověděl zdvořile Delgado na Harryho bombardování, během cesty pana prezidenta nebylo nic domluveno, ale přednesli jsme některé zajímavé návrhy, Harry, a všude vládla všeobecná atmosféra spolupráce, všude byla patrná dobrá vůle.

Výborně, Ernesto, myslela si Louisa, jen mu to pěkně nandej.

„Ale stejně všichni vědí, že ti Japonci jdou po průplavu jako diví, že je to tak, Ernie?“ řekl Harry, čímž se vydal na tenký led prázdného zevšeobecňování, na které mu jeho vědomosti nestačily. „Jedinou otázkou zůstává, jakým způsobem to chtějí udělat, co si o tom myslíš třeba ty, Rafi?“

Rafiho prsty v hedvábné ponožce byly vklíněné do Louisiny kolenní jamky a Donnin dekolt se otevíral jako dveře od stodoly.

„Já ti řeknu, co si myslím o Japončících, Harry. Chceš vědět, co si já myslím o Japoncích?“ řekl Rafi svým řinčivým hlasem licitátora, který si svolává své obecenstvo.

„Moc rád bych to věděl,“ odpověděl Harry pateticky.

Ale Rafi potřeboval souhlas všech.

„Ernesto, chceš vědět, co si myslím o Japoncích?“

Delgado zdvořile vyjádřil svůj zájem o Rafiho názor na Japonce.

„Donno, chceš taky slyšet, co si myslím o Japoncích?“

„Tak už to proboha řekni, Rafi,“ řekl Oakley podrážděně.

Ale Rafi se svoláváním ještě neskončil.

„Louiso?“ zeptal se, když ji prsty šimral za kolenem.

„Myslím, že už ti všichni visíme na rtech, Rafi,“ řekla Louisa ve své roli okouzlující hostitelky a sestry děvky.

A tak Rafi konečně všem sdělil svůj názor na Japonce:

„Já myslím, že ty japonský parchanti dali minulej tejden před velkým dostihem mýmu koni Dolce Vitovi dvojitou dávku sedativa!“ zařval a začal se svýmu vtipu smát tak hlasitě a představil svému obecenstvu tolik zlatých zubů, že se všichni museli začít smát s ním, Louisa nejhlasitěji a Donna jen o trochu míň.

Ale Harrymu to nestačilo. Naopak, pustil se do tématu, o kterém věděl, že jeho ženu rozčílí víc než cokoliv jiného: samotné rozdělování někdejší Zóny Panamského průplavu.

„Já se domnívám, že to všechno závisí na tom, kolik amerických vojenských základen zůstane nakonec prázdných, nemyslíte? Na což bysme tak jako tak potřebovali věšteckou kouli. Skoro mám pocit, že bychom museli do Pentagonu zavést přísně tajné odposlouchávací zařízení, abychom se dozvěděli řešení téhle malé hádanky.“

„To jsou jenom kecy,“ řekl Kevin nahlas. „Chytrý hoši maj ty pozemky rozdělený mezi sebou už několik let, viď, Ernie?“

Rozhostilo se děsivé ticho. Delgadova milá tvář zbledla a ztuhla. Najednou nikdo neměl co říct, kromě Rafiho, který – nedotčen jakoukoliv atmosférou – rozpustile zpovídal Donnu ohledně jejího make-upu, aby mohl své ženě taky nějaký koupit. Zároveň se snažil dostat svou nohu mezi Louisina stehna, ale ona je v sebeobraně překřížila. Vzápětí však Emily Dračice nalezla slova, která Louisa Neposkvrněná v sobě chvályhodně dusila, a vychrlila je ven, nejprve v sérii kostrbatých, obecně zaměřených vět, později v nezadržitelném, alkoholovém běsu.

„Kevine. Já nechápu, co se tím pokoušíš naznačit. Doktor Delgado je mistrem v péči o náš průplav. Pokud o tom nevíš, je to proto, že Ernesto je příliš zdvořilý a skromný, než aby ti to říkal. Zato ty seš tady v Panamě jenom s jedním záměrem – vytřískat z průplavu co nejvíc peněz, ale od toho tady průplav není. Jedinej způsob, jak na něm vydělat prachy, je zničit ho.“ Začal jí přeskakovat hlas, když vypočítávala zločiny, kterých se měl Kevin dopouštět. „Tím, že kácíš pralesy, Kevine. Tím, že mu odepíráš čerstvou vodu. Tím, že zachováváš jeho strukturu a technický vybavení na úrovni, kterou vyžadovali naši dědové.“ Její hlas byl velmi pronikavý a pisklavý. Slyšela ho, ale nebyla schopná ho zastavit. „Takže, Kevine, jestli máš vážně potřebu vydělávat prachy tím, že budeš rozprodávat dílo geniálních Američanů, doporučuju ti, aby ses vrátil rovnou do San Franciska, odkud jsi přišel, a prodal Golden Gate Japoncům. A ty Rafi, jestli nedáš tu ruku pryč z mýho stehna, tak ti zapíchnu vidličku do dlaně.“

Načež se všichni najednou rozhodli, že už se vážně musí vrátit domů – k nemocnému dítěti, k paní na hlídání, k psovi, k čemukoli, co bylo bezpečně vzdáleno od místa, kde se nalézali právě nyní.

* * *

Ale co Harry udělá poté, co všechny hosty uklidní, vyprovodí k autům a ode dveří jim zamává? Učiní Prohlášení před Komisí.

„Je to součást rozšiřování obchodu“ – objímá ji a zároveň poklepává po zádech – „nic jiného to není. Hýčkám si své zákazníky“ – utírá jí slzy svým irským plátěným kapesníkem – „rozšířit nebo zaniknout, Lou, taková je dnešní realita. Podívej, co se stalo drahému Arthuru Braithwaitovi. Nejdřív skončily jeho obchody, pak on sám. Přece bys nechtěla, aby se něco podobného stalo mně, že ne? A tak rozvíjíme svoje aktivity. Otevíráme klub. Žijeme společenským životem. Dáváme o sobě vědět, protože jinak to nejde. No tak, Lou? Chápeš?“

Ale jeho urážlivá shovívavost ji ještě víc popudila a ona se z jeho sevření vymanila.

„Harry, jsou i jiné způsoby, jak se dá umřít. Měl bys myslet víc na svou rodinu. Znám spoustu případů, a ty ostatně taky, kdy muži po čtyřicítce dostali infarkt nebo jinou nemoc vyvolanou stresem. Byla bych moc překvapená, kdyby se tvůj obchod nerozšiřoval, protože poslední dobou nemluvíš o ničem jiném než o zvýšeném prodeji a výrobě. Ale jestli si vážně děláš starosti o budoucnost a nepoužíváš to jenom jako výmluvu, máme v záloze ještě rýžovou farmu a jistě bychom všichni raději žili ve skromnějších podmínkách a praktikovali křesťanské odříkání, než abychom se snažili udržet krok s tvými bohatými, amorálními kamarády, a tys nám nakonec umřel.“

Načež ji Pendel přitáhne k sobě a pevněji obejme horoucím medvědím stiskem a slíbí jí, že zítra přijde domů skutečně brzy – a možná vezme děti do lunaparku nebo do kina. A Louisa pláče a říká, ach ano, udělejme to, Harry! Opravdu ano. Ale nestane se tak. Protože když nadejde zítřek, vzpomene si na recepci pro brazilskou obchodní delegaci – spousta důležitých lidí, Lou – co kdybychom to nechali na zítřek? A když nastane tento zítřek, jsem lhář, Lou, koná se jeden večírek, kterému musím dát přednost. Bude tam nějaký estrádní program pro prominenty z Mexika a viděl jsem dobře, že máš na stole nový Spillway! Spillway je informační bulletin průplavu.

* * *

A v pondělí, ostatně jako každý týden, zavolala Naomi. Louisa podle Naomina hlasu okamžitě poznala, že má nějaké převratné zprávy. Byla zvědavá, co to bude tentokrát. Například – hádej, koho si Pepe Kleeber vzal s sebou na služební cestu do Houstonu? Nebo, slyšelas o Jaquii Lopezové a jejím učiteli jezdectví? Nebo, za kým myslíš, že Dolores Rodríguezová chodí, když svému manželovi říká, že musí být nablízku své matce po operaci cév? Ale Naomi tentokrát s ničím podobným nezačala, což bylo pro ni velké štěstí, protože Louisa byla v takovém případě rozhodnutá zavěsit. Naomi se jenom potřebovala dozvědět, co je nového u těch milých Pendelů, jak je na tom Mark se svou přípravou ke zkoušce, a je to pravda, že Harry kupuje Hannah jejího prvního poníka? Skutečně? Louiso, Harry je ten nejhodnější člověk na světě, můj zlobivý manžel by si z něj měl brát příklad! A až v téhle chvíli, kdy společně dokreslily sentimentální obrázek šíleně šťastné Pendelovic rodiny, si Louisa uvědomila, že ji Naomi lituje:

„Tolik ti to přeju, Louiso. Jsem šťastná, že jste všichni zdraví a že děti dělají pokroky a že se máte rádi a že je k vám Bůh milosrdný a že si Harry váží toho, co má. A jsem moc ráda, že mi mohlo být okamžitě jasné, že to, co mi Letti Hortensasová právě říkala o Harrym, nemůže být v žádném případě pravda.“

Louisa zůstala u telefonu jako přimražená, měla příliš velký strach na to, aby promluvila nebo zavěsila. Letti Hortensasová, dědička a děvka, žena Alfonsova. Alfonso Hortensas, Lettin manžel, majitel bordelu, zákazník firmy P & B a gauner.

„Jistě,“ řekla Louisa, ačkoliv nevěděla, čemu vlastně přitakává, ale pokud s něčím souhlasila, tak rozhodně s tím, aby Naomi pokračovala.

„Louiso, obě dvě dobře víme, že Harry není typ člověka, který by navštěvoval pochybné hotely, kam se chodí na hodinu. ‚Letti, drahoušku,‘ řekla jsem. ‚Máš nejvyšší čas, aby sis koupila nový brejle. Louisa je moje kamarádka. Já a Harry máme mezi sebou dlouholeté platonické přátelství, o kterém Louisa vždycky věděla a které respektovala. Tohle manželství je postavený na skále,‘ řekla jsem jí. ‚A nic na tom nemění skutečnost, že tvýmu manželovi patří hotel Paraíso a že tys na něj čekala v hale, když z výtahu vystoupil Harry se skupinkou kurviček. Spousty panamskejch holek vypadaj jako kurvy. A hodně kurev dělá svou práci v hotelu Paraíso. Harry má spoustu zákazníků z různejch sfér společnosti.‘ Chci, abys věděla, že jsem tě podržela, Louiso. Byla jsem na tvý straně. A ty pomluvy jsem umlčela. ‚Záludně?‘ ptala jsem se. ‚Harry nikdy nevypadá záludně. Ani by to neuměl. Viděla jsi ty někdy Harryho tvářit se záludně? Samozřejmě že ne.‘“

Chvíli to trvalo, než se do Louisina těla vrátil cit. Za každou cenu se to v sobě snažila potlačit. Její výbuch u večeře jí naháněl strach.

„Kráva!“ zakřičela přes proud slz.

Ale až po té, co zavěsila a kopla do sebe velkou vodku z Harryho nové barové skříňky pro hosty.

* * *

„Harry, řekni mi prosím tě, kolik vyděláváš“ – sebrala všechny zbytky své odvahy – „kdo platí všechna ta piva, skotskou, víno a sendviče a Martiny přesčasy v tvém novém klubu? Nakupují u tebe zákazníci proto, že s tebou klábosí a popíjejí až do jedenácti? Harry, já už ti vážně nerozumím.“

Chtěla na něj vyrukovat i s hotelem Paraíso, ale neměla už dost kuráže a potřebovala další vodku z horní přihrádky v koupelně. Neviděla Harryho příliš jasně a měla podezření, že on ji také ne. Před jejíma očima se vznášel jakýsi mlžný opar a ona místo Harryho uviděla sebe – až na to, že trápení a vodka jí přidaly několik let – jak stojí tady v přijímacím pokoji poté, co se s ní rozešel, a dívá se na děti, jak jí mávají z okénka džípu, protože tenhle víkend je měl Harry právo vidět.

„Vynasnažím se, aby to všechno dobře dopadlo, Lou,“ slíbil a poklepával ji po ramenou, jako kdyby utěšoval nemocnou.

Ale co se stalo, že to teď muselo dobře dopadnout? A jakým způsobem se o to chce ksakru snažit?

* * *

Kdo ho tak zajímal? Nebo co? Pokud mu už ona nestačila, od koho získával to ostatní? Kdo je ten nový Harry, který se jednu chvíli chová, jako by neexistovala, a hned vzápětí ji zahrnuje dary a dojemným způsobem se snaží udělat radost dětem? Který lítá po celém městě, jako kdyby na tom závisel jeho život? Který přijímá pozvání od lidí, jimž se vždycky zdaleka vyhýbal a akceptoval je jen jako zákazníky – odporní bossové, jako je Rafi, politici, podnikatelé zneužívající trh s drogami? Který odchází pozdě v noci z hotelu Paraiso s celou smečkou kurev? Ale ta nejzlověstnější příhoda se udála včera večer.

Byl čtvrtek a ve čtvrtek si Louisa nosí práci domů, aby měla jistotu, že v pátek v kanceláři všechno stihne a bude mít volný víkend pro rodinu. Otcův kufřík položila na stůl ve své pracovně a doufala, že jí vybyde hodinka na práci mezi večeří a ukládáním dětí do postele. Ale pak měla náhlé tušení, že bifteky, které koupila, jsou určitě nakažené nemocí šílených krav, a tak se rozjela dolů do města pro kuře. Když přijela zpátky, zjistila ke své radosti, že Harry se vrátil domů brzy: byl tady jeho džíp, jako obvykle zaparkovaný nakřivo, takže peugeot se už do garáže nevešel a ona musela zaparkovat v ulici daleko pod nimi, což ochotně udělala a nahoru s nákupem se přivlekla po chodníku.

Měla na sobě tenisky. Domovní dveře byly otevřené. Harry opět v roztržité náladě. Aspoň ho překvapím, budu si z něj utahovat, jak neumí parkovat. Vstoupila do haly a otevřenými dveřmi své kanceláře viděla, jak Harry stojí otočený zády k ní a na jejím stole před ním leží otevřený otcův kufřík. Vytahal z něj všechny papíry a prohrabával se v nich jako někdo, kdo ví, co hledá, ale nemůže to najít. Byly to Delgadovy důvěrné spisy.

„Harry,“ řekla.

Nebo spíš zakřičela. Ale když zakřičíte na Harryho, tak on se nelekne. Pouze zanechá toho, co právě dělá, a čeká na další rozkazy. A přesně to udělal i teď: ztuhl a velmi pomalu, aby nikoho neznepokojil, položil její papíry na její stůl. Pak ustoupil o jeden krok zpět, oči sklonil k místu na podlaze šest stop před ním a usmíval se jako mílius.

„Jde o ten účet, drahoušku,“ vysvětloval poraženeckým hlasem.

„Jaký účet?“

„Vždyť víš. Z Einsteinova institutu. Markovy hodiny hudby. Ten, o kterém tvrdí, že nám ho poslali a my ho nezaplatili.“

„Harry, ten účet jsem zaplatila minulý týden.“

„No a přesně to jsem jim řekl. Louisa ho zaplatila minulý týden. Nikdy na to nezapomene, dodal jsem. Ale je to nezajímalo.“

„Harry, máme výpisy z účtu, máme kontrolní útržky, máme stvrzenky, máme banku, kam můžeme zavolat, a máme tu i hotové peníze. Takže já nechápu, proč musíš prohledávat můj kufřík v mojí pracovně kvůli nějakému účtu, který jsme už zaplatili.“

„Dobře, pokud jsme ho zaplatili, tak se tím už zabývat nebudu. Díky za informaci.“

A s dotčeným výrazem, nebo o jaký se teď zrovna pokoušel, prošel kolem ní směrem ke své pracovně. Ale jak přecházel přes dvorek, všimla si, že si něco zastrčil do kapsy u kalhot, a uvědomila si, že to byl ten odporný zapalovač, který teď u sebe celé dny nosíval – dárek od zákazníka, jak říkal, když jí s ním mával před obličejem a neustále s ním škrtal, pyšný jako dítě na svou novou hračku.

A vzápětí zpanikařila. Oči zamlžené, v uších drnčení, kolena ztuhlá. Zápach kouře, dětský pot rozlévající se po jejím těle, znovu celá ta scenérie. Viděla El Chorillo v plamenech a Harryho tvář, když se vrátil z balkónu do pokoje, a to jasně červené světlo stále žhnoucí v jeho očích. Viděla ho, jak přišel k místu, kde se krčila ve skříňce na košťata. A sevřel ji v náručí. Marka sevřel taky, protože ona Marka nepouštěla. V té chvíli vykoktal něco, co až do dnešního dne nikdy nepochopila nebo o čem racionálně neuvažovala a co pustila z hlavy jako součást pološíleného rozhovoru mezi traumatizovanými svědky katastrofy:

„Kdybych založil takhle velký, zavřeli by mě navždycky,“ řekl.

Pak sklonil hlavu a civěl na špičky nohou, jako člověk, který se modlí ve stoje, stejné gesto, jaké udělal teď, ale ještě o něco horší.

„Nemohl jsem pohnout nohama, víš,“ vysvětloval. „Byly zaseknutý. Jako v nějaký křeči. Měl jsem běžet pryč, ale nemohl jsem.“

Hned na to dostal strach, co se přihodilo Martě.

Harry chtěl zapálit celej podělanej barák! křičela, třásla se, popíjela dál svou vodku a přes dvorek poslouchala jeho klasiku. Koupil si zapalovač a chce upálit svou rodinu! Odešel do postele, ona ho znásilnila a jemu se to asi líbilo. Příštího rána to vypadalo, že se vůbec nic nestalo. Ráno to tak bylo vždycky. Jak pro Harryho, tak pro Louisu. Byl to způsob, jakým teď společně přežívali. Džíp se porouchal a Harry si musel půjčit peugeota, aby odvezl děti do školy. Louisa jela do práce taxíkem. Služka na mytí dlaždic našla ve špižírně hada a měla z toho hysterický záchvat. Hannah vypadl zub. Pršelo. Harryho nezavřeli navždycky a ani nezapálil dům svým novým zapalovačem, ale zdržel se dlouho v práci, údajně kvůli dalšímu důležitému zákazníkovi.

* * *

„Osnard?“ opakovala Louisa, nevěříc svým uším. „Andrew Osnard? Kdo je to proboha pan Osnard a proč jsi ho pozval, aby s námi jel na nedělní piknik na ostrov?“

„Je to Brit, Lou, to jsem ti říkal. Před několika měsíci začal pracovat na ambasádě. To je ten, co si objednal deset obleků, vzpomínáš? Je tady úplně sám. Několik týdnů bydlel v hotelu, než dostal vlastní byt.“

„Ve kterém hotelu?“ zeptala se a v duchu si říkala, dej bože, aby to byl hotel Paraiso.

„V El Panamě. Chce se seznámit s nějakou opravdickou rodinou. To snad dokážeš pochopit, ne?“ – spráskaný pes, stále věrný, nikdy nepochopený.

A když ji nenapadala žádná odpověď:

„Je s ním legrace, Lou. Uvidíš. Živý společník. S dětma si bude náramně rozumět, to se s tebou vsadím. Asi se začínají projevovat ty moje anglické kořeny. Vlastenectví. Prý to v sobě máme všichni. Ty taky.“

„Harry, já nechápu, co tvoje nebo moje láska k vlasti má společnýho s tím, že zveš pana Osnarda na čistě rodinný výlet u příležitosti Hanniných narozenin, když už takhle máš na své děti tak málo času, jak jsme si ostatně všichni stačili všimnout.“

Na to mu hlava poklesla a on zaškemral jako starý žebrák na zápraží.

„Starý Braithwaite šil obleky pro Andyho otce, Lou, a já byl u toho a přidržoval jsem metr.“

* * *

Hannah chtěla jet oslavit narozeniny na rýžovou farmu. A z jiných důvodů tam chtěla jet i Louisa, protože nedokázala pochopit, proč se rýžová farma vytratila z Harryho konverzačního repertoáru. V těch nejčernějších chvílích se ujišťovala, že si tam určitě vydržuje nějakou ženskou – ten chlípník Angel by dělal kuplíře komukoliv. Ale jakmile navrhla farmu, Harry se začal tvářit povýšeně a řekl, že se tam chystají velké změny a že bude nejlepší počkat, až to právníci dojednají.

A tak místo toho jeli džípem na Anytime, což byl dům beze stěn postavený jako dřevěné vyvýšené pódium na šedesát yardů širokém, kruhovém ostrově, který se nacházel v rozlehlém, zaplaveném údolí s názvem Lake Gatún, rozprostírajícím se dvacet mil od Atlantiku směrem do vnitrozemí na začátku Panamského průplavu. Anytime byl pojmenován Pendelovými dětmi po marmeládě medvídka Paddingtona a pronajal si ho Louisin otec od svých zaměstnavatelů za nějaký směšný roční paušál a s láskou ho odkázal své dceři.

Pendel, v přítomnosti pana Osnarda pozoruhodně vyrovnaný, řídil bez jediného slova. Louisa seděla vedle něj, na čemž pan Osnard trval, když ji neustále přesvědčoval, že sedí raději vzadu.

Před nimi se objevil jeden ze starých majáků.

„Proč byl někdo takovej hlupák, že ten maják namaloval z jedný strany na černo a z druhý strany na bílo?“ zeptal se pan Osnard, když vyslechl Hannino nekonečné vyprávění o příšerné nenažranosti aligátorů.

„Hannah, musíš se k panu Osnardovi chovat slušně,“ varovala ji Louisa poté, co Hannah vyprskla smíchy a řekla mu, že je trouba.

„Vyprávěj jí o starém Braithwaitovi, Andy,“ navrhl Harry zdráhavě. „Vyprávěj, jaké máš na něj vzpomínky z dětství. Ona to má ráda.“

Snaží se mi ho předvést, pomyslela si Louisa. Proč to jen dělá?

* * *

V přístavu Gamboa ukázal Mark panu Osnardovi, jak umí sám sundat plachtu z motorového člunu a nastartovat motor. Harry se na dlouhou dobu chopil kormidla, aby se vyhnul provozu v průplavu, ale byl to Mark, který velmi rychle a šikovně vytáhl člun na mělčinu, přenesl zavazadla na ostrov a za asistence sympatického pana Osnarda podpálil dřevěné uhlí na gril.

* * *

Kdo je tento elegantní mladý muž, tak mladý, tak krásně ošklivý, tak atraktivní, tak zábavný, tak zdvořilý? Co znamená tento atraktivní muž pro mého manžela a co můj manžel znamená pro něj? Proč tento atraktivní muž pro nás ztělesňuje něco jako nový život – ačkoliv se Harry, který ho mezi nás vpašoval, tváří, že si nic takového nikdy nepřál? Jak to, že toho o nás tolik ví a chová se s námi tak nenuceně, jako by patřil do rodiny? Jak to, že mluví tak zasvěceně o obchodu a o Martě, o Abraxasovi a Delgadovi a všech ostatních lidech z našeho okolí jen proto, že jeho otec byl přítelem pana Braithwaita?

Proč se mi líbí mnohem víc než Harrymu? Je to Harryho přítel, ne můj. Proč jsou z něj naše děti tak nadšené, zatímco se Harry mračí, obrací se zády a odmítá se smát mnoha Osnardovým vtipům?

Nejprve ji napadlo, že Harry žárlí, a to jí dělalo dobře. Ale její druhá myšlenka byla zároveň noční můrou i děsivým, nestydatým triumfem: Ach, bože, ach, maminko a tatínku, Harry chce, abych se do pana Osnarda zamilovala, a tím jsme si byli kvit.

* * *

Pendel a Hannah opékají vepřová žebírka. Mark připravuje rybářské pruty. Louisa rozdává pivo a jablečný džus a dívá se, jak její dětství odplouvá mezi bójemi. Pan Osnard se jí vyptává na panamské studenty – znala nějaké a byli militantní? – a na lidi, kteří žijí na druhé straně mostu.

„No, máme tam rýžovou farmu,“ říká Louisa bezstarostně. „Ale myslím, že tam žádné lidi neznáme!“

Harry a Mark sedí zády k sobě na člunu. Ryby, abychom ocitovali pana Osnarda, se vzdávají ve všeobecné atmosféře dobrovolné eutanazie. Hannah leží na břiše ve stínu domu Anytime a ostentativně si listuje v drahé knize o ponících, kterou jí přinesl pan Osnard k narozeninám. A Louisa ho pod vlivem jeho jemného nabádání a tajného štamprlete vodky obšťastňuje příběhem svého života, ovšem flirtujícím jazykem své sestry – děvky Emily, když předváděla svoje číslo se Scarlett O’Harovou těsně předtím, než upadla na záda.

„Můj problém – a jinak se to vyjádřit nedá – opravdu vám můžu říkat Andy? Já jsem Lou – i když ho mám kvůli spoustě věcí moc ráda, můj problém – a díky bohu, že mám jenom tenhle jeden, protože skoro každá ženská, kterou v Panamě znám, má problém na každej den v tejdnu – můj problém musí bejt můj táta.“

10. KAPITOLA

Louisa připravovala svého manžela na cestu ke generálovi stejným způsobem, jakým chystala své děti do biblické školy, ale s ještě o něco větším nadšením. Na tvářích jí zářily atraktivní barvy. Mluvila velmi živě. Ale převážná část jejího nadšení pocházela z láhve.

„Harry, musíme umýt džíp. Budeš oblékat živoucího moderního hrdinu. Generál má na svou hodnost a věk víc metálů než kterýkoliv jiný generál v americké armádě. Marku, ty poneseš kbelíky s horkou vodou. Hannah, ty si vem, prosím tě, na starost houbu a saponát a přestaň si už konečně stěžovat.“

Pendel mohl s džípem zajet do myčky v místní garáži, ale Louisa dnes pro generála potřebovala zbožnost a stejně tak čistotnost. Ještě nikdy nebyla tak pyšná na to, že je Američanka. Říkala to pořád dokola. Byla tak rozrušená, že zakopla a málem upadla. Když myli džíp, kontrolovala Pendelovi kravatu. Dělala to způsobem, jakým tetička Ruth kontrolovala Bennyho kravaty. Nejdřív zblízka, pak zdálky, jako kdyby malovala portrét. A nebyla spokojená, dokud si ji nevyměnil za něco decentnějšího. Z jejího dechu byla silně cítit zubní pasta. Pendelovi bylo divné, proč si poslední dobou tak často čistí zuby.

„Harry, pokud vím, tak ty nejsi žádný donchuán. Z toho důvodu není vhodné, abys tak vypadal, když jdeš navštívit generála Jižního velitelství amerických ozbrojených sil.“ A tím nejlepším hlasem sekretářky Ernieho Delgada mu na desátou hodinu sjednala kadeřníka. „Žádné vlnky a žádné kotlety, buď tak hodný, José. Pan Pendel to chce mít dnes velmi krátké a vkusné. Jde totiž za generálem Jižního velitelství amerických ozbrojených sil.“

A hned vzápětí řekla Pendelovi, jak se má chovat: „Harry, nebudeš dělat vtipy, budeš zdvořilý“ – mazlivě rovnala ramena jeho saka, ačkoliv mu podle všeho seděly bezvadně –“a budeš generála ode mě pozdravovat a nezapomeň mu říct, že všichni Pendelové, a ne jenom dcera Miltona Jenninga, se moc těší, tak jako každý rok, na veselici s barbecue a ohňostrojem při Díkůvzdání pořádanou americkými rodinami. A než odejdeš z obchodu, ještě jednou si ty boty přelešti. Zatím se nenarodil voják, který by člověka nesoudil podle jeho bot, a generál Jižního velitelství není výjimkou. Jeď velmi opatrně, Harry. Myslím to vážně.“

Její nabádání však bylo zbytečné. Když stoupal serpentýnami na Ancón Hill, Pendel jako obvykle úzkostlivě dodržoval rychlostní omezení. U amerického kontrolního stanoviště poněkud ztuhl a vyloudil ze sebe křečovitý úsměv směrem ke strážnému, protože i on sám byl vlastně napůl vojákem. Míjel upravené bílé vily a pozoroval, jak společenské postavení okupantů patrné na honosnosti domů stoupá společně s ním, a nepřímo si tak prožil sérii povýšení na své cestě k nebi. A jak kráčel po impozantním schodišti k hlavní bráně paláce Quarry Heights, nasadil nepřirozený krok amerických vojáků, kdy vrchní část těla zůstává naprosto strnulá, zatímco se kyčle a kolena pohybují ve svém vlastním rytmu.

Ale ve chvíli, kdy vstoupil dovnitř budovy, se Harry Pendel, ostatně jako vždy, když sem přišel, do krás tohoto paláce beznadějně zamiloval. Byl to jeden z těch domů, ve kterých chtěl Pendel odjakživa bydlet.

* * *

Neznamenalo to jen moc. Byla to cena pro vítěze: prokonzulský palác na dobytém cizím vrcholu, hlídaný poslušnými římskými strážci.

„Pane. Generál vás očekává, pane,“ informoval ho seržant a jediným zkušeným pohybem ho připravil o jeho zavazadlo.

Seržant stoupal do schodů, v levé ruce kufřík, za sebou Pendela. Válečníci v uniformách na zašlých fotografiích mávali na Pendela svými kníry. Agitační plakáty se dožadovaly jeho účasti v zapomenutých válkách. V generálově kabinetu byl stůl z týkového dřeva tak dokonale vyleštěný, až měl Pendel pocit, že skrz něj vidí. Ale vrchol Pendelovy euforie představovala šatna. Před devadesáti lety spojili nejlepší američtí architekti a vojáci své síly dohromady, aby vytvořili první panamskou krejčovskou svatyni. Tenkrát nebylo tropické klima k pánským šatům příliš šetrné. I ty nejlépe střižené obleky mohly být přes noc napadeny plísní. A uzavření do malých prostor ještě vlhkost zvyšovalo. Z toho důvodu tvůrci generálovy šatny vymysleli místo skříní vysokou a vzdušnou kapli, jejíž horní okna důmyslně rozestavili tak, že zachytila každý poryv větru. A doprostřed umístili svůj největší vynález v podobě velké mahagonové tyče zavěšené na kladkách, kterou bylo možné vytáhnout až do špičky kaple, nebo si ji stáhnout k sobě na zem. Stačil na to i ten nejjemnější ženský dotek. A na tyč pověsili množství denních obleků, žaketů, smokinků, fraků a slavnostních uniforem prvního generála, který na Výšinách velel. Aby mohly viset volně a otáčet se, unášené vánkem zachyceným horními okny. V celém světě nepoznal Pendel větší hold svému umění.

„A vy jste ji zachoval, generále! Vy ji používáte!“ vykřikoval nadšeně. „Což, pokud dovolíte, příliš neodpovídá tomu, co si my Britové s našimi váženými americkými přáteli obyčejně spojujeme.“

„Víte, Harry, ani jeden z nás není takový, za jakého ho lidé považují, nemyslíte?“ tázal se generál s uspokojením, když se prohlížel v zrcadle.

„Ne, pane, to máte pravdu. Avšak co se s tímhle vším stane, až to přejde do rukou našim galantním panamským hostitelům, to zřejmě nikdo nedokáže odhadnout,“ dodal vychytrale ve své roli odposlouchávacího zařízení. „Anarchie, a dokonce horší výrazy slýchávám od některých svých poněkud senzacemilovných zákazníků.“

Generál byl duchem mlád a měl rád upřímnost. „Harry, každý den je to jinak. Včera chtěli, abychom odešli, protože jsme zlí koloniální hrubiáni a oni nemohou dýchat, dokud jim sedíme na hlavách. Dneska pro změnu chtějí, abychom tu zůstali, protože zaměstnáváme největší počet lidí v zemi, a kdyby od nich Strýček Sam odešel, postihla by je krize důvěry na mezinárodních finančních trzích. Jděte, zůstaňte. Zůstaňte, jděte. Báječný pocit, Harry. Jak se má Louisa?“

„Děkuji, generále, Louisa se má skvěle a bude se mít ještě líp, až jí řeknu, že jste se na ni ptal.“

„Milton Jenning byl dobrý inženýr a poctivý Američan. Byla to těžká ztráta pro nás pro všechny.“

Zkoušeli trojdílný, uhlově šedý, jednořadý alpakový oblek za pět set dolarů, což byla suma, kterou Pendel účtoval svému prvnímu generálovi před celými devíti lety. Nabral kalhoty v pase. Generál byl štíhlý a měl postavu atletického boha.

„Očekávám, že sem nahoru se zanedlouho nastěhuje nějaký Japonec,“ lamentovalo odposlouchávací zařízení, když ohýbalo generálovu ruku v lokti a přitom se oba dívali do zrcadla. „Včetně celé jeho rodiny, kuchaře a všech ocásků. Vůbec bych se tomu nedivil. Někteří z nich snad nikdy neslyšeli o Pearl Harboru. Abych byl upřímný, deprimuje mě to, generále, to, jak se mění staré pořádky, když dovolíte.“

Generálova odpověď, pokud vůbec nějakou vymyslel, byla smetena ze stolu zásahem jeho euforické manželky.

„Harry Pendele, teď nechte mého manžela na pokoji,“ dožadovala se dobrosrdečně, když z ničeho nic vtrhla do místnosti s velkou vázou lilií v ruce. „Teď je jenom můj a na tom obleku už nesmíte změnit ani steh. Něco tak sexy jsem ještě neviděla. Okamžitě s ním uteču, kamkoliv bude chtít, tak jako kdysi. Jak se má Louisa?“

* * *

Setkali se v neonem osvětlené nonstop kavárně vedle koncové stanice podmořské železnice, která teď byla i nástupním místem denních výletů po průplavu. U rohového stolu seděl skleslý Osnard s panamákem na hlavě. U lokte mu stála prázdná sklenička. Za ten týden, co ho Pendel neviděl, přibral na váze a na letech.

„Čaj nebo něco takovýdleho?“

„Já si dám čaj, Andy, jestli ti to nevadí.“

„Čaj,“ zavolal Osnard neomaleně směrem k číšnici a rukou si prudce prohrabával vlasy. „A ještě jednou tohle.“

„Měl jsi náročný večer, Andy?“

„Pracoval jsem.“

Skoro celé dopoledne pršelo. A pršelo pořád. V restauraci to zapáchalo benzínem. Nad hlukem města se rozléhaly lodní sirény.

„Je to náhodný setkání,“ řekl Osnard, když potlačil říhnutí. „Tys nakupoval a já se díval na jízdní řád.“

„A co jsem nakupoval?“ zeptal se zmatený Pendel.

„Copak já kurva vím?“ Osnard do sebe kopnul brandy, zatímco Pendel usrkával svůj čaj.

* * *

Řídil Pendel. Dohodli se, že pojedou džípem – kvůli cédéčkům v Osnardově autě. Kapličky na kraji silnice označující místa, kde špioni a ostatní motoristé našli svou smrt. Vyčerpaní poníci s těžkým nákladem vedení poklidnou indiánskou rodinou s rancemi na hlavách. Mrtvá kráva rozplácnutá na křižovatce. Hejno černých supů bojujících o její nejlepší kousky. Propíchnuté zadní kolo ohlášené jedním ohlušujícím výstřelem. Pendel vyměňující kolo a podrážděný Osnard v panamáku rozvalený na trávě. Restaurace u silnice za městem, stoly z tvrdého dřeva pokryté umělohmotnými ubrusy, kuřata pečená na grilu. Přestalo pršet. Silný sluneční svit udeřil na smaragdově zelený trávník. Pendel a Osnard tam seděli sami, až na dva hromotluky v modrých tričkách u stolu na druhé straně dřevěné plošiny. „Znáš je?“

„Ne, Andy, a jsem rád, že je neznám.“

A dvě skleničky stolního bílého, aby mohli to kuře spláchnout – počkejte, přineste nám láhev a pak běžte do hajzlu a nechte nás na pokoji.

* * *

„Jsou moc nervózní, tak je to,“ začal Pendel.

O roztažené prsty jedné ruky si Osnard opřel hlavu a tou druhou si dělal poznámky.

„Kolem generála jich je pořád nejmíň pět, takže s ním nemůžu promluvit o samotě. Byl tam ten vysoký plukovník a pořád ho tahal někam stranou. Chtěl, aby mu něco podepsal, a šeptal mu něco do ucha.“

„Neviděls, co podepisoval?“ Osnard pohnul lehce hlavou, aby ulevil bolesti.

„Když zkouším, tak nevidím nic jiného, Andy.“

„Zaslechl jsi něco?“

„Ne a myslím, že ty bys toho taky moc neslyšel, kdybys klečel na zemi.“ Usrkl trochu vína. „‚Generále,‘ řekl jsem mu, ‚jestli je to nevhodné nebo slyším něco, co bych neměl, tak mi to prosím vás řekněte. Já se neurazím a rád přijdu jindy.‘ Ale on nesouhlasil. ‚Harry, vůbec nic se nestane, když tady zůstanete. Vy jste jako vor zdravého rozumu na rozbouřeném moři.‘ ‚Tak dobrá,‘ řekl jsem, ‚zůstanu.‘ Pak přišla jeho žena a nikdo nic neříkal. Ale já znám pohledy, které vydají za tisíc slov, Andy, a tohle byl jeden z nich. Říkám tomu vysoce významný a pregnantní pohled mezi dvěma osobami, které se velmi dobře znají.“

Osnard si pomalounku zapisoval. „‚Generál Jižního velitelství si vyměnil pregnantní pohled se svou ženou.‘ Tohle by mělo Londýn uvést do stavu nejvyšší pohotovosti,“ poznamenal trpce. „Nemluvil generál o ministerstvu zahraničí?“

„Ne, Andy.“

„Nenazval je bandou zženštilejch, přechytračenejch teploušů v upnutejch límečkách, který, hned jak vylezou z Yale, tak nadávaj na svoje hloupější kolegy ze CIA?“

Pendel pátral ve své paměti. Kriticky.

„Něco mi naznačil, Andy. Bylo to ve vzduchu, jestli to tak můžu říct.“

Osnard začal psát s poněkud větším nadšením.

„Nenaříkal nad tím, že Amerika přišla o moc, nespekuloval o budoucím vlastníkovi průplavu?“

„Bylo v něm napětí, Andy. Mluvil o studentech a neřekl bych, že zrovna uctivě.“

„Jenom jeho slova, buď tak hodnej. Já přidávám omáčku, ty dodáváš slova.“

Pendel dodal jeho slova, jak bylo požadováno. „‚Harry,‘ říká mi velmi tiše – zatímco si dělám starosti s jeho límcem – já bych ti radil, Harry, abys prodal obchod i dům a odvezl manželku s dětma z týhle prokletý země, dokud je čas. Milton Jenning byl skvělý inženýr. Jeho dcera si tohle nezaslouží.‘ Celý jsem strnul. Nic jsem neříkal. Byl jsem příliš rozrušený. Zeptal se mě, kolik je našim dětem, a silně se mu ulevilo, když se dozvěděl, že ještě nechodí na univerzitu. Děsila ho představa, že by vnuci Miltona Jenninga měli běhat po ulicích s dlouhovlasýma komunistickýma povalečema.“

„Počkej.“

Pendel čekal.

„Dobrý. Dál.“

„Pak říkal, že bych se měl postarat o Louisu a že je to dcera hodná jména svého otce, když se musí snášet s tím licoměrným mizerou doktorem Ernestem Delgadem z Komise pro Panamský průplav, bůh ho ztrestej. A to generál nikdy nenadává, Andy. Byl jsem vyvedený z míry. Taky bys byl.“

„Delgada nazval mizerou?“

„Přesně tak, Andy,“ řekl Pendel a vzpomněl si, jak ten džentlmen při večeři u nich doma vůbec nespolupracoval. „A co myslel tou licoměrností?“

„O tom se generál nezmínil, Andy, a já nemám právo se ho na to ptát.“

„Říkal něco o tom, jestli tam zůstanou americký vojenský základny?“

„Ani ne, Andy.“

„Co to ksakru znamená?“

„Dělal si legraci. Šibeniční humor. Poznámky o tom, že se tam zanedlouho začnou ucpávat záchody.“

„Bezpečnost lodní dopravy? Arabští teroristi vyhrožující tím, že zastaví provoz v průplavu? Amíci tady musej zůstat a pokračovat v boji proti obchodu s drogama, kontrolovat armádu, udržovat mír?“

Po každém návrhu Pendel rezervovaně zakroutil hlavou. „Andy, Andy, já jsem krejčí, nezapomeň.“ A věnoval mu úsměv počestného muže.

Osnard objednal dvě skleničky letadlového paliva. Pod jeho vlivem stoupla jeho výkonnost a v malých černých očích se opět objevily jiskřičky.

„No dobře. Dostáváme se k jádru pudla. Co říkal Mickie? Chce s náma spolupracovat, nebo ne?“

* * *

Ale Pendel nepospíchal. Ne, když šlo o Mickieho. Ten příběh vyprávěl na základě vlastního rozhodnutí, o svém vlastním příteli. Proklínal svoje vlastní charisma a velmi si přál, aby se Mickie tu noc v Clubu Unión vůbec neobjevil.

„Možná bude chtít spolupracovat, Andy. Ale jen za určitých podmínek. Musí o tom ještě přemýšlet.“

Osnard si znovu zapisuje. Osnardův pot kape na plastikový ubrus. „Kde jste se setkali?“

„V Caesar Parku, Andy.“ V dlouhé široké chodbě za kavkou se ani nepohnulo, a tak si Pendel začal vymýšlet pohotové odpovědi na zprávy z rádia, aby si trochu zlepšil náladu.

„Velitel Jižního velitelství amerických ozbrojených sil včera znovu prohlásil, že Spojené státy dodrží své smluvní závazky vůči Panamě, a to principiálně i fakticky,“ pronesl hlasatel se vší vážností.

„To je trik, miláčku,“ Pendel si nanesl na tvář holicí pěnu. „Kdyby to nebyl trik, tak byste to pořád neříkal, viďte, generále?“

„Panamský prezident přicestoval dnes do Hongkongu. Tam totiž mívá Mickie jednání se svými nejbližšími přáteli.“

Pravda okamžitě zvedla svou nebezpečnou hlavu. Pouhý den předtím seděli Mickie a Pendel na právě popsaném místě a Mickie zahrnoval svou ženu projevy lásky i nenávisti a nad svými dětmi pociťoval lítost. Pendel jako jeho věrný spoluvězeň měl pro něj pochopení, ale bál se říkat cokoliv, čím by Mickieho nabádal k nějakému určitému rozhodnutí.

„Šoupnuls mu tu pohádku o tom výstředním bohatým filan tropovi?“

„Řekl jsem mu to, Andy, udělalo to na něj dojem.“

„Prozradils mu národnost?“

„Zamlžil jsem to, Andy. Jak jsi mi radil. ‚Můj přítel je ze Západu, velký demokrat, ale ne Američan,‘ řekl jsem mu. ‚A víc už ti o něm prozradit nemůžu.‘ ‚Milý Harry,‘ začal – on mi takhle říká, milý Harry – jestli je to Angličan, tak jsem jednou nohou tam. Nezapomeň, že jsem studoval na Oxfordu a působil jsem jako vysoký úředník Anglo-panamské kulturní společnosti.‘ ‚Mickie,‘ povídám já, ‚věř mi, nemůžu ti říct víc. Můj výstřední přítel má jistý obnos peněz a je připraven poskytnout ti tuto sumu k dispozici, protože je přesvědčen o správnosti tvého snažení, a to nemluvím o nějakých drobných. Jestli chce někdo prodat Panamu prostřednictvím průplavu,‘ řekl jsem, ‚a jestli přijdou vojáci a budou zas na ulicích salutovat svýmu fýrerovi, a ohrozí tak šance malého ušlechtilého národa postoupit dál na jeho váhavé cestě k demokracii, pak je můj excentrický přítel připraven vás svými milióny podpořit.“

„Jak to přijal?“

„‚Milý Harry,‘ začal. ‚Musím být k tobě upřímný. V téhle chvíli mě na tom lákají ty peníze, protože nemám už skoro nic. Nezruinovala mě kasina, ani to, že jsem své peníze rozdal milovaným studentům a lidem, kteří žijí na druhé straně mostu. Zničily mě moje důvěryhodné zdroje, úplatky, které jim musím dávat, moje výdaje vyplácené v hotovosti. A nejenom v Panamě, ale taky v Kuala Lumpur, Taibei, Tokiu a já nevím kde ještě. Jsem švorc, a to je holá pravda.“

„Koho musí uplácet? Co si vlastně kupuje? Já to nechápu.“

„Neřekl mi to, Andy, a já jsem se ho neptal. Najednou změnil téma, což dělává s oblibou. Začal mi vyprávět o podvodnících u zadních vchodů a o politicích, kteří si plní kapsy penězi díky panamskému dědickému právu.“

„No a co Rafi Domingo?“ zeptal se Osnard s netrpělivostí zmocňující se lidí, kteří nejprve nabídnou peníze a vzápětí zjistí, že jejich nabídka byla přijata. „Myslel jsem, že ho Domingo podporuje.“

„Teď už ne, Andy.“

„Proč ne?“

Pravda znovu přišla Pendelovi opatrně na pomoc.

„Před pár dny přestal být seňor Domingo, jak by se dalo říct, vítaným hostem u Mickieho stolu. To, co bylo všem dávno jasné, konečně došlo i Mickiemu.“

„Chceš říct, že prokouknul, že jeho paní a Rafi spolu něco maj?“

„Přesně tak, Andy.“

Osnard se to pokoušel strávit. „Ty prevíti mě unavujou,“ stěžoval si. „Intriky támhle, intriky tuhle, kecy o velký zradě, pučisti všude za rohem, tichý opozice, studenti na pochodu. Proti čemu vlastně protestujou, proboha? Za co? Proč nemůžou mluvit jasně?“

„Přesně to jsem mu řekl, Andy. ‚Mickie,‘ povídám, ‚můj přítel nebude investovat do takhle záhadných záležitostí. Dokud bude existovat nějaké velké tajemství, o kterém ty víš, ale můj přítel ne,‘ pokračoval jsem, ‚tak peníze zůstanou v jeho peněžence.‘ Byl jsem přísný, Andy. Na Mickieho se takhle musí. Je jako ze železa. ‚Ty prozradíš svůj plán, Mickie,‘ řekl jsem, ‚a my uděláme dobročinný skutek.‘ Moje slova,“ dodal, zatímco Osnard odfukoval a psal a kapky jeho potu ťukaly do stolu.

„Jak to přijal?“

„Drukenoval se, Andy.“

„Cože udělal?“

„Stáhnul se a dál už nemluvil. Musel jsem to z něho vypáčit jako nějaký vyšetřovatel. ‚Milý Harry,‘ povídá mi, jsme čestní lidé, ty i já, takže ti to řeknu bez obalu.‘ Byl pěkně vytočenej. Jestli se mě zeptáš kdy, tak já ti odpovím nikdy. Nikdy, nikdy!“ Vzrušení v Pendelově hlase bylo velmi realistické. Hned jste poznali, že tam opravdu byl a že cítil Abraxasovo rozhořčení. ‚Protože já nikdy neprozradím jediný, byť ten sebemenší detail, který by mi poskytly moje přísně tajné zdroje, aniž bych od každého z nich nezískal předem svolení.‘ Jeho hlas poklesl a následoval slavnostní slib. ‚Dodám tvému příteli bojový plán svého hnutí, plus soupis jeho cílů a ideálů, plus manifest se záměrem vyhrát první cenu ve velké loterii života, plus všechna nezbytná fakta a čísla týkající se tajných, podle mého soudu ďábelských, machinací této vlády, ovšem za předpokladu dodržení jistých bezpečnostních opatření‘.“

„Například?“

„‚Například přistupovat k mé organizaci s velkým stupněm obezřetnosti a úcty, což znamená ověřovat si předem skrze Harryho Pendela všechny, i ty nejmenší podrobnosti, aby se tím zvýšila moje bezpečnost i bezpečnost těch, za které jsem bez výjimky zodpovědný.‘ Tečka.“

Rozhostilo se ticho. Byl tu pouze Osnardův upřený, temný pohled. A byl tu chmurný výraz Harryho Pendela, který se usilovně snažil ochránit Mickieho před důsledky svého nepatřičného daru lásky.

* * *

První promluvil Osnard. „Harry, příteli.“

„Oč jde, Andy?“

„Nezatajuješ mi náhodou něco?“

„Říkám ti, jak to bylo. Mickieho a moje slova.“

„Tohle je velká věc, Harry.“

„Díky. Jsem si toho vědom, Andy.“

„Je to maximum. Kvůli tomuhle jsme se my dva narodili. O tomhle Londýn sní: útočné, radikální, osvobozenecké hnutí střední třídy přímo na místě a v plném chodu, připraveno pustit se do boje za demokracii okamžitě, jakmile se situace uvolní.“

„Já ale nevím, kam nás to zavede, Andy.“

„Teď není čas, abys pádloval na vlastním kanále. Rozumíš mi?“

„Myslím, že ne, Andy.“

„Když jsme spolu, tak nám to klape. Ale každej zvlášť jsme v pytli. Ty dodáváš Mickieho, já dodávám Londýn, to je jednoduchý.“

Pendela napadla myšlenka. Rozkošná.

„Mluvil ještě o jedné podmínce, Andy, o které bych se měl asi zmínit.“

„O co šlo?“

„Abych byl upřímný, bylo to tak absurdní, že jsem ani nepovažoval za nutné ti to říkat. ‚Mickie,‘ řekl jsem mu, ‚tohle je předem ztracená věc. Zašel jsi příliš daleko. A myslím, že teď dlouhou dobu o mém příteli neuslyšíš.‘“

„Pokračuj.“

Pendel se smál, ale jenom v duchu. Zahlédl cestu, jak z toho ven, dveře ke svobodě šest stop široké. Charisma tancovalo v celém jeho těle, lechtalo ho na ramenou, bušilo ve spáncích, zpívalo mu v uších. Nadechl se a vyplodil další dlouhý odstavec.

„‚Týká se to metody vyplácení peněz, které tvůj bláznivý mecenáš navrhuje vložit do rukou mojí Tiché Opozice, tak aby ji pozvedl na určitou úroveň a vytvořil z ní plnohodnotný nástroj demokracie malého národa, jenž je na počátku sebeurčování a všech ostatních procesů v tomto pojmu obsažených‘.“

„Co měl na mysli?“

„Peníze musí být vypláceny přímo, Andy. V bankovkách nebo ve zlatě,“ odpověděl Pendel vážným, omluvným tónem. „Úvěry, šeky nebo banky v tom v žádné fázi nesmějí hrát žádnou roli, kvůli bezpečnosti. Peníze musí jít výhradně pro potřeby jeho hnutí, které zahrnuje jak studenty, tak rybáře, bez prostředníků a pěkně košer, s paragonem a se všemi ‚přílohami‘,“ uzavřel s triumfálním projevem díků svému strýčkovi Bennymu.

Ale Osnard na to nereagoval tak, jak Pendel předpokládal. Přesně naopak – jak Pendela poslouchal, jeho otylé rysy se začínaly čím dál víc rozjasňovat.

„Má to svoje odůvodnění,“ řekl smrtelně vážně po dosti dlouhé době, po kterou tento zajímavý návrh jaksepatří hodnotil. „To by měl pochopit i Londýn. Zkusím to s nima projednat, schválně to přeženu a uvidím, s čím přijdou. Jsou to rozumný hoši, alespoň většina. Jsou vážně fajn. Dokážou se přizpůsobit, když je potřeba. Rybářům se nemůžou dávat šeky. Vůbec mi to nedává smysl. Máš ještě nějakej jinej problém?“

„Mám pocit, že toho bylo až dost, díky, Andy,“ odpověděl Pendel nedůtklivě ve snaze potlačit své zděšení.

* * *

Marta stála u sporáku a připravovala řeckou kávu, protože věděla, že ji má rád. Pendel ležel na její posteli a studoval složité schéma sestávající z linek, koleček a velkých písmen, po kterých následovala čísla.

„To je bojový plán,“ vysvětlovala. „Tak, jak jsme to dělávali za studentských let. Krycí jména, buňky, způsob komunikace a zvláštní kontaktní skupina projednání s dělnickými odbory.“

„Kde v tom najdu Mickieho?“

„Nikde. Mickie je náš přítel. Nebylo by to správné.“

Káva vzkypěla a vzápětí se znovu usadila. Naplnila dva hrníčky.

„A volal Medvěd.“

„Co chtěl?“

„Prý přemýšlí, že o tobě napíše článek.“

„To je od něj hezký.“

„Chce vědět, kolik tě stál ten nový klub.“

„Proč ho to vůbec zajímá?“

„Protože on je taky zlo.“

Vzala od něj ten bojový plán, podala mu kávu a posadila se těsně vedle něho na postel.

„A Mickie chce další oblek. Z kostkované alpaky – ten samý, jaký jsi šil pro Rafiho. Řekla jsem mu, že dokud nezaplatí za ten poslední, tak ne. Udělala jsem dobře?“

Pendel usrkl trochu kávy. Cítil strach, aniž věděl proč.

„Dej mu to, co mu udělá radost,“ řekl, vyhýbaje se jejímu pohledu. „Zaslouží si to.“

11. KAPITOLA

Všichni byli nadšeni způsobem, jakým se mladý Andy zhostil svého úkolu. Dokonce i velvyslanec Maltby, o kterém se lidé domnívali, že není schopen prožívat radost tak jako ostatní, se nechal slyšet, že mladý muž, který dohraje „osmičku“ a mezi údery ani nepromluví, nemůže být tak špatný. Nigel Stormont se za několik dní svých obav zbavil. Osnard nepředstavoval pro jeho postavení šéfa Kanceláře žádnou hrozbu, prokazoval náležitou úctu pro slabosti svých kolegů a oslňoval, ale ne příliš silně, na banketech a večírcích.

„Máte nějaký návrh, jak bych vás měl v tomhle městě představovat?“ zeptal se ho Stormont ne příliš vlídně při jejich prvním setkání. „Nemluvě o tom, jak to bude tady na ambasádě,“ dodal.

„Co třeba pozorovatel průplavu?“ navrhl Osnard. „Britské obchodní cesty v postkoloniální éře. V jistém smyslu je to pravda. Je to jen otázka toho, jakým způsobem provádíte svá pozorování.“

Stormontovi se nemohl tento nápad nezamlouvat. Každé větší velvyslanectví v Panamě mělo svého experta na průplav, kromě Britů. Ale vyznal se Osnard v těchto věcech?

„Tak v čem je hlavní problém, pokud jde o americké základny?“ vyzvídal Stormont, aby otestoval Osnardovu způsobilost pro jeho nový post.

„Teď vám nerozumím.“

„Americká armáda tu zůstane, nebo odejde?“

„To je ve hvězdách. Spousta Panamců chce, aby tu základny zůstaly jako záruka pro zahraniční investory. Krátkodobě. Chápou to jako přechodnou fázi.“

„A ty ostatní?“

„Už ani o den více. Jsou tady jako koloniální mocnost od roku 1904, je to hanba pro celou oblast, ať už jsou ti mizerové pryč. Ve dvacátých letech odsud americká námořní pěchota zaútočila na Mexiko a Nikaraguu a v pětadvacátém potlačila panamské stávky. Americké vojsko je tady od zahájení provozu průplavu. Kromě bankéřů se to nelíbí nikomu. V současnosti používají Spojené státy Panamu jako základnu pro výpady proti drogovým baronům v Andách a ve Střední Americe a k výcviku latinskoamerických vojáků proti případnému nepříteli z řad obyvatelstva. Americké základny přímo zaměstnávají čtyři tisíce Panamců a práci poskytují dalším jedenácti tisícům. Počet amerických vojáků je oficiálně sedm tisíc, ale bude jich tu schovaných víc, pod spoustou kopců jsou vojenské sklady a kryty. Americká vojenská přítomnost údajně vynáší čtyři a půl procenta hrubého národního produktu, ale to je blbost, když připočítáte panamské neviditelné příjmy.“

„A co dohody?“ zeptal se Stormont, na kterého udělal Osnard velký dojem, ale nedával to najevo.

„Dohoda z roku 1904 přisoudila zónu kolem průplavu Američanům na věky, smlouva z roku ’77 mezi Torrijosem a Carterem stanovila, že průplav, i se vším, co k němu náleží, má být na konci století bez jakéhokoliv finančního vyrovnání vrácen do rukou Panamců. Američtí pravičáci si pořád myslí, že to byla zrada. Dohoda umožňuje pokračující americkou vojenskou přítomnost, pokud si to obě strany budou přát. Otázka, kdo komu platí, kolik, za co a kdy, nebyla vyřešena. Udělal jsem zkoušku?“

Udělal. Osnard se jako oficiální pozorovatel průplavu zabydlel ve svém bytě, absolvoval uvítací večírky, zhubnul a za pár týdnů se stal příjemnou, avšak nedůležitou součástí diplomatického nebe. Za několik málo dalších byl již přínosem. Hrával golf s velvyslancem, tenis se Simonem Pittem a navštěvoval bujaré plážové večírky s mladšími zaměstnanci.

„Mohl bys mi něco prozradit?“ zeptal se Stormont, když se trochu víc poznali. „Co dělá ten Úřad pro plánování & aplikaci u nás doma?“

Osnard odpovídal neurčitě. Stormont předpokládal, že záměrně.

„Vlastně ani nevím. Spravuje ho ministerstvo financí. Ale je to směsice lidí z několika ministerstev. Plus další kooptovaní členové z různých sfér společenského života. Závan čerstvýho vzduchu na odfouknutí nánosů prachu.“

„Jakých sfér?“

„Parlament. Tisk. Jejich víc. Můj šéf to považuje za velkou věc, ale moc o tom nemluví. Úřad vede chlápek jménem Cavendish.“

„Cavendish?“

„Křestním jménem Geoff.“

„Geoffrey Cavendish?“

„Vlastně je na volný noze. Má spoustu vlastních aktivit. Kancelář v Saudský Arábii, domy v Paříži a ve West Endu, panství ve Skotsku. Je to pěkná cháska.“

Stormont na Osnarda naprosto nevěřícně civěl. Cavendish se styky „tam nahoře“, pomyslel si. Cavendish – neústupný lobbista. Cavendish – samozvaný státníkův přítel. Zazobaný Cavendish – od dob, co Stormont pracoval na ministerstvu zahraničí v Londýně. Bum-bum Cavendish, jdoucí přes mrtvoly. Geoff Podmazávač. Kdokoliv by s výše jmenovaným přišel do kontaktu, okamžitě by před nástupem napsal zprávu osobnímu oddělení.

„Kdo dál?“ zeptal se Stormont.

„Chlápek jménem Tug. Příjmení neznám.“

„Nejmenuje se Kirby?“

„Prostě jenom Tug,“ řekl Osnard s lhostejností, která se Stormontovi zamlouvala. „Mluvil s ním do telefonu. Můj šéf pozval Tuga na oběd před nějakou schůzkou. Na svůj účet. Zdálo se, že se takhle scházejí často.“

Stormont se kousl do rtu a dál se neptal. Už takhle toho věděl víc, než si přál, a možná i víc, než by vědět měl. Raději se zaměřil na choulostivou otázku Osnardových budoucích výsledků práce, kterou diskutovali na tajné schůzce u oběda v nové švýcarské restauraci, kde podávali kávu s griotkou. Osnard tenhle podnik objevil a trval na tom, že zaplatí účet – jak sám říkal – ze svého hadího fondu.

V jaké fázi bude mít ambasáda možnost výsledek Osnardovy práce spatřit? ptal se Stormont. Předtím, než ho pošle do Londýna? Potom? Nikdy?

„Můj šéf říká, že pokud k tomu nedá souhlas, nikdo z místních se nesmí o ničem dozvědět,“ odpověděl Osnard s plnou pusou. „Hrozně se bojí Washingtonu. Distribuci si vezme osobně na starost.“

„A ty seš s tím smířenej?“

Osnard se napil červeného vína a zavrtěl hlavou. „Já bych proti tomu bojoval. A na ambasádě bych vytvořil interní pracovní komisi. Ty, velvyslanec, Fran a já. Gully pracuje pro ministerstvo obrany, takže ten k nám nepatří a Pitt je tam na zkoušku. Dali bysme dohromady nějaký prohlášení, všichni by to podepsali a scházeli bysme se mimo pracovní dobu.“

„Myslíš, že by to tvůj šéf strávil, ať už je to kdokoliv?“

„Tak já ti to teda prozradím. Jmenuje se Luxmore, má to zůstat utajený, ale stejně to všichni vědí. Řeknem velvyslanci, ať bouchne do stolu. ‚průplav je časovaná bomba. Neustálý zdroj informací přímo na místě je nezbytná věc‘ A podobný hovadinky. On už něco vymyslí.“

„Velvyslanec nebouchá do stolů,“ řekl Stormont.

Ale Maltby do něčeho bouchnout musel, protože po záplavě odmítavých telegramů od jednotlivých úřadů, doručených obvykle uprostřed noci, bylo Osnardovi a Stormontovi jen s nechutí povoleno danou záležitost realizovat. Pracovní skupina velvyslanectví byla založena a opatřena neškodně znějícím názvem Istmusová studijní skupina.

Z Washingtonu přiletěla trojice nerudných techniků, kteří se pustili do odposlouchávání zdí a po třech dnech prohlásili, že jsou hluché. A v sedm hodin večer po jednom bouřlivém pátečním dni se čtveřice spiklenců shromáždila kolem velvyslancova týkového konferenčního stolu a pod světlem lampy z ministerstva veřejných prací svým podpisem stvrdila, že má přístup ke speciálnímu materiálu BUCHAN, poskytovaného zdrojem BUCHAN v rámci operace s krycím názvem BUCHAN.

Po této události – světe, div se – pozval Maltby celý tým na chlebíčky a plavání zpátky do rezidence a po komickém přípitku na zdraví „buchanýrů“ odvedl své hosty do zahrady, aby zde obdivovali jeho žáby, jejichž jména vyřvával navzdory okolnímu dopravnímu ruchu: „No tak, Herculesi, hop, hop! – nečum tak na ni, Galileo, copak jsi neviděl hezčí holky?“ A když se šli v příjemném pološeru vykoupat, Maltby opět všechny ohromil svým radostným výkřikem „Ježíši, ta je krásná!“, což samozřejmě patřilo Fran. A pro velkolepé završení večera trval na tom, aby si pustili taneční hudbu – k tomuto účelu nechal své posluhovače srolovat koberce. Avšak Stormont si nemohl nevšimnout, že Fran tancovala se všemi muži kromě Osnarda, jenž ostentativně dával přednost knihám ve velvyslancově knihovně.

„Nemáš pocit, že by ten Andy mohl být trochu přihřátý?“ zeptal se Paddy u skleničky před spaním. „Nikdy jsem neslyšel, že by si vyrazil s nějakou ženskou. A k Fran se chová, jako kdyby měla mor.“

Myslel si, že bude zase kašlat, ale ona se začala smát.

„Miláčku,“ zašeptala Paddy a zvedla oči směrem k Nebi. „Andy Osnard?“

Byl to výrok, který by Francesca Deanová, pokud by ho zaslechla z Osnardova bytu v Paitille, kde ležela rozvalená na jeho posteli, nadšeně podpořila.

* * *

Jak se tam dostala, bylo pro ni záhadou, i když dnes to byla záhada už celých deset týdnů stará.

„Jsou jenom dva způsoby, jak tuhle situaci řešit, milá zlatá,“ vysvětloval jí Osnard se svou všudypřítomnou sebejistotou nad plnými talíři grilovaných kuřat a sklenicemi studeného piva vedle bazénu hotelu El Panama. „Metoda A. Se zaťatými zuby to vydržet šest krušných měsíců a pak si slavnostně padnout do náruče. ‚Miláčku, proč jsme to nikdy nezkusili, ach, ach?‘ Metoda B, což je ta lepší, prásknout do toho hned, ovšem před ostatními dělat jakoby nic a zjistit, jak se nám to bude líbit. Jestli jo, tak si budem užívat. Jestli ne, tak se na to vykašlem – nikdo není dokonalej. Zkusili jsme to, nestojí to za to, díky za informaci. Život jde dál. Basta.“

„Ještě existuje metoda C, díky.“

„Která to je?“

„Tak především zdrženlivost.“

„Myslíš jako, že já se ožením a ty odejdeš do kláštera? Tohle je opuštěnej ostrov, děvenko. Nejbližší bílej chlap je tisíce mil daleko. Jsme tu jenom ty a já a naše povinnosti vůči Matce Anglii, dokud příští měsíc nepřijede moje žena.“

Francesca už byla skoro na nohou. Zakřičela: „Tvoje žena!“

„Žádnou nemám. Nikdy jsem neměl a nikdy mít nebudu,“ řekl Osnard a vstal s ní. „Takže teď, když byla překážka našeho štěstí odstraněna, na co ještě čekat?“

Zatímco uvažovala o odpovědi, pohybovali se ladnými tanečními kroky. Nikdy by ji nenapadlo, že se člověk s tak velkorysými proporcemi může tak lehce pohybovat. Nebo že tak malé oči mohou být tak podmanivé. Nikdy nepředpokládala, pokud by byla k sobě upřímná, že by ji mohl přitahovat muž, který – když to řekneme hodně jemně – ztrácel několik bodů na řeckého boha.

„Tebe asi vůbec nenapadlo, že bych mohla výrazně dávat přednost někomu jinému, že ne?“ vyptávala se.

„V Panamě? Kdepak, děvenko. To jsem si zjistil. Místní chlapi ti říkaj anglickej ledovec.“

Tancovali velmi blízko sebe. Připadalo jim to naprosto přirozené.

„Takhle mi určitě neříkají!“

„Chceš se vsadit?“

Teď se k sobě přitiskli ještě víc.

„A co doma?“ trvala na svém. „Jak můžeš vědět, že nemám své ‚druhé já‘ ve Shropshiru? Nebo třeba v Londýně?“

Líbal ji na spánek, ale mohl ji líbat kamkoliv. Jeho ruka spočívala pevně na jejích obnažených zádech.

„To je ti tady k ničemu, děvenko. Na vzdálenost pět tisíc mil se moc uspokojení nedočkáš, alespoň já ne. Ty jo?“

Nebylo to proto, že by Osnard přesvědčil Fran svými argumenty, říkala si ve chvíli, kdy pozorovala jeho vykrmené spící tělo vedle sebe na posteli. Ani proto, že by byl nejlepším tanečníkem na světě. A ani proto, že s ním se smála déle a hlasitěji, než s kterýmkoliv jiným mužem, kterého kdy poznala. Prostě si jen neuměla představit, že by mu dokázala odolat jediný další den, nemluvě o třech letech.

Ona dorazila do Panamy před půl rokem. V Londýně trávila víkendy s neuvěřitelně pohledným makléřem jménem Edgar. Vzájemně se dohodli, že jejich poměr bude probíhat normálně až do doby, než ji přeřadí na jiné místo. S Edgarem bylo všechno založeno na vzájemné dohodě.

* * *

Ale kdo byl Andy?

Jako vyznavačka ověřené kvality, Fran ještě nikdy nespala s nikým, koho by si předem neprověřila.

Věděla, že studoval v Etonu, ale jen díky tomu, že jí to Miles řekl. Zdálo se, že Osnard svou školu nenáviděl, protože o ní mluvil pouze jako o „lapáku“ nebo „bředu“, a jinak se jakýmkoliv zmínkám o svém vzdělání vyhýbal. Jeho vědomosti byly rozsáhlé, ale závislé na okamžité náladě, jak se dalo očekávat od člověka, jehož školní kariéra byla násilně přerušena. Když byl opilý, rád citoval Pasteura: „Štěstí přeje připraveným.“

Byl bohatý, a pokud ne, tak byl neuvěřitelně marnotratný nebo extrémně velkorysý. Téměř všechny kapsy jeho drahých, v Panamě zhotovených obleků – bylo jasné, že hned po příjezdu si Andy našel nejlepšího krejčího ve městě – byly nacpané dvacetidolarovými a padesátidolarovými bankovkami. Ale když se ho na to ptala, pokrčil rameny a řekl, že to k téhle práci patří. Pokud ji pozval na večeři nebo si potají vyjeli na víkend někam na venkov, doslova rozhazoval peníze oknem.

Kdysi vlastnil chrta a chodil s ním na závody do White City, dokud – jak jí sám říkal – mu nějaká parta nezačala vyhrožovat, že bude lepší, kdy bude svého pejska vodit jinam. Stejným nezdarem skončil i ambiciózní projekt vybudovat závodní dráhu pro motokáry v Ománu. Jednou si na Shepherdském trhu otevřel stánek se stříbrem. Ale žádná z těchto epizod nemohla trvat dlouho, protože mu bylo teprve sedmadvacet.

O své rodině odmítal cokoliv říkat, s tím, že za svůj úžasný šarm a šťastný osud vděčí nějaké vzdálené tetě. O předchozích románcích nikdy nemluvil, ačkoliv měla velmi dobrý důvod si myslet, že jich bylo mnoho a že byly velmi různorodé. Věrný svému slibu, na veřejnosti nedal nikdy sebemenším náznakem najevo, že spolu něco mají, což jí připadalo vzrušující: v jednu chvíli prožívala vrcholnou extázi v jeho velmi obratných rukách a hned vzápětí seděla přímo proti němu na schůzi Kanceláře velvyslanectví a chovala se, jako by ho sotva znala.

A byl to tajný agent. A jeho úkolem bylo řídit dalšího špiona nazvaného BUCHAN. Nebo možná několik špionů, neboť BUCHANovy zprávy se zdály být tak rozmanité a obsažné, že nebylo možné, aby pocházely jen od jednoho člověka.

* * *

A BUCHAN se těšil přízni prezidenta a amerického generála Jižního velitelství. BUCHAN znal gaunery a politické podvodníky: zrovna jako je musel znát Andy, když měl svého chrta, který se jmenoval – jak se nedávno dozvěděla – Pomsta. Připadalo jí to důležité: Andy měl nějaký plán.

A BUCHAN byl ve styku s tajnou demokratickou opozicí, která čekala, až se staří fašisté v Panamě náležitě projeví. Hovořil s militantními skupinami ze studentského hnutí a mezi rybáři a s tajnými aktivisty uvnitř odborů. Spolupracoval s nimi, čekal na jejich den. Mluvil o nich – podle ní dosti romantickým způsobem – jako o lidech z druhé strany mostu. BUCHAN měl blízké vztahy také k Ernie Delgadovi, šedé eminenci průplavu. A k Rafi Domingovi, který pral špinavé peníze pro drogové kartely. BUCHAN znal mnoho členů zákonodárného shromáždění, stejně jako právníky a bankéře. Zdálo se, že z důležitých lidí v Panamě nebyl jediný, kterého by BUCHAN neznal, a Fran to připadalo velmi zvláštní – až tajuplné – že se Andy za tak krátkou dobu propracoval k samotnému srdci Panamy, o jehož existenci neměla ani tušení. Ale byla pravda, že k jejímu srdci se dostal také velmi rychle.

A BUCHAN vyčmuchal nějaké velké spiknutí, ačkoliv nikdo přesně nevěděl, v čem to spiknutí vlastně spočívá: až na to, že se ho účastní Francouzi a možná Japonci, Číňané a „tygři“ z jihovýchodní Asie a možná také drogové kartely ze Střední a Jižní Ameriky. Cílem spiknutí bylo prodat průplav zadními dveřmi, jak to Andy nazýval. Ale jak? A jak to, že se o tom nejednalo s Američany? Koneckonců, Američané řídili tuto zemi téměř celé století, a to dosti efektivním způsobem. Navíc měli ten nejvyspělejší odposlouchávací a monitorovací systém rozmístěný po celé panamské šíji a Střední Americe.

Přesto o tom Američané vůbec nic nevěděli, což bylo neuvěřitelné a člověka to vzrušovalo o to víc. Nebo pokud o tom věděli, neřekli nám to. Nebo to věděli, ale neřekli si to mezi sebou, protože když dnes mluvíte o americké zahraniční politice, musíte nejdřív upřesnit, o které a o kterém velvyslanci: o tom na americké ambasádě, nebo o tom na Ancón Hill, neboť americká armáda ještě nepřivykla představě, že již nebude v Panamě vládnout.

A Londýn byl z toho u vytržení a pídil se po kontrolních informacích všeho druhu, někdy i několik let starých, a docházel k převratným závěrům ohledně toho, kdo nakonec získá tento podíl na světové moci na úkor ostatních, neboť, jak prohlásil BUCHAN, všichni světoví supi krouží nad nebohou, malou Panamou, a teď jde o to, kdo si z ní urve ten největší kus. A Londýn chtěl stále víc a víc informací, což Andyho dopalovalo, protože jak říkával, přetížení sítě informátorů je stejné jako přetížení dostihového chrta: nakonec na to doplatí oba, pes i jeho majitel. Ale nic víc jí neprozradil. Byl diskrétnost sama, což ona obdivovala.

A všechno se to odehrálo za těch krátkých deset týdnů, stejně jako jejich milostný poměr. Andy byl kouzelník, který se uměl dotýkat věcí, které tu celé roky stály v nečinnosti, a vdechnout jim vzrušení a život. Takto se dotkl i Fran. Ale kdo byl BUCHAN? Pokud Andyho charakterizoval BUCHAN, kdo charakterizoval BUCHANa?

* * *

Jak to, že BUCHANovi přátelé mluvili s ním nebo s ní tak upřímně? Byl BUCHAN psychiatr, doktor? Nebo úplatná děvka, která svým chlípným milostným uměním tahala ze svých zákazníků rozumy? Kdo mohl Andymu telefonovat v patnáctivteřinových intervalech a zavěsit v momentě, kdy stačil sotva říct – „Hned jsem tam“? Byl to BUCHAN sám nebo nějaký prostředník, student, rybář, spojka, nějaká zvláštní kontaktní osoba v rozsáhlé síti agentů? Kam Andy šel, když uprostřed noci vstal – jako člověk, který je ovládán nějakým nadpřirozeným hlasem – naházel na sebe oblečení, ze sejfu na zdi za postelí vytáhl balík dolarových bankovek a nechal ji tam bez pozdravu ležet? A odkud za svítání přicházel, zachmuřený nebo v rozjařené náladě, se zápachem doutníkového kouře či dámského parfému na svých šatech?

A jakou podivnou alchymii Andy provozoval, když mu doručili na pohled obyčejnou hnědou obálku, se kterou zmizel do koupelny, na půl hodiny se tam zavřel a za sebou nechával jen zápach kafru – nebo to byl formaldehyd? Co Andy viděl, když vylezl ze skříně na košťata s proužkem mokrého filmu, který nebyl širší než páska do stroje, posadil se za stůl a zpracovával ho miniaturním střihačem?

„Neměl bys to dělat na ambasádě?“ ptala se ho.

„Tam není ani temná komora, ani ty,“ odpověděl zastřeným, přezíravým hlasem, jenž jí připadal tak neodolatelný. Jaký úžasný hulvát to byl oproti Edgarovi! – tak nevyzpytatelný, tak nespoutaný, tak odválný\

* * *

„Mám se sejít s jedním chlápkem kvůli psovi,“ odsekl Osnard na její otázku, proč už se zase obléká v době, kdy si jdou všichni ostatní lehnout. Celý večer byl jako na trní.

„Nějaký chrt?“

Bez odpovědi.

„Je to velmi pozdní pes,“ řekla a doufala, že trochu rozptýlí jeho zádumčivost. Bez odpovědi.

„Tenhle pes zřejmě hrál velmi významnou roli v tom urgentním šifrovaném telegramu, který jsi dnes odpoledne dostal.“

Osnard ztuhl ve chvíli, kdy si přetahoval košili přes hlavu. „Jak ses to ksakru dozvěděla?“ vyptával se velmi nepříjemným tónem.

„Potkala jsem Shepherda, když jsem cestou z kanceláře nastupovala do výtahu. Chtěl vědět, jestli seš ještě v práci, tak jsem se ho přirozeně zeptala proč. Říkal, že má pro tebe horkou novinku, ale že si ji budeš muset zpracovat sám. Zrudla jsem, ale pak mi došlo, že mluví o urgentní zprávě. Jdeš za svou milovanou Berettou?“

Bez odpovědi.

„Kde se s ní máš sejít?“

„V bordelu,“ vyštěkl a mířil ke dveřím.

„Já jsem tě nějak urazila?“

„Ještě ne. Ale nemáš k tomu daleko.“

„Možná že jsi urazil ty mě. Asi se vrátím do svýho bytu. Potřebuju se pořádně vyspat.“

Ale zůstala u něj, s vůní jeho zavalitého, ale obratného těla stále na sobě a s jeho otiskem v peřině vedle ní a se vzpomínkou na jeho zkoumavé oči, jak v pološeru sklouzávají po jejím nahém těle. Dokonce i jeho špatná nálada ji vzrušovala. Stejně jako jeho stinné stránky – v těch vzácných chvílích, kdy jim dal volný průchod a kdy rysy v jeho obličeji kousek po kousku ztvrdly a v hlubinách jeho očí vzplálo nebezpečné světlo. Dnes už chápala, proč dal svému psovi jméno Pomsta.

Ztrácím kontrolu, pomyslela si. Ne nad ním, tu jsem nikdy neměla. Nad sebou. Pro dceru vrcholně nabubřelého člena Horní sněmovny a bývalou partnerku neposkvrněného Edgara bylo varovným signálem, že v sobě objevovala zřetelné zalíbení pro osoby špatné pověsti.

12. KAPITOLA

Osnard zaparkoval svoje diplomatické auto u paty vysoké budovy vedle nákupního centra, pozdravil službu konající strážné a vyjel do čtvrtého patra. Pod mdlým zářivkovým osvětlením sváděli lev a jednorožec nekonečný souboj. Vyťukal kombinaci, vstoupil do přijímací haly velvyslanectví, odemkl opancéřované skleněné dveře, zdolal schodiště, vstoupil do chodby, odemkl mříž a vkročil do svého království. Zamčené zůstávaly už jen jediné dveře a ty byly vyrobené z oceli.

Pancéřová komora vyplňovala poslední dva yardy chodby a připomínala spíše špižírnu. Po Osnardově pravici se nacházely otevřené přihrádky. Po jeho levici – za množstvím nejrůznějších drobností, jako byl sprej proti mouchám nebo toaletní papír – byl do zdi zabudován zelený sejf. Přímo před ním stál abnormálně velký červený telefon, na jehož spodní části bylo napsáno: „Hovor na tomto přístroji stojí 50 liber za minutu.“ Osnard pod to připsal „Užijte si to“.

Z jedné přihrádky vytáhl jednobarevné desky s označením BUCHAN – PŘÍSNĚ TAJNÉ, odnesl si je do kanceláře, zapnul světla, posadil se za stůl, odříhnul si a s hlavou v dlaních začal znovu číst čtyři strany instrukcí, které mu odpoledne zaslal z Londýna jeho oblastní šéf Luxmore a které se značnou dávkou trpělivosti sám dešifroval. A s obstojným napodobením Luxmorovy skotské výslovnosti předčítal Osnard text nahlas:

„Následující rozkazy si zapište do paměti“ – srknutí přes zuby – „tato zpráva nebude opakována pro spisy vaší základny a bude zničena do dvaasedmdesáti hodin od převzetí, mladý pane Osnarde… obeznámíte BUCHANa s následujícími informacemi“ – srknutí přes zuby – „BUCHANovi můžete dát pouze následující záruky… budete mu tlumočit následující naléhavé varování… ano, jistě!“

S podrážděným zamručením složil telegram do původního tvaru, ze zásuvky svého stolu vytáhl čistě bílou obálku, do ní telegram vložil a zasunul si ji do pravé kapsy kalhot od firmy Pendel & Braithwaite, které naúčtoval Londýnu jako nezbytný provozní výdaj. Vrátil se do pancéřové komory a sáhl pro ošoupaný kožený kufřík, který podle všeho nesloužil služebním účelům, položil ho do regálu a klíčkem ze svého svazku otevřel zelený sejf ve zdi. Ten obsahoval účetní knihu s tuhým hřbetem a tlusté balíčky padesátidolarových bankovek. Stovky by – podle jeho vlastního stanoviska adresovaného Londýnu – byly pro potřeby vyjednávání příliš podezřelé.

Pod světlem v pažení stropu nalistoval aktuální stránku účetní knihy. Byla rozdělena natři sloupečky s ručně napsanými číslicemi. Levý sloupek byl nadepsán písmenem „H“ jako Harry, pravý sloupek písmenem „A“ jako Andy. Prostřední sloupek, který obsahoval největší sumy, byl označen jako „Příjem“. Pečlivě prokreslené čáry a kolečka – ve tvarech, jaké by se zamlouvaly sexuologům – vybíhaly doleva i doprava. V zádumčivém tichu prostudoval Osnard všechny tři sloupečky, vytáhl z kapsy tužku a do prostředního sloupku zapsal váhavě sedmičku, kolem ní nakreslil kolečko a na jeho levou stranu připojil čáru vedoucí ke sloupečku „H“, který patřil Harrymu. Hned na to zapsal o něco veseleji trojku a nasměroval ji k Andyho sloupečku „A“. S broukáním odpočítal ze sejfu sedm tisíc dolarů a vložil je do měkké tašky. Pak naházel sprej proti mouchám a další maličkosti zpátky do regálu. Opovržlivě. Jako by se jich štítil, což ostatně byla pravda. Zavřel tašku, uzamkl sejf, potom pancéřovou komoru a nakonec hlavní dveře.

Vykročil na ulici a spatřil, jak se na něj usmívá úplněk. Nad zálivem se klenula hvězdnatá obloha a byla ohraničena světly čekajících lodí, které se táhly přes celý černý horizont. Mávnul na taxíka – byl to otlučený pontiac – a dal taxíkáři adresu. Zanedlouho už kodrcal po silnici vedoucí na letiště a dychtivě vyhlížel poutač v podobě nafialovělého, neonového amorka, kterak vystřeluje svůj falický šíp směrem k bungalovům lásky. Kužely světla protijedoucího vozu odhalily, že Osnardovy rysy ztvrdly. A v jeho malých tmavých očích, která ostražitě sledovala řidičova zrcátka, vzplály plamínky pokaždé, kdy na ně dopadl záblesk světla. Štěstí přeje připraveným, přeříkával si v duchu.

* * *

Mladý Andrew se již v útlém věku rozhodl, že bude sloužit Anglii, nebo přesněji, že Anglie bude sloužit jemu. Dětství plné strádání a odporných internátních škol, které ho ocejchovaly na celý život, v něm ve dvaceti letech zanechaly pocit, že Anglii věnoval víc, než by od něj jakákoliv rozumná země mohla požadovat, a že od této chvíle už nic platit nebude a začne jen inkasovat.

Otázkou bylo jak. Neznal žádné řemeslo, neměl žádnou kvalifikaci, mimo golfové hřiště a postel neovládal žádné praktické dovednosti. Nejlépe rozuměl typické anglické smůle a potřeboval nějakou zkaženou anglickou instituci, která by mu vrátila to, co v něm zničily jiné zkažené instituce. Nejprve ho napadla Fleet Street. Byl polovičním analfabetem a naprosto nedotčen jakýmikoliv pravidly. Měl tedy nejlepší předpoklady přidat se k nové a bohaté mediální vrstvě. Ale po dvou slibných letech ve Večerním kurýru Loughborough jeho kariéra náhle skončila, když vyšlo najevo, že lechtivý článek s názvem „Sexuální hrátky našich starších spoluobčanů“ je založen na milostných zkušenostech s manželkou šéfredaktora.

Později se zapojil do činnosti spolků na ochranu zvířat a nějakou dobu se domníval, že našel své pravé poslání. Potřeby britských zvířat byly s dojemným komentářem prezentovány v luxusních divadlech a restauracích. Žádné galapředstavení, honosný banket či zahraniční cesta za poznáváním zvířat jiných národů se neobešla bez účasti velmi dobře placených úředníků spolku. A všechno to mohlo přinést své plody. Oslovský fond pro opuštěné (Organizátor: A. Osnard) a Prázdninový projekt pro vysloužilé chrty (Finanční dozor: A. Osnard) se setkaly s širokou podporou veřejnosti, ovšem jen do doby, než byli dva Osnardovi nadřízení vyzváni, aby své účty předložili defraudačnímu úřadu.

Po této události uvažoval celý jeden týden o anglikánské církvi, která tradičně nabízela úlisným, sexuálně aktivním agnostikům rychlý profesionální růst. Jeho zbožnost však vyprchala ve chvíli, kdy se dozvěděl, že katastrofální investice zredukovaly církev na nehostinnou instituci vyznávající křesťanskou chudobu. V tomto zoufalém stavu absolvoval rychlý sled špatně naplánovaných dobrodružství. Všechny byly krátkodobé a všechny skončily neúspěchem. Víc než kdy předtím potřeboval profesi.

„A co třeba BBC?“ zeptal se tajemníka oddělení pro vyhledávání pracovních příležitostí na své univerzitě, když tam přišel již popáté či popatnácté.

Prošedivělý tajemník, jenž na svůj věk vypadal velmi staře, se z toho vy kroutil.

„Na to je pozdě,“ řekl.

Osnard navrhl Spolek pro kulturní a památkovou péči. „Vy máte rád staré budovy?“ zeptal se ho tajemník, jako by se obával, že by je Osnard mohl vyhodit do povětří. „Zbožňuju je. Jsem do nich blázen.“

„Pochopitelně.“

Roztřesenými konečky prstů nadzdvihl tajemník roh desek a nakoukl do spisu.

„Myslím, že by vás mohli přijmout. Máte špatnou pověst. Ale jisté osobité kouzlo. Umíte cizí jazyk, pokud se jim bude španělština líbit. Řekl bych, že za to nic nedáte, když to u nich zkusíte.“

„U památkářů?“

„Ne, kdepak. U špionů. Prosím, odneste si to někam, kde není moc světla, a vyplňte to neviditelným inkoustem.“

* * *

Osnard našel svůj svatý grál. Tohle byla konečně jeho pravá anglická církev, jeho prohnilá pevnost s velmi příjemným rozpočtem. Tady byly vyslyšeny ty nejintimnější modlitby celého národa, opatrované jako v muzeu. Vyskytovali se zde skeptikové, snílkové, fanatici i šílení opatové. A spousta peněz, aby vůbec mohli fungovat.

Jeho odvedení nebyla zdaleka předem hotová věc. Tohle byla nová, zeštíhlená tajná služba, nezatížená minulostí, naprosto demokratická v té krásné toryovské tradici, kdy jsou muži a ženy spravedlivě vybíráni ze všech společenských vrstev bílých, na soukromých školách vzdělaných maloměšťáků. A Osnard byl pečlivě vybrán jako všichni ostatní:

„Tahle smutná záležitost s vaším bratrem Lindsayem – to, že si sáhl na život – jak myslíte, že vás to ovlivnilo?“ zeptal se ho špionážní byrokrat s vpadlýma očima, zatímco se za nablýskaným stolem hrůzostrašně svíjel.

Osnard neměl Lindsayho nikdy rád. Nasadil statečný výraz.

„Byla to velká rána,“ řekl.

„V jakém smyslu?“ Opět to svíjení.

„Začnete se ptát, co má v životě cenu. Na čem vám záleží. Čeho se máte na tomhle světě držet.“

„Takže – dejme tomu, že se to týká i vás – vy byste se rád přidržel tajné služby?“

„Nepochybně.“

„Ale nemáte pocit – když jste procestoval celou zeměkouli – vaše rodina bydlí ve všech koutech světa – máte různé pasy – že jste pro toto povolání, řekněme, příliš neanglický? Že jste spíše světoobčanem, a nikoliv jedním z nás?“

Patriotismus bylo ožehavé téma. Jak se s ním Osnard vyrovná? Bude reagovat dotčeně? Neomaleně? Nebo – což by bylo úplně nejhorší – bude apelovat na city? Nemuseli mít obavy. On po nich pouze chtěl prostor pro svou amorálnost.

„Zubní kartáček nechávám vždycky v Anglii,“ odpověděl a vysloužil si uvolněný smích.

Začínal chápat pravidla hry. Nezáleželo na tom, co říká, ale jak to říká. Umí ten chlapec myslet samostatně? Jak snadno se nechá vyvést z rovnováhy? Umí jednat s lidmi, má strach, umí přesvědčit? Může si něco jiného myslet a něco jiného říkat? Může lhát a přitom vědět, že je to lež?

„Procházeli jsme se vaším seznamem ‚významných druhých‘ za posledních pět let, mladý pane Osnarde,“ řekl vousatý Skot a přimhouřil oči, což mu dodávalo ještě větší lišáckosti. „Je to, ehm, docela dlouhý seznam“ – srknutí přes zuby – „na tak poměrně krátký život.“

Následoval smích, ke kterému se Osnard připojil, ale ne příliš srdečně.

„Myslím, že milostné aféry se dají nejlépe zhodnotit podle toho, jak končí,“ odpověděl s rozkošnou skromností. „A v mém případě většina z nich skončila celkem dobře.“

„A ty ostatní?“

„No proboha, všichni jsme se párkrát probudili ve špatný posteli, ne?“

Vzhledem k tomu, že něco takového bylo pro těch šest lidí kolem stolu očividně nepravděpodobné, a zvlášť pro toho vousáče, který se ho ptal, Osnard si vysloužil další, opatrnější smích.

„Vy jste rodina, věděl jste to?“ řekl personální šéf, když mu při gratulaci potřásal pravicí.

„No, teď už asi ano,“ řekl Osnard.

„Ne, ne, stará rodina. Jedna teta, jeden bratranec. Nebo jste to vážně nevěděl?“

K velké radosti personálního šéfa to nevěděl. A když slyšel, co byli zač, zmocnil se ho uvnitř bouřlivý smích, který na poslední chvíli dokázal převést do roztomilého úšklebku vyjadřujícího úžas.

„Mé jméno je Luxmore,“ řekl vousatý Skot a podal mu ruku velmi podobným způsobem, jako to udělal personální šéf. „Mám na starosti Pyrenejský poloostrov a Jižní Ameriku a ještě pár dalších spřízněných míst. Možná o mně také uslyšíte v souvislosti s jistou drobnou záležitostí na Falklandech. Vyhledám vás hned, jakmile projdete základním výcvikem, mladý pane Osnarde.“

„Nemůžu se dočkat, pane,“ řekl Osnard nadšeně.

* * *

„Panama, mladý pane Osnarde“ – vykračuje dlouhými kroky sem a tam po svém modrém kovralu, luská prsty, šermuje rukama, nic nezůstává v klidu – „to je to správné místo pro mladého agenta s vaším talentem. Je to místo pro nás pro všechny, kdyby ti hlupáci na vládě viděli dál než na špičku vlastního nosu. Upozorňuji vás, že stejný problém jsme měli i s Falklandy. Dokud to tam neprasklo, nevěděli jsme vůbec nic.“

Rozlehlá Luxmorova kancelář je jen kousek od nebe. Skrze tónovaná tvrzená okna je vidět Westminsterský palác, jak se majestátně rozkládá na druhé straně Temže. Luxmore je postavou malý. Ani špičatá bradka a energická chůze mu na výšce nepřidávají. Je to starý muž ve světě mladých, a pokud by neběhal, je pravděpodobné, že by upadl. Alespoň to si myslí Osnard. Luxmore často prudce usrkává přes přední skotské zuby, jako kdyby měl neustále nějaký tvrdý bonbón v ústech.

„Ale děláme pokroky. Na naše dveře buší ministerstvo obchodu i Anglická banka. Ministerstvo zahraničí se zatím hysterii ubránilo, ale přesto vyjádřilo jisté znepokojení. Vzpomínám si, že vyjádřili stejný pocit, když jsem měl tu čest informovat je o záměrech generála Galtieriho ohledně Malvín, což byl samozřejmě chybný název.“

Osnard propadá beznaději.

„Ale, pane…“ namítá pečlivě vypilovaným hlasem horlivého nováčka, který si zde osvojil. „Ano, Andrewe?“

„Jaké jsou britské zájmy v Panamě? Nebo jsem tak hloupý?“

Luxmore je nadšen chlapcovou naivitou. Vychovávat mladé agenty až k jejich profesnímu vrcholu patřilo vždy mezi jeho nejoblíbenější činnosti.

„Žádné nejsou, Andrewe. V Panamě jakožto státu nemá Británie vůbec žádné zájmy,“ odpovídá s šibalským úsměvem.

„Pak ale…“

Pozvednutím ruky Luxmore žádá, aby Osnard mlčel. Mluví dále směrem k vlastnímu obrazu ve tvrzeném okně.

„Pokud ovšem svou otázku zformulujete poněkud jiným způsobem, mladý pane Osnarde, dostanete naprosto odlišnou odpověď. Ach, ano.“

„Jakým způsobem, pane?“

„Jaké jsou naše geopolitické zájmy v Panamě? Nad tím se zkuste zamyslet.“ Byl unesený. „Co je v našem životním zájmu? Kde je životní míza našeho vyspělého průmyslového státu nejvíce ohrožena? Když zaměříme svou pozornost na budoucí prosperitu těchto ostrovů, kde se podle vás sbíhají ty nejčernější bouřkové mraky, mladý pane Osnarde?“ Byl u vytržení. „Kde na zeměkouli vidíme další Hongkong žijící na dluh, kde vidíme další katastrofu na obzoru?“ Zřejmě na druhé straně řeky, kam byl upřen jeho vizionářský pohled. „Barbaři tlučou na vrata, mladý pane Osnarde. Dravci ze všech koutů světa krouží nad malou Panamou. A veliké hodiny odpočítávají poslední minuty, které zbývají do Armageddonu. Věnuje tomu pozornost naše vláda? Ne. Znovu si zacpává uši. Kdo získá ten největší poklad pro nové tisíciletí? Budou to Arabové? Nebo si již Japonci brousí své ‚katany‘? Samozřejmě že ano! Nebo to budou Číňané, „tygři“, latinskoamerické konzorcium financované miliardami dolarů z obchodů s drogami? Bude to Evropa bez nás?

Zase ti Němci, zase ti mazaní Francouzi? Británie to nebude, Andrewe. To mohu říct s jistotou. Kdepak. Není to naše polokoule. Není to náš průplav. V Panamě nemáme žádné zájmy. Panama – to jsou stojaté vody, mladý pane Osnarde. V Panamě chcípnul pes a teď se můžeme jít pořádně naobědvat!“

„Jsou šílení,“ zašeptá Osnard.

„Ne, nejsou. Mají pravdu. Není to náš píseček. Je to naše ‚Zápraží‘.“

Osnard chvíli nechápe, ale vzápětí celý ožívá. Zápraží! Kolikrát tenhle výraz při výcviku slyšel? Zápraží! Eldorádo každého britského tajného agenta! Moc a vliv na americkém zápraží! Ten zvláštní vztah znovu ožívá! Toužebně očekávaný návrat „Zlaté Éry“, kdy hoši ve tvídových oblecích z Yale a z Oxfordu sedávali pospolu v luxusních místnostech a spřádali své imperialistické fantazie! Luxmore opět zapomíná na Osnardovu přítomnost a mluví si dál pro sebe:

„Nejenom že Američané podepsali s Panamci naprosto neuváženou smlouvu – kde se všeho zbavili, děkujeme mockrát, pane Jimmy Cartere! – ale ještě ke všemu se ji chystají dodržet. Což v důsledku znamená, že hodlají nechat sami sebe a, co je horší, i svoje spojence ve vakuu. A naším úkolem bude toto vakuum vyplnit. Přesvědčit je, aby ho vyplnili. Ukázat jim, že jejich cesta je špatná. Získat zpět naše právoplatné místo v čele stolu. Je to ta nejstarší legenda, Andrewe. My jsme poslední z Římanů. My máme znalosti, ale světem vládnou oni.“ Nejprve potměšilý pohled směrem k Osnardovi, ale vzápětí i kontrolní pohled do rohů místnosti, pro případ, že by se sem nepozorován vplížil nějaký barbar. „Naším úkolem – vaším úkolem – bude poskytnout podklady, mladý pane Osnarde, argumenty a důkazy potřebné k tomu, aby naši američtí spojenci přišli k rozumu. Je vám to jasné?“

„Moc ne, pane.“

„To proto, že vám prozatím chybí velká vize. Ale vy ji získáte. Věřte mi, vy ji získáte.“

„Ano, pane.“

„K velké vizi, Andrewe, patří jisté další komponenty. Dobře provedená špionáž v terénu je jen jednou z nich. Rozený agent je člověk, který ví, co hledá, ještě předtím, než to našel. To si zapamatujte, mladý pane Osnarde.“

„Ano, pane.“

„Používá intuici. Provádí selekci. Poznává na vlastní kůži. Říká ‚ano‘ – nebo ‚ne‘ – ale neshltá všechno. Je dokonce – ve svém výběru – velmi náročný. Je to pro vás srozumitelné?“

„Obávám se, že ne, pane.“

„Nevadí. Protože až přijde ten správný čas, tak vám všechno – ne, všechno ne, ale něco ano – bude naprosto jasné.“

„Nemůžu se dočkat.“

„Musíte čekat. Trpělivost je také jednou z vlastností rozeného agenta. Musíte mít trpělivost Indiána. A také jeho šest smyslů. Musíte se naučit nahlížet za daleký horizont.“ Luxmore se odmlčí a měří si Osnarda svým zrakem, jako by přemýšlel, kolik mu toho ještě může říct.

„Andrewe.“

„Pane.“

„Díkybohu v tom nejsme sami.“

„To je dobře, pane.“

„Říkáte dobře. Kolik toho víte?“

„Jenom to, co mi říkáte. A to, co jsem si myslel již delší dobu.“

„Ve vašem výcviku vám o tom nic neříkali?“ Ale o čem, diví se Osnard. „Nic, pane.“

„O jistém přísně tajném orgánu s názvem Úřad pro plánování & aplikaci se nikdo nezmínil?“

„Ne, pane.“

„Vedeným Geoffem Cavendishem, mužem výjimečným pro své rozsáhlé vědomosti, ovládajícím umění získávání vlivu a nenásilné argumentace?“

„Ne, pane.“

„Mužem, který zná Američany jako nikdo jiný?“

„Ne, pane.“

„Žádná zmínka o novém hnutí, které nyní koluje tajnými kuloáry? O rozšíření základny tajné diplomacie? O snaze shromáždit kvalitní osobnosti ze všech sfér společenského života pod jednu tajnou vlajku?“

„Ne.“

„Aby ti, kteří se zasloužili o úspěchy tohoto státu, měli možnost ho také zachránit, ať už jsou to ministři, kapitáni průmyslu, tiskoví magnáti, bankéři, lodaři nebo muži a ženy velkého světa?“

„Ne.“

„Že bychom měli společně plánovat a po fázi plánování přejít k aplikaci našich plánů? A že od nynějška by měly morální ohledy v případech, kde by vnější zásah mohl zastavit úpadek, jít stranou? Nic takového?“

„Nic takového.“

„V tom případě musím držet jazyk za zuby, mladý pane Osnarde. A vy také. Zapomeňte na to, co jsem teď říkal.“

„Zapomenu, pane.“

Zpověď skončila a Luxmore se vrátil ke svým předchozím úvahám.

„Zajímá vůbec naše slavné ministerstvo zahraničí nebo velkomyslné liberály z Kongresu, že se Panamci neumějí starat ani o stánek s občerstvením, natož pak o největší bránu světového obchodu? Že jsou zkažení a požitkářští, zkorumpovaní natolik, že nejsou schopni jakékoliv akce?“ Prudce se otáčí, jako kdyby chtěl vyvrátit námitku, která zaznívá ze zadní části místnosti. „Komu se zaprodají, Andrewe? Kdo je koupí? Za co? A jaký to bude mít dopad na naše životní zájmy? Slovo katastrofální nepoužívám každý den, Andrewe.“

Osnardův samozvaný učitel a rádce má ještě jedno eso v rukávu a Osnard musí být při tom, protože většina z toho, co Luxmore dělá, je reálná pouze tehdy, pokud to sleduje jiná osoba. Zvedá zelený telefon, který ho spojuje s dalšími nesmrtelnými na vládní hoře Olymp ve Whitehallu, a nasazuje zároveň laškovný i důležitý výraz.

„Tugu!“ křičí radostně – a Osnardovi chvíli trvá, než mu dojde, že to slovo není rozkaz, ale přezdívka. „Pověz mi, Tugu, je to správná informace, že někteří členové Úřadu pro plánování & aplikaci budou mít příští čtvrtek malé setkání u jisté osoby doma? – Je to tak. Dobře, dobře. Moji špehové nejsou vždycky úplně přesní, hm, hm. Tugu, prokážeš mi tu čest a přijmeš ten den moje pozvání na oběd, abych tě mohl lépe připravit na tu zkoušku ohněm, cha, cha? A pokud by s námi mohl jít i přítel Geoff, nebudeš mít nic proti? Počkej, platit budu já, Tugu, na tom trvám. Poslyš, kde by to pro nás mohlo být nejpříjemnější? Myslel jsem, že někde trochu stranou. Raději se vyhneme obvyklým podnikům. Napadla mě jistá italská restaurace kousek od nábřeží – máš u sebe tužku, Tugu?“

A po celou dobu se otáčí na patě, stoupá si na špičky a zvedá pomalými pohyby kolena, aby náhodou nezakopl o telefonní kabel, který mu leží u nohou.

* * *

„Panama?“ vykřikl bodře personální šéf. „Jako první štace? Pro vás? A máte tam být úplně sám – ve vašem útlém věku? Aby vás všechny ty krásné panamské dívky mohly svádět? Drogy, prostitutky, špehové, gauneři? Scottie se musel zbláznit!“

Když se do sytosti pobavil, udělal přesně to, co Osnard celou tu dobu předpokládal. Převelel ho do Panamy. Osnardova nezkušenost nebyla překážkou. Jeho vyspělost v černém umění si prověřili již lektoři ve výcviku. Uměl cizí jazyk a pro potřeby špionáže byl bezúhonný.

„Musíte si najít hlavního informátora,“ upozorňoval ho personálního šéf. „Bohužel tam teď nikoho takového nemáme. Celou oblast jsme museli přenechat Američanům. Byli jsme hlupáci. Zprávy budete podávat přímo Luxmorovi, je to jasné? Dokud nedostanete jinou instrukci, tak do toho analytiky netahejte.“

* * *

Najděte nám bankéře, mladý pane Osnarde – srknutí přes skotské přední zuby schované ve vousech – takového, který se ve světě vyzná! Tihle moderní bankéři se umějí otáčet, už to není, jako to bývalo kdysi. Vzpomínám si, že během falklandského incidentu jsme několik takových měli v Buenos Aires.

Díky centrálnímu počítači, jehož existence je ostře popírána jak ze strany Westminsteru, tak ze strany Whitehallu, získává Osnard dlouhý seznam všech britských bankéřů v Panamě, ale nikoho, o kom by se dalo při bližším zkoumání prohlásit, že se ve světě vyzná.

Tak najděte nějakého zkušeného obchodního magnáta, mladý pane Osnarde – zamžourání bystrýma skotskýma očkama – takového, který má prsty všude!

Osnard si nechává vyjet seznam všech britských byznysmenů v Panamě, ale žádný z nich nemá prsty všude, ačkoliv by si to mnozí z nich přáli.

Tak najděte nějakého pisálka, mladý pane Osnarde. Novináři se mohou vyptávat, aniž by byli nápadní, mohou jít kamkoliv, riskovat! Určitě existuje alespoň jeden slušný novinář. Vyhledejte ho a přiveďte ho za mnou, co nejdříve, prosím!

Osnard získává seznam všech britských žurnalistů, o kterých je známo, že v Panamě několikrát byli a že umí španělsky. Jistý dobře vykrmený muž s knírkem a motýlkem se zdá být přístupný. Jmenuje se Hector Pride a píše pro neznámý anglicky psaný měsíčník s názvem The Latino vydávaný na Kostarice. Jeho otec je exportérem vína z Toleda.

Přesně takového člověka potřebujeme, mladý pane Osnarde! – divoce pobíhá po koberci – Naverbujte ho. Kupte ho. Peníze nehrají roli. Mám to potvrzeno z vyšších míst.

V přestrojení za vědeckého pracovníka ministerstva zahraničí a pod falešným jménem pozve Osnard Hectora Prida na oběd k Simpsonovi a utratí dvakrát tolik, než kolik mu Luxmore pro tuto příležitost povolil. Pride, jako většina jeho kolegů, hodně mluví, jí a pije, ale jen neochotně naslouchá. Osnard s položením otázky čeká až do moučníku a pak až do gorgonzoly, ovšem tou dobou již Pridovi evidentně dochází trpělivost a k Osnardovu zděšení přerušuje jeho monolog o vlivu incké kultury na současné peruánské myšlení a vybuchuje v oplzlý smích.

„Proč mě nepozvete rovnou do postele?“ zařve, což upoutá stolovníky na všech stranách. „Co je na mně špatnýho? Vy máte holku v taxíku, že jo? Tak jí běžte strkat ruku pod její sukni!“

Vychází najevo, že Pride pracuje pro nenáviděnou sestřičku britských tajných služeb, která také vlastní jeho časopis.

„Ještě je tu ten Pendel, o kterém jsem vám říkal,“ připomíná Osnard Luxmorovi, využívaje jeho zoufalství. „Ten, co má manželku v Komisi pro Panamský průplav. Nemůžu se zbavit dojmu, že jsou ideální.“

* * *

Přemýšlel o tom ve dne v noci a o nikom jiném ani neuvažoval. Štěstí přeje připraveným. Vyžádal si Pendelův trestní rejstřík, hloubal nad Pendelovými fotografiemi z vězení – pohledy zepředu i ze stran – studoval jeho výpovědi pro policii, i když většina z nich byla očividně vykonstruována jeho posluchači, pročítal posudky psychiatrů a sociálních kurátorů, záznamy o jeho chování ve vězení, vyhledal co největší množství informací o Louise a o subtilním, vnitřním světě „Zonianů“. Jako nějaký okultní věštec se otevřel Pendelovým duševním vlnám a vibracím. Studoval ho natolik soustředěně, jako by byl proutkařem, který prozkoumává mapu nepropustné džungle v místech, kde mělo zmizet ztracené letadlo: Já si pro tebe přijdu; vím, kdo jsi; jen si na mě počkej; štěstí přeje připraveným.

* * *

Luxmore pochybuje. Před týdnem prohlásil, že tento Pendel není vhodný pro tak velkou misi, jakou má v plánu.

Jako můj hlavní informátor, Andrewe? Jako tvůj informátor? V tak horkém křesle? Nějaký krejčí? Páni nahoře by se nám vysmáli!

A když na něj Osnard znovu naléhá, tentokrát po obědě, kdy je Luxmore v poněkud velkorysejším rozpoložení:

Snažím se nebýt předpojatý, mladý pane Osnarde, a vážím si vašeho úsudku, ale tihle hoši z East Endu vám nakonec vrazí dýku do zad. Mají to v krvi. Dobrotivý bože, ještě na tom nejsme tak špatně, abychom najímali kriminálníky!

Ale to se odehrálo před týdnem a panamské hodiny tikají stále hlasitěji.

„Víte, já myslím, že to možná bude náš člověk,“ prohlásí Luxmore se srknutím přes zuby, když listuje Pendelovým hutným spisem podruhé. „Bylo od nás rozumné, že jsme to nejprve zkoušeli jinde, ach ano. To páni nahoře určitě ocení“ – neuvěřitelné doznání mladého Pendela před policií na něj zapůsobilo, ke všemu se přiznal, nikoho jiného neobvinil – „ten chlap je prvotřídní materiál, když se mu podíváte na zoubek“ – srknutí – „ale budete ho muset ukočírovat, Andrewe. Tihle obchodníčci z East Endu vám toho napovídají až běda, myslíte, že to zvládnete?“

„Myslím, že ano, pane. Pokud mi tu a tam poskytnete nějakou tu radu.“

„To, že je to trestanec, je jenom dobře, vzhledem k tomu, že je to náš trestanec. A jeho žena bude nepochybně velkým přínosem“ – srknutí – „už teď jsme jednou nohou v Komisi pro Panamský průplav, můj ty bože. Navíc je to dcera amerického inženýra, Andrewe, v tom bych viděl jistou záruku. A je to křesťanka. Náš džentlmen z East Endu si uměl dobře vybrat. Je zřejmé, že nemají žádné náboženské bariéry, ehm. Osobní zájmy vždy silně v popředí, jako obvykle“ – srknutí – „Andrewe, vidím, jak se před námi na obloze začínají rýsovat konkrétní tvary. Jeho účty budete muset třikrát prověřit, to si zapište za uši. Bude uplácet kdekoho, bude mít tu správnou drzost, bude vynalézavý, ale zvládnete to s ním vy? Který z vás dvou bude mít navrch, to bude ten problém –“ mrknutí na Pendelův rodný list se jménem jeho matky, která od něj utekla – „tihle hoši moc dobře vědí, jak se lidem dostat až do kuchyně, o tom není pochyb, ach ano. A jak získat jejich majetek. Mám strach, že se ocitnete ve velmi ošemetné situaci. Vyrovnáte se s tím?“

„Já věřím, že ano.“

„Ano, Andrewe. Já rovněž. Je to tvrdý oříšek, ale je náš, v tom je to kouzlo. Je přizpůsobený místnímu prostředí, prošel vězením, zná odvrácenou stranu ulice“ – srknutí –“a zrovna tak slabé stránky lidské duše. Je v tom jisté riziko, které se mi zamlouvá. A myslím, že i pánům nahoře.“ Luxmore zaklapl spis a začal znovu chodit sem a tam, tentokrát ne podél, ale napříč místností. „Pokud nebudeme moci apelovat na jeho vlastenectví, můžeme ho trochu zastrašit a apelovat na jeho chamtivost. Teď vám něco povím o hlavních informátorech, Andy.“

„Buďte tak laskav, pane.“

„Může se stát, že si zvolíte špatného informátora, mladý pane Osnarde. Toho, i když postavíte před sejf a do jeho stupidního ucha mu šeptáte vstupní kód, tak se k vám stejně vrátí s prázdnýma rukama. Já to znám. Zažil jsem to. Jednoho takového jsme měli při falklandském konfliktu. Ale když je to dobrý informátor, tak ho můžete vysadit v poušti s páskou na očích a on vám do týdne vypátrá svůj cíl. Proč? Protože má zlodějský čuch –“ srknutí – „já jsem to zažil mockrát. To si pamatujte, Andy. Pokud člověk nemá tuhle vlastnost, tak nestojí za nic.“

„Budu si to pamatovat,“ říká Osnard.

„A já teď zavolám několika vlivným veřejným osobám, kteří jsou vázáni přísahou mlčenlivosti a jejichž jména by měla zůstat navždy utajena –“ srknutí – „myslete na průplav, Andrewe. Všechno se točí kolem průplavu.“ Zarazí se a položí sluchátko zpátky do vidlice. „To jim řeknu, Andrewe. Všechno se točí kolem průplavu. To bude naše heslo.“

„Rád bych se co nejdříve dozvěděl o Pendelově finanční situaci v Panamě. Pokud vydělává spoustu peněz…“

„Ano?“

„Tak mu jich budeme muset spoustu nabídnout, ne? Když nabídneme člověku, kterej vydělává čtvrt miliónu babek ročně, dalších pětadvacet tisíc, tak to pro něj asi moc velký pokušení nebude. Jestli mi rozumíte.“

„Takže?“ – hravě, aby ho přiměl k řeči.

„Víte, pane, chtěl jsem se zeptat, jestli by někdo z vašich přátel v City nemohl pod nějakou záminkou zavolat do Pendelovy banky a zjistit, jak na tom je.“

Luxmore už zvedá telefon a volnou rukou přejíždí po švu svých kalhot.

„Miriam, drahoušku. Sežeňte mi Geoffa Cavendishe. Pokud se vám to nepodaří, sežeňte Tuga. A Miriam – spěchá to.“

* * *

Uběhly další čtyři dny, než byl Osnard znovu předvolán. Pendelovy ubohé výpisy z účtů ležely na Luxmorově stole – díky Ramónu Ruddovi. Luxmore stál u okna jako socha a vychutnával si historickou chvíli.

„Přivlastňuje si manželčiny úspory, Andrewe. Do poslední pence. Je to lichvářství. Nikdy se mu nedokázali ubránit. Momentálně je prakticky bez prostředků.“

Čekal, až si Osnard ta čísla přečte.

„To znamená, že stálý plat je mu k ničemu,“ řekl Osnard, jehož cit pro finanční záležitosti byl na mnohem vyšší úrovni než u jeho nadřízeného.

„Ale jak to?“

„Šel by rovnou do kapsy jeho bankéři. Od začátku ho budeme muset zásobovat hotovými penězi.“

„Kolik máte na mysli?“

Osnard měl již jistou sumu vymyšlenou. Zdvojnásobil ji, neboť dobře věděl, že zvýšit by ji nemohl už nikdy. „Proboha, Andrewe. Tolik?“

„Mohlo by to být i víc, pane,“ řekl Osnard zachmuřeně. „Je až po uši v dluzích.“

Luxmorův zrak se odvrátil směrem k siluetě City a hledal zde útěchu. „Andrewe?“

„Pane?“

„Už jsem vám říkal, že k velké vizi patří jisté další komponenty.“

„Ano, pane.“

„Jednou z nich je úroveň. Neposílejte mi smetí. Žádné střepiny. Žádné ‚Tak, Scottie, tady máte hromadu kostí a uvidíte, co vám z nich analytici poskládají.‘ Rozumíte mi?“

„Moc ne, pane.“

„Zdejší analytici jsou idioti. Nechápou souvislosti. Nevidí, jak se před nimi na obloze rýsují konkrétní tvary. Co člověk zasel, to sklízí. Chápete mě? Velký špion předvídá dějinné události. Nemůžeme očekávat, že nějaká kancelářská myš z třetího patra, která si dělá starosti jen se svou hypotékou, bude mít smysl pro dějinné události. Že ano? Na dějinné události je zapotřebí člověk s velkou vizí. Nemám pravdu?“

„Udělám, co bude v mých silách, pane.“

„Doufám, že mě nezklamete, Andrewe.“

„Budu se snažit, pane.“

* * *

Ale pokud by se Luxmore v tu chvíli otočil, ke svému překvapení by zjistil, že Osnardovo chování postrádalo pokoru tónu, kterým promluvil. Triumfální úsměv prosvítil jeho nevinnou mladou tvář a v jeho očích se objevily jiskry hrabivosti. Poté, co si sbalil věci, prodal auto, odpřisáhl věrnost půl tuctu přítelkyň a vyřídil řadu dalších maličkostí spojených s jeho odjezdem, Andrew Osnard provedl opatření, které bychom u mladého Angličana, jenž se vydává sloužit své královně do cizí země, běžně neočekávali. Prostřednictvím vzdáleného příbuzného v Západní Indii si založil bankovní účet na Grand Caymanu, když se ještě předtím ujistil, že tato banka má pobočku v Panama City.

13. KAPITOLA

Osnard zaplatil taxíkáři v otlučeném pontiaku a vykročil do tmy. Trýznivé ticho a chabé osvětlení mu připomnělo výcvikové středisko. Koupal se v potu. V tomhle mizerném klimatu se potil neustále. Slipy se mu lepily v rozkroku. Košile na něm visela jako hadr na nádobí. Hrůza. Auta se zhasnutými světly se kolem něj sunula po mokré cestě. Vysoko zastřižené živé ploty zajišťovaly zvláštní soukromí. Dalo se do deště a opět přestalo. S taškou v ruce přešel napříč asfaltovým dvorkem. Šest stop vysoká, nahá Venuše, osvětlená odněkud z vnitřku své vaginy, vydávala bledý jas. Zakopl o květináč, zaklel, tentokrát španělsky, a došel k řadě garáží s umělohmotnými třásněmi, které visely přes každý vchod a jejichž čísla byla nasvícena skomírajícími žárovkami ve tvaru svíček. Když se dostal k číslu osm, protáhl se podél třásní a proklestil si cestu k červenému bodovému světlu na vzdálenější zdi a zmáčkl ho: fiktivní tlačítko. Bezpohlavní hlas na druhé straně mu poděkoval za návštěvu.

„Mám tu rezervaci na jméno Colombo.“

„Přejete si speciální pokoj, seňore Colombo?“

„Přeji si ten, který jsem si rezervoval. Na tři hodiny. Kolik to dělá?“

„Nechcete raději speciální, seňore Colombo? Divoký západ? Arabské noci? Tahiti? Je to jen o padesát dolarů dražší.“

„Ne.“

„Sto pět dolarů, prosím. Příjemnou zábavu.“

„Dejte mi účtenku na tři sta,“ řekl Osnard.

Zazněl bzučák a v úrovni jeho lokte se otevřela rozzářená poštovní schránka. Položil sto dvacet dolarů do jejího rudého otvoru a schránka se s klapnutím zavřela. Chvilka zdržení, dokud bankovky neprojely detektorem – spropitné bylo vzato na vědomí – a než byl vystaven falešný účet.

„Brzy nás navštivte znovu, seňore Colombo.“

Zpola ho oslepil záblesk bílého světla, u jeho nohou se objevila karmínová rohož na uvítanou a elektronické dveře se otevřely. Pach dezinfekce ho udeřil do nosu jako závan horkého vzduchu z trouby. Nepřítomná kapela začala vyhrávat „O Sole Mio“. Pot se z něho jen lil, očima zapátral po klimatizaci, ale v tom okamžiku zaslechl, jak se s cvaknutím spustila. Všude na stěnách a na stropě růžová zrcadla. Celý sbor Osnardů zírá jeden na druhého. Čelo postele se zrcadlem, bavlněný karmínový přehoz třpytící se ve světle, z kterého se mu zvedal žaludek. Laciná taška s toaletními potřebami obsahující hřeben, kartáček na zuby, tři prezervativy a dvě tabulky americké čokolády. Televizní obrazovka a na ní dvě matróny a pětačtyřicetiletý Hispánec s chlupatým zadkem, jak nazí dovádějí v přijímacím salóně. Osnard hledal tlačítko, kterým by to mohl vypnout, ale kabel vedl přímo do zdi.

Kristepane. Typické.

Posadil se na postel, otevřel svůj ošoupaný kufřík a rozvalil se na pokrývce. Jeden svazek nového uhlového papíru, zabalený jako kancelářský papír místní výroby. Šest cívek mikrofilmu schovaných ve spreji proti hmyzu. Proč jen z ústředí chodí maskované pomůcky, které vypadají, jako by je nakoupili v ruském obchodě s vládními přebytky? Jeden miniaturní magnetofon, nijak nemaskovaný. Láhev skotské, sedm tisíc dolarů ve dvackách a padesátkách. Škoda, za chvíli budou pryč, ale stejně je to jen dotace.

Osnard vytáhl z kapsy Luxmorův čtyřstránkový telegram, v celé jeho nezničitelné kráse, a rozložil ho stránku vedle stránky, aby se mu lépe četl. Potom se posadil, zamračeně se na něj s otevřenou pusou zadíval a způsobem, za který by se nemuseli stydět ani herci ze Stanislavského školy, z něj vybíral určité pasáže, učil se je zpaměti a zároveň s nimi polemizoval: „Tohle mu řeknu, ale jinak, o tomhle vůbec mluvit nebudu a tohle udělám po svém, ne jak chce on.“ Vstal, složil čtyři strany telegramu zpátky do kapsy a usadil se doprostřed pokoje. Zaslechl zaklapnutí dvířek a pomyslel si – „džíp“. Pak se zaposlouchal do blížících se kroků a zatímco ho napadlo – zatraceně, chodí jak nějaký číšník – pokoušel se zachytit zvuky, které nemusely být zrovna přátelské. Co když mě Harry prodal? Nepřivedl sem pár hromotluků, aby mě zatkli? Samozřejmě že ne, ale ve výcviku nám říkali, že mít obavy je rozumné, a tak je mám. Zaklepání na dveře: třikrát rychle za sebou a po chvíli ještě jednou. Osnard otočil zámkem a pootevřel dveře. Na prahu stál Pendel a v rukou svíral luxusní kabelu.

„Můj ty bože, co to tady provádějí, Andy? Připomíná mi to Tři Toliniovy bratry v cirkusu Bertrama Millse, kam mě brával strýček Benny.“

„Kristepane!“ zaklel Osnard a vtáhl ho do pokoje. „Ta tvoje zatracená taška je celá polepená cedulkami firmy P & B.“

* * *

Nebyla tu židle, tak se posadili na postel. Pendel měl na soběpanabrisu. Před týdnem se Osnardovi svěřil, že z panabrisy by měl smrt: pěkná, elegantní a pohodlná, Andy, a stojí padesát dolarů, nevím, proč se vůbec obtěžuju. Osnard přešel k rutině. Tohle nebylo ani v nejmenším setkání krejčího se svým zákazníkem. Tohle byla kompletní služba zákazníkovi na vzdálenost dvaceti pěti tisíc mil, vedená přesně podle klasické špionážní příručky.

„Měl jsi potíže se sem dostat?“

„Díky, Andy, všechno v pohodě. A co ty?“

„Máš nějaký materiály, kterým by bylo líp u mě?“

Pendel zašátral v kapse své panabrisy, vytáhl ozdobný zapalovač, zapátral po minci, odšrouboval dno zapalovače, vyklepal z něj černý váleček a ten mu přes postel podal.

„Bohužel jich je tam jenom dvanáct, Andy, ale myslel jsem, že je to koneckonců jedno. Za mých časů jsme čekali, dokud se nedofotil celý film, než jsme ho dali vyvolat.“

„Nikdo tě nepoznal nebo nesledoval? Motorka? Auto? Někdo, kdo se ti nezdál?“

Pendel zavrtěl hlavou.

„Co uděláš, když nás někdo vyruší?“

„Vysvětlování nechám na tobě, Andy. Při nejbližší příležitosti odjedu a svým informátorům doporučím, ať se stáhnou do ústraní nebo si vyjedou na dovolenou do zahraničí, a ty budeš čekat, dokud se s tebou nespojím – až se obnoví normální provoz.“

„Jak?“

„Nouzový postup. Z telefonní budky do jiné budky, ve smluvených časech.“

Osnard vybídl Pendela, aby mu ty smluvené časy zopakoval.

„Co když to nepůjde?“

„Tak je tu pořád obchod, ne, Andy? Nějak jsme se zdrželi se zkoušením tvého tvídového saka, což nám zaručuje železné alibi. Je to bomba,“ dodal. „Jestli se sako povede, poznám už při stříhání.“

„Kolik dopisů jsi mi poslal od poslední schůzky?“

„Jenom tři, Andy. To je všechno, co se za tu dobu dalo stihnout. Obchod vzkvétá, to bys nevěřil. Ten nový klub vylepšil mou obchodní bilanci.“

„Co to bylo?“

„Dvě faktury a pozvánka na ukázku nových atrakcí v butiku. Vyšlo to dobře, ne? Dělá mi to starosti.“

„Budeš asi muset víc přitlačit. Občas se písmo ztrácí. Používáš pero nebo tužku?“

„Tužku, Andy, jak jsi mi řekl.“

Osnard zalovil na dně svého kufříku a vytáhl obyčejnou dřevěnou tužku. „Příště to zkus s tímhle. Tvrdost 2H. Vyjde to líp.“

Na obrazovce se ženy přestaly věnovat muži a teď se uspokojovaly navzájem.

* * *

Materiál. Osnard podal Pendelovi sprej proti hmyzu obsahující rezervní kazety filmu. Pendel jím zatřásl, stlačil vršek a s uspokojením se ušklíbl, když zjistil, že je funkční. Pendel vyjádřil obavu o životnost uhlového papíru, co když ztratí svůj lesk nebo tak něco, Andy? Osnard mu pro jistotu podal novou sadu a nařídil mu, aby se zbavil všeho, co mu ze staré zásilky zbylo.

Síť informátorů. Osnard chtěl slyšet, jakého pokroku dosáhly jednotlivé zdroje, a zaznamenat to do svého bloku. Zdroj Sabina, Martino slavné dílo a její druhé já, disidentka a studentka politologie, odpovědná za tajné kádry Maoistů z El Chodila, požadovala novou tiskárnu. Ta stará už byla nefunkční. Odhadované náklady pět tisíc dolarů, nebo snad Andy ví, jak se dostat k nějaké levnější?

„Koupí si vlastní,“ nařídil stručně Osnard a zapsal si „tiskárna“ a „deset tisíc dolarů“. „Drž si ji od těla. Pořád si myslí, že prodává informace Yankeeům?“

„Ano, Andy, to by jí to musel říct Sebastian.“

Sebastian, další Martin výtvor, byl Sabinin milenec, zahořklý obhájce chudiny a bývalý antinoriegovský aktivista, který díky své zchudlé klientele obstarával klepy z první ruky o takových raritách, jako byl například život panamské muslimské komunity.

„Co je s Alfa Betou?“ zeptal se Osnard.

Zdroj Beta byl Pendelův vlastní: člen Komise Národního shromáždění pro záležitosti průplavu a příležitostný burzovní makléř. Betina tetička Alfa byla sekretářka v Panamské obchodní komoře. V Panamě má každý někde nějakou užitečnou tetičku.

„Beta vyrazil na venkov do svého volebního okresu, Andy, proto o něm teď není slyšet. Ale ve čtvrtek má schůzi Panamské obchodní a průmyslové komory a v pátek večeří s viceprezidentem, takže se určitě nějakých informací dočkáš. Londýnu se jeho poslední zpráva líbila, ne? Občas mívá dojem, že si ho dostatečně neváží.“

„Ušlo to. Prozatím.“

„Beta se vyptával, jestli jste už poslali prémie.“

Zdálo se, že to Osnarda překvapilo, neboť si udělal poznámku, načmáral sumu a pak ji zakroužkoval.

„Dám ti vědět příště,“ oznamoval. „Co je s Markem?“

„Marco je to, čemu já říkám tutovka, Andy. Strávili jsme spolu večer ve městě, seznámil jsem se s jeho ženou, vyvenčili jsme společně jeho psa a povídali si o rodinách.“

„Kdy se chystáš nadhodit otázku?“

„Příští týden, Andy, když budu mít náladu.“

„No, měl bys ji mít. Počáteční plat pět stovek týdně, po třech měsících se může částka změnit, platí se předem. Prémie pět tisíc v hotovosti, když podepíše spolupráci.“

„Pro Marka?“

„Pro tebe, ty osle,“ rozčiloval se Osnard, podávaje mu sklenku skotské ve všech růžových zrcadlech najednou.

* * *

Osnard vysílal signály, které vysílají lidé v nadřazeném postavení, když se chystají říct něco nepříjemného. Na jeho poddajných rysech se usadil výraz nespokojenosti a dál se mračil na souložící akrobaty na televizní obrazovce.

„Vypadáš dnes velmi spokojeně,“ začal vyčítavě.

„Díky, Andy, vděčím za to tobě a Londýnu.“

„Máš štěstí, že tu půjčku máš. Nemám pravdu? Říkám, nemám pravdu!“

„Andy, děkuji za to Stvořiteli každý den a skutečnost, že se mi ji daří splácet, mi vlévá sílu do žil. Je snad něco v nepořádku?“

Osnard předpokládal, že by svému hlasu měl dodat přísný tón, ačkoliv do té doby vždy býval v opačné pozici, obvykle před tím, než dostal nakládačku.

„Popravdě řečeno, ano. V nepořádku je toho dost.“

„Ach, bože.“

„Obávám se, že Londýn je s tebou spokojen míň, než jak se zdáš být ty sám se sebou.“

„A proč, Andy?“

„Nic zvláštního. Vlastně vůbec nic zvláštního. Jen se shodli, že superšpion H. Pendel je přeplácený, neloajální, úplatný podvodníček dvou tváří.“

* * *

Pendelův úsměv pomalu, ale jistě zamrzl. Poklesla mu ramena a ruce, které měl až doposud opřené o postel, se poslušně svezly před jeho trup, čímž „dozorci“ naznačily, že od nich žádné nebezpečí nehrozí.

„Mají nějaký zvláštní důvod, Andy? Nebo to bylo spíš v obecnější rovině?“

„Navíc vůbec nejsou spokojeni s tím zatraceným Mickiem Abraxasem.“

Pendel prudce zvedl hlavu.

„Proč? Co Mickie udělal?“ dožadoval se odpovědi s nečekanou kuráží – tedy nečekanou pro něho. „Mickie v tom nejede,“ dodal útočně.

„Nejede v čem?“

„Mickie nic neudělal.“

„Ne. Neudělal nic. O to taky jde. Času na to měl dost. Kromě toho, že velkoryse přijal deset tisíc dolarů v hotovosti jako projev dobré vůle. Co jsi udělal ty? Taky nic. Zahloubaný Mickie hloubá dál nad svým pupkem.“ Jeho hlas nabyl ostrého sarkasmu školáka. „A co jsem udělal já? Vyplatil jsem ti velmi příjemnou prémii za produktivitu – vtip – což prostou řečí znamená naverbování obzvlášť neproduktivního zdroje, to jest pana M. Abraxase, vraha tyranů a zastánce chudých. Londýn se může smíchy potrhat. Přemýšlejí nad tím, jestli jejich agent – já – je tak natvrdlý nebo natolik naivní, že se zapletl s línými a chamtivými žraloky, jako je M. Abraxas a ty.“

Osnard vedl svou tirádu naprázdno. Místo toho, aby se Pendel „drukenoval“, naplno vychutnával uvolněnost svého těla, což naznačovalo, že vše, čeho se obával, bylo již minulostí, a že vše, s čím se teď museli vyrovnávat, bylo ve srovnání s jeho nočními můrami maličkostí. Jeho ruce se vrátily do původní polohy, přehodil si nohu přes nohu a opřel se o čelo postele.

„Takže, co Londýn navrhuje, abychom s ním udělali, řekli ti to, Andy?“ vyptával se dojemně.

* * *

V návalu rozhořčení Osnard opustil svůj zastrašující tón.

„Pláče nad svými čestnými dluhy. A co jeho čestný dluhy vůči nám! Vodí nás za nos – ‚dneska vám to neřeknu, možná příští měsíc‘ – dělá nám chutě ohledně spiknutí, který neexistuje, pár studentů, se kterýma může mluvit jen on, pár rybářů, kteří budou mluvit jen se studenty, bia bia bia. Kčertu, kdo si myslí, že je, prokristapána? Za co nás sakra má? Za idioty?“

„To je ta jeho loajalita, Andy. Má tajné zdroje, stejně jako ty. Musí od všech těch lidí dostat souhlas.“

„Do hajzlu s jeho loajalitou! Na jeho loajalitu čekáme tři tejdny. Jestli je tak loajální, nikdy by ti nic nevyzvonil o svým hnutí. Ale on to udělal. Takže ho máš v hrsti. A když máš v naší branži někoho v hrsti, tak s tím něco uděláš. Nenecháš všechny čekat na odpověď o smyslu života jen proto, že nějaká altruistická opilecká troska potřebuje tři tejdny k tomu, aby od svýho kámoše získala svolení ti to říct.“

„Tak co budeš dělat, Andy?“ zeptal se tiše Pendel.

„Řeknu ti přesně, co uděláš ty,“ vybuchl a na tvář si znovu nasadil přísnou masku. „Zajdeš za tím mizerou Abraxasem a řekneš: ‚Mickie. Nechci ti to takhle vpálit. Ale můj bláznivej mecenáš už nebude čekat. Takže jestli se nechceš vrátit do panamský basy, odkud jsi přišel, na základě obvinění ze spiknutí s neznámými osobami, ať už se kčertu chtějí spiknout proti čemukoliv, vybal to. Když to vybalíš, čeká na tebe fůra peněz, když ne, tak moc tvrdá postel v moc malý místnosti.‘ Je v tý láhvi voda?“

„Ano, Andy, myslím, že je. Určitě se rád napiješ.“

Pendel mu podal láhev, poskytnutou vedením hotelu pro resuscitaci vyčerpaných zákazníků. Osnard se napil, hřbetem ruky si nejprve otřel rty a pak svým tlustým ukazováčkem i hrdlo láhve. Potom láhev podal zpátky Pendelovi. Bylo mu zle, ale nebyl to ten druh nevolnosti, který by spravila voda. Mělo to spíš něco společného s vězeňskou soudržností k jeho spoluvězni Abraxasovi a Osnardovým návrhem, jenž ji znesvětil. A Pendel by se teď ze všeho nejmíň na světě chtěl napít z láhve, na které ulpěly Osnardovy sliny.

„Jenom střípky, střípky, střípky,“ stěžoval si Osnard, stále ještě na koni. „Co se z nich dá poskládat? Žvásty. Zítra mám schůzku. Počkej a uvidíš. Chybí nám velká vize, Harry. Taková, která vždycky čeká někde za rohem. Londýn to chce hned. Už nemůžou dál čekat. A my taky ne. Chápeš to?“

„Docela jasně, Andy. Docela jasně.“

„No, dobře,“ řekl Osnard zdráhavým, napůl smířlivým tónem, který měl vzkřísit jejich dobrý vztah.

A od Abraxase přešel Osnard k tématu, které bylo Pendelovu srdci ještě bližší, jmenovitě k jeho ženě Louise.

* * *

„Delgado je na cestě k samotnýmu vrcholu, uvědomuješ si to?“ pronesl Osnard jakoby mimochodem. „Tisk z něj udělal absolutního šéfa Řídicího výboru průplavu. Kdyby se dostal ještě vejš, musela by mu už začít hořet ta jeho paruka.“

„Četl jsem o tom,“ řekl Pendel.

„Kde?“

„V novinách. Kde jinde?“

„V novinách?“

Teď byl na řadě Osnard, kdo měl udeřit na veselejší notu, Pendel se držel zpátky.

„Nebyla to nakonec Louisa, kdo ti to řekl?“

„Ne, dokud to nezveřejnili. To by ona neudělala.“

Nech na pokoji mýho kamaráda, říkaly Pendelovy oči, nech na pokoji mou ženu.

„A proč vlastně ne?“ zeptal se Osnard.

„Je diskrétní. Má smysl pro povinnost. Už jsem ti říkal.“

„Ví o naší dnešní schůzce?“

„Samozřejmě že ne. Za koho mě máš? Za blbce?“

„Ale tuší, že se něco děje, ne? Všimla si tvé změny životního stylu, nebo ne? Není slepá.“

„Rozšiřuju firmu. To je všechno, co ví a co potřebuje vědět.“

„Rozšiřovat firmu se dá různě, ne? A nemusí to vždycky znamenat dobrý zprávy. Zvlášť pro manželky.“

„Tohle jí nevadí.“

„Neměl jsem z ní takový dojem, Harry. Tam na Anytime Islandu. Přišlo mi, že mě v duchu drtí jako červa. Ne že bych si z toho něco dělal. Ze způsobu, jakým to dávala najevo. Ale chtěla vědět, jestli je to v tvým věku normální.“

„A co?“

„Že dvacet čtyři hodin denně vyhledáváš společnost všech ostatních kromě té její. A že pořád lítáš po městě.“

„Co jsi jí na to řekl?“

„Řekl jsem, ať počká, až mi bude čtyřicet, že jí pak dám vědět. Je to skvělá ženská, Harry.“

„Jo, to je. Tak se od ní drž dál.“

„Jen mě napadlo, že by byla šťastnější, kdybys jí pomohl trochu si to uspořádat v hlavě.“

„Má to uspořádaný až dost.“

„Jen si přeju, abychom se dostali blíž k prameni, nic víc.“

„K jakýmu prameni?“

„K prameni. Ke zdroji. Fontáně všeho vědění. K Delgadovi. A ona Mickiemu fandí. Obdivuje ho. Řekla mi to. Zbožňuje Delgada. Hnusí se jí myšlenka, že někdo průplav střelí pod rukou. Zdá se mi, že je to tutovka. Z mýho pohledu.“

Pendelovy oči znovu získaly výraz vězně, zachmuřený a uzamčený. Ale Osnardovi ušlo, že se Pendel uchýlil do svého vlastního hájemství, dávaje přednost hlasitému přemítání o Louise.

„Má k tomu vlohy jako málokdo, jestli chceš znát můj názor.“

„Kdo?“

„Cílem je průplav,“ přemýšlel Osnard. „Všechno se točí kolem průplavu. Je to jediná věc, na kterou je teď Londýn schopen myslet. Kdo ho dostane. Co s ním udělá. Celej Whitehall má zpocený ty svý proužkovaný kalhoty, aby zjistil, s kým Delgado mluví potmě za rohem.“ Reflexivně přivřel oči. „Úžasná žena. Jedna z nejlepších na světě. Pevná jako skála, stisk jako klíště, věrná až za hrob. Nádherný materiál.“

„Pro co?“

Osnard nechal skotskou sklouznout do krku. „S trochou tvojí pomoci, když jí to správně podáš, vhodnými slovy, žádný problém,“ pokračoval rozvážně. „Žádný konkrétní činy. Nechceme po ní, aby položila bombu v Paláci Heronů, spala se studentama nebo jezdila na moře s rybářema. Stačí, když se bude dívat a poslouchat.“

„Na co se má dívat?“

„Nemusíš zmiňovat svýho kámoše, Andyho. Nezmínil ses o něm před Abraxasem, ani před ostatníma. Nezmiňuj se ani před ní. Zdůrazni manželské pouto, to bude nejlepší. Starou čest a poslušnost. Louisa ti bude předávat informace. Ty je potom předáš mně. Já je předhodím Londýnu. Jednoduchý.“

„Ona průplav miluje, Andy. Nezradí ho. Taková ona není.“

„Nezradí ho, ty osle! Zachrání ho, prokristapána! Ona si myslí, že slunce vychází z Delgadova zadku, co?“

„Je Američanka, Andy. Váží si Delgada, ale taky miluje Ameriku.“

„Nezradí ani Ameriku, proboha! Strýček Sam bude dál makat do úmoru. Nechá svoje vojáky na místě. A dál si udrží základny. Co víc si může přát? Pomůže Delgadovi zachránit průplav před zločinci, pomůže Americe tím, že nám řekne, co Panamci zvorali, a to bude jenom o důvod navíc, aby tady americký jednotky zůstaly. Ty mluvíš? Neslyšel jsem tě.“

Pendel skutečně promluvil, ale jeho hlas byl natolik zlomený, že byl sotva slyšet. Tak se stejně jako Osnard narovnal a zkusil to znovu.

„Myslím, že bych se tě měl zeptat, jakou cena má Louisa na volném trhu, Andy.“

Osnard tuto praktickou otázku uvítal. Sám ji chtěl později nadnést.

„Stejnou jako ty, Harry. Fifty-fifty,“ pronesl srdečně. „Stejný základ, stejné prémie. To je pro mě absolutní zásada. Ženský jsou stejně dobrý jako my. Dokonce lepší. Zrovna včera jsem to říkal Londýnu. Stejný plat, jinak nic. Tvou odměnu můžeme zdvojnásobit. Jednou nohou v Tichý Opozici, druhou na straně průplavu. Na zdraví.“

V televizi už běžel jiný film. Zatímco dvě honačky právě svlékaly kovboje uprostřed kaňonu, uvázaní koně odvraceli svéhlavý pryč.

* * *

Pendel mluvil jako ze spánku, pomalu a mechanicky, spíš k sobě než k Osnardovi.

„Nikdy to neudělá.“

„Proč ne?“

„Má svoje zásady.“

„Tak je koupíme.“

„Nejsou na prodej. Je jako její matka. Čím větší na ni vytváříš nátlak, tím víc se zatvrdí.“

„Proč vytvářet nátlak? Proč ji nenechat, ať do toho skočí z vlastní vůle?“

„Dobrej vtip.“

Osnard začal být bombastický. Vymrštil jednu ruku a druhou sevřel na prsou.

„Jsem hrdina, Louiso! Dávám ti příležitost! Pochoduj po mém boku! Přidej se ke křížové výpravě! Zachraň průplav! Zachraň Delgada! Odzvoníme korupci! Nemám to s ní zkusit místo tebe?“

„Ne. Ani by nebylo moudrý to zkoušet.“

„Proč ne?“

„Upřímně řečeno, nemá Angličany ráda. Mě snese, protože jsem z přijatelný rodiny. Ale co se týče anglických horních vrstev, inklinuje k názoru svého otce, že je to bez výjimky banda licoměrnejch parchantů, který si neberou servítky vůbec s ničím.“

„Myslel jsem, že jsem na ni udělal dojem.“

„Navíc by nedonášela na svýho šéfa. Nikdy.“

„Ani za slušnej balík drobnejch? Co?“

Ale z Pendelových úst stále vycházel mechanický hlas: „Peníze jí nic neříkají, díky. Myslí si, že už tak máme dost, navíc u ní převládá názor, že peníze jsou zlo a měly by se zakázat.“

„Tak její plat budeme vyplácet jejímu milovanému manžílkovi. Hotově. Není třeba to odepisovat z půjčky. Ty to budeš dělat pro peníze, ona z dobrý vůle. Nemusí se to dozvědět.“

Jenže Pendel na štástný obrázek špionážního páru nijak nezareagoval. Jeho kamenná tvář zírala do zdi, připravená na pár let v base.

* * *

Na obrazovce ležel kovboj na zádech na koňské houni. Honačky, které si na sobě nechaly jen klobouk a boty, stály nad ním, jako by přemýšlely, jak ho do ní mají zabalit. Ale Osnard byl příliš zaměstnán pátráním ve svém kufru, než aby si toho všiml, a Pendel se stále mračil do zdi.

„Kristepane, málem bych zapomněl,“ vykřikl Osnard.

Vytáhl svazek dolarů, pak další, dokud neleželo celých sedm tisíc na posteli mezi sprejem proti hmyzu, uhlovým papírem a cigaretovým zapalovačem.

„Prémie. Promiň to zpoždění. To ti klauni v bankovním oddělení.“

S obtížemi přenesl Pendel svůj pohled na postel.

„Nečekám prémii. Ani ostatní ne.“

„Ale ano. Sabina za pohotovost mezi staršími studenty, Alfa za Delgadovo soukromý obchodní jednání s Japončíky, Marco za prezidentovy pozdní noční schůzky. Bingo.“

Pendel zmateně kroutil hlavou.

„Tři tisíce pro Sabinu, tři pro Alfu, jeden pro Marka, sedm klacků dohromady,“ naléhal Osnard. „Přepočítej si to.“

„To není třeba.“

Osnard k němu přisunul příjmový doklad a kuličkové pero. „Deset klacků. Sedm pro ně a tři pro tvůj vdovský a sirotčí fond, jako obvykle.“

Něco hluboko uvnitř Pendela se zmohlo na podpis. Ale peníze nechal ležet na posteli, jen se na ně díval, ani se jich nedotkl, zatímco Osnard s lačnou slepotou znovu zahájil svou kampaň na získání Louisy, a Pendel se vrátil do temnoty svých skrytých myšlenek.

* * *

„Má ráda mořský pochoutky, ne?“

„Co to s tím má společného?“

„Nemáš nějakou restauraci, kam ji občas pozveš?“

„La Casa del Marisco. Krevety a platýz. Nikdy si nedá nic jiného.“

„Hezké stoly a daleko od sebe, co? Spousta soukromí.“

„Chodíme tam, když máme výročí nebo narozeniny.“

„Zvláštní stůl?“

„V rohu u okna.“

Osnard si zahrál na něžného manžela, nadzdvihl obočí, hlavu pohodlně zabořenou v opěradle. „‚Musím ti něco říct, drahoušku. Myslím, že je na čase, abys to věděla. Státní služba. Předávám pravdivé informace lidem, kteří s tím mohou něco udělat.‘ To by šlo, ne?“

„Možná. Na Brightonském molu.“

„‚Aby tvůj otec mohl klidně odpočívat v hrobě. I tvá matka. Pro tvoje ideály. Mickieho ideály. A moje taky, i když jsem je z bezpečnostních důvodů musel držet pod pokličkou‘.“

„A co jí řeknu o dětech?“

„Je to pro jejich budoucnost.“

„To budou mít skvělou budoucnost, když budeme oba sedět v lapáku. Viděl jsi ty ruce vystrčené z oken, ne? Jednou jsem je počítal. To člověk dělá, když už jednou seděl. Dvacet čtyři v jednom okně a v každý cele je jedno okno.“

Osnard vzdychl, jako by mu to ublížilo víc než Pendelovi.

„Nutíš mě, abych přitvrdil, Harry.“

„Já tě nenutím. Nikdo tě nenutí.“

„Nechci ti takhle ubližovat, Harry.“

„Tak to nedělej.“

„Pokoušel jsem se ti to naznačit jemně, Harry. Nevyšlo to, tak ti to řeknu polopatě.“

„To nemusíš, ty ne.“

„Ve svazku jsou obě vaše jména. Tvoje a Louisy. Jste ve stejný kaši. Vy se chcete z toho svazku dostat – obchodovat a farmařit – a Londýn chce od obou solidní příspěvek. Jestli ho nedostane, jejich láska zatrpkne, zavřou přívod peněz a budeš na kraji propasti. Obchod, farma, golfový kluby, džíp, děti, úplná katastrofa.“

Pendel pomalu zvedl hlavu, jako by potřeboval trochu času, než soudcův rozsudek plně pronikl do jeho vědomí.

„To je vydírání, ne, Andy?“

„Neviditelná ruka trhu, chlapče.“

Pendel zvolna povstal a zůstal ve strnulém postoji, nohy u sebe, hlavu skloněnou a zíral na bankovky na posteli. Poté je uklidil do obálky a obálku společně s uhlovým papírem a sprejem proti hmyzu zandal do tašky.

„Potřebuju pár dní,“ pronesl s očima na podlaze. „Musím s ní promluvit.“

„Náprava je ve tvých rukou, Harry.“

Pendel se odšoural ke dveřím, hlavu sehnutou.

„Tak zatím, Harry. Čas i místo příští schůzky znáš. Měj se. Hodně štěstí.“

Pendel se zastavil, pak se váhavě otočil, jeho tvář neprozrazovala nic víc než pasivní souhlas s vlastním trestem.

„Tobě taky, Andy. A díky za prémii a whisky i za tvůj podnětný návrh ohledně Mickieho a mé ženy.“

„Potěšení je na mé straně, Harry.“

„A nezapomeň si přijít zkusit to tvídové sako. Je – jak já říkám – drsné, ale vkusné. Nejvyšší čas, abychom z tebe udělali nového člověka.“

* * *

O hodinu později, uzamčený v nejzazším koutě pancéřové komory, Osnard promlouval do předimenzovaného mikrofonu tajného telefonu a představoval si, jak se jeho slova znovu digitálně skládají u Luxmorova chlupatého ucha. V Londýně Luxmore ke svému stolu dorazil časně, aby stihl přijmout Osnardův hovor.

„Nejdřív jsem mu nabídl cukr a pak na něj vytáhl bič, pane,“ hlásil hlasem hrdiny, který si schovával pro svého nadřízeného. „Obávám se, že dost pádně. Ale pořád přešlapuje na místě. Ona to udělá, neudělá, možná. Neví nic určitě.“

„Kčertu s ním!“

„Měl jsem stejný pocit.“

„Takže vyčkává, jestli nedostane další peníze, hm?“

„Vypadá to tak.“

„Starýho psa novým kouskům nenaučíte, Andrewe.“

„Tvrdí, že potřebuje čas, aby ji umluvil.“

„Liška podšitá. Spíš čas k tomu, aby umluvil nás. Za kolik ji chce prodat, Andrewe? Na rovinu. Bože, od téhle chvíle ho budeme držet na uzdě!“

„O konkrétní částce se nezmínil, pane.“

„To se vsadím, že ne. Vyjednává. Drží nás za pačesy a ví to. Jaký je váš odhad? Vy toho chlápka znáte. Kolik to může být v nejhorším případě?“

Osnard se na chvíli odmlčel a pečlivě to zvažoval.

„Je tvrdý,“ řekl obezřetně.

„Vím, že je tvrdý! Takoví jsou všichni! Vy víte, že je tvrdý! Vědí to i páni nahoře. Ví to i Geoff. Jistí moji tajní investoři to vědí. Byl tvrdý už od začátku. A jak se budeme blížit k cíli, bude ještě tvrdší. Bože, kdybych věděl o lepším zdroji, skočil bych po něm! Během války o Falklandy jsme měli chlápka, který nás stál majlant a nedodal jedinou mizernou informaci.“

„Musíme ho platit podle výsledků.“

„Pokračujte.“

„Větší záloha ho přiměje jen k tomu, aby si dal pohov.“

„Naprosto souhlasím. Vysmál by se nám. Už jsou takoví. Vy ždímou nás a pak se smějou.“

„Na druhou stranu, větší prémie ho povzbudí. Bylo to na něm vidět už dřív a dneska se to jen potvrdilo.“

„Vážně?“

„Měl jste ho vidět, jak strkal ty peníze do kufru.“

„Ach, můj bože.“

„Musíme však uznat, že nám dodal Alfu, Betu a studenty, docílil toho, že Medvěd už s námi částečně spolupracuje, svým způsobem naverboval i Abraxase a naverboval Marka.“

„A my mu to taky všechno zaplatili. A pořádně. A co jsme za to do dnešního dne získali? Sliby. Drobty. ‚Počkejte si, až to přijde.‘ Je mi z toho zle, Andrewe. Zle.“

„Řekl jsem mu to dostatečně energicky, pokud se tak mohu vyjádřit, pane.“

Luxmorův hlas okamžitě změkl. „Jsem si jistý, že ano, Andrewe. Omlouvám se, pokud jsem snad naznačoval něco jiného. Pokračujte, prosím.“

„Můj osobní názor…“ pokračoval Osnard velmi ostýchavě –

„Jen ten se také počítá, Andrewe!“

„… je, že bychom ho měli dále stimulovat. Pokud dodá, zaplatíme. Stejné pravidlo platí, alespoň podle jeho slov, pokud dodá svou ženu.“

„Panenko skákává, Andrewe! Tohle vám řekl? On vám prodal vlastní ženu?“

„Ještě ne, ale je k mání.“

„Za dvacet let naší tajné služby, Andrewe. V celé její historii nevyměnil muž svoji ženu za zlato.“

Osnard míval pro hovor o penězích zvláštní tón hlasu – nižší výška a plynulejší strojový rytmus.

„Navrhuji, abychom mu stanovili stálou prémii za každý zdroj, který pro nás získá, včetně jeho ženy. Prémie se vypočítá jako poměrná část platu jeho zdroje. Pokud si zdroj vyslouží prémii, bude z ní mít svůj podíl.“

„Ještě navíc?“

„Přesně tak. Je tu ještě nevyřešená otázka, kolik by měla Sabina platit studentům.“

„Nerozmazlujte je, Andrewe! A co Abraxas?“

„Až, a pokud vůbec, Abraxasova organizace dodá informace o spiknutí, vyplatíme Pendelovi formou prémie stejnou provizi ve výši pětadvaceti procent z toho, co zaplatíme Abraxasovi a jeho skupině.“

Teď si chvilku mlčení vybral Luxmore.

„Slyšel jsem až, a pokud vůbec? Co to má přesně znamenat, Andrewe?“

„Promiňte, pane. Nemůžu si pomoct, ale mám dojem, že nás Abraxas vodí za nos. Nebo Pendel. Odpusťte. Je pozdě.“

„Andrewe.“

„Ano, pane.“

„Poslouchejte, Andrewe. Je to rozkaz. To spiknutí existuje. Neztrácejte elán jen proto, že jste unavený. Jistěže to spiknutí existuje. Vy tomu věříte, já tomu věřím. Jeden z nejlepších expertů na světě je o tom přesvědčen. Osobně. A hluboce. Nejlepší mozky na Fleet Street tomu věří nebo brzy uvěří. To spiknutí se chystá, připravuje ho úzký kruh panamské elity, soustřeďuje se kolem průplavu a my ho vypátráme! Andrewe?“ Náhlé znepokojení. „Andrewe!“

„Pane?“

„Scottie, jestli dovolíte. Toho pane už bylo dost. Máte klid v duši, Andrewe? Nebo jste pod tlakem? Cítíte se dobře? Dobrotivý bože, mám dojem, že jsem jako lidožrout, uprostřed toho všeho se vůbec nezajímám o vaše osobní blaho. V horních poschodích nejsem bez vlivu a i za řekou stále mé slovo platí. Rmoutí mě, když pilný a loajální mladík v těchto materialistických dobách nežádá nic pro sebe.“

Osnard se rozpačitě pousmál, tak jak se smějí pilní a loajální mladíci, když jsou v rozpacích.

„Stačila by trocha spánku, jestli mi ho povolíte.“

„Vyspěte se, Andrewe. Hned. Jak dlouho budete chtít. To je rozkaz. Potřebujeme vás.“

„Provedu, pane. Dobrou noc.“

„Dobré ráno, Andrewe. Myslím to vážně. A až se probudíte, uslyšíte to spiknutí opět jasně a zřetelně, bude vám v uchu rezonovat jako lovecký roh a vy vyskočíte z postele a vyrazíte ho hledat. Já to vím. Zažil jsem to. Také jsem ho slyšel. Šli jsme kvůli tomu do války.“

„Dobrou noc, pane.“

* * *

Ale den mladého a pilného špióna ještě nekončil. Hlášení piš, dokud je paměť čerstvá učili ho instruktoři. Vrátil se do pancéřové komory, odemkl ocelovou schránku, ke které znal kód jen on sám, a vytáhl z ní červenou knihu – rozměrem i hmotností připomínající lodní deník. Vrátil se do své kanceláře a položil ji na stůl k lampičce, hned vedle láhve skotské, svých poznámek a magnetofonu.

Dvě hodiny bez přestávky Osnard přepisoval, vybrušoval a přestavoval text, dokud nejnovější BUCHANův zpravodajský materiál neseděl přesně do puntíku. Lapidární tón, všudypřítomná nedůvěra, tu a tam přílišné pochybnosti dodaly textu nádech autenticity. Když byl konečně se svou prací spokojen, zatelefonoval svému šifrantovi Shepherdovi, urychleně ho povolal na velvyslanectví a podle zásady, že zprávy odesílané v nevhodnou hodinu jsou mnohem působivější než jejich denní bratříčci, mu předložil ručně zakódovaný, přísně tajný telegram k okamžitému odvysílání.

* * *

Osnard odjel, ovšem ne do svého bytu. Jel s určitým cílem, ale ten ležel nedefinován někde před ním. Tlustý svazek bankovek ho tlačil do levé prsní bradavky. Tak co udělám? Mihotavá světla, barevné fotografie nahých snědých dívek v ozdobných rámech, vývěsní štíty v několika jazycích oznamující EROTIKA, SEX – ŽIVĚ. Dobrá věc, ale dneska na to nemám náladu. Jel dál. Pasáci, dealeři, policajti, pár teploušů, všichni si chtějí vydělat. Uniformované tříčlenné vojenské hlídky. Minul klub Costa Brava s mladými čínskými šlapkami jako specialitou podniku. Pokračoval v jízdě, nechal se vést svými smysly, byl rád, když ho vedly. Pocítil náhlý impuls. Okus všechno, jiná možnost není. Kruci, jak můžete vědět, jestli něco opravdu chcete, dokud to nepoznáte? V myšlenkách se vrátil k Luxmorovi. Nejlepší expert na světě tomu věří… To musí být Ben Hatry. Luxmore se o tom jménu v Londýně párkrát zmínil. Vymýšlel na něj slovní hříčky. Benefiční fond, ha ha. Benevolentní tiskový magnát. Tohle jste neslyšel, mladý pane Osnarde. Hatryho jméno už nikdy nevyslovím. Srknutí přes zuby. Idiot.

Osnard zajel na druhou stranu ulice, narazil do obrubníku, vyhoupl se na něj a zaparkoval na chodníku. Jsem diplomat, kašlu na vás. Casino a klub, stálo na vývěsce, a na dveřích ZBRANĚ KE KONTROLE. Dva dvoumetroví vyhazovači v pláštích a kšiltovkách střežili vchod. Dívky v minisukních a síťových punčochách se vlnily pod červeným schodištěm. Tohle vypadá na podnik podle mýho gusta.

* * *

Bylo šest ráno.

„Kčertu s tebou, Andy Osnarde, vyděsil jsi mě,“ přiznala rozmrzele Fran, když lezl k ní do postele. „Co se ti ksakru stalo?“

„Utahala mě,“ odpověděl.

Ale jeho znovuzrození už bylo zjevné.

14. KAPITOLA

Běs, který se Pendela zmocnil při jeho odchodu z „tlačítkového“ příbytku lásky, ho neopustil, ani když vlezl do svého džípu, ani při nepříjemné jízdě domů rudým mlžným oparem, ani když se s tlukoucím srdcem položil na svoji stranu postele v Bethanii, a dokonce ani příštího rána a ani rána dalšího dne. „Potřebuju pár dní,“ zamumlal směrem k Osnardovi. Ale nebyly to dny, co počítal. Byly to roky. Byla to každá špatnost, ke které se kdy upsal. Každá urážka, kterou spolkl ve jménu lepších zítřků. Vždy se raději „zadrukenoval“, než aby způsobil to, čemu Benny říkal gevalt. Byl to každý výkřik, jež skončil v jeho hrdle těsně předtím, než měl být vypuštěn z úst. Byla to celoživotní dávka potlačené zuřivosti, přicházející bez pozvání mezi zástup postav, které – pro upřesnění – vystupovaly pod jménem Harry Pendel.

Vzburcovalo ho to jako jedno mocné zatroubení, které pod svůj prapor povolalo i všechny ostatní emoce. Láska, strach, rozhořčení i pomsta byly mezi prvními dobrovolníky. Zbortilo to chatrnou zídku, která v Pendelově duši oddělovala skutečnost od jeho představ. Říkalo mu to: „Dost!“ a „Zaútoč!“. Dezerce byla nepřípustná. Ale na co zaútočit? A čím?

Chceme si koupit tvého přítele, říká Osnard. A když to nepůjde, pošleme ho zpátky do vězení. Byl jsi někdy ve vězení, Pendele?

Ano. A Mickie taky. Viděl jsem ho tam. A sotva mě dokázal pozdravit.

Chceme si koupit tvou ženu, říká Osnard. A když to nepůjde, vyženeme ji na ulici a tvoje děti s ní. Žil jsi už někdy na ulici, Pendele?

Odtamtud pocházím.

Ty hrozby byly skutečné, nebyl to sen. Osnard mu držel pistoli u hlavy. Pravda, Pendel mu lhal, pokud lež byla to správné slovo. Říkal Osnardovi to, co chtěl slyšet, a zašel snad až příliš daleko, aby mu to poskytl, včetně toho, že si „tu a tam“ vymýšlel. Někteří lidé lžou, protože je to postrčí kupředu, cítí se pak statečnější nebo chytřejší, než všichni ti přízemní konformisté, kteří se plazí po břiše a říkají pravdu. To Pendel nedělal. Pendel lhal, aby vyhověl. Říkal ty správné věci ve správnou chvíli, i když ty správné věci měly často k pravdě daleko. Odolával nátlaku, dokud se z něj nevymanil, aby vůbec mohl odjet domů.

Jenže z Osnardova nátlaku se tak snadno vymanit nedokázal.

* * *

Pendel probíral svá obvyklá témata svým sebeobviňovacím způsobem. Jako zkušený sebemrskač si rval vlasy a povolával Boha za svědka svých výčitek svědomí. Jsem zničený! To je můj rozsudek! Jsem zase ve vězení! Celý život ve vězení! Nezáleží na tom, jestli jsem uvnitř nebo venku! A za všechno si můžu sám! Ale hněv ho neopouštěl. Aby se vystříhal Louisinu soucitnému křesťanství, uchýlil se k bázlivému jazyku Bennyho polozapomenutých pokusů o vykoupení, jako by velebil prázdný džbán ve Wink & Nod: Jsme ublížení, zkorumpovaní a zničení… jsme vinni, podvedli jsme… oloupili jsme, pomluvili… jsme zvrácení a dostali jsme se na scestí… byli jsme falešní… odcizili jsme se pravdě, a realita existuje jen v našich představách. Nalézáme útočiště v zábavě a hračkách. Hněv stále neustupoval. Následoval Pendela, ať šel kamkoliv, jako zlověstně se šklebící kočka. Dokonce i když se pustil do nemilosrdné historické analýzy svého opovrženíhodného chování od samého počátku až do dnešního dne, hněv obrátil svůj meč od jeho hrudi ven ke zvrácenostem jeho lidské existence.

* * *

Na Počátku bylo Rázné slovo, promlouval sám k sobě. Použil ho Andy, když vrazil do mého obchodu a nebylo možné se mu postavit na odpor, neboť to byl nátlak, který se týkal nejen „letních šatů“, ale také Arthura Braithwaita, jenž byl pro Louisu a děti ztělesněním Boha. Pravda, Braithwaite přísně vzato neexistoval. A proč by měl? Ne každý bůh musí existovat, aby odvedl svou práci.

A v důsledku výše uvedeného se ze mě stalo odposlouchávací zařízení. Tak jsem poslouchal. A pár věcí jsem i zaslechl. A co jsem neslyšel přímo, to jsem zaslechl ve své hlavě, což bylo jen přirozené, vzhledem k nátlaku, který vůči mně použili. Pracuji v sektoru služeb, tak sloužím. Co je na tom špatného? A potom tu bylo něco, co bych nazval rozkvětem na patřičnou úroveň, což znamenalo, že jsem začínal poslouchat více a lépe, protože při špionáži se naučíte jednu věc – je to stejné jako v obchodě nebo v sexu – musíte se zlepšovat, jinak to nikam nedotáhnete.

A tak jsem vstoupil někam, co by se dalo nazvat oblastí pozitivního slyšení, kde se lidem do úst vkládají jistá slova, která by řekli, kdyby je v tom okamžiku napadla. To ostatně dělají všichni. Navíc jsem ofotil pár útržků z Louisina kufříku, což jsem sice dělal nerad, ale Andy je chtěl, a zaplaťpánbůh, ty fotky se mu moc líbily. A nebyla to krádež. Jen jsem se díval. A jak já říkám, dívat se může každý. Ať už se zapalovačem v kapse nebo bez něj.

A co se stalo pak, byla pouze a výhradně Andyho chyba. Nikdy jsem ho k tomu nenabádal, ani jsem na to nepomyslel, dokud s tím sám nepřišel. Andy mě žádal, abych získal zdroje, a zdroj – to je ptáček, který má docela jiné peří než nevědomý informátor, vyžaduje to něco, čemu já říkám kvantový skok, pořádnou obměnu s ohledem na stav jeho duševního zdraví. Ale o zdrojích vám něco povím. Zdroje, jakmile je stvoříte, jsou velmi milí lidé, mnohem milejší než někteří z těch, které bych mohl jmenovat. Zdroje jsou tajná rodina, která vám ani neodmlouvá, ani nemá problémy, pokud jim je sami nepřidělíte. Zdroje přemění vaše přátele v to, čím téměř jsou, nebo čím by se rádi stali, ale jací by popravdě řečeno nikdy být nemohli. A nebo v to, čím by nechtěli být ani za nic, i když rozumově vzato by tím být mohli, vzhledem k tomu, jací jsou doopravdy.

Vezměte si například Sabinu – jíž byla Marta volnou předlohou, i když ne docela. Představte si průměrnou, vznětlivou studentku, která vyrábí bomby a která čeká na svou příležitost. Vezměte si Alfu a Betu i ostatní, kteří musejí z bezpečnostních důvodů zůstat beze jména. Vezměte si Mickieho s jeho Tichou Opozicí a s jeho Spiknutím, na které si Nikdo nemůže ukázat prstem, což podle mého názoru byl nápad skutečného génia, až na to, že raději dříve než později na něj budu muset ukázat prstem já sám – a to způsobem, který vzhledem k Andyho nelítostnému nátlaku uspokojí všechny zúčastněné. Vezměte si Lidi z druhé strany mostu a Skutečné srdce Panamy, které nikdo nedokáže najít, až na Mickieho a pár studentů se stetoskopem. Vezměte si Marka, který by nikdy se spoluprací nesouhlasil, kdybych jeho ženu nenavedl, aby na něj přísně spustila, že chce nový mrazák, druhé auto a že chce svoje dítě dostat na Einsteinův institut, což bych jim i mohl zařídit, pokud by Marco přešel na opačnou stranu fronty. A o tom by s ním taky mohla promluvit, ne?

Charisma. Volné nitky, posbírané ze vzduchu, utkané přímo na míru.

* * *

Takže vytvoříte své zdroje, posloucháte místo nich, bojíte se za ně, pátráte za ně, čtete za ně, posloucháte, jak vám o nich Marta vypráví, pošlete je na správné místo v ten pravý čas a všechny vybavíte – k jejich užitku – vlastními ideály, problémy i starostmi, stejnými, jaké mám já v obchodě. Platíte je, což je jen správné. Částečně v hotovosti do jejich vlastní kapsy a zbytek dáte stranou na horší časy, aby nerozhazovaly nebo ze sebe nedělaly hlupáky a nevypadaly podezřele, a nevystavily se tak nekompromisnímu zásahu ze strany zákona. Jediná potíž je v tom, že mé zdroje si peníze nemohou strčit do vlastní kapsy, protože nevědí, že si je vydělaly, a některé nemají vůbec žádné kapsy, takže si je musím ponechat u sebe. Ale když o tom budete přemýšlet, je to jen spravedlivé, protože oni si je nevydělali, nebo snad ano? Já je vydělal. To znamená, že peníze beru já. Nebo mi je Andy uloží na ten jeho vdovský a sirotčí fond. A navíc, zdroje nejsou přece žádní chytrolíni, o kterých by Benny mohl říct, že to jsou bezcitní podvodníci. Ale co jiného je život, když ne vynalézání? Počínaje vynalezením sama sebe.

Vězni, jak dobře známo, mají svou vlastní morálku. A Pendel není výjimkou.

* * *

Když se náležitě vypeskoval a očistil, měl v duši mír, až na to, že oči té černé kočky na něj svítily dál a onen mír, který cítil, byl vlastně jen příměřím a jeho rozhořčení bylo silnější a jasnější než kdykoliv předtím v jeho životě okořeněném nespravedlnostmi. Cítil to v rukou, cítil, jak se mu napjaly svaly. V zádech, hlavně v ramenou. V bocích i v patách, jak pod svá ochranná křídla bral dům i obchod. Takto povýšen byl schopen sevřít pěsti a zabušit na dřevěné stěny vězeňské cely, která ho neustále duševně obklopovala, a vykřičet svou nevinu, pokud se v jeho případě dalo o nevině vůbec hovořit.

Protože já vám něco povím, Ctihodnosti, když už jsme u toho, a jestli se přestanete tvářit jako samaritán: k tanci musí být dva. A pan Andrew Osnard, nebeský vyslanec Jejího Veličenstva a já nevím koho ještě, tancuje. Cítím to. Jestli to cítí i on, to už je jiná věc, ale já myslím, že ano. Někdy lidé nevědí, co skutečně dělají. Ale Andy mě přeceňuje. Dělá ze mě víc, než jsem, všechno počítá dvakrát a přitom předstírá, že ne, a navíc je to křivák, protože to já poznám a Londýn – ten je ještě horší.

* * *

V tomto stadiu svých úvah Pendel přestal oslovovat svého Stvořitele, Jeho Ctihodnost i sebe a zíral na zeď před sebou ve své střižně, kde zrovna pracoval na dalším, život zdokonalujícím obleku pro Mickieho Abraxase. Byl to ten, který mu měl znovu získat manželku. Po mnohaletých zkušenostech mohl Pendel stříhat i se zavřenýma očima. Ale jeho oči byly široce otevřené, stejně jako jeho ústa. Zdálo se, jako by lapal po vzduchu, ačkoliv jeho střižna, díky vysokým oknům, mu ho poskytovala dostatek. Pustil si Mozarta, ale teď na něj přestal mít náladu. Jednou rukou ho poslepu vypnul. Druhou odložil nůžky, ale pohledem neucukl. Stále byl přibitý na stejném místě na zdi, která oproti ostatním zdem, co znal, nebyla vymalována ani tmavě šedou, ani brčálově zelenou, ale uklidňujícím odstínem gardénie, který dal jemu i malíři pěkně zabrat, než ho namíchali.

Pak promluvil. Nahlas. Pouze jediné slovo.

Ne tak, jak by ho byl možná vyslovil Archimedes. S žádnou srozumitelnou emocí. Spíš strojovým tónem, který oživil vzpomínky na mluvicí váhy na nádraží z jeho dětství. Mechanicky, ale důrazně.

„Jonah,“ řekl.

Harry Pendel získal konečně svou velkou vizi. Vznášela se před ním v této výjimečné chvíli, neporušená, nádherná, zářivá, dokonalá. Teď si uvědomil, že ji měl už od začátku, jako svazek bankovek v kapse po všechny ty časy, kdy hladověl, myslel si, že je na dně, protloukal se, snažil se, usiloval o vzdělání, které stejně nikdy nezískal. A přece ji měl! Stála přímo před ním, mohl si s ní dělat, co chtěl, byla to jeho tajná zásoba! A on na její existenci až do této chvíle zapomínal! A najednou tu byla v zářivých barvách. Moje velká vize, která se tváří, že je pouhou zdí. Můj komplot, jež našel svou příčinu. Původní nesestříhaná verze. Uvedená na vaše plátna pro svůj bouřlivý divácký ohlas. Oslnivě ozářená hněvem.

A její jméno je Jonah.

* * *

Je to už nejméně rok, ale v Pendelově všezahrnující paměti je to tady a teď na zdi před ním. Od Bennyho smrti uplynul teprve týden. Jsou dva dny do Markovy první zkoušky na Einsteinově institutu a den poté, co Louisa nastoupila na dobře placené místo v Komisi pro Panamský průplav. Pendel řídí svůj vůbec první džíp. Cíl jeho cesty je Colón, důvod jeho mise je dvojí: pravidelná měsíční návštěva textilního skladu pana Blüthnera a přijetí za člena Bratrstva – konečně.

To, aby se stal členem Bratrstva, bylo Bennyho poslední přání, vyjádřené v nevyvedené čmáranici, která přišla do obchodu po jeho smrti:

Milý Harry, představoval jsi pro mě bezpochyby perlu nesmírné ceny, s jedinou výjimkou, a tou je Bratrstvo Charlieho Blüthnera. Máš pěkný podnik, dvě děti a kdoví, co všechno ještě přijde. Ale tohle zlaté jablko visí stále před tebou, a já nechápu, proč jsi ho za celé ty roky neutrhl. Kdo v Panamě nezná Charlieho, nestojí za to, aby byl známý, a kromě toho dobré skutky a vliv jdou vždy ruku v ruce. S Bratrstvem za zády nikdy nebudeš mít v obchodě nouzi. Charlie říká, že dveře jsou stále otevřené, navíc mi to i dluží. Ačkoliv ne tolik jako já tobě, synku, až budu stát na chodbě a budu čekat, až na mě přijde řada, což podle mého názoru bude trvat velmi dlouho, ale tohle tetě Ruth neříkej. Jinak je tu fajn, když máš rád rabíny.

Bůh ti žehnej Benny.

* * *

Pan Blüthner vládne v Colónu nad kancelářemi o rozloze půl akru, nacpanými počítači a šťastnými sekretářkami v blůzách s límečkem ke krku a černých sukních, a je to druhý nejváženější muž na světě po Arthuru Braithwaitovi. Každé ráno v sedm nastupuje do svého firemního letadla a letí dvacet minut na „Francouzské letiště“ v Colónu, kde dosedne vedle vesele pomalovaného letounu kolumbijských manažerů v oblasti import-export, kteří se tu zastavili, aby udělali pár nákupů v bezcelní zóně, nebo, jsou-li příliš zaměstnáni, poslali místo sebe své drahé polovičky. Každý večer v šest pak znovu odlétá domů, kromě pátku, kdy odlétá domů už ve tři, a kromě svátku Dne smíření, kdy si firma vybírá každoroční dovolenou a kdy se pan Blüthner zpovídá ze svých hříchů, o kterých, kromě něj a až do minulého týdne i strýčka Bennyho, nikdo neví. „Harry.“

„Pane Blüthnere, je mi vždy potěšením.“

Pokaždé je to stejné. Záhadný úsměv, formální potřesení rukou, dokonalá uctivost a žádná zmínka o Louise, neboť mu pan Blüthner nedokáže zapomenout, že si nevzal Židovku. S tím rozdílem, že dnes je ten úsměv smutnější a potřesení rukou delší a pan Blüthner má na sobě černou kravatu.

„Tvůj strýc Benjamin byl velký člověk,“ říká, když svou malou napudrovanou ručkou poplácává Pendela po rameni.

„Gigant, pane Blüthnere.“

„Tvůj obchod prosperuje, Harry?“

„Jsem dítě štěstěny, pane Blüthnere.“

„Nemáš strach z toho, jak se na světě pořád otepluje? Za chvíli si u tebe nikdo sako nekoupí.“

„Když Bůh stvořil slunce, pane Blüthnere, byl dost moudrý na to, aby vynalezl i klimatizaci.“

„Tak ty by ses rád setkal s několika mými přáteli,“ říká pan Blüthner s potměšilým úsměvem.

Pan Büthner je v Colónu o pár stupňů vřelejší než jeho dvojník na straně Pacifiku.

„Nevím, proč jsem to pořád odkládal,“ říká Pendel.

Jindy by se po zadním schodišti vydali do oddělení textilu, aby Pendel mohl obdivovat novou alpaku. Ale dnes vyrazí do přeplněných ulic, pan Blüthner ho vede slušným tempem, než zpocení jako přístavní dělníci dokráčí před dveře bez vizitky. Pan Blüthner drží v ruce klíč, ale nejdřív musí na Pendela šibalsky mrknout.

„Nebude ti vadit, když obětujeme pannu, Harry? Nebudeš mít problém s tím, když pomažeme dehtem a olepíme peřím pár schwartzers?“

„Jestli to patří k tomu, co pro mě chtěl Benny, tak ne, pane Blüthnere.“

Poté, co se obezřetně rozhlédl oběma směry po chodníku, otáčí pan Büthner klíčem a energicky strká do dveří. Stalo se to už před časem, ale pro Pendela je to tady a teď. Před sebou na gardéniové zdi vidí Pendel tytéž pootevřené dveře a stejné smolně černé vybídnutí.

15. KAPITOLA

Z prudkého slunce následoval Pendel svého hostitele do nejtemnější noci, ten se mu však ztratil a on zůstal nehnutě stát a čekal, až jeho oči přivyknou tmě, a usmíval se pro případ, že by ho snad někdo pozoroval. S kým se setká, v jakém podivném hávu? Nasál vzduch, ale místo kadidla či teplé krve tu byl cítit kouř starého tabáku a pivo. Pak se před ním postupně vynořovaly mučicí nástroje a představovaly se osobně: láhve za barem, zrcadlo za láhvemi, asijský barman ve vysokém věku, piano krémové barvy s dovádějícími dívkami na jeho otevřeném víku, dřevěné větráky líně se otáčející na stropě, vysoké okno a přetržená šňůra, kterou se otevíralo. A nakonec, neboť ti se leskli nejméně, se objevili Pendelovi druzi v hledání Světla, ovšem nikoliv v hábitech se zvěrokruhem nebo kuželovitých kloboucích, ale v jednotvárných uniformách panamských obchodníků: bílé košile s krátkým rukávem, zmuchlané kalhoty pod zednickými pupky a povolené vázanky se vzorem červeného karfiolu.

Pár tváří, které znal z nižších kruhů Clubu Unión: Holanďan Henk, jehož žena se nedávno vypařila na Jamajku i s jeho úsporami a čínským obchodním cestujícím, se teď k němu blíží po špičkách s namraženými stříbrnými poháry v každé ruce – „Harry, bratře, jsme hrdí, že jsi konečně dorazil mezi nás“ – jako kdyby se Pendel vlekl holandskými poldry, aby se k němu dostal. Olaf, švédský zástupce lodní společnosti a opilec, s křišťálovými brýlemi a drátěnými vlasy, křičící svým opečovávaným oxfordským přízvukem, který však přesto postrádal: „Říkám, bratře Harry, stará vojno, to je dost, žes přišel, na zdraví.“ Belgičan Hugo, obchodník se železným šrotem, který se tak ovšem nazýval jen sám, a bývalý expert na Kongo, jak Pendelovi nabízí „něco velmi výjimečného ze tvé staré vlasti“ v moderní cestovní láhvi.

Ale sotva se usadili, pan Blüthner už byl zase na nohou se dvěma zprávami, jež byly pro společnost potěšující: náš bratr Pendel se dnes poprvé objevil mezi námi – hromový potlesk prokládaný obhroublými vtípky, společnost už byla lehce podnapilá – a dovolte mi přivítat bratra, kterého nemusím nijak představovat, takže velký potlesk, prosím, pro našeho potulného mudrce a dlouholetého Služebníka Světla, badatele v hlubinách a průzkumníka neznáma, který už pronikl do mnohem temnějších míst – oplzlý smích – než kdokoliv z nás u tohoto stolu, jedinečného, neumlčitelného a nesmrtelného Jonaha, který se právě vrátil z triumfální expedice po Holandské Východní Indii. (Výkřiky „Odkud?“)

A Pendel, mžourající na gardéniovou zeď, teď znovu rozpoznával Jonaha, stejně jako před rokem: mrzoutského skrčka s nažloutlou pletí a hadíma očima, který na svůj talíř systematicky přemísťoval ty nejvybranější pochoutky – červené pálivé papričky, kořeněné pápary a čapátí, nakrájené chilli papričky, chléb nán a kropenatou žmolkovitou substanci nasáklou olejem, kterou si Pendel sám pro sebe pojmenoval jako nerafinovaný napalm. Pendel ho i slyšel. Jonah, náš potulný mudrc. Zvukový systém gardéniové zdi byl bezchybný, i když Jonah sám měl obtíže, aby ho ve změti oplzlých historek a nesmyslných přípitků bylo vůbec slyšet.

Další světová válka, říkal jim Jonah huhňavým australským přízvukem, se odehraje v Panamě, datum už bylo stanoveno, a vy byste tomu měli, parchanti, zatraceně věřit.

* * *

První, kdo se tomuto tvrzení postavil, byl vyzáblý jihoafrický inženýr Pete.

„Už se stalo, můj milej Jonahu. Kamaráde, už jsme tu měli operaci Spravedlivá věc. George Bush na nás udělal bubáka. Tisíce mrtvých.“

Což vzápětí vyprovokovalo nezřetelné otázky typu „Co jsi dělal během invaze ty, tatínku?“ a odpovědi na stejné intelektuální úrovni.

Z různých koutů místnosti se ve stejný okamžik rozpoutal ohnivý souboj obvinění a protiobvinění, k nezúčastněnému potěšení pana Blüthnera, jehož úsměv laskavě přecházel z jednoho mluvčího na druhého, jako kdyby sledoval výtečný tenisový zápas. Jenže Pendel toho kvůli kručení svého břicha mnoho neslyšel, a sotva stačil nabýt alespoň částečného vědomí, Jonah obrátil svou pozornost k blízké budoucnosti průplavu.

„Moderní lodní doprava nemůže toho zmetka využít. Nákladní lodi s rudou, supertankery, nákladní lodi jsou na něj moc velký,“ prohlásil. „Je to dinosaurus.“

Švéd Olaf společnosti připomněl, že se plánovalo přistavění dalších plavebních komor. Jonah jeho intelekt počastoval jen opovržením, které si zjevně zasloužil.

„Jo, trefa, kamaráde, výbornej nápad. Ještě víc těch mizernejch plavebních komor. Fantastický. Neuvěřitelný. Jsem zvědavej, s čím ty vědátoři přijdou příště? Když už jsme v tom, použijem i starej Francouzskej kanál. A říznem to skrz Rodmanovu námořní základnu. A někdy kolem roku 2020, s boží milostí a všema moderníma zázrakama, bude průplav jen o něco málo širší a doba průjezdu mnohem delší. Na to si připiju, kámo. Vstávám a pozvedám číši na pokrok v podělaným jedenadvacátým století.“

A za kouřovou clonou právě to Jonah nejspíš udělal, protože se Pendelovi při sledování záznamu na gardéniové stěně vynořila silná vzpomínka na to, jak se Jonah vzepjal, pozvedl pohár a zabořil svou nažloutlou tvář dovnitř.

„Strýčku Samovi je upřímně řečeno u prdele, jestli tady bude jedna nebo šest posranejch plavebních komor,“ pokračoval Jonah stejně nabroušeným tónem nekonečného pohrdání. „Čím víc, tím líp, pokud jde o Amíky. Naši galantní Yankeeští přátelé pustili průplav k vodě už zatraceně dávno. Nepřekvapilo by mě, kdyby si pár z nich přálo, aby toho zmetka vyhodili do vzduchu. Proč by stáli o výkonnej průplav? Maj přece rychlou nákladní železniční trať ze San Diega do New Yorku, ne? Jejich suchej průplav, jak ho rádi nazývaj, řízenej uhlazenýma, debilníma Američanama, a ne bandou Taliánců. Zbytek světa se může jít bodnout, průplav je zastaralej symbol. Ať ho používaj jiný parchanti – takže to jsou kecy, ty natvrdlej Skopčáku,“ dodal k dřímajícímu Holanďanu Henkovi, který si dovolil pochybovat o jeho moudrosti.

Ale všude kolem stolu se již zvedaly unavené hlavy a zpité tváře se otáčely za Jonahovým pochybným sluncem. A pan Blüthner, kvůli obavám, že by mohl zmeškat byť jen jedinou brilantní a pohotovou odpověď, téměř opustil svou židli a naklonil se nad stůl – odhodlán zachytit každé Jonahovo slovo. Potulný mudrc zatím příkře odmítal veškerou kritiku.

„Ne, já si tohle necucám z prstu, ty irčáckej cucáku, mluvím o naftě, mluvím o japonský naftě. O naftě, která byla kdysi těžká, ale teď z ní dělaj lehkou naftu. Mluvím o ovládnutí světa žlutou rasou a o konci posraný civilizace, tak jak ji známe, dokonce i na tom mizerným Smaragdovým ostrově.“

Nějaký chytrák se zeptal, jestli tím Jonah myslel, že Japonci zaplaví průplav naftou, ale odpovědi se nedočkal.

„Japonci, moji drazí přátelé, těžili těžkou naftu dřív, než zjistili, jak tu věc vůbec použít. Po celý zemi tím plnili ohromný zásobní nádrže, zatímco jejich vědci se dnem i nocí honili, aby přišli na ten mizernej vzorec. No, teď ho objevili, takže si dejte bacha. Radím vám, držte se zuby nehty svýho majetku, jestli ho ještě vůbec najdete, pánové, a obraťte svý zadky k vycházejícímu slunci dřív, než se s ním budete muset rozloučit. Protože Japončíci našli svou kouzelnou emulzi. Což znamená, že vaše vláda tady v ‚Ráji‘ potrvá podle nádražních hodin zhruba už jenom pět minut. Nalejete to tam, zatřepete s tím a bum ho, máte stejnou naftu jako všichni ostatní. Celý posraný oceány nafty. A až si postavěj vlastní Panamskej průplav, což se stane dřív, než řekneš švec, budou schopný s ní zaplavit celej zasranej svět. K ukrutnýmu vzteku Strejčka Sama.“

Pauza. Z různých částí stolu se ozývalo zmatené nesouhlasné mručení, dokud se prosťáček Olaf nedelegoval do role mluvčího a nepoložil jednoduchou otázku.

„Co se nám to tady snažíš namluvit, Jonahu? Až si postaví vlastní Panamský průplav? O jakým kopání to tady spekuluješ, moc rád bych to věděl, prosím. Myšlenka nového průplavu po invazi zcela zapadla. Možná trávíš příliš mnoho času pod vodou, než abys slyšel, co se děje nahoře. Před invazí tu existovala velmi rozumná tripartitní Komise na nejvyšší úrovni, která se zabývala budoucími alternativami průplavu, včetně možnosti výstavby nového kanálu. Spojené státy, Japonsko i Panama byly jejími členy. Teď je tato Komise zcela bez vlivu. A Američany to moc těší. Ta Komise se jim vůbec nelíbila, i když předstírali, že proti ní nic nemají. Budou radši, když věci zůstanou, tak jak jsou – když bude jen pár nových plavebních komor a jejich firmy pro těžký průmysl budou dál spravovat terminální přístaviště, což pro ně bude velice výhodné. Já tohle všechno vím, díky za informaci. Je to moje práce. Celá ta záležitost je pohřbená. Takže si nech těch keců.“

Jenže Jonah se nevzdával a chystal se na další triumfální tažení.

Pendel dál zíral na gardéniovou zeď a stejně jako pan Blüthner napínal uši, aby zachytil každé prorocké slovo, které vyjde ze rtů toho velkého muže.

„Samozřejmě že se jim ta posraná Komise nelíbila, ty nordickej hnidopichu! Nenáviděli ji. A samozřejmě že chtěj, aby se jejich strojírenský firmy uhnízdily v Colónu a v Panama City a spravovaly terminály. Proč si myslíš, že Yankeeové bojkotovali Komisi, hned jak do ní vstoupili? Proč si myslíš, že tuhle pitomou zemi vůbec obsadili? Proč ji takhle rozcupovali na kousky? Aby zabránili tomu zlobivýmu generálovi v pašování kokainu ke Strejčkovi Samovi? Hovno! Udělali to, aby rozmetali panamskou armádu a zkurvili panamskou ekonomiku tak, aby si tuhle mizernou zemi nemohli koupit Japončíci a postavit si průplav, kterej by používali jenom voni. Odkud berou Japončíci hliník? Jestli to nevíte, tak já vám to řeknu: z Brazílie. A odkud berou bauxit? Zase z Brazílie. A jíl? Z Venezuely.“ Vyjmenoval další suroviny, o kterých Pendel nikdy neslyšel. „Chcete mi namluvit, že Japončíci budou vozit svoje strategický průmyslový suroviny do New Yorku, vlakem je převezou do podělanýho San Diega a pak je potáhnou do Japonska jenom proto, že současnej průplav je pro ně moc ouzkej a pomalej? Chcete mi říct, že budou posílat svý obří tankery kolem posranýho Hornova mysu? A že budou svoji novou naftu pumpovat přes posranou panamskou šíji, což trvá posranou věčnost? Že budou sedět na prdelích, zatímco každý japonský autíčko, který dorazí do Philadelphie, bude stát o pět set dolarů víc jenom proto, že průplav už to neutáhne? Kdo je největší uživatel průplavu?“

Odmlka, dokud se nenajde dobrovolník.

„Yankeeové,“ řekl někdo směle a hned za to zaplatil.

„Prdlajs Yankeeové! Neslyšeli jste o doložkách nejvyšších výhod, který teď posvětila rozkošná a neškodná Lodní klasifikační organizace? A komu myslíte, že ty výhody patří? Japoncům a Číňanům. A který bastardi postavěj novou generaci lodí, který budou proplouvat kanálem?“

„Japonci,“ někdo zašeptal.

Zázračný paprsek slunečního světla se prodral oknem Pendelovy střižny a usadil se na jeho hlavě jako bílá holubice. Jonahův hlas nabral na síle. Pošetilé nadávky se vytratily jako nepotřebné noty. „Kdo má ty nejlepší technologie, nejlevnější a nejrychlejší? Zapomeňte na velký americký hochy.

Jsou to Japončíci. Kdo má nejlepší těžkou techniku, nejpřesvědčivější vyjednavače? Nejlepší inženýrský mozky, nejkvalifikovanější dělníky a organizátory?“ řeční do Pendelova ucha. „Kdo dnem i nocí sní o tom, že ovládne nejprestižnější bránu světa? Který kartografové a inženýři se právě v tyhle chvíli vrtaj tisíc stop pod ústím řeky Caimito? Myslíte si, že to vzdali, protože sem vtrhli Yankeeové a obrátili to tu vzhůru nohama? Japonci? Myslíte si, že začnou ze sebe strhávat kimona kvůli ekologickejm škodám, který vzniknou při spojení dvou neslučitelnejch oceánů, jejichž vody se ještě nikdy nesetkaly? Japonci, když jim jde o vlastní přežití? Myslíte si, že se stáhnou jenom proto, že to po nich někdo bude chtít? Japonci? Tohle není geopolitika, to je sud s prachem. A my tu jenom sedíme a čekáme, až vybuchne.“

Někdo se ostýchavě ptá, zdali se do tohoto scénáře zapojí i Číňané, bratře Jonahu. Je to opět Olaf se zřetelným oxfordským přízvukem: „Proboha, Jonahu, kamaráde, Japonci přece Číňany nenávidí a není to ve skutečnosti oboustranná nenávist? Proč by Číňani zůstávali stranou, zatímco si Japonci dopomůžou ke slávě a k moci?“

Jonah je teď v Pendelově paměti učiněná tolerance a přívětivost.

„Protože Číňani chtěj to samý jako Japončíci, Olafe, můj příteli. Chtěj expandovat. Chtěj bohatství. Postavení. Uznání od všech světových organizací. Úctu ke žlutý rase. Ptáš se, proč Japonci potřebujou Číňany? Dovol, abych ti to vysvětlil. Za prvý, potřebujou je jako svoje sousedy. Potom je potřebujou jako kupce japonskýho zboží. A pak je potřebujou i jako zdroj levný pracovní síly, která by jejich zboží vyráběla. Japonci si o Číňanech myslej, že jsou podřadnej národ, chápeš, a Číňani jim ten kompliment vracej. Ale prozatím jsou Číňani s Japoncema pokrevní bratři a jsme to my, Olafe, oklamaný ‚rovnooký‘, kdo je předurčenej k tomu, aby šel od válu.“

* * *

Zbytek odpoledního Jonahova proslovu se k Pendelovi dostal pouze ve zkomolené psané podobě. Ani gardéniová zeď nebyla vybavena k tomu, aby napravila škodu, kterou jeho paměti způsobil „napalm“ v kombinaci s alkoholem. Bylo zapotřebí Bennyho ducha stojícího po jeho boku, aby mu improvizovaně zprostředkoval chybějící poselství:

… Milý Harry, řeknu ti to na rovinu, nedělal jsem to ostatně vždycky? To, oč tu běží, je trik srovnatelný s tím, co provedl ten kluk, když tenkrát střelil Eiffelovku těm žhavým kupcům. Je to prvotřídní spiknutí, dostatečně velké na to, aby donutilo Andyho běžet za svým bankéřem, a není divu, že Mickie Abraxas zůstává „štam“, pokud jde o jeho přátele, protože je to dynamit a navíc je jim zavázanej. Milý Harry, už jsem to říkal a řeknu to znova, ty máš větší charisma než Paganini a Gigli dohromady, a to jediné, co jsi vždycky potřeboval, byl ten správný autobus jedoucí do správné zastávky v ten správný den a dřív, než by sis to uvědomil, byl bys na cestě k ní – nestál bys dál v čekárně jako většina z nás. No a tohle je ten tvůj autobus. Jedná se tu o supermoderní průplav, čtvrt míle široký, který Japonci postaví v úrovni mořské hladiny od pobřeží k pobřeží, milý Harry. Je plánován v naprosté tajnosti, zatímco Yankeeové tlachají o nových plavebních komorách a rozjíždí se jejich průmyslová mašinérie, tak jako za starých časů, až na to, že se dívají na špatný průplav. A špičkoví panamští právníci a politici a Club Unión formují jako obvykle uzavřenou společnost, až po lokty zabořenou v penězích, co leze do zadku Strýčku Samovi a zároveň vysává Japonce. Přidej k tomu ty prohnané žabožrouty, o které Andy vždycky tolik stojí, a lehkou zmínku o kolumbijských penězích z obchodování s drogami jako hrozbu a milý Harry, máš prvotřídní spiknutí, a navíc – kdo tě tentokrát může nachytat se sirkama v ruce? Odpověď zní – nikdo. Ptáš se mě na cenu, milý Harry? Chceš mi říct, že si to Japonci nemůžou dovolit? Že si Japonci nemůžou dovolit vlastní průplav? A kolik stálo letiště v Ósace? Třicet miliard, Harry, to je spolehlivá informace. To je za babku. Víš, kolik bude stát kanál mezi oceány? Tři ósacká letiště, včetně poplatků za právní úkony a kolkovné. Harry, to jsou peníze, který tihle hoši nechávají pod talířem jako spropitné. Ptáš se na dohody? Na závazky Panamců nezničit Strýčku Samovi průplav? Milý Harry, to byl přece starý průplav. A tam Panamci svoje závazky splní.

* * *

Gardéniová zeď má v zásobě ještě jeden výjev. Pendel stojí se svým hostitelem na prahu obchodního centra pana Blüthnera a opakovaně se s ním loučí.

„Víš co, Harry?“

„Co, pane Blüthnere?“

„Náš přítel Jonah je největší mluvka na světě. Neví nic o politice a ještě méně o japonském průmyslu. Jejich sny o expanzi: no, s tím souhlasím. Japonci vždy o Panamském průplavu smýšleli dosti iracionálně. Problém je v tom, že do té doby, než ho zprovozní, nikdo už velké oceánské nákladní lodě nebude používat a nikdo už nebude potřebovat naftu, protože budeme mít lepší, čistší a levnější formy energie. A co se týká těch jeho minerálů – „ potřásl hlavou – „kdyby je potřebovali, našli by si je blíž k domovu.“

„Ale pane Blüthnere, vždyť jste se tak dobře bavil!“

Pan Blüthner se rošťácky usmál. „Harry, něco ti povím. Celou tu dobu, co jsem poslouchal Jonaha, slyšel jsem tvého strýčka Bennyho a myslel na to, jak moc rád někomu věšel bulíky na nos. A teď – přidáš se k našemu malému Bratrstvu?“

Ale Pendel v sobě najednou nenacházel to, co chtěl pan Blüthner slyšet.

„Nejsem na to připraven, pane Blüthnere,“ odpovídá upřímně. „Musím dospět. Pracuji na tom a ono to přijde. A až to přijde a já budu připraven, okamžitě se vám ozvu.“

Teď ale připraven byl. Jeho spiknutí bylo v plném proudu, ať už se znalostí politiky či nikoliv. Černá kočka jeho hněvu si brousila drápky k bitvě.

16. KAPITOLA

Dny, řekl Pendel Osnardovi, potřebuju pár dní. Dny vzájemné ohleduplnosti a obrody manželského svazku, ve kterých Pendel, manžel a milenec, obnoví zřícené mosty ke své ženě a bez jakéhokoliv zamlčování ji zavede do svého nejtajnějšího království, ustanoví ji svou nejdůvěrnější přítelkyní, družkou a kolegyní – špionkou ve službách své velké vize.

Stejným způsobem, jakým se Pendel změnil pro Louisu, změní teď Louisu pro zbytek světa. Už mezi nimi nejsou žádná tajemství. Vědí o všem, všechno spolu sdílejí, jsou konečně spolu – hlavní informátor a jeho zdroj, kteří o sobě navzájem vědí, stejně jako o nich ví i Osnard. Jsou upřímnými, těsným poutem spojenými partnery ve velkém dobrodružství. Mají toho tolik společného. Delgada, jejich společný zpravodajský zdroj, který je informuje o osudu malé, statečné Panamy. Londýn, jejich společný a náročný zadavatel úkolů. Anglo-saskou civilizaci v ohrožení, děti, které musí chránit, síť výtečných zdrojů, jež musí řídit, zákeřné japonské spiknutí, které musí zmařit, záchranu společného průplavu. Která žena jejího formátu, která matka, která dědička válek svých rodičů, by neuposlechla tuto výzvu, neoblékla si plášť, nevzala dýku a za tmy nešpehovala uzurpátory průplavu? Od této chvíle bude velká vize zcela ovládat jejich životy. Všechno se jí podřídí, každé bezděčné slovo, každý nahodilý incident se stane součástí dokonalé tapisérie. Tapisérie, kterou Jonah postřehl, Pendel zrestauroval, ale napříště už bude její řeholnicí také Louisa. S Delgadovou pomocí bude před ní Louisa stát a statečně pozvedat lampu do výše.

A pokud si Louisa není právě tímto způsobem vědoma svého nového postavení, určitě ji nemůže neohromit množství příjemných malých pozorností, které s sebou přináší.

Pendel ruší nedůležité závazky, každý večer zavírá klub a pospíchá domů, aby vychovával a pozoroval svou agentku čekající na povýšení, studoval vzorce jejího chování a shromažďoval detaily z jejích každodenních pracovních povinností, zvláště pokud jde o její vztah k uctívanému, váženému, obdivovanému a – v Pendelových žárlivých očích – přeceňovanému šéfovi, Ernestu Delgadovi.

Obává se, že až doposud miloval svou ženu pouze jako pojem, jako jakousi odlišnou formu, která jen doplňovala jeho osobnost. Dobrá, ale od dnešního dne odloží konceptuální lásku stranou a pozná ji takovou, jaká je doopravdy. Pokaždé, když třásl mřížemi manželství, snažil se až do této chvíle dostat ven. Teď se snaží dostat dovnitř. Žádná drobnost jejího každodenního života pro něj není bezvýznamná: každá poznámka o jejím jedinečném zaměstnavateli, jeho příchody a odchody, telefony, schůzky, konference, vrtochy i slabůstky. Nejmenší vybočení z každodenní rutiny, jméno i postavení nejvšednějšího návštěvníka, který projde Louisinou kanceláří na audienci k velkému muži – veškeré maličkosti, které až doposud Pendel poslouchal jen ze slušnosti a na půl ucha – se nyní stávají záležitostmi, které se ho úzce dotýkají, až musí krotit svou zvědavost, aby nevzbudil její podezření. Ze stejného důvodu se jeho neustálé psaní poznámek odehrává jakoby mimochodem: v koutku pracovny – musím vyřídit jen pár účtů, drahoušku – nebo na záchodě – nevím, co jsem to jen snědl, myslíš, že by to mohla být ta ryba?

A ráno osobně doručí Osnardovi účet.

Její společenský život ho fascinuje téměř stejně jako společenský život Delgadův. Včerejší setkání se „Zoniany“, kteří jsou nyní exulanty ve své vlastní zemi, její členství v Radikálním Fóru, které až doposud Pendelovi připadalo stejně radikální jako teplé pivo, Skupina křesťanské vzájemnosti a spolupráce, jež navštěvuje z loajality ke své matce, se stávají předmětem jak jeho zájmu, tak i zájmu jeho krejčovského zápisníku, kam svým nerozluštitelným kódem zaznamenává směsici zkratek, iniciálu a záměrně nečitelného písma, které je srozumitelné jen cvičenému oku. I přesto, že o tom Louisa neví, její život je nyní neoddělitelně spjat s Mickieho životem. Když ne jinde, tak alespoň v Pendelově hlavě jsou manželka i přítel osudově spojeni, v souvislosti s tím, jak Tichá Opozice rozšiřuje své tajné hranice, aby do svých řad přijala studenty – disidenty a křesťansky uvědomělé, svědomité Panamce, kteří žijí za mostem. V největší tajnosti se ustavuje lóže bývalých „Zonianů“, kteří se po dvou, po třech scházejí v Balboa po setmění.

Pendel jí nikdy nebyl tak nablízku, když nebyli spolu, a nikdy jí nebyl tak vzdálený, když byli spolu. Někdy ho až šokuje, že se nad ní cítí být tak nadřazený, ale pak si uvědomí, že je to naprosto přirozené, neboť toho o jejím životě ví mnohem víc než ona sama. Je skutečně jediným pozorovatelem její druhé, magické osobnosti – neohrožené agentky uvnitř nepřátelského hlavního stanu, jsoucí na stopě monstrózního spiknutí, ke kterému drží klíč Tichá Opozice se svou sítí oddaných agentů.

Někdy, a to je pravda, Pendelova maska sklouzne a zvítězí nad ním domýšlivost umělce. Říká si, jakou jí prokazuje službu, když jemně řídí všechno, co dělá, taktovkou své utajené kreativity. Ochraňuje ji. Ulehčuje jejím bedrům. Brání ji fyzicky i morálně před podvody a jejich strašlivými důsledky. Zachraňuje ji před vězením. Zbavuje ji každodenní dřiny s mnohovrstevnatým myšlením. Ponechává jejím myšlenkám a skutkům volnost zapojit se do společného a zdravého života, tak aby se nemusely pachtit v oddělených, uzamčených komůrkách, jako je tomu v jeho případě, a nikdy spolu nepromluvit, nanejvýš šeptem. Ale když si znovu masku nasadí, je náhle zde: jeho neohrožená agentka, jeho spolubojovnice, zcela oddána záchraně naší civilizace, v případě nutnosti i nezákonným, a snad i podlým, způsobem.

* * *

Pohlcen všeobjímajícím pocitem vděčnosti vůči Louise ji Pendel přiměje, aby Delgada požádala o den volna a pozve ji na ranní piknik: jen my dva, Lou, sami, jako dřív, než jsme měli děti. Zařídí, aby Oakleyovi vzali děti do školy a odveze ji do Gamboy na jejich oblíbený vršek, jemuž se říká Plantážní Zátočina a který je vrací do starých časů v Calidonii.

Nad nimi se v hejnech vznášejí supi a orli v bezbarvých, nehybných mracích. Skrze koruny stromů mohou sledovat zelené stráně údolí až po Panamský záliv. Je teprve osm ráno, ale pot teče z Pendela proudem, když se vrací do džípu pro ledový čaj v termosce a masové pirohy, které pro ni připravil předešlý večer a o kterých ví, že je má ráda.

„Tohle je ten nejlepší život, Lou,“ ujišťuje ji galantně, když si sedají bok po boku a ruku v ruce před džíp, jehož motor stále běží a klimatizace pracuje naplno.

„Co?“

„Tohle. Náš život. Všechno, co jsme udělali, se vyplatilo. Děti. My. Máme se báječně.“

„Hlavně, když jsi šťastný, Harry.“

Pendel se rozhodne, že dozrála chvíle, aby zahájil svůj velký plán.

„Nedávno jsem v obchodě slyšel legrační historku,“ říká pobaveným tónem. „O průplavu. Že ten starý japonský nápad, o kterém se kdysi mluvilo, je už zase aktuální. Nevím, jestli se to k vám do Komise vůbec dostalo.“

„Jaký japonský nápad?“

„Nový kanál. V úrovni moře. S využitím ústí řeky Caimito. Hází se ciframi kolem stovek miliard dolarů, ale možná se mýlím.“

Louise se to nelíbí. „Harry, já nechápu, proč mě vezeš na tenhle kopec, abys mi tady opakoval klepy o novém japonském průplavu. Je to nemorální, ekologicky škodlivý plán, který je namířen proti Americe a proti Dohodě. Takže doufám, že ať už ti ten nesmysl řekl kdokoliv, zajdeš za ním a poradíš mu, aby nevytruboval klepy, které budoucnost našeho průplavu jen komplikují.“

Na vteřinku Pendela přepadl děsivý pocit selhání a málem se rozbrečel. Následovalo rozhořčení. Já se ji snažím převést na mou stranu, a ona nechce. Raději se drží svých vyjetých kolejí. Copak si neuvědomuje, že manželství je oboustranná záležitost? Buď budete podporovat jeden druhého, nebo zakopnete. Nasazuje povýšený tón.

„Podle toho, co mi řekli, se o tom tentokrát jenom šušká, takže mě nepřekvapuje, že jsi o tom neslyšela. Účastní se toho vysocí panamští pohlavárové, ale zůstávají ‚štam‘ a scházejí se potají. Tihle Japonci nedají na žádné argumenty, zvlášť když se to týká průplavu. Říká se, že tvůj miláček Ernie Delgado v tom jede taky, což mě nepřekvapuje tak, jak by asi mělo. Nikdy se mi nepodařilo se s Erniem sblížit tak jako tobě. A Préza je v tom až po uši. To byl zřejmě ten jeho volný čas během cesty po Dálném východě.“

Dlouhá pauza. Jedna z jejich nejdelších. Nejprve se Pendel domnívá, že přemítá nad zrůdností jeho informace.

„Préza?“ opakuje.

„Prezident.“

„Panamy?“

„Prezident Spojených států to asi nebude, že ne, drahá?“

„Proč mu říkáš Préza? Tak mu říká pan Osnard. Harry, já nechápu, proč napodobuješ pana Osnarda.“

* * *

„Je nalomená,“ hlásil Pendel do telefonu ještě téhož večera velmi tichým hlasem pro případ, že by linku odposlouchávali. „Je to velký. Ptá se, jestli to zvládne. Jde o věci, o kterých radši nechce vědět.“

„Jaký věci?“

„O tom nemluví, Andy. Rozhoduje se. Má strach o Ernieho.“

„Bojí se, že ji odrovná?“

„Bojí se, že ona odrovná jeho. Ernie má špinavý ruce, jako všichni ostatní, Andy. Ta jeho image pana Nevinného je jen fasáda. Řekla mi: ‚Mám stinné stránky, o kterých bych raději nemluvila.‘ Její vlastní slova. Sbírá kuráž.“

Následujícího večera ji v souladu s Osnardovou radou pozval do La Casa del Marisco na večeři ke stolu u okna. Objednala si humra, což ho udivilo.

„Harry, já nejsem z kamene. Mám svoje nálady. Měním se. Jsem citlivá lidská bytost. Chceš, abych si dala krevety a platýze?“

„Lou, přeju si, abys dělala jenom to, co je ti příjemné.“

Je připravená, pomyslel si, když sledoval, jak se zaobírá svou porcí humra. Dorostla do své role.

„Pane Osnarde, s radostí vám oznamuji, že mám pro vás ten druhý oblek, po kterém jste tak prahnul,“ telefonoval Pendel příštího rána ze své střižny. „Složený v krabici a zabalený v hedvábném papíru, stačí si ho jen vyzvednout. Brzy očekávám váš šek.“

„Výborně. Kdy se budeme moci všichni sejít? Nemůžu se dočkat, až si ho vyzkouším.“

„Obávám se, že to nepůjde, pane. Tedy ne my všichni. Není to v nabídkovém listu. Jak jsem říkal. Měřím, stříhám, zkouším, všechno dělám pouze já osobně.“

„Co to kčertu znamená?“

„Znamená to, že také dodávám. Nikdo jiný se toho neúčastní. Nic takového. Jen vy a já – bez přímé účasti třetí strany. Dělal jsem, co jsem mohl, abych je přemluvil, ale oni ze svého požadavku neustoupí. Dohoda platí jedině v případě, že já budu prostředníkem. To je jejich neměnná politika, můžeme si stěžovat, jak chceme.“

Setkali se v Coco Baru v El Panama. Pendel musel překřikovat kapelu.

„To je ta její morálka, Andy, jak jsem ti říkal. Je neoblomná. Váží si tě, má tě ráda. Ale dostaneš se jen tam, kde ona určí hranice. Ctít a poslouchat svého manžela je jedna věc, ale špehovat své zaměstnavatele pro britského diplomata je věc druhá, zvlášť když je to Američanka. A tady nezáleží na tom, že její zaměstnavatel zrazuje posvátnou důvěru. Říkej si tomu pokrytectví, říkej si tomu ženská logika. ‚O panu Osnardovi se už nezmiňuj,‘ prohlašuje a myslí to smrtelně vážně. ‚Nevod ho sem, nenech ho mluvit s dětmi, zkazil by je. Nikdy mu neříkej, že jsem souhlasila udělat tu hroznou věc, o kterou mě žádáš, ani to, že jsem vstoupila do Tiché Opozice.‘ Říkám ti to na rovinu, Andy, i když vím, že to pro tebe může být bolestné. Jakmile si Louisa postaví hlavu, nepohne s ní ani pár volů.“

Osnard si nabral plnou hrst kešu oříšků, zvrátil hlavu, zívl a nasypal si je do pusy.

„Londýnu se to líbit nebude.“

„Ale budou to muset spolknout, ne, Andy?“

Osnard přežvykoval a uvažoval. „Ano, budou muset,“ souhlasil.

„A ani nebude předávat nic písemně,“ napadlo ještě Pendela. „Stejně jako Mickie.“

„Chytrá holka,“ řekl Osnard, stále s plnou pusou. „Její výplatu budeme zpětně datovat od začátku měsíce. Nezapomeň připočíst její výdaje. Auto, topení, světlo, elektřina, schůzky. Dáme si to ještě jednou, nebo radši jednoho panáčka?“

Louisa byla naverbována.

* * *

Následujícího rána se Pendel probudil s takovým pocitem rozpolcenosti, jaký po všechna ta léta strádání a čirých fantazií nezažil. Nikdy nebyl tolika lidmi najednou. Někteří pro něj byli úplně cizí, ale ostatní bachaře a staré kriminálníky znal již ze svých předchozích trestů. Všichni však stáli po jeho boku, pochodovali s ním za stejným cílem a sdíleli s ním jeho velkou vizi.

Po příjezdu do obchodu se stal on sám ohromeným cizincem. Nové modré koberce a luxusní nábytek ho uchvátily, stejně jako pohled na Sportovní koutek v Martině skleněné vitríně a na zářivý, nový rámeček kolem Braithwaitova portrétu. Kdo to proboha nakoupil? Nejspíš já. Potěšila ho vůně Martiny kávy linoucí se z klubu v horním patře a pohled na nový bulletin studentského hnutí v zásuvce jeho pracovního stolu. V deset hodin již začal vyzvánět zvonek u dveří s příslibem nové inspirace.

* * *

Prvními, kdo vyžadovali jeho pozornost, byli americký chargé a jeho bledý pobočník. Chargé si přišel vyzkoušet nový smokink, kterému stále říkal frak. Před obchodem stál jeho opancéřovaný Lincoln Continental hlídaný přísně vyhlížejícím řidičem s vojensky střiženými vlasy. Chargé byl podivín, zámožný Bostoňan, který celý život trávil četbou Prousta a hraním kroketu. Jeho oblíbeným tématem byla ona otravná veselice s barbecue a ohňostrojem při Díkůvzdání pořádaná Americkými rodinami – předmět Louisiných neustálých obav.

„Nemáme žádnou civilizovanou alternativu, Michaele,“ setrvával chargé ve svém mandarínském protahování samohlásek, zatímco si Pendel křídou vyznačoval límec.

„Přesně tak,“ přitakal bledý pobočník.

„Buď s nimi budeme jednat jako s čistotnými dospělými lidmi, nebo řekneme, že to jsou zlobivé děti, kterým nedůvěřujeme.“

„Přesně tak,“ znovu přikývl bledý pobočník.

„Lidé musí cítit respekt. Kdybych tomu nevěřil, neobětoval bych svoje nejlepší léta šaškárně zvané diplomacie.“

„Kdybyste mohl laskavě ohnout paži, abychom si vás mohli změřit, pane,“ zamumlal Pendel, když vkládal hranu své ruky do prohlubně jeho lokte.

„Armáda nás bude nenávidět,“ řekl pobočník.

„Nebudou se ty klopy nadouvat, Harry? Připadají mi trochu volnější. Vám ne, Michaele?“

„Jedno vyžehlení a nebudete o nich vědět, pane.“

„Mně přijdou úžasné,“ řekl bledý pobočník.

„A co délka rukávů, pane? Nějak takhle, nebo trochu kratší?“

„Nemohu se rozhodnout,“ řekl chargé.

„Co s armádou nebo s rukávy?“ zeptal se pobočník.

Chargé několikrát ohnul ruce v zápěstích a kriticky je přitom pozoroval.

„Zdá se mi to dobré, Harry. Udělejte to takhle. Nepochybuji o tom, Michaele, že pokud by hoši na Ancón Hill prosadili svá řešení, brzy bychom viděli pět tisíc mužů v první bojové linii.“

Pobočník se trpce pousmál.

„Ale nejsme primitivové, Michaele. Nietzsche není vhodným modelem chování pro jedinou světovou supervelmoc při vstupu do jedenadvacátého století.“

Pendel si chargého obrátil bokem, aby mohl lépe obdivovat jeho záda.

„A délka saka, pane? Vzadu delší, nebo můžeme říci, že jsme spokojeni s tím, co vidíme?“

„Harry, jsem spokojen. Je to prvotřídní. Promiňte, že jsem dnes tak nevrlý. Snažíme se předejít další válce.“

„V tomto úsilí, pane, vám všichni přejeme hodně úspěchů,“ řekl upřímně Pendel, zatímco chargé a jeho pobočník scházeli po schodišti a kolem nich tancoval jejich nakrátko ostříhaný řidič.

Nemohl se dočkat, až konečně odejdou. A když horečně čmáral do utajovaných stránek svého krejčovského zápisníku, v jeho uších zaznívaly nebeské chóry.

Vztahy mezi americkým vojenským a diplomatickým zastoupením jsou v poslední době velmi napjaté. Podle mínění amerického chargé je jádrem sváru způsob, jakým chtějí zvládnout studentské povstání v případě, že by jim přerostlo přes hlavu. Slovy amerického chargé, která pronesl v přísně důvěrném rozhovoru s informátorem…

Co mu řekli? Veteš. A co slyšel? Oslavný chorál. A to byl teprve začátek.

* * *

„Ti opoziční parchanti poslali nějakou ženskou, aby mě na včerejším mítinku zpohlavkovala,“ oznamuje pyšně poslanec zákonodárného shromáždění Juan Carlos Pendelovi, který křídou obkresluje ramena jeho žaketu. „V životě jsem tu mrchu neviděl. Vystoupí z davu, běží ke mně a usmívá se. Všude televizní kamery a novináři. A pak už si jen pamatuj u, jak mi dává pravý hák. Co teď mám udělat? Vrátit jí tu facku před kamerama? Juan Carlos, bijec žen? Když ale neudělám nic, začnou mi říkat bábovka. Víte, jak jsem to vyřešil?“

„To si neumím představit…“ kontroluje míru kolem pasu a raději přidává jeden palec, aby ji přizpůsobil stále se rozšiřujícímu bohatství Juana Carióse.

„Políbil jsem ji na ústa. A strčil jazyk do toho jejího špinavýho krku. Měla odporný prasečí dech. Obdivují mě.“

Pendela to ohromilo. Pendel byl v sedmém nebi.

„Co je na tom pravdy? Zaslechl jsem, že vás mají jmenovat do čela nějakého zvláštního výboru, Juane Carlosi?“ ptá se vážně. „Příště vás možná budu oblékat na prezidentskou inaugurad.“

Juan Carlos se otřásl výbuchem drsného smíchu.

„Zvláštního? Výbor pro chudinu? To je ten nejpodřadnější výbor v celým městě. Nemá peníze, ani budoucnost. Sedíme tam, civíme na sebe, opakujeme, jak je nám chudých líto, a pak si zajdeme na pořádný oběd.“

V dalším tajném rozhovoru mezi čtyřma očima, vedeném za zavřenými dveřmi s jeho velmi důvěryhodným osobním asistentem, se Ernesto Delgado, hnací síla Komise pro Panamský průplav a vášnivý zastánce přísně tajného japonsko-panamského přátelství, zmínil, že jistý důvěrný spis týkající se budoucnosti průplavu bude předán Výboru pro chudinu, kde si ho bude moci prohlédnout Juan Carlos. Na otázku, co má Výbor pro chudinu společného se záležitostmi průplavu, se Delgado lišácky usmál a odvětil, že ne všechno na světě je takové, jak se člověku zdá.

* * *

Seděla u svého stolu. Naprosto přesně si ji představoval, když vytáčel číslo její přímé linky: vkusně zařízená horní chodba budovy Ústředí s originálními dveřmi se žaluziemi, aby vzduch mohl neustále cirkulovat; její vysoká vzdušná kancelář s výhledem na staré nádraží znesvěcené vývěsním štítem firmy McDonald’s, který ji každý den dováděl k šílenství; její supermoderní pracovní stůl s monitorem a světle červeným telefonem. Viděl i tu chvilku nerozhodnosti, než se odhodlala zvednout sluchátko.

„Napadlo mě, jestli dneska nechceš něco speciálního k večeři, miláčku.“

„Proč?“

„Cestou domů bych se mohl zastavit na tržišti.“

„Salát.“

„Něco lehkého po squashi, ano? Miláčku?“

„Ano, Harry. Po squashi budu chtít nějaké lehké jídlo – například salát. Jako obvykle.“

„Měla jsi náročný den? Starouš Ernie tě honí, co?“

„Co chceš?“

„Chtěl jsem jenom slyšet tvůj hlas, miláčku.“

Její smích ho uklidnil. „Tak to si musíš pospíšit, protože za dvě minuty bude tenhle hlas tlumočit skupině vážených přístavních kapitánů z Kjóta, kteří neumějí ani slovo španělsky a jenom trošku anglicky a jejich jediným přáním je setkat se s panamským prezidentem.“

„Miluju tě, Lou.“

„To doufám, Harry. Ale teď mě omluv.“

„Z Kjóta, hm?“

„Ano, Harry, z Kjóta. Tak zatím.“

KJÓTO napsal extaticky velkými písmeny. Jaký to zdroj. Jaká to žena. Jaký to pár. A jejich jediným přáním je setkat se s prezidentem. A taky se setkají. A bude tam Marco, aby je uvedl do tajných komnat Jeho Osvícenosti. A Ernie odloží tu svou svatozář a půjde s nimi. A Mickie se o tom také dozví, díky vlastním výborně placeným zdrojům v Tokiu, nebo v Timbuktu, nebo kde všude je podplácí. A vrchní operátor Pendel o tom podá doslovnou zprávu.

* * *

Shon kolem oběda. Po Martiných tuňákových sendvičích je velká sháňka. Marta kmitá sem a tam, ale záměrně se vyhýbá Pendelovu pohledu. Oblaka cigaretového kouře a mužský smích. Panamci se rádi baví a dělávají to ve firmě P & B. Ramón Rudd s sebou přivedl hezkého chlapce. Pivo z kufříku s ledem, víno zabalené ve zmrzlém vatelínu, domácí i zahraniční tisk, mobilní telefony používané na efekt. Pendel ve své trojroli krejčího, hostitele a mistra špionáže pobíhá mezi střižnou a klubem, avšak občas si v tom zmatku odskočí a zapíše si nevinná memoranda na zadní stranu svého zápisníku – slyší víc, než co se říká, pamatuje si víc, než co slyší. Stará garda s nováčky v závěsu. Tlachání o skandálech, koních a penězích. Řečičky o ženách a příležitostně i o průplavu. Prásknutí hlavních dveří, hladina hluku se sníží, ale vzápětí prudce stoupne, výkřiky „Rafi! Mickie!“ a duo Abraxas-Domingo se žene dovnitř se svým obvyklým šarmem, znovu usmířený, proslulý pár plejbojů, Rafi je všude samý zlatý řetěz, zlatý prsten a zlatý zub, na nohou má italské boty, přes ramena ledabyle přehozený barevný plášť od firmy P & B, protože Rafi nesnáší nudu, nesnáší saka, pokud nejsou výstřední, a miluje smích, slunce a Mickieho ženu.

A Mickie je zatrpklý a nešťastný, ale drží se svého přítele Rafiho jako klíště, jako kdyby Rafi představoval jediný kousek života, který mu zbyl, když všechno ostatní propil a promrhal. Oba muži se rozdělí a vmísí do davu, jehož větší část se obrací k Rafimu, zatímco Mickie míří do zkušebny pro svůj bůhvíkolikátý nový oblek, který musí být lepší než Rafiho oblek, musí být elegantnější, dražší, pohodlnější, svůdnější – Rafi, chystáš se v neděli vyhrát Zlatý pohár První dámy?

Avšak znenadání vřava utichne a omezí se na jediný hlas. Patří Mickiemu. Ze zkušebny se ozývá zoufalý řev, který přítomné společnosti oznamuje, že Mickieho nový oblek je pěkný šmejd.

Říká to poprvé a hned vzápětí to opakuje jinak, Pendelovi přímo do obličeje. Je to výzva, kterou by raději vmetl Domingovi, ale nemá na to dost odvahy, a tak ji místo toho adresuje Pendelovi. Nakonec to říká ještě třetím způsobem, protože teď už to od něj shromážděná společnost očekává. A Pendel od něj není ani na dvě stopy daleko, je ztuhlý jako kámen a vyčkává, co se bude dít. Jindy by se Pendel takovému střetu vyhnul, pokusil by se o nějaký žert, nabídl by Mickiemu skleničku nebo mu navrhl, aby přišel, až bude mít lepší náladu, doprovodil ho po schodech dolů a naložil do taxíku. Spoluvězni už takovéhle scény sehráli dřív a Mickie hned příštího dne uznal svou chybu drahými dárky – orchidejemi, vínem, drahocennými, starověkými uměleckými předměty a poníženými, osobně doručenými dopisy překypujícími vděčností a omluvami.

Ale čekat dnes od Pendela něco takového by znamenalo nepočítat s tou černou kočkou, která se nyní utrhla ze řetězu a skáče na Mickieho s obnaženými zuby a drápy a zatíná je do něj s takovou zuřivostí, jakou by u Pendela nikdo neočekával. Veškerá vina, kterou vůči Mickiemu pociťoval za to, že zneužil jeho zranitelnosti, že ho pomlouval, využíval, prodával, tryská teď z Pendela v mohutných salvách transformované zuřivosti.

„Proč neumím šít jako Armani?“ opakuje několikrát přímo do Mickieho užaslé tváře. „Proč neumím šít Armaniho obleky? Gratuluju, Mickie. Právě jsi ušetřil tisíc dolarů. Tak mi prokaž laskavost. Běž k Armanimu a kup si oblek tam a sem už se nevracej. Protože Armani šije Armaniho obleky líp než já. Támhle jsou dveře.“

Mickie se ani nepohnul. Byl nepříčetný. Jak si ksakru může člověk s tak obrovskými rozměry, jako má on, koupit Armaniho oblek v obchodě za rohem? Ale Pendel se nebyl schopen ovládnout. Hanba, vztek a předtucha katastrofy pulsovaly nekontrolovatelně v jeho hrudi. Mickie je můj výtvor. Mickie je moje selhání, můj spoluvězeň, můj špion, a on si mě přijde obviňovat do mého vlastního, bezpečného domu!

„Já ti něco řeknu, Mickie. Oblek ode mě nedělá muži reklamu, ale zvýrazňuje ho. Ale možná že ty nechceš být zvýrazněn. Možná na tobě není nic, co by se dalo nezvýraznit.“

Smích ze všech křesel. Na Mickiem se toho dalo zvýraznit až moc.

„Oblek ode mě, Mickie, není opilý výkřik. Má to střih, figuru, ten správný vkus, módní linii. Je to zdrženlivé vyjádření, které světu prozrazuje jen to, co o tobě potřebuje vědět, nic jiného. Starý Braithwaite tomu říkal diskrétnost. Pokud si někdo všimne mého obleku, je mi to trapné, protože s ním musí být něco v nepořádku. Moje obleky nemají vylepšit tvůj vzhled, ani z tebe udělat nejhezčího chlapa v místnosti. Moje obleky nejsou konfrontační. Jsou jako narážka. Pouze naznačují. Povzbuzují lidi, aby se na tebe obrátili. Pomáhají ti zdokonalovat tvůj život, splácet dluhy, mít ve světě nějaký vliv. Protože až nadejde chvíle, kdy budu muset následovat starého Braithwaita do té úžasné cukrárny na nebesích, chci věřit tomu, že dole na ulicích se procházejí lidé v mých oblecích a mají díky nim o sobě lepší mínění.“

Už to v sobě nemohu zadržovat, Mickie. Je načase, aby ses o to břemeno se mnou rozdělil. Nadechl se a zdálo se, že se snaží ovládnout, protože ze sebe vypravil něco jako škytnutí. Pak spustil znovu, ale Mickie ho milosrdně předběhl.

„Harry,“ zašeptal. „Přísahám bohu. To ty kalhoty. Nic víc. Vypadám v nich jako stařec. Nehodí se na můj věk. Nevykládej mi tu ty filozofický řečičky. Všechny je už znám.“

V Pendelově hlavě musel zaznít zvuk polnice. Rozhlédl se po udivených tvářích svých zákazníků, podíval se na Mickieho, který na něj zíral s těmi nešťastnými alpakovými kalhotami v rukou, přesně tak, jako kdysi svíral oranžové kalhoty své vězeňské uniformy – jako kdyby se bál, že mu je někdo ukradne. Uviděl Martu, nehybnou jako sochu a její znetvořený obličej plný nesouhlasu a znepokojení. Spustil zaťaté pěsti podél těla, narovnal se a vztyčil hlavu, což mělo být předehrou k zaujmutí pohodlnějšího postoje.

„Mickie. Ty kalhoty budou perfektní,“ ujistil ho laskavějším tónem. „Nechtěl jsem pro tebe ten kostkovaný vzor, ale budeš ho mít a měl jsi pravdu. V těch kalhotách se budeš líbit celému světu. A v tom saku taky. Mickie, poslouchej mě. Někdo musí být za ten oblek zodpovědný, buď já nebo ty. Tak kdo to bude?“

„Bože,“ zašeptal Mickie a sklouzl na Rafiho paži.

* * *

Obchod se vyprázdnil a chystal se na svůj odpolední spánek – bez zákazníků. Ti museli jít vydělávat peníze, usmiřovat si milenky a manželky, uzavírat obchody, sázet na koně, vyměňovat si klepy. Marta se také vytratila. Byl to její studijní čas. Odešla se ponořit do těch svých knih. Pendel si ve střižně pustil Stravinského a ze svého stolu sklidil vzory z hnědého papíru, látky, křídu a nůžky. Ze složky z prostřední přihrádky stolu vytáhl jeden arch bílého, nelinkovaného a neprůsvitného papíru z balíku, který dostal od Osnarda, a již tradičně si k němu přičichl. Pro něj to byl naprosto neznámý zápach, pouze vzdáleně mu připomínal dezinfekci používanou ve vězení.

Je naimpregnován magickými substancemi, Harry. Uhlový papír bez uhlu na jedno použití.

Co s ním pak děláš, když ho ode mě dostaneš?

Vyvolám ho, ty hlupáku, co jinýho?

Kde, Andy? Jak?

Sakra, starej se o svý věci. V mojí koupelně. Sklapni, jsi trapnej.

Položil uhlový papír opatrně přes fakturu a ze svého šuplíku vytáhl tužku o tvrdosti 2H, kterou mu pro tento účel Osnard věnoval, a začal psát za znění divokých akordů Stravinského, dokud mu Stravinskij nešel natolik na nervy, že ho musel vypnout. Ďábel má vždycky ty nejlepší melodie, říkávala tetička Ruth. Pustil si Bacha, ale Louisa Bacha zbožňovala, a tak Bacha raději vypnul a pracoval v nepřátelském tichu, což pro něj bylo dosti nezvyklé. Skloněné čelo, špička jazyka vystrčená mezi zuby, vzpomínka na Mickieho potlačena, charisma v něm začíná ožívat. Poslouchá, jestli se neozvou podezřelé kroky či náznak šramotu nepřátelského špeha na druhé straně dveří. Očima neustále přejíždí z hieroglyfů ve svém zápisníku na uhlový papír a zpět. Vymýšlí a hledá spojitosti. Uspořádává, opravuje. Doplňuje. Přehání. Zkresluje. Namísto zmatku se snaží dosadit pořádek. Má toho tolik co říci. A tak málo času. Japonci v každé skříni. Číňané z vnitrozemí je podněcují. Pendel se vznáší. Chvíli je vysoko nad svou zprávou, chvíli hluboko pod ní. Chvíli je génius, chvíli otrocký korektor své představivosti, pán svého nebeského království, princ i sluha v jednom. Černá kočka je vždy po jeho boku. A Francouzi jako obvykle někde uprostřed zápletky. Výbuch, milý Harry, totální výbuch. Tyčící se nad zeměkoulí, důkaz boží milosti, vyrovnání starých dluhů. Hříšná závrať z tvorby, drancování, loupení a překrucování a znovuutváření, uskutečňovaná nadšeným, zuřivým dospělým člověkem, který je schopen jakékoliv ztřeštěnosti a který odkládá své vykoupení na neurčito. A kočka stále švihá ocasem. Vymění uhlový papír, zmačká starý a hodí ho do odpadkového koše. Znovu nabije a pokračuje v palbě ze všech svých zbraní. Vytrhne stránky ze zápisníku a chystá se je spálit v krbu.

„Chceš kávu?“ zeptala se Marta.

Největší spiklenec světa zapomněl zamknout dveře. V krbu za ním se zdvihají plameny. Ožehlý papír čeká na svou destrukci.

„Kávu bych si dal. Díky.“

Zavřela za sebou dveře. Toporně, bez náznaku úsměvu.

„Potřebuješ pomoct?“

Její oči se mu vyhýbaly. Nadechl se.

„Ano.“

„Jak?“

„Kdyby Japonci tajně plánovali stavbu nového průplavu v úrovni moře a skrytě podplatili panamskou vládu a studenti se o tom doslechli, co by udělali?“

„Dnešní studenti?“

„Tvoji studenti. Ti, co mluví s rybáři.“

„Vzbouřili by se. Vyšli by do ulic. Napadli by prezidentský palác, vzali by útokem zákonodárné shromáždění, zablokovali průplav, vyzvali by ke generální stávce, získali podporu ostatních zemí v regionu, zahájili by antikoloniální křížovou výpravu po celé Latinské Americe. Dožadovali by se svobody pro Panamu. Taky by vypálili všechny japonské obchody a pověsili zrádce, počínaje prezidentem. Stačí ti to?“

„Díky. Myslím, že přesně to jsem potřeboval. A samozřejmě by povolali do zbraně lidi z druhé strany mostu,“ napadlo ho po chvíli.

„Přirozeně. Studenti jsou jen předvojem proletářského hnutí.“

„To s Mickiem mě mrzí,“ zabručel Pendel po krátké pauze. „Nedokázal jsem se ovládnout.“

„Když nemůžeme ublížit našim nepřátelům, ubližujeme přátelům. Hlavně, aby sis to uvědomil.“

„Já to vím.“

„Volal Medvěd.“

„Kvůli tomu článku?“

„O článku se nezmínil. Říkal, že tě musí vidět. Brzy. Je ve své oblíbené hospodě, jako vždycky. Znělo to jako výhrůžka.“

17. KAPITOLA

Boulevard Balboa na Avenida Balboa byla nízká, málo navštěvovaná pivnice s polystyrénovým stropem a vězeňskými zářivkami v dřevěných lištách. Před několika lety ji někdo vyhodil do povětří, ale nikdo si už nepamatoval proč. U dlouhého stolu se muž s velkým podbradkem a spoustou tělesných strážců ve slunečních brýlích kolem culil do televizní kamery, jako kdyby snědl všechnu moudrost. Medvěd seděl na svém obvyklém místě a četl si vlastní noviny. Stoly kolem něj byly prázdné. Měl na sobě pruhovaný blejzr od firmy P & B a panamák za šedesát dolarů z butiku.

„Zavolal jsi, Teddy,“ připomněl mu Pendel po chvíli, co seděl nepovšimnut na nesprávné straně novin.

Noviny sjely neochotně dolů.

„Ohledně čeho?“ zeptal se Medvěd.

„Zavolal jsi, já jsem přišel. To sako ti sluší.“

„Kdo koupil tu rejžovou farmu?“

„Můj přítel.“

„Abraxas?“

„Samozřejmě že ne.“

„Proč samozřejmě?“

„Všechny peníze rozházel.“

„Možná že Abraxasovi platíš a dost možná pro tebe maká. Ty s ním nějak čachruješ? Jedete spolu v drogách, jako to bylo u jeho fotra?“

„Teddy, já myslím, že ses dočista zbláznil.“

„Jak jsi vyplatil Rudda? Kdo je ten bláznívej mecenáš, kterým se tak naparuješ a z kterýho Rudd nic nemá? To byla fakt drzost. Proč sis otevřel ten směšnej klub nad svým krámem? Někomu ses upsal? Vo co tady jde?“

„Jsem krejčí, Teddy. Šiju pro džentlmeny a teď rozšiřuju firmu. Nechceš o mně něco hezkýho napsat? Zadarmo? V Miami Herald byl před nedávnem článek, nevím, jestli jsi ho viděl.“

Medvěd si povzdechl. Jeho hlas byl plný lhostejnosti. Soucit, lidskost i zvídavost z něho dávno vyprchaly, pokud tam vůbec někdy byly.

„Dovol, abych ti vysvětlil principy novinařiny,“ řekl. „Vydělávám si dvěma způsobama. Jeden je, že mi lidi platěj, abych psal, no a já teda píšu. Nenávidím psaní, ale něco žrát musím, musím ty svý chutě nějak uspokojit. Druhej způsob je, že mi lidi platěj, abych nic nepsal. To mám radši, nemusím psát a prachy dostanu stejně. Když to dobře zvládám, tak dostávám víc za to, co nenapíšu, než za to, co napíšu. Ještě je tady třetí možnost, ale tu nemám moc rád. Je to pro mě poslední varianta. Jdu za určitejma lidma ve vládě a nabídnu jim za příslušnej obnos to, co vím. Ale takhle to samo vo sobě nejde.“

„Proč?“

„Nerad prodávám takhle za zádama. Když se zabejvám někým obyčejným – tebou – támhletým chlápkem – a vím, že mu můžu pošpinit jméno, obchody nebo manželství, a když von to ví taky, pak má ten článek svoji cenu. Můžem se na něčem dohodnout, je to normální obchodní jednání. Ale když jdu k jistejm lidem ve vládě“ – velmi jemně zakroutil svou dlouhou hlavou na znamení nesouhlasu – „nevím, co jsou ochotný zaplatit. Některý maj pod čepicí. Ale některý jsou idioti. Nevíš, jestli jsou tak blbý, nebo ti nechtěj nic říct. Takže je to samá klička a protiklička, a zabere ti to strašně času. Může se i stát, že mi začnou vyhrožovat mým osobním spisem, abych šel s cenou dolů.

A já nerad takhle ztrácím čas. Jestli se chceš dohodnout, dát mi rychlou odpověď a ušetřit mi problémy, udělám ti dobrou cenu. Vzhledem k tomu, že tě sponzoruje bláznivej mecenáš, tak se určitě musí podílet i na všech tvejch objektivních výdajích.“

Pendel měl pocit, že svůj úsměv dává dohromady po částech – jako skládanku.

„Teddy, já myslím, že se mě tady snažíš napálit velmi starým trikem. Říkáš mi ‚Odleť, odleť, všechno je prozrazeno‘ a počítáš s tím, že se nastěhuješ do mého domu, zatímco budu na cestě na letiště.“

„Makáš pro Amíky? Těm jistejm lidem ve vládě by se to nelíbilo. Anglán, kterej jim leze do zelí, dost tvrdě by zasáhli. Když to dělaj voni, je to něco jinýho. Zrazujou svoji vlast. Je to jejich volba, narodili se tady, je to jejich země, můžou si s ní dělat, co chtěj, zasloužej si to. Ale kdybys jejich zemi zradil ty, jako cizinec, brali by to jako velkou provokaci. Nikdo neví, co by pak mohli udělat.“

„Máš pravdu, Teddy. Jsem pyšný na to, že pracuji pro Američany. Vrchní generál Jižního velitelství amerických ozbrojených sil má rád obyčejný jednořadový oblek s párem kalhot navíc a to, co nazývá vestou. Chargé si zas nechává šít mohérový smokink a tvídové sako na dovolenou na North Havenu.“

Pendel se zvedl a cítil, jak se mu pod kalhotami třesou kolena.

„Teddy, žádnou špatnost na mě nemáš. Kdybys měl, nevyptával by ses tak. A nemáš na mě nic z toho důvodu, že nic takového neexistuje. A když už se bavíme o penězích, byl bych ti vděčný, kdybys zaplatil za to sáčko, které máš na sobě, aby si to Marta mohla odškrtnout v účetních knihách.“

„Fakt nechápu, jak můžeš píchat tu míšenku, co nemá ksicht.“

Pendel opustil Medvěda ve stavu, v jakém ho zastihl, když přišel – se zakloněnou hlavou a vystrčenou bradou si četl to, co napsal do svých novin.

* * *

Přepadl ho smutek, když přijel domů a vítal ho pouze opuštěný dům. Tohle je odměna za mou námahu? ptá se prázdných stěn. Muž se dvěma zaměstnáními, který pracuje do úmoru, si musí jídlo přinést domů sám? Ale nachází tu i útěchu. Kufřík Louisina otce už zase leží na jejím stole. Rychle jej otevře a vyndá objemný záznamník, na němž je vyvedeno černým gotickým písmem Dr. E. Delgado. Hned vedle je spis označený jako „Pracovní schůzky“. Zapomene na všechno, co by ho mohlo rozptylovat, a silou vůle se přinutí, aby se ještě jednou stal špionem. Světlo nad ním je ztlumené, a tak ho zapne naplno. Zavírá oko, ke druhému si přitiskne Osnardův zapalovač a dívá se skrz jeho malou dírku, přičemž se snaží, aby objektiv nezakrýval ani nosem, ani prsty.

* * *

„Volal Mickie,“ řekla Louisa v posteli.

„Kam volal?“

„Ke mně do kanceláře. Zase se chce zabít.“

„Jo, jasně.“

„Říká, že ses zbláznil. Že ti někdo popletl hlavu.“

„To se mu povedlo.“

„A já jsem s tím souhlasila,“ dodala, když zhasínala světlo.

* * *

Byl nedělní večer a s ním přišlo i jejich třetí kasino, ale Andy svůj osud ještě neprověřil, jak Fran předtím slíbil. Celý víkend ho téměř neviděla, kromě několika hodin zaslouženého spánku a série milostných aktů brzy ráno, než zase utíkal do práce. Zbytek víkendu strávil se servilním Shepherdem na ambasádě. Nebo si to Fran alespoň myslela.

„Velká várka materiálu od BUCHANa,“ vysvětlil záhadně Andy. „Musel jsem z toho udělat oficiální zprávu. Všichni byli dost nervózní a hrozně na to spěchali.“

„Kdy z toho budou mít něco ‚Buchanýři‘?“

„Londýn zavřel krám. Na místní poměry jsou to zatím moc žhavý zprávy, takže se tím nejdřív musej prokousat analytici.“

A teprve před dvěma hodinami ji Andy odvezl do úžasně drahé restaurace na pobřeží, kde se nad lahví šampaňského rozhodl prověřit svůj osud.

„Minulej tejden jsem shrábnul dědictví po jedny tetě. Nešťastná sumička. Pro nikoho dost velká. Snad jedině, kdyby se mi ji podařilo zdvojnásobit.“

Zase ta jeho ďábelská nálada. Neklidným, pátravým zrakem si vybíral svou oběť.

„Splníte nám přání?“ zakřičel na šéfa orchestru, když tancovali.

„Cokoli bude madam chtít, seňore.“

„Tak co kdybyste si dali dneska večer pohov?“ navrhl Andy, načež ho Fran moudře odsunula stranou mimo doslech.

„Andy, tímhle nepokoušíš osud, ale koleduješ si, aby nás zabili,“ řekla mu přísně, když platil za večeři navlhlými padesátidolarovými bankovkami, které vytahoval z náprsní kapsy nového lněného saka od místního krejčího.

* * *

V prvním kasinu seděl u velkého stolu, ale jen se díval, nehrál. Fran stála za ním jako jeho anděl strážný.

„Kterou barvu máš ráda?“ zeptal se jí přes rameno.

„O tom by měl rozhodnout osud, ne?“

„My zařizujeme barvu, osud štěstí. Takový jsou pravidla.“

Napil se ještě šampaňského, ale nevsadil si. Znají ho tu, napadlo ji, když odcházeli. Určitě tu už byl. Poznala to podle těch pohledů, úsměvů a pozdravů.

„Součást plánu,“ odsekl, když ho konfrontovala se svým postřehem.

Ve druhém kasinu udělal vyhazovač tu chybu, že se je pokusil prohledat. Kdyby Fran nevytáhla svůj diplomatický průkaz, zřejmě by to špatně dopadlo. Situace se opakovala, Andy sledoval hru, ale sázení se neúčastnil. Dvě dívky na konci stolu se snažily zachytit jeho pohled a jedna dokonce zavolala: „Ahoj, Andy.“

„Součást plánu,“ zopakoval.

Třetí kasino bylo v hotelu, o kterém nikdy neslyšela. Navíc ve čtvrti se špatnou pověstí, o které jí bylo řečeno, aby do ní nechodila. Pokoj číslo 303 ve třetím patře, zaklepat a čekat. Mohutná gorila prohmatala Andyho, ale tentokrát nic nenamítal. Dokonce jí poradil, aby si nechala prohlédnout kabelku. Krupiéři ztuhli, když Fran a Andy vstoupili do druhé místnosti. Hovor utichl a hlavy se začaly otáčet směrem k nim. Nebylo se co divit, protože Andy si za svých padesát tisíc vyžádal žetony v hodnotách pět set a tisíc dolarů. Tyhlety drobásky nechci, děkuju, jen je dejte hezky zpátky.

A než se Fran stačila rozkoukat, Andy už seděl na té straně stolu, kde bývají krupiéři. Ona znovu stála za ním. Krupiérka byla trochu silnější, nicméně smyslná čubka s tlustými rty. Když se kolo zastavilo, měl Andy na kontě o deset tisíc dolarů víc, protože si vsadil na červenou. Vsadil si – pokud to později správně spočítala – asi jen osmkrát nebo devětkrát. Ze šampaňského přesedlal na skotskou. Zdvojnásobil svých padesát tisíc dolarů, což bylo přesně to, co od svého osudu ten večer očekával. Pak si ještě naposledy jen tak pro zábavu vsadil a vyhrál dalších dvacet tisíc. Požádal o tašku a taxi ke vchodu, protože mu přišlo hloupé jít po ulici se sto dvaceti tisíci dolary v tašce, a řekl Shepherdovi, že to zatracený auto může vyzvednout zítra, nebo že ho může někomu dát – stejně se mu nelíbí.

Ale posloupnost těchto posledních událostí zůstala ve Franině mysli zpřeházená, protože jediné, na co byla schopná v té chvíli myslet, byla ona nešťastná eskapáda s poníkem na jejích prvních sportovních slavnostech, kdy první překážku sice bravurně zvládla, ale hned vzápětí se poník vydal na čtyři míle dlouhou cestu směrem na hlavní silnici do Shrewsbury. Fran se křečovitě držela jeho krku a v obou směrech projížděly řady aut, ale nikoho kromě ní tahle situace nevzrušovala.

* * *

„Včera večer přišel ke mně domů Medvěd,“ řekla Marta, když za sebou zavřela dveře Pendelovy střižny. „Přivedl si na pomoc kamaráda od policie.“

Bylo pondělní ráno. Pendel seděl u svého pracovního stolu a dodělával poslední detaily Válečného plánu Tiché Opozice. Položil svou tužku o tvrdosti 2H.

„Proč? Co jsi měla provést?“

„Vyptávali se na Mickieho.“

„Na co konkrétně?“

„Proč chodí tak často do obchodu a proč ti volá v takových ztřeštěných hodinách.“

„Cos jim na to řekla?“

„Chtěli, abych tě špehovala,“ odvětila.

18. KAPITOLA

Příchod prvního materiálu ze základny v Panamě, který nesl kódové označení BUCHAN DVE, pozvedl Scottie Luxmora – jeho geniálního původce z Londýna – do bezprecedentních sebeoslavných výšin. Tohoto rána však jeho euforii vytlačila nervózní podrážděnost. Vykračoval po místnosti dvakrát rychleji než obvykle. Jeho výrazný skotský hlas skřípal silněji. A jeho pohled neklidně zabíhal přes řeku, na sever a na západ, tam, kde nyní ležela jeho budoucnost.

„Cherchez la femme, milý Johnny,“ radil vyzáblému mladíkovi jménem Johnson, který nahradil Osnarda na nevděčném místě Luxmorova osobního asistenta. „V téhle branži vydá samička vždy nejmíň za pět chlapů.“

Johnson, který si stejně jako Osnard osvojil nezbytné umění pochlebování, se na své židli předklonil, aby dal najevo, jak napjatě poslouchá.

„Jsou tak proradné, Johnny. Mají takovou drzost a jsou to rození pokrytci. Proč si myslíte, že chtěla pracovat výhradně přes manžela?“ Jeho hlas zněl jako hlas muže, který má námitky, ale již předem se za ně omlouvá. „Věděla velmi dobře, že by ho zastínila. Kde by pak skončil on? Na chodníku. Naprosto neužitečný. Vyplacený a propuštěný. Proč by to měla dopustit?“ Otřel si dlaně o strany nohavic. „Vyhandlovat dva platy za jeden, udělat ze svého muže hlupáka a nastoupit na jeho místo? Ne naše Louisa. Ne náš BUCHAN DVĚ!“ Přimhouřil oči, jako by poznal někoho v dálce za oknem, ale mluvit nepřestal. „Věděl jsem, co dělám. Ona taky. Nikdy nepodceňujte ženskou intuici, Johnny. On dosáhl svého maxima, je vyčerpán.“

„Osnard?“ zeptal se s nadějí Johnson. Už to bylo půl roku, co ho umístili do Luxmorova stínu, a stále žádná vyhlídka na převelení jinam.

„Její manžel, Johnny,“ odsekl podrážděně Luxmore a konečky prstů si sjel po vousaté tváři. „BUCHAN JEDNA. Ano, jeho práce byla zprvu velmi slibná. Ale neměl žádnou propracovanou vizi, což je typické. Žádný nadhled. Žádný historický kontext. Všechno to byly jen žvásty, ohřáté zbytky od oběda a zástěrky, kterými si kryl vlastní záda. Nikdy jsme na něj neměli sázet, teď už je mi to jasné. Ona to taky pochopila. Ta ženská svého muže dobře zná. Zná jeho možnosti líp než my. A ví také, kde jsou její silné stránky.“

„Analytici se poněkud obávají, že je v tom málo ověřitelných informací,“ dovolil si Johnson poznamenat. Nikdy si nenechal ujít příležitost rýpnout si do Osnardova piedestalu. „Sally Morpurgová říkala o materiálu od BUCHANa DVĚ, že je až příliš strojený a nevěrohodně podložený.“

Luxmora zasáhla tato zpráva právě v otočce, když se už popáté chystal přejít koberec. Zasmál se bezvýrazně a prázdně jako člověk, jemuž schází jakýkoliv smysl pro humor.

„Opravdu? A slečna Morpurgová je nanejvýš inteligentní osoba, o tom není sporu.“

„Ano, taky si myslím.“

„A ženy jsou k jiným ženám nelítostnější než my muži. Není-liž pravda?“

„Je to pravda. Ale dosud jsem o tom nepřemýšlel.“

„Také často podléhají různým žárlivostem – i když v tomto případě by možná bylo lepší hovořit o závisti – proti kterým jsme my muži od přírody odolnější, nebo snad ne, Johnny?“

„Taky si myslím. Že ne. Totiž, chtěl jsem říct ano.“

„Jakou má konkrétně slečna Morpurgová připomínku?“ zeptal se Luxmore tónem muže, který je schopen oprávněnou kritiku přijmout.

Johnson litoval, že raději nemlčel.

„No, jen říká, že tam chybí důvěryhodné pozadí. V celé té každodenní záplavě, jak to nazývá. Nic. Žádná důležitá zpravodajská informace, žádná přátelská spojka, ze strany Američanů taky ani muk. Žádné zpravodajství z cest, nic o zaměstnancích, žádný neobvyklý diplomatický ruch. Všechno to vypadá jako černá díra. Říká ona.“

„A to je všechno?“

„No, vlastně ještě něco.“

„Jen mi to prozraďte, Johnny.“

„Říkala, že ještě nikdy v dějinách špionáže nebylo zaplaceno tak moc za tak málo. To byl vtip.“

Pokud Johnson doufal, že se mu podaří nalomit Luxmorovu důvěru v Osnarda a jeho činnost, dočkal se zklamání. Luxmorova hruď se nafoukla a jeho hlas znovu nabyl svou didaktickou skotskou kadenci.

„Johnny.“ Srknutí přes přední zuby. „Napadlo vás někdy, že když se v dnešní době něco neprokáže, má to v podstatě stejnou hodnotu jako něco, co se v minulosti prokázalo?“

„Abych pravdu řekl, nenapadlo.“

„Tak přemýšlejte chviličku, buďte tak laskav. Johnny, aby se zakryly stopy před ušima a očima moderních technologií, je zapotřebí mít zatraceně chytrou hlavu, že? Od kreditních karet po jízdenky, telefonáty, faxy, banky, hotely, na co si vzpomenete. V této době si nemůžeme koupit v supermarketu láhev whisky, aniž by se o tom svět nedozvěděl. Žádná stopa‘ se za takových okolností téměř blíží prokázání viny. Tihle lidé znalí světa tomu rozumí. Oni dobře vědí, co je potřeba udělat pro to, aby člověk nebyl viděn, slyšen, poznán.“

„Jsem si jist, že to vědí, pane,“ řekl Johnson.

„Lidé znalí světa netrpí profesionálními deformacemi, které ohrožují do sebe zahleděné agenty tajné služby, Johnny. Nejsou tak zabednění, nezabředli do podrobností a nadbytečných informací. Vidí les, nikoliv stromy. A to, co vidí zde, je jihovýchodní spiknutí monstrózních rozměrů.“

„Sally ne,“ namítal tvrdošíjně Johnson, který si uvědomil, že má-li být zatracen za to, že řekl A, může nyní klidně říci i B. „Ani Moo.“

„Kdo je Moo?“

„Její asistentka.“

Luxmorův úsměv zůstal tolerantní a přívětivý. Oznamoval: on také vidí les, nikoliv stromy.

„Když svou otázku obrátíte, Johnny, tak myslím, že dostanete odpověď. Proč je v Panamě tajná opozice, když tam není proti čemu oponovat? Proč tajné disidentské skupiny – tvořené ne těmi nejnižšími vrstvami, Johnny, ale těmi vlivnými a zainteresovanými – čekají v záloze, když nevědí, na co mají čekat? Proč jsou rybáři neklidní? – Mazaní hoši, Johnny, námořníky nikdy nepodceňuj. Proč prezidentův člověk v Komisi pro Panamský průplav hlásá na veřejnosti něco jiného, než vyplývá z jeho zápisníku povinností a schůzek? Proč žije jeden život na hladině a druhý pod hladinou, zakrývaje své stopy tím, že jedná s falešnými japonskými přístavními kapitány v hodinách, kdy to jinak není běžné? Proč jsou mezi studenty nepokoje? Co asi cítí ve vzduchu? Kdo jim co našeptává v jejich kavárnách a na jejich diskotékách? Proč se slovo zrada stalo veřejným tajemstvím?“

„To jsem nevěděl,“ řekl Johnson, který byl poslední dobou čím dál více zmaten z toho, jak původní zprávy z Panamy nabývají při přechodu stolu jeho nadřízeného na líbivosti a na objemu.

Ale Johnsonovi nebylo jasné téměř nic, nejméně ze všeho zdroje Luxmorovy inspirace, neboť když se mu naskytla příležitost do nich nahlédnout, zjistil, že se jedná o události dávno minulé, jako byla kupříkladu suezská krize z roku 1956.

Luxmore si z Johnsona udělal vrbu pro své myšlenky. A jak Johnson začínal chápat, někteří lidé nedokáží přemýšlet, pokud je nikdo neposlouchá.

„Johnny, pro zpravodajskou službu, jako je ta naše, je nejobtížněji objevit hnutí lidu dřív, než se dá do pohybu. Vox populi dřív, než promluví. Podívejte se na Irán a jeho ajatolláha. Podívejte se na Egypt po znárodnění Suezského průplavu. Podívejte se na perestrojku a kolaps světové říše. Podívejte se na Sáddáma, jednoho z našich nejlepších zákazníků. Kdo o nich věděl předem, Johnny? Kdo viděl, jak se kupí jako černé mraky na horizontu? My ne. Pomyslete na Galtieriho a konflikt na Falklandech, bože můj. Stále znovu se přesvědčujeme, že ohromné kladivo naší zpravodajské služby je schopno rozlousknout každý oříšek kromě toho, na kterém záleží nejvíc: tajemství lidské duše.“ Už zase chodil svým obvyklým tempem, při kterém kroky ladily s jeho strojeným řečnickým stylem. „Ale tentokrát ho rozlouskneme. Tentokrát se o tom dozvíme předem. Všude máme své lidi. Známe náladu veřejnosti, její případný postup i skryté rozbušky. Můžeme tomu zabránit. Můžeme přelstít dějiny. Číhat v záloze na…“

Chňapnul po telefonu tak rychle, že téměř neměl čas zazvonit. Ale byla to jen jeho žena a ptala se, zdali nemá v kapse klíče od jejího auta. Luxmore se ke svému činu doznal, zavěsil a pokračoval v nekonečném křižování po místnosti.

* * *

Vybrali byt Geoffa, jelikož Ben Hatry řekl – použijte ho, a koneckonců, Geoff Cavendish byl služebníkem Bena Hatryho, i když oba pánové považovali za prozíravé udržovat to v tajnosti. A bylo to jen správné, že se schůzka konala u Geoffa, protože to byl od začátku jeho nápad. Tedy v tom smyslu, že Geoff Cavendish vymyslel první návrh plánu a Ben Hatry řekl – kurva, jen do toho, což přesně vystihovalo způsob, jakým Ben Hatry mluvil: jako britský tiskový magnát a zaměstnavatel obrovského počtu úděsných novinářů měl přirozený odpor ke své mateřštině.

To Cavendish podnítil Hatryho fantazii, pokud ovšem Ben Hatry vůbec nějakou měl. Cavendish si plácnul s Luxmorem, povzbuzoval ho, nafukoval jeho rozpočet i jeho ego. Cavendish na Hatryho přikývnutí zařídil první pracovní obědy a neformální schůzky v drahých restauracích nedaleko sněmovny a loboval u těch správných poslanců, ačkoliv nikdy ne Hatryho jménem. Cavendish spustil tajný poplach v City a u naftařských společností a pochleboval imbecilním konzervativcům.

To Cavendish vyvolával vize křižácké výpravy hodinu před volbami – fénix povstalý z toryjského popela a proměněný ve válečného boha, vůdce oděný v lesklé zbroji, která se až doposud pro něj zdála příliš velká. Cavendish jinými slovy vykládal tytéž žvásty Opozici – nebojte se, lidičky, nemusíte být v opozici, ani se připravovat k boji, stačí, když se budete držet zpátky a říkat, že tohle není ta správná chvíle k převrhnutí „Korábu britských loajalistů“, i kdyby plul nesprávným směrem, kormidlovali ho šílenci a voda do něj tekla proudem.

To Cavendish tak příhodně postrašil multimilionáře, když dal do pohybu klevety o katastrofálních účincích na britský průmysl, obchod a libru. Cavendish zařídil, abychom si toho byli vědomi, jak to sám nazýval: to jest, přenesl klepy z úrovně fantazie do úrovně akceptované reality. Velmi chytře k tomu využil fejetonistů, kteří pracovali mimo Hatryho impérium, takže ani omylem nemohl být spojován s jeho hrůznou pověstí. Cavendish rozšířil podrobnější články do úzce specizalizovaných akademických časopisů s vysokou reputací a takové články se zase zveličovaly ve větších časopisech, a tak stále nahoru a dolů po společenském žebříčku – jak v komentářích novin nevalné kvality, tak i v televizních debatách uváděných pozdě večer, a to nejen na stanicích, které patřily Hatrymu, ale i na těch konkurenčních – protože fakta nikdo neověřuje, každý zopakuje pouze to, co už bylo řečeno nebo napsáno námezdními pisálky, jako kdyby hlásal evangelium.

A konečně to byl znovu Cavendish, ten nemotorný, typický Angličan v tvídovém obleku, s hlasem komentátora kriketu z vysokých společenských tříd, který tak přesvědčivě propagoval – vždy přes dobře najedené prostředníky – pečlivě opatrovanou doktrínu Bena Hatryho Když ne teď, kdy jindy?, doktrínu, jež stála u zrodu jeho transatlantického eskamotérství, intrikánství a manipulátorství. Hnací silou této teorie bylo, že Spojené státy nemohou podle všeho zůstat světovou mocností číslo jedna déle než nanejvýš jedno desetiletí, po němž se definitivně stáhne opona. Takže pokud je někde na světě potřeba něco odoperovat, vyplývalo z oné doktríny, jakkoli brutální a sobecké se to zvenku může zdát, anebo v takových případech i zevnitř, je nutné to udělat – pro naše přežití, pro přežití našich dětí a pro přežití Hatryho impéria a jeho stále rostoucího vlivu na životně důležité orgány Třetích a Čtvrtých světů: Udělejte to teď, dokud jsme silní, u všech čertů! Přestaňte váhat! Vezměte si to, co chcete, a to, co se vám nelíbí, tak roztřískejte! Ale ať už to uděláte nebo ne, nenechávejte se vodit za ručičku, neustupujte, neomlouvejte se a přestaňte ze sebe dělat takové chudinky.

Takovou image se Ben Hatry snažil neúnavně vytvářet, v zájmu svých podřízených, ale vždy dbal přísně na to, aby to zůstalo jen mezi nimi, čímž ctil svaté novinářské pravidlo o podávání objektivních informací – od toho tady proboha jsme, jinak to můžeme všichni zabalit.

* * *

„Se mnou nepočítej,“ řekl den předtím Ben Hatry Cavendishovi svým nevýrazným hlasem.

Někdy mluvil, aniž by pohnul rty. A někdy se mu udělalo zle z vlastních machinací, ze vší té lidské licoměrnosti.

„Budete to s nima muset zvládnout sami, vy dva mizerové,“ dodal zlostně.

„Jak si pán přeje. Škoda, co se dá dělat,“ řekl Cavendish.

Ale jak Cavendish předpokládal, Ben Hatry nakonec přijel. Taxíkem, protože nedůvěřoval svému řidiči, a dokonce o deset minut dřív, aby si mohl přečíst výtah z toho braku, který Cavendish posílal několik posledních měsíců Vanovým lidem. Brak byl Hatryho oblíbený termín pro jakoukoliv psanou informaci. Materiál končil jednostránkovou zprávou plnou horkých novinek od těch břídilů z druhé strany řeky – nepodepsanou, bez nadpisu, bez uvedení zdroje. Cavendish se však o ní vyjádřil, že je přesvědčivým důkazem, tím nejčistším vínem, chybějícím diamantem, šéfe, a Vanovi lidé byli u vytržení, proto se také dnes chtěli sejít.

„Kterej magor to napsal?“ vyzvídal Hatry, vždy skoupý na projevy uznání tam, kde byly žádoucí.

„Luxmore, šéfe.“

„To je ten vůl, co dokázal úplně sám zkurvit Falklandskou operaci?“

„To je on.“

„Nabeton neprošla Stylistickým oddělením.“

Nicméně si Ben Hatry tu zprávu přečetl dvakrát, věc u něj nevídaná.

„Je to pravda?“ zeptal se Cavendishe.

„Dostačující pravda, šéfe,“ řekl Cavendish s rozvážnou zdrženlivostí, která naznačovala směr jeho úvah. „Částečná pravda. Ale nejsem si jistej, jak dlouho tahle verze vydrží. Vanovi hoši si možná budou muset trochu pospíšit.“

Hatry mu hodil zprávu nazpátek.

„No, aspoň tentokrát budou kurva vědět, co maj dělat,“ dodal a rozmrzele pokynul Tugu Kirbymu, třetímu vrahovi, jak mu Cavendish příhodně přezdíval, který právě vlétl do místnosti jako kulový blesk a kolem dokola se rozhlížel po nepříteli.

„Ty Yankeeové tu ještě nejsou?“ zařval. „Musí tu být každou chvíli, Tugu,“ ujistil ho klidným tónem Cavendish.

„Smradi přídou pozdě na vlastní pohřeb,“ řekl Kirby.

* * *

Zvláštní výhodou Geoffova bytu bylo jeho ideální umístění v samotném srdci Mayfairu v jedné slepé uličce, kde žilo mnoho prominentů, diplomatů a lobbistů. Na jednom konci uličky stála hlídaná brána, na druhém italská ambasáda. Přesto tu vše působilo příjemným anonymním dojmem.

Tři Britové a dva jejich američtí hosté – všichni s perfektním alibi – zasedli ke kulatému stolu, aby se nikdo nemohl cítit odstrčený. Komfortní židle s měkkým pol strováním, odpojené telefony. Cavendish byl mistrem ve vytváření pohodlného prostředí. Zařídil by i dámskou společnost, kdybyste o ni stáli. Zeptejte se Tuga.

* * *

„Jaký byl let, Elliote, dal se snést?“ zeptal se Cavendish.

„Jo, Geoffe, let byl naprosto dokonalej. Já prostě ty rozkodrcaný tryskáčky miluju. Northolt byl taky báječnej. Miluju Northolt. Let vrtulníkem na Battersea, kolosální. Nádherná elektrárna.“

U Elliota člověk nikdy nevěděl, jestli to má být ironie, nebo jestli je takový pořád. Byl to jedenatřicetiletý Jižan z Alabamy, právník, novinář a stále samá legrácka, pokud zrovna na někoho neútočil. Měl svůj sloupek ve Washington Times, kde ostentativně vedl učené pře s osobami, jejichž jména byla až donedávna známější než to jeho. Jeho obrýlený obličej vyhlížel nebezpečně, tváře měl propadlé a mrtvolně bledé, jen samá kost a kůže.

„Zůstaneš na noc, nebo letíš domů, Elliote?“ zavrčel Tug Kirby a dával tím najevo, že on dává přednost té druhé variantě.

„Tugu, bohužel se musíme vrátit hned, jak tady skončíme,“ odpověděl Elliot.

„Nepůjdete se ukázat na ambasádu?“ řekl Tug s nemotorným úšklebkem.

Měl to být vtip. Z Tuga jich nikdy moc nevypadlo. Lidé z ministerstva zahraničí byli ti poslední, kdo se měli o Elliotově nebo plukovníkově návštěvě dozvědět.

Plukovník přežvykoval po Elliotově boku lososa stanoveným počtem skusů.

„Nemáme tam žádné přátele, Tugu,“ vysvětloval upřímně. „Jen skřítky.“

Ve Westminsteru byl Tug Kirby znám jako ministr s velmi dlouhým portfoliem. Částečně si tento titul vysloužil díky svým milostným pletkám, ale hlavním důvodem pro toto označení byla jeho bezkonkurenční sbírka firem, které buď vlastnily jeho, nebo které vlastnil on sám. Stejně jako jeho hosté byl velmi vlivnou osobou a uměl vyhrožovat v narážkách.

* * *

„Hej, Dirku – jak se má Van?“ zavolal přes stůl rozšafně Hatry.

Ben Hatry zapojil do hry svůj legendární šarm. Nikdo mu nemohl odolat. Jeho úsměv byl jako jasné slunce po dlouhém období dešťů. Plukovník se ihned rozzářil. A Cavendish byl také potěšen, když zjistil, že jeho šéf je v dobré náladě.

„Pane,“ vyštěkl plukovník, jako kdyby oslovoval válečný soud, „generál Van vás nechává pozdravovat a chce vám vyjádřit své díky, vám Bene a všem vašim pomocníkům, za tu neocenitelnou podporu a povzbuzení, jakých se mu za poslední měsíce až do dnešního dne od vás dostalo.“

Záda narovnaná, brada vzhůru. Pane.

„No, tak mu řekněte, že jsme všichni zatraceně zklamaný, že nekandiduje na prezidenta,“ řekl Hatry stále s tím zářivým úsměvem. „Je to velká škoda, že jedinej správnej chlap v Americe je natolik posranej, že do tý kandidatury nepůjde.“

Hatryho bodré provokace s plukovníkem ani nepohnuly. Byl na ně zvyklý z předchozích setkání.

„Generál Van má na své straně mladou krev, pane. Generál se umí dívat dopředu. Generál má vynikající strategické myšlení.“ Sám sobě přikyvoval mezi napjatými, obavy vzbuzujícími větami, zatímco jeho oči zůstaly doširoka otevřené a zranitelné. „Generál hodně čte. Jde do hloubky. Umí čekat. Jiným by už dávno došla munice. Ale generálovi ne. Ne, pane. Až přijde jeho čas stát se prezidentem, generál to v tu správnou chvíli udělá. Je jediným mužem v Americe, který ví, jak na to – to je můj názor. Ano, pane.“

Rozkaz, říkaly plukovníkovy vemlouvavé oči, ale v jeho obličeji se dalo číst, nepleťte se mi ksakru do cesty. Formální atmosféra byla najednou pryč. Elliot se podíval na hodinky a hulvátsky povytáhl obočí na Tuga Kirbyho. Plukovník sundal z krku ubrousek, správně, podle všech konvencí, si osušil rty a položil jej na stůl jako nějakou nepotřebnou veteš, kterou má Cavendish odnést. Kirby si zapálil doutník.

„Nemohl bys tu zkurvenou věc zhasnout, Tugu?“ vyžádal si Hatry zdvořile.

Kirby to típnul. Občas zapomněl, že Hatry má svá tajemství. Cavendish se zeptal, kdo si dá do kávy cukr nebo chce snad někdo smetanu? Konečně to byla pracovní schůzka, a ne večírek. Kolem vyleštěného stolu z osmnáctého století sedělo pět mužů, kteří se ze srdce nenáviděli, ale které spojoval velký ideál.

* * *

„Tak co, chlapi, jdete do toho, nebo ne?“ zeptal se Ben Hatry, o kterém bylo známo, že nemá rád dlouhé proslovy.

„No jasně, že bysme do toho moc rádi šli, Bene,“ řekl Elliot s tváří napjatou jako lodní plachta.

„Tak co vám v tom kurva brání? Máte důkazy. Tý zemi vládnete. Na co ještě čekáte?“

„Van by do toho šel rád. I tady Dirk. Viď, Dirku? Všichni do toho půjdou? Je to tak, Dirku?“

„Jistěže ano,“ vydechl plukovník a potřásl hlavou složenou v dlaních.

„Tak to udělejte, pro kristovy!“ zakřičel Tug Kirby.

Elliot se tvářil, že nic neslyšel. „Americký lid by rád, abysme do toho šli,“ řekl. „Teď to možná ještě nevědí, ale brzy se to dozví. Americký lid bude chtít zpátky to, co je po právu jeho a čeho se nikdy neměl vzdávat. Nikdo nám nebrání, Bene. Máme Pentagon, máme vůli, vycvičené muže, technologii. Máme Senát, máme Kongres. Máme Republikánskou stranu. Jsme to my, kdo vládne zahraniční politice. Ve válečných stavech držíme média pevně v rukou. Posledně to bylo absolutní vítězství, tentokrát bude ještě absolutnější. Kromě nás samotných nás nikdo zastavit nemůže, Bene. Nikdo, to je hotová věc.“

Nastala chvilka ticha, jako první ji přerušil Kirby.

„Vždycky to chce trochu kuráže do toho vlítnout,“ řekl chraplavým hlasem. „Thatcherová nikdy neváhala. Zato ostatní pořád.“

Navrátilo se ticho.

„A kvůli tomu státy přicházejí o průplavy, předpokládám,“ nadhodil Cavendish, ale nikdo se nesmál a po místnosti se znovu rozhostilo ticho.

„Víš, co mi zrovna nedávno řekl Van, Geoffe?“ ptal se Elliot.

„Co, kamaráde?“ řekl Cavendish.

„Každej, kdo není Američan, má pro Ameriku nějakou roli. Většinou jsou to lidi, který nemaj žádnou roli ani pro sebe. Většinou nevědí, co se životem.“

„Generál Van jde do hloubky,“ řekl plukovník.

„Dokonči to,“ řekl Hatry.

Ale Elliot nespěchal.

„Bene, vždyť my zatím nemáme jedinou záminku,“ přiznal jako novinář novináři. „Žádnej záchytnej bod. Máme jenom podmínky. Ale nikomu se z hlavně nekouří. Žádný znásilněný americký jeptišky. Žádný mrtvý americký novorozeně. Máme klepy. Máme jenom samý možná. Máme zprávy vašeho špeha, který nejsou v tyhle chvíli ověřený našema výzvědnejma kancelářema, protože takhle jsme se dohodli. Teď nemůžeme dělat rozbroje na ministerstvu zahraničí, nebo na ploty Bílýho domu rozvěsit billboardy s nápisem ‚Ruce pryč od Panamy!‘. Tohle je chvíle pro rozhodný čin a s národním cítěním si poradíme zpětně. Určitě by se to dalo zvládnout. Můžeme tomu pomoct. Ty tomu můžeš pomoct, Bene.“

„Já už jsem řek‘, že pomůžu. Neboj se.“

„Ale co nám dát nemůžeš, je záminka,“ řekl Elliot. „Nemůžeš znásilňovat jeptišky, nemůžeš kvůli nám masakrovat děti.“

Kirby vybuchl smíchy v nevhodnou chvíli. „Tím si nebuď tak jistej, Elliote,“ křičel. „Vy neznáte Bena tak jako my. Co? Co?“

Ale místo aplausu se mu dostalo zlostného pohledu od plukovníka.

„Ovšemže tu podělanou záminku máte,“ odsekl Ben Hatry uštěpačně.

„To jsem teda zvědavej,“ řekl Elliot.

„Popření, kurva, ne?“

„Jaký popření?“ divil se Elliot.

„Ze všech stran. Panamci to popřou, žabožrouti to popřou a japka taky. Takže jsou to lháři, stejně jako Castro. Castro popírá, že by měl ruský rakety, ale vy po něm jdete stejně. A spiklenci kolem průplavu popíraj svoje spiknutí, takže po nich můžete jít taky.“

„Bene, ty rakety tam byly,“ namítal Elliot. „Měli jsme jejich fotky. Měli jsme kouřící pistoli. Ale pro tenhle scénář žádnou nemáme. Americkej lid musí vidět, že bylo učiněno spravedlnosti zadost. Řeči to nesvedou. Nikdy jim nestačily. Potřebujem tu kouřící pistoli. Prezident ji bude potřebovat. Jestli žádnou mít nebude, tak se k tomu nerozhoupe.“

„My náhodou nemáme pár krásnejch nočních snímků japonskejch inženýrů ve falešnejch fousech, jak při baterce kopou druhej průplav, co, Bene?“ zeptal se dobrácky Cavendish.

„Ne, to kurva nemáme,“ odsekl Hatry, aniž zvýšil hlas, což ostatně nemusel dělat nikdy. „Takže, Elliote, co podniknete? Budete čekat, až vám japka zavolaj v poledne posranýho 31. prosince léta Páně devatenáct set devadesát devět, že jsou s prací hotoví?“

Elliot zůstal ledově klidný. „Bene, nemáme jedinej emotivní argument, kterej bysme mohli vysílat v televizi. Posledně jsme měli štěstí. Noriegovy prapory Dignidad týraly americký ženský v ulicích Panama City. Do tý doby jsme byli na suchu. Měli jsme drogy. Tak jsme je zveličili. Měli jsme kontroverzní Noriegovy názory. Taky jsme je zveličili. Věděli jsme, jak je šerednej. Tak jsme to nafoukli. Hodně lidí si myslí, že bejt ošklivej je nemorální, tak jsme na tom zapracovali. Měli jsme jeho sexuální život a jeho magii. Hráli jsme na stejnou strunu jako u Castra. Ale pohnulo se to, až když ty nemravný hispánský vojáci začali ve jménu důstojnosti obtěžovat slušný americký občanky. V tý chvíli cejtil prezident povinnost poslat tam naše hochy, aby je naučili, jak se maj chovat.“

„Slyšel jsem, že to byla tvoje práce,“ připomněl Hatry.

„Stejně bych to podruhy neudělal,“ odpověděl Elliot, čímž ten návrh smetl definitivně ze stolu.

Ben Hatry někde uvnitř vybuchl jako při podzemním testu, ale žádný výbuch slyšet nebylo, byl neprodyšně utěsněn. Ozval se jen natlakovaný syčivý zvuk, když vydechoval, kombinace frustrace a vzteku.

„Ježíši Kriste, ten zkurvenej kanál je váš, Elliote.“

„Indie byla taky kdysi vaše, Bene.“

Hatry se neobtěžoval odpovědět. Skrze okno se záclonami zíral na nějaký bezvýznamný bod.

„Potřebujem záminku,“ zopakoval Elliot. „Když nebude záminka, nebude válka. Prezident se jinak nerozhoupe. Tečka.“

* * *

Bylo na Geoffu Cavendishovi, aby svými dobráckými pohledy a uhlazeným chováním znovu vnesl do jejich jednání humor a pohodu.

„No, pánové, já mám pocit, že vycházíme ze spousty společných věcí. Správné načasování musíme nechat na generálu Vanovi. O to se nikdo nehádá. Mohli bychom obrátit list? Tugu, vidím, že už seš celej nedočkavej.“

Pro Hatryho teď existovalo jen to okno se záclonami. A představa, že bude poslouchat Kirbyho, jen prohloubila jeho sklíčenost.

„Tahleta Tichá Opozice,“ začal Kirby. „Abraxasova skupina. Četl jsi o tom, Elliote?“

„Měl bych?“

„A Van?“

„Jsou mu sympatičtí.“

„To je trochu zvláštní, nemyslíte?“ rozvažoval Kirby. „Vzhledem k tomu, že Abraxas nemá rád Amíky.“

„Abraxas není ani loutka, ani klient,“ řekl nevzrušeně Elliot. „Až budeme dávat dohromady prozatímní panamskou vládu, do doby, než se situace v zemi uklidní a budou se moct konat další volby, Abraxas se nám může náramně hodit. Liberálové na nás nebudou moct řvát, že jsme kolonialisti. A Panamci taky ne.“

„A když se nám hodit nebude, vždycky můžeme sestřelit jeho letadlo,“ nadhodil Hatry hříšnou myšlenku.

* * *

Znovu Kirby: „Já jsem tím chtěl říct, Elliote, že Abraxas je náš člověk. Ne váš. Náš člověk na základě jeho rozhodnutí. To znamená, že jeho opozice je i naší opozicí. Naší z hlediska kontroly, zásobování a informací. Tohle bysme si měli všichni zapamatovat. Hlavně Van by si to měl zapamatovat. S generálem by to vypadalo moc špatně, kdyby mělo vyjít najevo, že Abraxas bral dolary od Strýčka Sama. Nebo že jeho lidi byli vyzbrojený americkejma zbraněma. Nechceme přece toho chudáka hned na začátku ocejchovat jako americkýho kolaboranta, že ne?“

Plukovník dostal nápad. Jeho oči se rozšířily a rozzářily. Blaženě se usmíval.

„Poslouchejte: můžeme to udělat pod falešnou vlajkou, Tugu! Máme tam své lidi! Můžeme to navléknout tak, že Abraxase zásobují z Peru, Guatemaly, nebo od Castra z Kuby. Můžeme to navléknout, jak budeme chtít. Není to vůbec žádný problém!“

Tug Kirby trval na svém. „Abraxase jsme našli my, je to naše starost,“ prohlásil nekompromisně. „Na místě máme prvotřídního experta na zásobování. Jestli chcete poskytnout peníze, všechny nabídky s vděčností přijímáme. Ale dáte je nám. Nic se nesmí odehrávat přímo na místě. My řídíme Abraxase, my ho zásobujeme. Je náš. I jeho studenti, rybáři a všichni ostatní, se kterejma táhne za jeden provaz. Zásobujeme celou jeho skupinu,“ zakončil a bouchl svou obrovskou rukou do stolu z osmnáctého století pro případ, že by tomu někdo nerozuměl.

„To všechno je jenom když,“ namítl po chvíli Elliot.

„Když co?“ ptal se Kirby.

„Když do toho půjdeme,“ doplnil Elliot.

Hatry náhle odtrhl oči od okna a otočil se přímo na Elliota.

„Chci exkluzivní první reportáž,“ vyštěkl. „Moje foťáky a moji novináři v první linii, mí chlapci to rozjedou se studentama a rybářema, exkluzivně. Všichni ostatní pojedou společně se zálohama.“

Elliot se tvářil pobaveně. „Možná že byste tu invazi měli zahájit místo nás, Bene. Možná že by to vyřešilo tvůj problém s volbama. Co takhle akce na záchranu britských občanů, který tam žijou? V Panamě jich pár bejt musí.“

„Jsem rád, že ses o tom zmínil, Elliote,“ prohlásil Kirby.

Atmosféra se rychle změnila. Kirby je velmi napjatý a všechny oči jsou upřené na něj, dokonce i Hatry ho pozoruje.

„Pročpak Tugu?“ tázal se Elliot.

„Měli bysme už začít mluvit o tom, co z toho náš člověk bude opravdu mít,“ odsekl Kirby s ruměncem ve tváři. Náš člověk, myšleno náš vůdce. Naše loutka, náš maskot.

„Chceš, aby seděl s Vanem ve válečný místnosti Pentagonu, Tugu?“ naznačil žertem Elliot.

„Nebud směšnej.“

„Chcete britský jednotky v americkejch vrtulnících? Klidně si poslužte.“

„Ne, nechcem, díky. To je tvůj píseček. Ale budeme chtít záruku.“

„Kolik, Tugu? Řekli mi, že nejste žádný troškaři.“

„Já nemluvím o penězích. Chceme morální záruku.“

Elliot se usmíval. Hatry též. Jak naznačovaly jejich výrazy, o morálce bylo možné vyjednávat.

„Náš člověk bude vidět a slyšet v přední linii,“ oznamoval Tug Kirby, vypočítávaje podmínky na svých mohutných prstech. „Náš člověk se zabalí do vlajky, váš člověk ho přitom bude povzbuzovat. ‚Británie, panuj, kašli na Brusel‘ – tak nějak, Bene? Návštěvy Washingtonu, potřásání rukama, všechno bez problémů, spousta milejch slov pro našeho člověka. A váš člověk přijede do Londýna hned, jak ho uvolníte. Bude mít zpoždění, ale s tím se přece počítalo. Role britský zpravodajský služby prosákne do seriózního tisku. Dáme vám text – jo, Bene? Zbytek Evropy vynecháme a žabožrouty pomluvíme, jako obvykle.“

„Ten brak nechte na mně,“ řekl Hatry. „On noviny neprodává. To je moje práce.“

Rozloučili se jako neusmíření milenci, s obavami, že si řekli ošklivé věci, že si nedokázali říct to, co chtěli a že zůstali nepochopeni. Budeme Vana informovat, hned jak se vrátíme, ujišťoval je Elliot. Uvidíme, co na to řekne. Generál Van umí předvídat, říkal plukovník. Generál Van je skutečný vizionář. Generál hledí směrem k Jeruzalému. Generál umí čekat.

„Tak už mi kurva nalej,“ naléhal Hatry.

* * *

Zůstali sami, tři zamyšlení Angličané, whisky v rukou. „Příjemné setkáníčko,“ začal Cavendish. „Sračky,“ řekl Kirby.

„Podplaťte Tichou Opozici,“ nařídil Hatry. „Zajistěte, aby uměli mluvit a střílet. Jak vážně to myslej ty studenti?“

„Jsou samé kdyby, kdyby, šéfe. Maoisté, trockisti, demonstranti za mír, spousta z nich přestárlých. Nikdo neví, na kterou stranu se připojí.“

„Koho ksakru zajímá, ke který straně se přidaj? Hlavně ty pitomce podplať a dál už se o ně nestarej. Van chce záminku. Sní o ní, ale neodvažuje se o ni požádat. Proč si myslíte, že ten mizera poslal svý pohůnky a sám zůstal doma? Možná že studenti nějakou takovou záminku vytvořej. Kde je Luxmorova zpráva?“

Cavendish mu ji podal, on si ji přečetl potřetí a vrazil mu ji zpátky do ruky.

„Kdo je ta čubka, co píše naše apokalyptický braky?“

Cavendish vyslovil jméno.

„Dej jí to,“ rozkázal Hatry. „Řekni jí, že chci, aby těch studentů bylo víc. Ať je spojí s chudejma a utlačovanejma, ale žádný zmínky o komunismu. Ať tam dá, že Tichá Opozice vzhlíží k Británii jako k modelu demokracie pro Panamu jedenadvacátýho století. Chci krizi. ‚Jak teror kráčí ulicemi Panamy‘, nějakej takovejhle brak. První vydání, v neděli. Spoj se s Luxmorem, řekni mu, že je nejvyšší čas vytáhnout ty jeho podělaný studenty z postele.“

* * *

Luxmore nebyl nikdy na tak nebezpečné misi. Působivý cestovní pas v saku, které nesměl sundat, nařizoval všem cizincům, aby zaručili Královnině drahému poslu Mellorsovi bezpečný přechod přes hranice. Vedle něho na sedadle v první třídě seděly dva rozměrné kufříky z černé kůže, zapečetěné voskem s vytlačeným královským erbem a opatřené širokými popruhy přes rameno. Pravidla jeho důležitého pověření mu nedovolovala ani pít, ani spát. Kufříky musely zůstat neustále v jeho dosahu a dohledu. Žádné cizí ruce nesměly znesvětit zavazadla Královnina posla. Nesměl se s nikým přátelit, ačkoliv z provozních důvodu jednu silnější letušku British Airways z působnosti tohoto nařízení osvobodil. V půli cesty nad jižním Atlantikem si totiž neočekávaně potřeboval ulevit. Dvakrát povstal, ale pokaždé jen sledoval, jak jej nějaký pasažér bez zavazadel předbíhá. Nakonec, v poslední chvíli, přesvědčil letušku, aby kvůli němu střežila prázdné toalety, zatímco on si probojovával cestu uličkou vpřed a svými břemeny prudce narážel do podřimujících Arabů a servírovacích stolků s pitím.

„To musí byt hrozně těžké tajemství, které tam máte,“ okomentovala vesele letuška, když bezpečně dorazil na místo.

Luxmore byl potěšen, že poznal krajanku.

„Odkudpak jste, drahoušku?“

„Z Aberdeenu.“

„Ale to je úžasné! Stříbrné město, bože můj!“

„A vy?“

Luxmore se už chystal odpovědět a zeširoka popsat svůj skotský původ, ale vtom si vzpomněl, že podle falešného pasu je Mellorsem narozeným v Claphamu. Jeho rozpaky se ještě prohloubily, protože mu podržela dveře ve chvíli, kdy zápasil s kufry, které nemohl vmanévrovat dovnitř. Když se vracel na místo, projel pohledem jednotlivé řady kvůli případným únoscům a neviděl nikoho, komu by mohl věřit.

Letadlo začalo klesat. Bože můj! – pomyslel si Luxmore, jak se odpor k jeho misi a strach z létání střídaly s noční můrou odhalení.

„Takže tentokrát je cílem vaší cesty Miami?“ zeptala se letuška, když se dívala, jak se připravuje na přistání. „Vsadím se, že si s radostí dáte horkou koupel, až budete mít tu zásilku z krku.“

Luxmore promluvil tiše pro případ, že by ho poslouchali Arabové. Bylo to hodné skotské děvče a zasloužilo si pravdu.

„Panama,“ zamumlal.

Ale ona už u něj nestála. Měla příliš mnoho práce s nabádáním pasažérů, aby svá sedadla umístili do svislé polohy a bezpečně si zapnuli své pásy.

19. KAPITOLA

„Výše členského poplatku závisí na hodnosti dotyčného,“ vysvětloval Maltby, zatímco si vybíral hůl pro svůj další úder. Vlaječka byla vzdálená 80 yardů, což pro Maltbyho znamenalo celodenní výlet. „Soukromí vojáci neplatí skoro nic. Dál se částka zvyšuje geometrickou řadou. Říká se, že generál si nemůže dovolit hrát vůbec.“ Zašklebil se a pyšně přiznal: „U mě to tak hrozné nebylo, jsem seržant.“

Odpálil míček. Ten vyděšeně prosvištěl 60 yardů mokrou trávou do bezpečného úkrytu. Maltby klusal za míčkem, Stormont za ním. Starý indiánský nosič v slaměném klobouku nesl sadu starobylých holí v navlhlém vaku.

Dobře udržované golfové hřiště na Amadoru bylo snem každého špatného hráče golfu a Maltby byl špatný golfový hráč. Pásy pečlivě upraveného trávníku ležely mezi původní základnou americké armády postavenou ve dvacátých letech a pobřežím, které se táhlo podél ústí průplavu. Kolem strážní budky vede rovná nevyužívaná silnice hlídaná unuděným americkým vojákem a unuděným panamským policistou. Nikdo sem kromě vojáků a jejich manželek nechodí. Na jednom horizontu leží El Chorillo a za ním se tyčí Satanské věže Punta Paitilly. Na moři jsou k vidění ostrovy a tradiční řada nehybných lodí, čekajících, až budou moci projet pod mostem mezi Amerikami.

Největším lákadlem tohoto hřiště jsou pro špatné hráče golfu jeho přímé brázdy trávy třicet stop pod hladinou moře, které byly součástí prací při výstavbě průplavu a dnes slouží jako kanálky pro nepřesně odpálené míčky. Špatný golfový hráč může říznout míček doleva, dát faleš doprava – to vše je mu prominuto, pokud se udrží v brázdě. Jediné, co se po něm žádá, je, aby udržoval správný směr a hrál co nejvíce při zemi.

„A Paddy se má jinak dobře?“ zeptal se Maltby. Nenápadně vylepšil polohu míčku špičkou svých rozpraskaných golfových bot. „Ten její kašel se zklidnil?“

„Ani ne,“ odpověděl Stormont.

„Ne! A co na to říkají doktoři?“

„Nic moc.“

Maltby zahrál znovu. Míček přeletěl přes green a zase se někam schoval. Maltby se vrhl za ním. Začalo pršet. Spršky deště přicházely v desetiminutových intervalech, ale Maltby si toho nejspíš vůbec nevšímal. Míček se troufale uvelebil uprostřed písčitého ostrůvku nasáklém vodou. Starý nosič podal Maltbymu odpovídající hůl.

„Měl byste ji někam odvézt,“ poradil Stormontovi jakoby mimochodem. „Do Švýcarska, nebo kam se dnes jezdí. Ovzduší v Panamě je nezdravé. Nikdy nevíte, odkud na vás ty bacily zaútočí. Sakra!“

Míček zahučel do hustého porostu pampy jako nějaký pravěký hmyz. Mezi kapkami deště Stormont sledoval, jak velvyslanec prosekával velkými oblouky trávu, než se míček neochotně vykutálel zpátky na green. Chvíle napětí před Maltbyho puttem. Výbuch radosti, když míček spadl do jamky. Zešílel, napadlo Stormonta. Blázen. Nejvyšší čas. Na slovíčko, Nigeli, kdybyste byl tak laskav, řekl Maltby dnes v jednu hodinu ráno do telefonu, právě když se Peddy chystala do postele. Napadlo mě, že bychom si mohli někam vyrazit, Nigeli, pokud vám to nevadí. Cokoliv budete chtít, pane velvyslanče.

Vykročili směrem k další jamce. „Jinak je teď na velvyslanectví celkem veselo,“ prohodil Maltby, „pomineme-li Paddyn kašel a starou ubohou Phoebe.“ Phoebe, jeho žena, nebyla ani ubohá, ani stará.

Maltby byl neoholený. Otrhaný šedivý pulovr, promáčený do poslední nitky, na něm visel jako vršek brnění, od kterého si zapomněl vzít kalhoty. Proč si ten zatracený chlap už nekoupí něco do deště, divil se Stormont, když mu za jeho krk stékalo čím dál víc kapek.

„Phoebe nebude nikdy šťastná,“ rozjímal Maltby. „Nechápu, proč se vůbec vrátila. Já nesnáším ji. Ona nesnáší mě. Děti nesnáší nás oba. Nedává to vůbec žádný smysl. Nespíme spolu už léta, díkybohu.“

Stormont nevycházel z úžasu. Ani jedinkrát za těch osmnáct měsíců, co se znali, se mu Maltby nesvěřoval. A teď najednou, z neznámých důvodů, jejich hrůzu nahánějící důvěrnost neznala mezí.

„Vy jste taky rozvedený, viďte?“ postěžoval si Maltby. „Pokud si dobře vzpomínám, váš rozvod proběhl také za velké pozornosti veřejnosti, ale zvládl jste to. Vaše děti s vámi mluví. Z Úřadu vás nevyhodili.“

„Ne tak docela.“

„Rád bych, abyste si o tom s Phoebe popovídal. Popište jí to v růžových barvách. Řekněte, že jste tím vším prošel a že to není tak hrozné, jak si lidé myslí. Problém je, že si s nikým nedokáže pořádně promluvit, raději všechny komanduje.“

„Asi by bylo lepší, kdyby s ní promluvila Paddy,“ navrhl Stormont.

Maltby nasazoval míček na podstavec. Stormont si všiml, že u toho nepokrčil kolena, prostě se přelomil vejpůl a pak se napřímil a mezitím bez přestání mluvil.

„Ne, upřímně si myslím, že byste to měl udělat vy,“ pokračoval a připravoval se k dalšímu úderu. „Víte, ona má strach o mě. Ví, že se sama o sebe umí postarat, ale myslí si, že já budu celý den viset na telefonu a ptát se jí, jak se vaří vajíčka. Nic takového bych neudělal. Nastěhoval bych si domů překrásnou holku a pro ni bych vyvářel vajíčka celý den.“ Odpálil. Míček vyletěl do vzduchu a tím se vzdal bezpečí brázdy. Chvíli to vypadalo, že je spokojen se svým přímým směrem letu, ale pak si to rozmyslel, zahnul doleva a zmizel v závoji deště.

„Záprdek,“ pronesl velvyslanec. Jadrnost jeho vyjadřování Stormonta udivovala.

Déšť začal být nesnesitelný. Zanechali míček jeho vlastnímu osudu a vydali se k zastřešenému pódiu. Starý nosič neměl pódium rád a dal přednost nejistému úkrytu pod palmami, kde klidně stál a prameny vody mu stékaly po klobouku.

„Jinak,“ řekl Maltby, „pokud je mi známo, jsme celkem veselá parta. Žádné podrazy, všichni jsou spokojení, naše postavení v Panamě nebylo nikdy lepší, fascinující zpravodajství, které proudí ze všech stran. Člověk se snaží přijít na to, co víc si můžou naši nadřízení přát?“

„Proč? Co si přejí?“

Ale Maltby nespěchal. Měl rád své prapodivné okliky.

„Minulou noc se vedly dlouhé hovory s různými lidmi Osnardovým tajným telefonem,“ oznámil, jako by zamilovaně vzpomínal. „Doslechl jste se o tom?“

„Bohužel ne,“ odvětil Stormont.

„Bavili jsme se o jedné tajné operaci z dob búrské války. Člověk o tom může říkat cokoliv. Udělalo to na mě velký dojem. A ti milí hoši taky. Ne že bych je znal. Ale jejich hlasy byly příjemné. Konferenční hovor. Všichni se neustále omlouvali, že si skáčou jeden druhému do řeči. Nějaký Luxmore je na cestě k nám. Skot. Máme mu říkat Mellors. Neměl bych vám to prozrazovat, takže vám to samozřejmě povím. Luxmore-Mellors nám přiveze převratné zprávy.“

Náhle přestalo pršet, ale Maltby si toho zřejmě nevšiml. Nosič postával dál pod palmami a pokuřoval mohutnou dávku marihuany.

„Asi byste měl tomu chlapíkovi říct, ať se vrátí,“ doporučil Stormont. „Tedy, pokud už nebudete hrát.“

Dali dohromady pár navlhlých dolarů, poslali nosiče i s Maltbyho holemi nazpátek do klubovny a usadili se na suché lavičce na okraji zastřešeného pódia.

* * *

„Bylo rozhodnuto – trpný rod jsem si nevybral já, Nigeli – bylo rozhodnuto, že vláda Jejího Veličenstva poskytne tajnou podporu Tiché Opozici. Na zapřenou, samozřejmě. Luxmore, kterému musíme říkat Mellors, se objeví, aby nám řekl jak na to. Prý je na to nějaká příručka. Jak vystrnadit vaši hostitelskou vládu nebo něco na ten způsob. Všichni se do toho musíme zapojit. Ještě nevím, jestli požádají mě, abych pustil pány Dominga a Abraxase do své zelinářské zahrady uprostřed noci, nebo jestli to připadne na vás. Ne že bych měl zelinářskou zahradu, ale vzpomínám si, že nebožtík lord Halifax ji měl a že se tam setkával s celou řadu různých lidí. Díváte se na mě nedůvěřivě. Znepokojilo vás to?“

„Proč se o to nemůže postarat Osnard?“ navrhl Stormont.

„Jako jeho ambasador jsem nepodpořil jeho zaangažování. Ten chlapec má už takhle dost povinností. Je mladý. Na začátku kariéry. Ti lidé z Opozice budou chtít záruky od někoho serióznějšího. Někteří jsou jako my, ale najdete mezi nimi i staré dělníky, překladače zboží, rybáře, farmáře a tak podobně. Bude mnohem lepší, když to vezmeme na sebe. Máme též podporovat dosti vágně definovanou skupinu studentů, kteří vyrábějí bomby, což je delikátní věc. Máme se těch studentů ujmout. Vy to s nimi určitě budete umět. Vypadáte ustaraně, Nigeli. Rozrušil jsem vás?“

„Proč nám nepošlou víc špehů?“

„Já si myslím, že to není nutné. Možná kontroly od likvidátorů problémů, jako je Luxmore-Mellors, ale nikoho na stálo. Nesmíme z ničeho nic rozšiřovat řady našich zaměstnanců, toho by si určitě někdo všiml. Na tom jsem taky trval.“

„Vy?“ řekl Stormont nevěřícně.

„Ano, já. Se dvěmi zkušenými hlavami, jako jsou ty naše, přesvědčoval jsem je, by byli další lidé naprosto zbyteční.

Jenom by tím místem plýtvali, dodal jsem. Nepřijatelné. Vytáhl jsem na ně svou šarži. Řekl jsem, že jsme světáci. Byl byste na mě pyšný.“

Stormontovi se zdálo, že vidí v očích velvyslance neznámý lesk, jakousi probouzející se vášeň.

Maltby pokračoval, nadšený jako školák, který se těší na novou vláčkovou soupravu: „Určitě budeme potřebovat hrozně moc vybavení. Vysílačky, auta, zabezpečené domy, kurýry, a to nemluvím o vojenském materiálu – kulomety, miny, odpalovače raket, haldy výbušnin, samozřejmě detonátory, všechno, po čem kdy vaše srdíčko dychtilo. Žádná moderní Tichá Opozice se bez nich nemůže obejít, ubezpečili mě. A rezervy a náhradní díly jsou velmi důležité, říkali. No, vždyť víte, jací jsou študáci lajdáci. Ráno jim dáte vysílačku a do oběda je pomalovaná. A je mi jasné, že ti z Tiché Opozice nejsou jiní. Všechny zbraně budou britské, to by vás mohlo uklidnit. Jedna renomovaná britská společnost si už vzala na starost jejich dodávku, což je příjemné. Ministr Kirby si o nich myslí jen to nejlepší. Prosluli v Iránu, nebo to byl Irák? Asi obojí. Gully o nich také mluví pochvalně, jsem moc rád, že to můžu říct, a ministerstvo přijalo můj návrh, aby byl okamžitě povolán mezi ‚Buchanýry.‘ Osnard ho právě teď přijímá pod přísahou do funkce.“

„Váš návrh,“ opakoval tupě Stormont.

„Ano, Nigeli, usoudil jsem, že vy a já se ve světě intrik dobře vyznáme. Jednou jsem se vám zmínil o tom, jak toužím po účasti v nějakém britském spiknutí. No a tady ho máme. Tajná polnice zazněla. Věřím, že ani jednomu z nás nadšení chybět nebude – přál bych si, abyste se tvářil trochu veseleji, Nigeli. Zdá se, že si neuvědomujete důležitost toho, co vám říkám. Tahle ambasáda se chystá na ohromný skok dopředu. Ze stojatých diplomatických vod se vyhoupneme na rozbouřenou hladinu. Povýšení, medaile, ze dne na den nás budou zahrnovat lichotkami. Neříkejte, že pochybujete o moudrosti našich nadřízených? To by bylo ve velmi nevhodnou chvíli.“

„Mně se jen zdá, že je tam řada věcí nedomyšlených,“ vznesl Stormont chabou námitku v nerovném boji s velvyslancem, který mu připadal jako proměněný.

„Hlouposti. V jakém smyslu?“

„Kupříkladu tu postrádám logiku.“

„Skutečně?“ – chladně. „Kde přesně jste objevil nedostatek logiky?“

„No tak třeba ta Tichá Opozice. Kromě nás o ní nikdo neslyšel. Proč něco neudělala – proč nic neprosáklo do novin – proč ještě nepromluvila?“

Maltby si z něho začal utahovat: „Ale, člověče! Vždyť proto se tak jmenuje. Má to v povaze. Je zkrátka tichá. Svoje rozumy si nechává pro sebe. Čeká na svůj čas. Abraxas není žádný opilec. Je to geniální hrdina, přísně tajný revolucionář ve jménu Boha a vlasti. Domingo není drogový dealer se zbytnělým libidem, je to nesobecký bojovník za demokracii. A pokud jde o studenty, co bychom o nich měli vědět? Pamatujete, jací jsme byli my. Praštění, nestálí. Jeden den tohle, další den něco jiného. Obávám se, že se na vás začínají projevovat příznaky přepracování, Nigeli. Panama vás ubíjí. Je načase, abyste vzal Paddy do Švýcarska. Jo a ještě,“ pokračoval, jako by snad něco vynechal, „málem jsem zapomněl. Pan Luxmore-Mellors přiveze zlaté pruty,“ dodal. „V takovýchto případech člověk nemůže důvěřovat bankám a kurýrním službám, ne v temném světě intrik, do kterého my dva právě míříme, Nigeli, takže bude vystupovat jako Královnin posel a přiveze je v diplomatickém kufříku.“

„Přiveze co?“

„Zlaté pruty, Nigeli. Ty se dnes zřejmě dávají lidem z Opozice místo dolarů, liber nebo švýcarských franků. Musím říct, že to dává smysl. Vy si dokážete představit Tichou Opozici financovanou librami? Devalvovaly by dřív, než by člověk stačil zahájit svůj první neúspěšný puč. A lidé z Tiché Opozice nás prý nepřijdou lacino,“ dodal tím stejným bezstarostným tónem. „Pár miliónů, to v dnešní době nic není, když počítáte s tím, že budete muset koupit budoucí vládu. Studenti, no dobře, člověk je dokáže udržet trochu na uzdě, ale pamatujete, do jakých dluhů jsme se dostávali my? Opatrný postup bude potřeba na obou stranách fronty. Ale myslím, Nigeli, že my dva na to máme, viďte? Já to vidím jako výzvu. Je to přesně to, o čem člověk sní uprostřed syp kariéry. Diplomatické eldorádo, ale nemusíte se přitom zpotit tak jako v džungli.“

* * *

Maltby se vznášel na vlnách inspirace. Stormont, se sevřenými rty po jeho boku, ho nikdy nepoznal tak uvolněného. Ale ani sám sebe nepoznával. Neuměl si to vysvětlit. Slunce stále pálilo. Schoulený v příšeří pódia se cítil jako vězeň na doživotí, který nemůže uvěřit, že dveře jeho cely se otevřely. Říkali o něm, že jen blafuje, a chtěli, aby se předvedl – ale jaký to byl blaf? Komu věšel bulíky na nos, kromě sebe, když sledoval ambasádu, jak vzkvétá díky Osnardově falešné alchymii? „Nech na pokoji dobrou věc,“ varoval ostře Paddy, když se opovážila naznačit, že BUCHAN je trochu moc bez chybičky, aby to mohla být pravda, zvlášť když Andyho poznáš trochu víc. Maltby filozofoval:

„Ambasáda není vybavená na hodnocení, Nigeli. Máme na věci určitý náhled, to možná ano, ale v tom je rozdíl. Možná že se vyznáme tady. Samozřejmě že ano. A někdy se ukáže, že je to v rozporu s tím, co nám říkají naši nadřízení. Máme své smysly. Vidíme, slyšíme i cítíme. Ale nemáme stohy svazků, počítače, analytiky a spousty mladých holek k nakousnutí, které lítají nahoru a dolů po chodbách – bohužel. Nemáme žádný přehled. Žádné povědomí o tom, co se děje ve světě. Nejmíň ze všeho na naší malé a bezvýznamné ambasádě. Jsme balíci. Souhlasíte s tím?“

„Tohle jste jim řekl?“

„Jistě, do Osnardova kouzelného telefonu. Když člověk mluví potají, jeho slova jsou pak mnohem závažnější, nemyslíte? Jsme si vědomi svých omezených možností, přesvědčoval jsem je. Naše práce je fádní. Občas se nám naskytne poněkud větší rozhled. Takový, jaký nám dává BUCHAN. Jsme vděční a pyšní. Ale ani nám to nepřísluší a ani nám to není vlastní, řekl jsem jim, aby taková maličká ambasáda, pověřená sledováním veřejného mínění a propagací názorů naší vlády, byla vyzvána ke sdělování objektivního úsudku ohledně záležitostí přesahujících náš horizont.“

„Co vás přimělo k takové zpovědi?“ otázal se Stormont. Chtěl mluvit víc nahlas, ale něco se mu zadrhávalo v hrdle.

„BUCHAN, samozřejmě. Ministerstvo mě obvinilo, že šetřím chválou na jeho poslední zprávu. Vy jste byl také obviněn, implicitně. ‚Chválou?‘ řekl jsem. ‚Můžu vám dát chvály, kolik chcete. Andrew Osnard je okouzlující chlapík, možná až moc svědomitý, a operace BUCHAN nám přináší poučení a podněty pro přemýšlení. Obdivujeme ji. Podporujeme ji. Oživuje naši malou komunitu. Ale netroufáme si přiřknout jí místo ve velkém schématu světových událostí. To je práce pro vaše analytiky a naše nadřízené‘.“

„A oni s tím byli spokojení?“

„Nemohli se toho nabažit. Andy je velmi milý chlapík, jak jsem je ujistil. Líbí se mu vyhazovat si z kopýtka s děvčaty. Přínos pro ambasádu.“ Odmlčel se, jako by naznačoval otázku, a pak pokračoval hlubším hlasem. „No dobře, možná, že nehraje úplně čistě. Možná že tu a tam podvádí. Ale kdo ne? Přesto si myslím, že to nemá nic společného s vámi, se mnou, nebo s kýmkoliv jiným na této ambasádě, s možnou výjimkou mladého Andyho, že ten BUCHANův materiál je tak hrůzostrašný blábol.“

* * *

Pověst o Stormontově vyrovnanosti v kritických situacích byla zasloužená. Nyní se snažil přijít na to, zdali – z ještě ne zcela zřejmých důvodů – sleduje konec své kariéry, nebo začíná novou, jejíž obsah mu byl stále nejasný.

Maltby se naopak vyžíval v jakési úlevě ze zpovědi.

„Já to nevím,“ uvažoval, „ani vy to nevíte, kdo z nich si to vymýšlí. Je to BUCHAN? Je to paní BUCHANová? Jsou to zdroje ještě pod nimi, ať už by to byl kdokoliv – Abraxas, Domingo, ta ženská Sabina, nebo ten nechutný novinář, kterého tady člověk občas zahlédne, nějaký ten Teddy? Nebo si to snad vymýšlí samotný Andrew, proboha, a všechno ostatní je jenom hra? Je mladý. Mohli by ho tahat za nos. Na druhou stranu, je bystrý a tak trochu rošťák. Kdepak. Je prohnilý skrz naskrz. Je to pěkně velký hajzlík.“

„Myslel jsem, že se vám líbí.“

„Ale jistě, jistě, velmi. A já mu to podvádění nemám ani trochu za zlé. Spousta lidí podvádí, ale většinou jsou to tak špatní hráči jako já. Já vím, že se podvodníci mohou omluvit. Já sám jsem se taky už párkrát skoro omluvil.“ Stydlivě se zašklebil na dvojici velkých žlutých motýlů, kteří se rozhodli připojit k jejich konverzaci. „Ale Andy je vítěz, chápete? A vítězové, kteří podvádějí, jsou hajzlíci. Jak vychází s Paddy?“

„Paddy ho zbožňuje.“

„Ó, můj bože, doufám, že ne příliš. On chrápe s Fran, je mi líto, že to tak musím říct.“

„Blbost,“ zareagoval Stormont prudce, „sotva spolu promluví.“

„To proto, že spolu spí potají. Dělají to tak už několik měsíců. Zdá se, že jí úplně popletl hlavu.“

„Jak to můžete vědět?“

„Drahý příteli, nemohu z ní spustit oči, toho jste si určitě všiml. Sleduji každý její pohyb. Jednou jsem ji špehoval. Ale myslím, že mě neviděla. Přesněji řečeno, my slídilové v to doufáme. Odešla ze svého bytu a šla k Osnardovi. Odtamtud už nevyšla. Příštího rána v sedm jsem si vymyslel pohádku o urgentním telegramu a zavolal k ní do bytu. Nikdo to nezvedal. Už to nemůže být jasnější.“

„A vy jste Osnardovi nic neřekl?“

„Proboha proč? Fran je andílek, on je hajzlík, já jsem chlípník. K čemu by nám to bylo?“

Pódium se začalo znovu otřásat, spustil se nový liják. Museli pár minut čekat na slunce.

„Tak co s tím hodláte udělat?“ zeptal se rozmrzele Stormont, zaháněje tak všechny otázky, které si sám nechtěl pokládat.

„Udělat, tak jste to řekl, Nigeli?“ To byl Maltby, jak si ho Stormont pamatoval: suchý, pedantický a rezervovaný. „S čím, proboha?“

„S BUCHANem. Luxmorem. Tichou Opozicí. Se studenty. Lidmi za tamtím mostem, ať už je to kdokoli. S Osnardem. S tím, že BUCHAN je jen pouhá fikce. Pokud to tak skutečně je. To, že jeho zprávy jsou jen bláboly, jak jste je sám nazval.“

„Můj drahý příteli. Po nás se nežádá, abychom cokoli dělali. Jsme pouze služebníci ve jménu vyšší věci.“

„Ale jestli to Londýn žere i s navijákem a vy si myslíte, že jsou to jen žvásty…“

Maltby se předklonil tak, jak by se naklonil nad svůj stůl, konečky prstů k sobě – bojovný postoj. „Pokračujte.“

„… pak jim to musíte říct,“ dodal Stormont důrazně.

„Proč?“

„Aby je už přestali tahat za nos. Mohlo by se něco stát.“

„Ale, Nigeli. Myslel jsem, že už jsme se shodli, že od hodnocení tu nejsme.“

Olivově zbarvený pták přiletěl až k nim a pokoušel se z nich vymámit něco na zob.

„Nic pro tebe nemám,“ ujišťoval ho Maltby. „Opravdu ne. Zatraceně,“ vykřikl a vnořil ruce do kapes, kde se marně snažil najít něco, co by ptáka uspokojilo. „Později,“ volal na něj, „přileť zítra. Ne, pozítří, asi touhle dobou. My očekáváme návštěvu vysoce postaveného špiona.“

* * *

„Nigeli, za takových okolností je naší povinností tady na ambasádě poskytovat logistickou podporu,“ pokračoval Maltby úsečným, takřka obchodním tónem. „Souhlasíte?“

„Předpokládám, že asi ano,“ řekl Stormont pochybovačně.

„Asistovat tam, kde budeme užiteční. Aplaudovat, povzbuzovat, chladit hlavy. Ulehčit břímě těm, kdo jsou v předním křesle.“

„Ve vůdcovském křesle,“ řekl nepřítomně Stormont. „Nebo v přední linii, pokud jste to myslel takhle.“

„Děkuji. Proč pokaždé, když sáhnu po moderní metafoře, tak pohořím? Předpokládám, že jsem si v tu chvíli představoval tank. Jeden z těch Gullyho tanků, zaplacený zlatými pruty.“

„Asi ano.“

Maltbyho hlas nabral na síle, jako by chtěl oslovit posluchačstvo před pódiem, ale tam žádné nebylo. „Takže v duchu této oddané spolupráce jsem Londýnu dosti pádně vysvětlil – a jsem si jistý, že se mnou budete souhlasit – že Andrew Osnard, ať už to umí s penězi jakkoli, je příliš nezkušený na to, aby hospodařil s tak velkými částkami, hotově nebo ve zlatě, to nehraje roli. A že bude jen a jen správné, pro něj i pro příjemce těch peněz, když mu bude poskytnut intendant. Jako jeho ambasador jsem se k tomuto úkolu dobrovolně a nesobecky přihlásil. Londýn chápe moudrost tohoto opatření. Zdali to chápe Osnard, o tom by se dalo pochybovat, ale sotva bude moci něco namítat, zvláště pokud to budeme my – vy a já, Nigeli – kdo v příhodnou dobu převezme spojení s Tichou Opozicí a se studenty. Peníze z tajných fondů jsou nechvalně proslulé tím, že je těžké vysvětlit jejich použití a zcela nemožné je vysledovat, jakmile se jednou dostaly do nesprávných rukou. Ale když zůstanou v naší péči, je zajištěno, že budou v naprostém bezpečí. Požádal jsem, aby byl Kanceláři poskytnut sejf, obdobný, jaký má Osnard v pancéřové komoře. To zlato – nebo cokoli jiného – bude uloženo v něm a klíče budeme mít pouze my dva. Když se Osnard rozhodne, že potřebuje velkou sumu peněz, bude muset přijít za námi a říci nám, na co ji potřebuje. Když bude suma odpovídat dohodnuté výši, vyzvedneme společně hotovost a vložíme ji do správných rukou. Jste bohatý, Nigeli?“

„Ne.“

„Ani já ne. Rozvod vás dokonale zbídačil?“

„Ano.“

„To si dovedu představit. A až na mě přijde řada, nedopadnu líp. Phoebe se nenechá jen tak odbýt.“ Pohlédl na Stormonta, aby mu to potvrdil, ale Stormontův obličej, otočený k Pacifiku, byl jako z kamene.

„To je od života velmi absurdní,“ uvažoval dále Maltby. „Jsme zdraví muži středního věku, se zdravým apetitem. Udělali jsme pár chyb, vyrovnali jsme se s nimi, poučili se. A stále máme před sebou několik cenných, báječných let, než nastane podzim života. Jediná skvrnka kazí jinak dokonalou vyhlídku. Jsme švorc.“

Od moře se Stormontovy oči zvedly ke shluku bílých mračen, která se vytvořila nad vzdálenými ostrovy. A zdálo se mu, že na nich vidí sníh a vyléčenou Paddy, jak kráčí po pěšině ke švýcarské horské chatě s nákupem v ruce.

„Chtějí po mně, abych vysondoval, co Američani,“ řekl strojově.

„Kdo?“ vyhrkl Maltby.

„Londýn,“ odvětil Stormont stejným nevýrazným hlasem.

„Co všechno?“

„Mám zjistit, kolik toho vědí. O Tiché Opozici. Studentech. Tajných setkáních s Japonci. Mám otestovat terén a nedat nic znát. Vypouštět pokusné balóny, mávat jim před očima červeným hadrem. Všechny ty hovadinky, co po vás lidé chtějí, když sedí na zadku v Londýně. Ani vláda, ani CIA zřejmě Osnardův materiál neviděly. Mám zjistit, jestli mají nějaké vlastní zdroje.“

„Což znamená: jestli něco vědí?“

„Když chcete,“ přitakal Stormont.

Maltby byl rozhořčený. „Ó, jak já nesnáším Američany. Očekávají, že půjdou všichni kčertu stejně hekticky jako oni. Ale ono to trvá stovky let, než to uděláte pořádně. Podívejte se na nás.“

„Předpokládejme, že Američané o tom nevědí vůbec nic. Předpokládejme, že je to panensky nedotčené. Nebo že oni jsou takoví.“

„Předpokládejme, že neexistuje nic, co by měli vědět. To je mnohem pravděpodobnější.“

„Možná že něco z toho je pravda,“ namítal Stormont s jakousi tvrdohlavou zarputilostí.

„Podle zásady, že rozbité hodiny mají pravdu jednou za dvanáct hodin, ano, připouštím, že něco z toho možná pravda je.“ řekl Maltby opovržlivě.

„A předpokládejme, že tomu ti Američané věří, bez ohledu na to, zdali to je pravda či není,“ pokračoval Stormont, aniž si všímal Maltbyho ironie. „Že na to skočí. Londýnu se to stalo.“

„Kterému Londýnu? Našemu ne, to je jisté. A samozřejmě že tomu Američané nebudou věřit. Ne ti opravdoví. Jejich systém je o hodně lepší než náš. Oni prokáží, že je to blábol, poděkují nám, řeknou, že to vzali na vědomí, a hodí to do stoupy.“

Stormont se nenechal odradit. „Lidi nemají důvěru ve vlastní systémy. Zpravodajská služba je něco jako zkoušky. Vždycky si myslíte, že chlapík, co sedí vedle vás, ví víc než vy.“

„Nigeli,“ naléhal Maltby se vší autoritou svého úřadu, „dovolte mi, abych vám připomenul, že my tu od hodnocení nejsme. Život nám dal jedinečnou příležitost, abychom naplnili naše poslání a byli k službám těm, které máme v úctě. Před námi se rozprostírá zlatá budoucnost. Váhat v takových případech je zločin.“

Stále zírá před sebe, ale oblaka už mu útěchu nepřinášejí. Stormont viděl svou budoucnost jen do této chvíle. Kašel užírá Paddy k smrti. Prohnilé britské zdravotnictví je to jediné, co si mohou dovolit. Předčasný odchod do důchodu v Sussexu. Odvanutí každého snu, který kdy měl. A Anglie, kterou miloval, je pohřbená šest stop pod zemí.

20. KAPITOLA

Leželi v místnosti pro došívání obleků na hromadě houní, které sem ukládaly Cunajanky pro nával bratranců, sestřenic, tetiček a strýčků ze San Blas. Nad nimi visely řady ušitého oblečení, kterému chyběly knoflíkové dírky. Jediné světlo sem procházelo střešním oknem. Bylo růžové od žáru města. Jediné zvuky pocházely z provozu na Vía España a z Martina kňourání do jeho ucha. Byli oblečeni. Její znetvořený obličej byl zabořen do jeho krku. Třásla se. Pendel také. Byli jedno studené vystrašené tělo. Jako děti v opuštěném domě.

„Tvrdili, že neodvádíš všechny daně,“ oznamovala. „Řekla jsem jim, že své daně platíš. ‚Já vedu účty,‘ namítala jsem. ‚Musím to vědět‘.“ Odmlčela se, to kdyby k tomu chtěl něco dodat, ale on neměl co. „Tvrdili, že neplatíš svým zaměstnancům pojištění. Ale já jsem protestovala: ‚Já platím pojištění a vím, že je v pořádku.‘ Nařizovali mi, abych se nevyptávala, prý na mě mají spis a já si nemám myslet, že když mě jednou ztloukli, tak jsem v bezpečí.“ Otočila se k němu. „Ale já se na nic neptala. Vyhrožovali, že do spisu napíšou, že mám na stěně v ložnici Castra a Che Guevaru. Tvrdili, že se zase stýkám s radikálními studenty. Řekla jsem jim, že ne, což je pravda. Tvrdili, že jsi špion. A Mickie taky. To jeho opilství je prý jenom trik, kterým skrývá špionáž. Jsou šílení.“

Domluvila, ale Pendelovi nějakou dobu trvalo, než to pochopil, takže se chvíli nedělo nic. Vzápětí se na ni převalil a oběma rukama ji přitiskl ke svému obličeji. Z jejich obličejů tak vznikl jeden.

„Řekli ti, jaký druh špiona?“

„Jaké jsou další druhy?“

„Opravdoví špioni.“

Začal vyzvánět telefon.

* * *

Zvonil nad jejich hlavami, což telefony v Pendelově životě normálně nedělají. Pro něj představoval pouze interní nástroj, dokud si nevzpomněl, že jeho Cunajanky telefonem doslova žily. Působil jim radost, plakaly u něj, dychtily po každém slově, když poslouchaly manžely, milence, otce, šéfy, děti, náčelníky a nekonečný počet příbuzných s neřešitelnými osobními problémy. Poté, co telefon chvíli zvonil – věčnost, podle proměnlivých měřítek jeho existence, ale pro zbytek světa čtyřikrát – si všiml, že už Martu nedrží. Ve stoje si ze slušnosti zapínala blůzu a chystala se telefon zvednout. Chtěla vědět, jestli je tady nebo někde jinde, na to se ptala pokaždé – pro případ, že by bylo zapotřebí ho zapřít. Ale jeho se zmocnila umíněnost, také vstal a znovu se ocitli blízko u sebe, tak jako předtím, když leželi.

„Já tu jsem a ty ne,“ zdůraznil jí do ucha.

Žádný trik, ani přetvářka: to jen z jeho srdce promluvil ochránce. Pro jistotu si stoupl mezi Martu a telefon. V záři střešního okna přímo nad ním – přece jen několik hvězd prosvítalo oparem – uvažoval o přístroji, který mezitím stále zvonil, a snažil se dovtípit účel telefonátu. Nejprve mysli na nejhorší, říkával Osnard při výcviku. Takže myslel na nejhorší. Největší hrozbou se zdál být sám Osnard, myslel tedy na Osnarda. Potom na Medvěda. Pak pomyslel na policii. A potom – protože na ni myslel stále – uvažoval o Louise.

Ale Louisa nebyla hrozbou. Byla obětí, kterou kdysi vytvořil společně s její matkou, otcem, Braithwaitem, strýčkem Bennym, milosrdnými sestrami a všemi těmi dalšími lidmi, kteří utvářeli osobnost, jíž se sám později stal. Ona ho ani tolik neohrožovala, jako mu spíše připomínala zmýlenou povahu jejich vztahu. A to, jak se vše pokazilo, navzdory jeho snahám dát jejich vztah do pořádku. Tuto chybu si neustále připomínal – vztahy bychom neměli dávat do pořádku, ale pokud je nedáme do pořádku, co jiného můžeme dělat?

Konečně, když už nebylo o čem přemýšlet, Pendel sáhl po telefonu. Zvedl ho ve stejný okamžik, kdy Marta vzala jeho druhou ruku a podržela si ji u svých rtů a obnažených zubů, kterými mu jemně, obratně a uklidňujícím způsobem kousala do prstů. Její gesto ho zřejmě povzbudilo, protože místo aby se ke sluchátku „drukenoval“, napřímil se a mluvil výraznou, jasnou, a téměř laškovnou španělštinou, čímž dával najevo, že se ještě nepoddal okolnostem a že v něm stále překypovala energie.

„Tady Pendel & Braithwaite, k vašim službám! Dobrý večer.“

Ale pokud jeho rozmařilá nálada byla podvědomě určena k tomu, aby vyrazila útočníkovi zbraň z rukou, neuspěla, střílení už začalo. První dávky se k němu donesly, než stačil domluvit: kaskády zvuků postupných explozí zpestřené štěkáním lehkých kulometů, granátů a krátkým triumfálním svištěním odražených střel. Chvíli se Pendel domníval, že je tu znovu invaze; až na to, že tentokrát souhlasil s tím, že bude dělat Martě společnost v El Chorillu, právě proto mu líbala ruku. Poté se přes zvuky střelby doneslo typické naříkání obětí s ozvěnou, odrážející se od jakéhosi provizorního úkrytu. Naříkání, které obviňovalo, protestovalo, proklínalo, žadonilo, které bylo dušeno hrůzou a vztekem, naléhavě prosilo o všechno možné, počínaje kompenzacemi, konče odpuštěním Božím, dokud se postupně všechny hlasy nespojily do jednoho. Patřil Aně, chiquille Mickieho Abraxase, kamarádce Marty z dětství a jediné ženě v Panamě, která Mickieho snese, poslouchá jeho nářky, a která ho i umyje, když se pozvrací z přemíry alkoholu.

Od chvíle, co Pendel rozpoznal Anu, věděl přesně, co mu říká. Přestože – jako všichni dobří vypravěči – si nechávala pointu na konec. Proto zatím nepředával telefon Martě a nechal bušit do sebe, místo aby to bylo obráceně, což se bohužel stalo tenkrát, když nedokázal přesvědčit „Pálkaře“, aby ji nerozmlátili na kousíčky.

* * *

Každopádně byl Anin monolog velmi složitý a Pendel skoro potřeboval mapu, aby se v tom všem vyznal.

„To není dům dokonce ani mého otce, můj otec mi ho jen neochotně půjčil, protože jsem mu lhala. Řekla jsem mu, že tu budu se svou přítelkyní Estellou a s nikým jiným. Estella, se kterou jsme s Martou chodily do klášterní školy, byla lež, ale rozhodně ne Mickie. Dům patří mistrovi v továrně na ohňostroje, která se jmenuje la Negra Vieja. A v Guararé se vyrábějí všechny ohňostroje pro všechny festivaly v Panamě, ale tohleto je guararéský ohňostrojový festival – jenom pro Guararé. Můj otec je přítel toho mistra, šel mu za svědka. A ten mistr mu řekl, aby si ten dům půjčil, zatímco bude na svatební cestě v Arubě, ale můj otec nemá rád ohňostroje, a tak mi řekl, že si ho můžu půjčit já, ale že si do něj nesmím přivést toho mizeru Mickieho. A tak jsem zalhala a řekla, že ne, že si pozvu kamarádku Estellu, kamarádku z klášterní školy, která je teď chiquillou obchodníka topným dřevem z Davidu, protože v Guararé jsou teď pět dnů býčí zápasy a tance a ohňostroje jako nikde jinde v Panamě nebo na světě. Ale já jsem si sem nevzala Estellu, ale Mickieho, on mě fakt potřeboval, byl tak vystrašený a depresivní a zároveň rozpustilý. Říkal, že policajti jsou blázni, vyhrožují mu a říkají o něm, že je britský špion, prostě jako za Noriegy, to všechno kvůli tomu, že se párkrát opil v Oxfordu a nechal se přemluvit, aby vedl nějaký britský klub v Panamě.“

Teď se Ana začala smát tak hlasitě, že si ten příběh mohl jen po částech a s velkou trpělivostí dávat dohromady, ale jeho podstata mu byla jasná, zvláště to, že dosud neviděla Mickieho v tak proměnlivých náladách, chvíli nadšeného, chvíli úplně na dně, jednu chvíli naříkajícího a hned vzápětí divokého a plného humoru, a Bože na nebesích, co ho to jen napadlo? A panebože, co řekne svému otci? Kdo vyčistí stěny a strop? Díky bohu, že podlaha je z dlaždiček a ne z parket, aspoň měl tu slušnost, že to udělal v kuchyni. Tisíc dolarů za nové vymalování je jen střízlivý odhad. A pak její otec jako přísný katolík se svým pohledem na sebevraždu a kacířství. No dobře, pil, všichni pili, co jiného na festivalu než pít, tancovat, šoustat a koukat na ohňostroje, což ostatně dělala, když uslyšela za sebou tu ránu. Odkud ji vlastně vzal, nikdy u sebe neměl pistoli, i přestože často mluvil o tom, že si ustřelí hlavu. Musel si ji koupit potom, co ho navštívila policie a obvinila ho, že je tím velkým špionem, a připomněla mu to, co se stalo, když šel posledně do lapáku, a slíbila mu, že se to stane znova, i když už nebyl tak hezký chlapeček, ale starým trestancům je to stejně jedno. A ona jen křičela a smála se a skláněla hlavu a zavírala oči tak dlouho, dokud se neotočila, aby zjistila, kdo odpálil tu raketu, nebo co to bylo, a neuviděla ten binec na svých nových šatech, a samotného Mickieho obráceného na podlaze vzhůru nohama.

A Pendel se usilovně snažil přijít na to, kterou stranu nahoru by mělo ležet explodované tělo jeho přítele, spoluvězně a zvoleného vůdce panamské – nyní nastálo – Tiché Opozice.

* * *

Položil sluchátko a invaze skončila, oběti přestaly naříkat. Zbylo jen odklízení. Stačil si napsat adresu v Guararé tužkou o tvrdosti 2H ze své kapsy. Tenkou, tvrdou čarou, ale čitelnou. Vzápětí mu začaly dělat starosti peníze pro Martu, ale vzpomněl si na Osnardův balíček padesátidolarovek v pravé spodní boční kapsičce kalhot. Tak jí ho podal a ona si jej vzala, ale zřejmě ani nevnímala, co dělá.

„To byla Ana,“ prohlásil. „Mickie se zabil.“

To samozřejmě věděla. Přiklonila k němu přece svůj obličej, byli jedno velké ucho. Okamžitě poznala hlas své kamarádky a pouze velké přátelství Pendela s Mickiem jí zabránilo, aby mu vzala sluchátko z ruky.

„Není to tvá vina,“ řekla vroucně. Několikrát to zopakovala, aby se to dostalo do jeho tvrdé hlavy. „Stejně by to byl udělal, ať bys mu to rozmlouval, nebo ne. Slyšíš? On nepotřeboval záminku. Zabíjel se každým dnem. Poslouchej mě.“

„Vždyť poslouchám.“

Ale neřekl: ano, je to má vina, protože tím stejně nemohl nic změnit.

Marta se začala třást, jakoby měla malárii, a kdyby ji nedržel, už by ležela na zemi jako Mickie – vzhůru nohama.

„Chci, abys zítra letěla na Miami,“ naléhal. Pamatoval si hotel, o kterém mu pověděl Rafi Domingo. „Ubytuj se v Grand Bay, je to v Coconut Grove. Dělají tam báječné švédské stoly,“ dodal nesmyslně. A nouzový plán, jak ho to učíval Osnard: „Když tě tam neubytují, zeptej se recepčního, jestli tam nemůžeš dostávat zprávy. Jsou to milí lidé. Zmiň se o Rafim.“

„Není to tvá vina,“ opakovala teď s pláčem. „Ve vězení ho zlomili. Byl ještě dítě. Dospělí se můžou bít, ale děti ne. Byl tlustý a snadno zranitelný.“

„Já vím,“ souhlasil Pendel. „To my všichni. Neměli bychom se zraňovat. Nikdo by to neměl dělat.“

Ale jeho pozornost upoutávala řada obleků, které byly před došitím, poněvadž největší a nejhonosnější z nich byla Mickieho kostkovaná alpaka s druhým párem kalhot – byly to ty, o kterých říkal, že v nich vypadá starší.

„Pojedu s tebou,“ navrhla. „Pomůžu ti. Postarám se o Anu.“

Vehementně kroutil hlavou. Chytil ji za ruce a znovu zavrtěl hlavou. Já jsem ho zradil. Ne ty. Udělal jsem z něj vůdce, i když jsi mi to rozmlouvala. Chtěl něco takového říci, ale jeho obličej už to dávno prozradil, protože od něj ustupovala. Vykrucovala se z jeho sevření, jako kdyby se jí nelíbilo, co viděla.

„Marto, slyšíš? Poslouchej a přestaň na mě tak zírat.“

„Ano,“ hlesla.

„Díky za to o těch studentech a za všechno,“ trval na svém „Díky za všechno. Díky. Promiň, je mi to líto.“

„Budeš potřebovat na benzín,“ připomněla a dala mu nazpátek sto dolarů.

Stáli tam, dva lidé vyměňující si bankovky, zatímco jejich svět byl vzhůru nohama.

„Nemusels mi děkovat,“ řekla vážným, rozjímavým tónem. „Miluji tě. Už jen máloco jiného je pro mne tak důležité. Ani Mickie už ne.“

Zdálo se, že se s tím vyrovnala, neboť její tělo se uvolnilo a láska se jí vrátila do očí.

* * *

Na britské ambasádě na Calle 53 v Marbelle v Panama City je nyní stejná noc i shodná hodina. Bezodkladně svolané setkání rozšířeného počtu „Vysokých Buchanýrů“ běží už hodinu. Přesto si Francesca Deanová v Osnardově šedivém útulku bez oken ve východním křídle, kde se nedá dýchat, musí neustále připomínat, že na běhu světa se nic nemění. Ten samý čas je vně místnosti i tady, bez ohledu na to, že co nejklidněji a nejrozumněji připravujeme ozbrojení a financování skupiny panamských disidentů ze supertajných vládnoucích tříd, známých jako Tichá Opozice, povolání a nábor militantních studentů, svržení legitimní panamské vlády a dosazení Prozatímního správního výboru s úkolem vyrvat průplav z pletichářských spárů jihovýchodní konspirace.

Muži na tajné poradě jsou jiní, uvažovala Fran jakožto jediná přítomná žena, když nenápadně zkoumala tváře namačkané okolo velmi malého stolu. Jsou jiní v držení těla, jiné jsou pohyby jejich mimických svalů, a jiné jsou i stíny okolo čilejších a dychtivějších očí. Jsem jediná černoška v místnosti plné bělochů. Její oči přeběhly za Osnarda, aniž se na něj podívaly. Vzpomněla si na pohled v tváři krupiérky ve třetím kasinu, který říkal: Tak ty jsi jeho holka. No, já ti, drahoušku, něco povím. Ten tvůj chlap a já děláme věci, který se ti nehoní hlavou ani ve tvých nejdivočejších snech.

Muži na tajné poradě se k vám chovají jako k ženě, kterou zachraňují před požárem, pomyslela si. Ať vám udělali cokoliv, očekávají, že si o nich budete myslet, že jsou dokonalí. Měla bych stát na schodech přede dveřmi, před jejich záhumenkem. Měla bych mít dlouhé bílé šaty, svírat jejich děti na prsou a mávat jim při odchodu do války. Měla bych říkat: Ahoj, jsem Fran, jsem první cena pro vítěze, až se vrátíte domů. Muži na tajné poradě jsou voskově bílí a tváří se provinile. Je to způsobeno tlumeným bílým světlem a zvláštní ocelovou skříňkou na mechanických nohách, která bzučí bez konkrétní melodie jako malíř pokojů na štaflích, aby naše slova nezaslechly žádné zvědavé uši. Muži na tajné poradě vydávají jiný zápach. Jsou to muži v horkých křeslech.

* * *

A Fran byla stejně vzrušená jako oni. Její vzrušení jí však zatemňovalo mysl, zatímco vzrušení mužů je napřimovalo a směrovalo k nějakému krutějšímu bohu. Bohem tohoto okamžiku byl malý pan Mellors s bradkou, který seděl jako nervózní osamělý stolovník na vzdálenějším konci stolu a který stále oslovoval shromáždění „džantlmanové“ čistou skotskou výslovností – jako kdyby, jen dnes večer, byla Fran povýšena do mužského stavu. Nemohl uvěřit, džantlmanové, vykřikoval, že nezavřel oči už dvacet hodin! Ačkoli přísahal, že je ochoten nespat klidně dalších dvacet.

„Nemohu dostatečně zdůraznit, džantlmanové, obrovskou národní a odvažuji se říci geopolitickou závažnost, která je propůjčena této operaci nejvyššími místy vlády Jejího Veličenstva,“ ujišťoval je stále mezi diskusemi o takových záležitostech, jako zdali deštný prales Darién poskytne vhodnou skrýš pro několik tisíc poloautomatických pušek, nebo bychom měli základnu umístit trochu víc po ruce? A muži na poradě to všechno hltali a polykali, protože je to monstrózní, ale tajné, proto to vlastně monstrózní není vůbec. Oholte mu tu hloupou malou skotskou bradku, radí jim. Vyhoďte ho. Oberte ho. Ať to řekne znovu v autobuse do Paitilly. Pak se rozhodněte, jestli souhlasíte byť jen s jediným slovem.

Ale oni nic z toho neudělali, oni mu věřili, obdivovali ho a zbožňovali. Podívejte se třeba na takového Maltbyho! Jejího Maltbyho! – jejího podivínského, legračního, pedantického, chytrého, ženatého, nešťastného ambasadora, který se bojí jak v taxíku, tak na chodbách. Skeptik skeptiků se dočkal toho – ačkoliv křičel Ježíši, ta je krásná!, když u něj skočila do bazénu – že si o něm myslí: Maltby sedí jako poslušný školáček po Mellorsově pravici, nepřirozeně a přihlouple se usmívá. Pokyvuje svou dlouhou křivou hlavou sem a tam jako ti hospodští chlapi, kteří pijí vodu ze špinavých plastikových kelímků, a naléhá na nevrlého Nigela Stormonta, aby s ním souhlasil.

„Vy byste do toho šel, viďte, Nigeli?“ křičel Maltby.

„Jo, šel by. Ujednáno, Mellorsi.“

Nebo: „My jim dáme zlato, oni si koupí zbraně přes Gullyho. Daleko jednodušší než dodávat je přímo. A dá se to líp zapřít – souhlas, Nigeli? – jo, Gully? – platí, Mellorsi.“

Nebo: „Ne, ne, pane Mellorsi, děkuji, nepotřebujeme žádné další posily. Já a Nigel jsme schopni se s tím vším poprat sami, že ano, Nigeli? A Gully tu zná všechny fígle a triky, ten ví, jak na to. Co je to pár stovek protipěchotních min mezi přáteli, viď, Gully? Vyrobených v Birminghamu. Ty jsou nejlepší.“

A Gully si s úsměvem idiota otírá knír kapesníkem a hrabivě si zapisuje do své knihy zakázek, zatímco Mellors mu přistrkuje něco, co vypadá jako nákupní seznam. Obrací při tom své oči k nebi, aby to raději neviděl.

„S ministrovým nejnadšenějším souhlasem,“ vydechne. Míní tím: nesnažte se mě z toho obvinit.

„Náš jediný problém, Mellorsi, je, jak udržet naše tajemství mezi pokud možno co nejméně lidmi,“ prohlašuje Maltby náruživě. „To znamená pochytat všechny, kterým by mohlo omylem něco vyklouznout, jako třeba tady mladému Simonovi,“ úkosem pohlédne na Simona Pitta, který sedí u Gullyho zjevně otřesen, „s hrozbou doživotního trestu na galejích, jestli vypustí jediné nediskrétní slovo. Jasné, Simone? Jasné? Jasné?“

„Jasné,“ souhlasí Simon pod hrozbou mučení.

Toto byl jiný Maltby. Maltby, s nímž se Fran ještě nesetkala, ale jehož existenci předpokládala, poněvadž byl tak nevytížený a podceňovaný. Také tu byl jiný Stormont, který se zamračeně dívá do prázdna, pokaždé když promluví, a který kýve na cokoli, co říká Maltby.

A jiný Andy? Nebo je stejný jako předtím a jen jsem to dosud nevěděla?

Její oči se na něho skrytě zaměří.

* * *

Změnil se. Není větší, tlustší nebo hubenější. Jen vzdálenější. Vlastně je tak daleko přes stůl, že ho skoro nepoznávala. Začal se od ní vzdalovat v kasinu. Teď si to uvědomila. A nabralo to rychlost s dramatickou zprávou o Mellorsově okamžitém příjezdu.

„Kdo tady potřebuje toho malýho idiota?“ ptal se jí rozlíceně, jako kdyby byla zodpovědná za jeho povolání. „BUCHAN se s ním nesetká. BUCHAN DVĚ taky ne. Tu dokonce neuvidím ani já. Nikdo z nich se s ním nesetká. Už jsem mu to říkal.“

„Tak mu to řekni znova.“

„Kurva, tohle je moje práce. Ne jeho. Moje podělaná operace. Co to má s ním kurva společnýho?“

„Mohl bys mi už přestat nadávat? On je tvůj šéf, Andy. On tě sem poslal. Já ne. Oblastní šéfové mají právo přijít se podívat na svoje lidi. Dokonce i ve špionážních službách, předpokládám.“

„Kecy,“ odsekl, načež si Fran začala pomalu balit věci a Andy jí říkal, aby se přesvědčila, že po ní v koupelně nezůstaly nějaké chloupky.

Zeptala se s ledovým klidem: „Proč se tak bojíš toho, že by se to dozvěděl? Není přece tvůj milenec? Neodpřisáhls mu celibát? Že ne? No a co, tak jsi tu měl ženskou, co je na tom špatného? To ještě neznamená, že jsem to musela být já.“

„To neznamená.“

„Andy!“

Na chvilku se zatvářil provinile.

„Jenom nemám rád, když mě někdo špehuje, to je všechno,“ řekl zamračeně.

Ale když vyprskla v uvolněný smích nad tímhle dobrým vtipem, vzal ze stolku její klíče od auta, vrazil jí je do dlaně a vyprovodil ji i se zavazadly k výtahu. Dosud se celý den úspěšně míjeli, pak byli nuceni usadit se proti sobě k tomuto stolu v téhle bílé kobce – Andy byl nasupený a Fran měla sevřené rty, přesto se na nového neznámého usmívala. Ten neznámý Andymu – k rozhořčení, které nedala najevo – stále pochleboval a poklonkoval tak odporně, jak si lze jen představit. Až jí z toho bylo nanic:

„Ale dávají vám teď tyhle návrhy smysl, Andrewe?“ trvá na svém Mellors a srkne přes zuby. „Tak hovořte, mladý pane Osnarde. Je to váš úspěch, dobrotivý bože! Vy to tu máte pod kontrolou, vy jste ten nejdůležitější, nepočítám-li přítomnost Jeho Excelence. Nebylo by lepší pro muže v našich službách – bože můj, v přední linii – aby se nemusel obtěžovat s tím hrozným papírováním, Andrewe, povězte upřímně. Nikdo tady nechce snižovat vaše skvělé výkony.“

Čemuž Maltby projevuje svou nadšenou podporu, doplňován o chvilku později, ale méně náruživě, také Stormontem – řešeným problémem byl „dvouklíčový“ systém správy financí Tiché Opozice, úkol, který by bylo nejlépe svěřit zkušeným úředníkům, s čímž panoval všeobecný souhlas.

Tak proč mluví Andy tak zkroušeně, když mu tolik ulehčují jeho práci? Proč není vděčný za to, že Maltby a Stormont se předhánějí, aby tuhle práci nemusel dělat?

„Nechám to na vás, lidi,“ vzpurně drmolí. Pohledem propíchne Maltbyho a vzápětí má v obličeji opět svůj mrak.

A když přijde na řadu otázka, jak přesvědčit Abraxase, Dominga a jiné Tiché Opozičníky, aby jednali přímo se Stormontem ve věcech financí a logistiky, vybuchne Andy naplno.

„Proč teda rovnou nepřevzít celou zkurvenou síť, když jste tak chytrý?“ vzplane celý rudý. „Řiďte to z Kanceláře, v úředních hodinách, pět dnů v týdnu, a máte po starostech.“

„Andrewe, Andrewe, uklidněte se, jen ne takové hned odsuzující řeči!“ křičí nervózně Mellors jako nějaká stará skotská slepice. „Jsme jeden tým, Andrewe, nebo ne? Všechno, co tu říkáme, jsou nabídky pomoci – porada moudrých hlav – která má vliv na propracování skvostně řízené operace. Nebo snad ne, pane velvyslanče?“ Srknul přes zuby a svraštil čelo, jako otec s velkými starostmi, a smířlivě poprosil. „Tady ti opoziční hoši budou složitě smlouvat, Andrewe. Ochranná opatření budu muset střílet od boku, bude to plné okamžitých rozhodnutí nezměrných důsledků. Bylo by toho moc, Andrewe, na člověka útlého věku, jako jste vy. Nejlepší bude nechat takové věci ve schopných rukách mužů znalých světa.“

Andy se mračí. Stormont zírá do prázdna. Zato drahý, milý Maltby má křečovitou chuť přidat několik svých přizvukujících vět.

„Můj drahý, rozhodně nemůžete hrát celou tu hru sám, že ne, Nigeli? U mě na ambasádě si práci rozdělujeme rovným dílem, že ano, Nigeli? Nikdo vám nebere vaše špiony. Pořád budete mít svou síť, o níž se budete starat – dát pokyny, vyslechnout hlášení, zaplatit a tak dál. My chceme jen vaši Opozici. Co by mohlo být férovější?“

Ale Andy stále odmítá, z čehož je Fran na rozpacích, přijmout dvorně nabízenou ruku. Jeho malé planoucí oči přeskakují z Maltbyho na Stormonta a zase zpět. Žbrblá něco, čemu nikdo nerozumí, a to je asi jen dobře. Nasadí zahořklý škleb a pokyvuje hlavou jako krutě podvedený člověk.

Zbývá poslední ceremonie. Mellors vstává, ohne se pod stůl. Pak vstane s dvěma černými koženými kufry s popruhy přes rameno. Jsou to ta zavazadla, která přepravují Královnini poslové. Má jedno na každém rameni.

„Andrewe, otevřte nám laskavě pancéřovou komoru,“ poroučí.

Nyní stojí všichni. I Fran. Shepherd pracuje na trezoru, odemyká mříž dlouhým mosazným klíčem a odtahuje ji, objevují se pevné ocelové dveře s černým kotoučem na kód uprostřed. Na Mellorsovo kývnutí Andy přistupuje – s takovým výrazem nahromaděné uraženosti a jedovatosti, že je velmi ráda, že ho u něj dosud neviděla – vytáčí kód, dokud se zámek neuvolní. Dokonce i teď Maltby vypustí nějaké to povzbudivé slovo. Nato Andy odsune dveře a ironickou poklonou vyzve velvyslance a šéfa Kanceláře, aby šli napřed. Fran, stále ještě u stolu vedle obrovského červeného telefonu připevněného k nějakému předělanému vysavači se dovtípí, jak funguje ocelový sejf se dvěma klíčovými dírkami. Její otec, soudce, má jeden takový ve své šatně.

„Každý jeden,“ slyší Mellorse rozšafně špitnout.

Na chvíli je Fran ve své staré školní kapli. Klečí v přední lavici a sleduje skupinku hezkých mladých kněží, jak se k ní cudně otáčejí zády a pracují na přípravě jejího prvního přijímání. Postupně se jí zorné pole projasňuje a vidí Andyho pod otcovským dohledem Mellorse. Ještě tam jsou Maltby a Stormont – každý s jedním protáhlým postříbřeným klíčem. Oba Angličané se baví tím, jak zkoušejí klíčovou dírku toho druhého, pro což Andy nemá absolutně žádné pochopení. Potom Maltby laškovně zvolá: „A je to,“ a dveře sejfu se otevřou.

Ale Fran už se nedívá na sejf. Její pohled spočívá na Andym. Andy upřeně zírá na zlaté pruty, které Mellors po jednom vyndává ze svých černých kufrů, co má na ramenou. Podává pruty Shepherdovi, aby je stavěl křížem do komínku. Andyho zplihlý obličej ji naposledy uchvátí, protože jí vyzradí vše, co kdy chtěla i nechtěla o něm vědět. Ví, že ho nachytali, a má pronikavé tušení, že ví na čem. Nemá však ponětí, zda ti, kdo ho nachytali, vůbec tuší, co se jim právě povedlo. Ví, že je to lhář, bez ohledu na to, zda je to způsobeno jeho profesí. Ví, odkud je těch padesát tisíc dolarů, které vsadil na červenou. Teď to vidí naprosto jasně. Její jasné, proč je tak naštvaný, že se musel vzdát těch klíčů. A potom se Fran už nemohla dál dívat. Částečně proto, že se jí vlhkostí vzduchu a znechucením znovu zamlžily oči, a částečně proto, že kolohnátská postava Maltbyho se k ní nebezpečně blíží s pirátským šklebem ve tváři. Ptá se jí, jestli by považovala za urážku proti Stvoření, kdyby ji pozval do Pavo Reálu na vařené vejce.

„Phoebe se rozhodla, že mě opustí,“ vysvětluje pyšně. „Okamžitě se rozvádíme. Nigel sbírá odvahu, aby jí to nějak šetrně sdělil. Nikdy by tomu neuvěřila, kdybych jí to řekl já.“

Fran si dala chvíli na čas, než odpověděla, protože první, co chtěla udělat, bylo zakroutit hlavou a říci ne, děkuji. Uvědomila si vždy spoustu věcí, které si mohla uvědomit dřív, ale nesměla přitom přestat přemýšlet. Zejména si teď uvědomila to, že už ji řadu měsíců dojímá Maltbyho oddanost. Také si uvědomila svou vděčnost za to, že po ní v životě nějaký muž tak beznadějně touží. A že Maltbyho zaslepené zbožňování jí poskytlo neocenitelnou podporu v jejích zápasech se svědomím. Ví, že sdílí život s amoralistou. Jeho bezostyšnost a hulvátství ji zprvu upoutaly, ale nyní ji odrazují; jeho zájem o ni nebyl nikdy jiný než účelový a tělesný; a dobrý dojem, který se na ni snažil udělat, v ní později nevyhnutelně vyvolal touhu po neohrabané oddanosti velvyslance.

A když racionální úvahou dospěla k tomuto závěru, Fran zjistila, že už dlouho nebyla nikomu tak vděčná za pozvání.

* * *

Marta seděla shrbená na lavici pro došívače obleků, dívala se na peníze, které jí vnutil Pendel, a myslela na jediné: její přítel Mickie je mrtev. On si myslí, že ho zabil, a asi ano, policie ho sleduje. Ale chce, abych byla na pláži v Miami, jedla ze švédského stolu v Grand Bay, kupovala si šaty a čekala, dokud nepřijede. A byla šťastná, věřila mu, opálila se a nechala si hojit obličej. A taky si našla nějakého kluka, pokud to půjde, protože by si přál, abych měla nějakého pěkného kluka. Někoho, jako je Harry Pendel, a milovala ho, zatímco on zůstane věrný Louise. Takový prostě je a vám se to může zdát složité anebo možná velmi jednoduché. Harry má sen pro každého. Harry nám vysní celé životy, a pokaždé špatně. Jelikož, zaprvé, nechci z Panamy. Chci tu zůstat a kvůli němu lhát policii a stát při něm, stejně jako on stál při mně. Chci zjistit, co špatného se mu teď vlastně stalo, a chci ho z toho dostat. Chci mu říct, aby vstal a začal něco dělat, protože pokud zůstane ležet, tak mu znovu namlátí. Ale jakmile člověk vstane, znovu bude „mens“, což je jeho výraz pro důstojnost. A za druhé, nemohu odjet, protože mi policie vzala pas. Jako určité „povzbuzení“, abych ho špehovala. Sedm tisíc dolarů.

Vysázela je na pracovní stůl ve světle střešního okna. Sedm tisíc dolarů z jeho zadní kapsy. Vnutil jí je jako výkupné za svou vinu okamžitě, jak se dozvěděl o Mickieho smrti – tumáš, vezmi si to, Osnardovy peníze, Jidášovy peníze, Mickieho a teď tvoje. Mysleli byste, že člověk, který se chystá udělat to, co Harry musel udělat, by si ty peníze nechal u sebe – pro všechny případy. Peníze za čin, který vedl ke smrti. Policejní peníze. Peníze chiquilly. Ale Harry – sotva položil sluchátko, už vytahoval balíček ze své zadní kapsy – chtěl být zastřelen za každý špinavý dolar. Kde je vzal? ptala se jí policie.

„Marto, vy nejste hloupá. Umíte číst, studovat, vyrábět bomby, šířit nepokoje a vést pochody. Kdo mu dává peníze? Dává mu je Abraxas? Pracuje pro Abraxase a on zas pro Brity? Co za to Abraxas od něho dostává?“

„Nevím, můj zaměstnavatel mi nic neříká. Běžte z mého bytu.“

„On s vámi spí, co?“

„Ne, nespí. Navštěvuje mě proto, že mívám bolesti hlavy a nevolnosti. Je to můj zaměstnavatel a byl u toho, když mne zbili. Stará se o své zaměstnance a je šťastně ženatý.“

Nespí, to aspoň byla pravda, i když ji stálo víc úsilí říci jim tuto opatrovanou pravdu než milióny lží. Ne, komisaři, nespí se mnou. Ne, já ho o to neprosím. Ležíme na posteli, já mu pokládám ruku do rozpáleného rozkroku, ale jen zvenku. On mi sahá pod blůzu, ale dovolí si jen jedno ňadro. I když ví, že si mě může vzít celou, kdykoli bude chtít. Protože on mě měl celou vždycky, ale je otrokem pocitu viny. Spáchal míň hříchů, než nese viny. A já mu vyprávím příběhy o tom, jaké by to mohlo být, kdybychom zas byli mladí a odvážní, v dobách, než mi rozmašírovali obličej holemi. A to je pro mě láska.

Martě zase tepalo v hlavě a udělalo se jí špatně. Vstala a mačkala při tom v rukou ty peníze jako nějaký kapesník. Už nevydržela stát ani minutu v pracovně Cunajanek. Sestoupila chodbou až ke dveřím do své kanceláře a, jako turista po sto letech, stála na prahu a nahlížela dovnitř, zatímco slyšela svůj komentář:

Zde míšenka Marta sedávala a dělala účetní krejčímu Pendelovi. Tam na poličkách vidíte knihy o sociologii a historii, které Marta čítávala ve volném čase v úsilí dostat se na vyšší příčky společenského žebříčku, a splnit tak sen svého zesnulého otce truhláře. Krejčí Pendel, jako samouk, se snažil, aby všichni jeho zaměstnanci, a hlavně míšenka Marta, co možná nejvíce rozvíjeli své schopnosti. Toto byla kuchyň, kde Marta dělala své slavné sendviče. Všichni panamští prominenti hovořili se zatajeným dechem o Martiných sendvičích, včetně Mickieho Abraxase, slavného to špiona, který nakonec spáchal sebevraždu. Její specialitou byl tuňákový sendvič, ale ona si upřímně přála, aby je všechny – kromě Mickieho a svého zaměstnavatele Pendela – mohla otrávit. A tam v rohu, za pracovním stolem, je přesně to místo, kde v roce 1989 krejčí Pendel, po té, co zavřel dveře, Martu objal a slavnostně jí vyznal neutuchající lásku. Krejčí Pendel navrhl, aby šli do hodinového hotelu, ale Marta ho raději pozvala k sobě do bytu. A tam na té příjezdové cestě utrpěla zranění obličeje, které ji poznamenalo na celý život. A byl to její spolužák Abraxas, kdo donutil toho zbabělého doktora, aby jí pomohl. Ale on na ní přitom zanechal nesmazatelné stopy své práce. Ten doktor byl totiž tak strachem bez sebe při pomyšlení, že ztratí své velmi dobře placené místo, že neudržel ruce v klidu. Tentýž doktor měl později natolik pod čepicí, že Abraxase udal, což ho nakonec dohnalo k sebevraždě.

Zavírala dveře při výkladu o svém mrtvém já, pak pokračovala dolů do Pendelovy střižny. Nechám ty peníze v jeho levém horním šupleti. Dveře byly pootevřené, světla v místnosti rozsvícená. Martu to nepřekvapovalo. Ještě nedávno byl její Harry nadpozemsky disciplinovaný, ale v posledních týdnech žil tolika různými životy, že na tyto věci mu již nezbýval čas. Otevřela dveře dokořán. Nyní se nacházíme ve střižně krejčího Pendela, známé zákazníkům i zaměstnancům jako Nejsvětější Svatyně. Nikdo nesměl vstoupit bez zaklepání, nebo v jeho nepřítomnosti – ovšem, jak bylo patrné, kromě jeho ženy Louisy. Ta byla usazena s brýlemi na nose u manželova pracovního stolu a u lokte měla sloupek jeho starých poznámkových bloků. Dále tam byla kupa tužek, zakázková kniha a naproti ní otevřený sprej proti mouchám. Ona si mezitím hrála s ozdobným zapalovačem, o kterém Harry tvrdí, že mu ho daroval bohatý Arab, ačkoliv firma P & B žádného bohatého Araba ve svých záznamech neměla.

* * *

Měla na sobě tenké červené domácí šaty a pod nimi už zřejmě nic, protože když se předklonila, byla jí vidět celá ňadra. Cvakala zapalovačem a přes plamínek se usmívala na Martu.

„Kde je můj manžel?“ zeptala se Louisa. Cvak.

„Odjel do Guararé,“ odpověděla Marta. „Mickie Abraxas se zabil při ohňostroji.“

„To je mi líto.“

„Mně taky. Stejně tak vašemu manželovi.“

„No, ale zas tak nečekané to nebylo. Varovné signály jsme mohli pozorovat už asi pět let,“ zdůraznila docela rozumně Louisa.

Cvak.

„Byl vyděšen,“ hlesla Marta. „Mickie?“

„Váš muž,“ opravila Marta.

„Proč si můj muž vede zvláštní účetní knihu na obleky pana Osnarda?“ Cvak.

„Nevím, taky tomu nerozumím,“ přitakala Marta.

„Jste jeho milenka?“

„Ne.“

„Má nějakou?“

Cvak.

„Ne.“

„To, co držíte, jsou jeho peníze?“

„Ano.“

„Proč je máte?“ Cvak.

„Dal mi je,“ odvětila Marta. „Zaplatil vám za šoustačku?“

„Mám je pohlídat. Měl je v kapse, když se dozvěděl o Mickiem.“

„Odkud je má?“

Cvak, plamínek vzplál tak blízko Louisina levého oka, že Marta nechápala, jak je možné, že jí nehoří řasy a s nimi ty papírově tenké, červené šaty.

„Nevím,“ odpověděla Marta. „Někteří zákazníci platí hotově. Občas si s tím neví rady. Miluje vás. Miluje svou rodinu víc než cokoli jiného. Miloval i Mickieho.“

„Miluje někoho jiného?“

„Ano.“

„Koho?“

„Mě.“

Zkoumavě si prohlížela kousek papíru. „Určitě je tohle adresa pana Osnarda? Torre del Mar? Punta Paitilla?“ Cvak.

„Ano,“ řekla Marta.

Konverzace skončila, ale to si Marta zprvu neuvědomovala, protože Louisa dál cvakala zapalovačem a usmívala se na plamínek. A Louisa musela ještě několikrát cvaknout, než Martě došlo, že Louisa byla opilá stejně, jako se zpíjel její bratr, když pro něj přestával být život snesitelný. Nebyla to opilost, při které člověk zpívá nebo se potácí, ale opilost s naprosto čistou hlavou a prozřením. Byla opilá, ale uvědomovala si všechno, kvůli čemu začala pít. I to, že je pod svými domácími šaty úplně nahá.

21. KAPITOLA

Byla jedna hodina dvacet minut stejného rána, když zazvonil zvonek u Osnardových hlavních dveří. Poslední hodinu byl už ve stavu pokročilé střízlivosti. Předtím však, stále rozzuřený svou porážkou, si v myšlenkách pohrával s násilnými metodami, kterými by se zbavil svého nenáviděného hosta: shodit ho z balkonu, aby proletěl střechou Clubu Unión tucet pater dolů, a zkazil tak všem večer; utopit ho ve sprše; naložit „Převlékače Kabátů“ do whisky – „No dobře, Andrewe, pokud na tom trváte, ale jen jeden lok, když vám to udělá radost,“ srknutí přes zuby, když vydechuje. Jeho zuřivost se neomezila jen na Luxmora:

Maltby! Můj velvyslanec a partner při golfu, prokristapána! Podělanej Královnin zástupce, uvadlá květinka podělaný britský diplomacie, a on mě peskuje jako nějakou děvku!

Stormont! Bezúhonnost a poctivost sama, jeden z životních otloukánků, poslední čestný muž, Maltbyho věrný psík s bolestmi žaludku, popohánějící svého pána svým poklonkováním a remcáním, zatímco můj Pan Biskup Luxmore jim oběma požehnává!

Domluvili se, nebo to bylo tak zamotaný? ptal se Osnard sám sebe do nekonečna. Dával Maltby nějaký signál, když říkal „dělíme se rovným dílem“ a „celou tuhle hru nemůžete hrát sám“? Maltby, ten uculující se pedant, jak strká prsty do výdajový pokladničky? Ten bastard nebude vědět jak na to.

Radši na to nemyslet. A Osnard o tom opravdu přestal na chvíli uvažovat. Jeho přirozený pragmatismus se znovu prosadil. Opustil pomstychtivé myšlenky a zaměřil se raději na to, co z jeho rozsáhlé akce ještě zbylo. Loď má díru, ale stále je nad vodou, říkal si. Pořád jsem to já, kdo BUCHANovi platí. Maltby má pravdu.

„Dáte si něco jiného, pane, nebo zůstanete u malt whisky?“

„Andrewe, prosím, zapřísahám tě. Říkej mi Scottie, jestli ti to nebude vadit.“

„Pokusím se,“ slíbil Osnard a, vstoupiv otevřeným francouzským oknem, nalil mu další poctivou sklenku sladové whisky z police a vrátil se s ní na balkon. Jet-lag syndrom, whisky a nespavost si na Luxmorovi nakonec vybírali svou daň, pomyslel si, když klinicky zkoumal napůl ležící postavu svého šéfa na lehátku. Trápila ho i vlhkost vzduchu – flanelovou košili propotil, potůčky potu stékaly po jeho bradce. Také se u něho dostavil strach z toho, že se ocitl zde, daleko v nepřátelském území bez manželky, která by se o něho starala – jeho vylekané oči s sebou trhly při každém nenadálém klapotu bot, policejní siréně nebo oplzlém výkřiku, který ozvěnami stoupal křehkými zdmi Punta Paitilly. Obloha byla čistá a posetá hvězdami. Jasné měsíční světlo pokrylo svou světlou stezkou vodu mezi ukotvenými loděmi v ústí průplavu, ale bríza od moře nevála. To ostatně jen málokdy.

„Ptal jste se mě, pane, jestli existuje něco, čím by mohla hlavní kancelář život na stanici zjednodušit,“ připomněl poněkud ostýchavě Osnard Luxmorovi.

„Opravdu, Andrewe? No to mě podrž,“ posadil se Luxmore rychle. „Tak do toho, Andrewe, do toho, jsem ale potěšen, že se ti tady vede tak dobře,“ dodal ne zas až tak potěšeně a neurčitým gestem paže poukázal na výhled z okna i na velký byt. „Nemysli si, že tě kritizuji, chraň bůh. Připíjím na tebe, na tvůj elán a důvtip, na tvé mládí. Vlastnosti, které všichni obdivujeme. Na zdraví!“ Srknutí. „Máš před sebou velkou kariéru, Andrewe. Řekl bych, že žiješ v lehčí době než já. Měkčí pelíšek. Víš, kolik tohle teď u nás stojí? Můžeš být rád, když ti vrátí na dvacku.“

„Jde o to zabezpečené místo, o kterém jsem se zmínil, pane,“ připomněl mu Osnard, jako by byl netrpělivým dědicem vedle smrtelného lože svého otce. „Nejvyšší čas, abychom se přestali scházet nárazově a v hodinových hotelech. Napadlo mě, že jedna z těch přestaveb na Starém Městě by nám možná poskytla lepší prostor pro práci.“

Ale Luxmore vysílal, nepřijímal: „To, jak tě dnes ti páprdové podpořili, Andrewe. Můj Bože, to se moc často nevidí, aby lidi tak moc respektovali mladšího. Až to skončí, určitě se dočkáš medaile. Jistá dámička za řekou se možná bude cítit zavázána prokázat ti své ocenění.“

Začal podřimovat, když těkavým zrakem prozkoumával záliv a vypadalo to, že si ho spletl s Temží.

„Andrewe!“ vykřikl náhle, jak se probudil.

„Pane?“

„Ten Stormont.“

„Co s ním?“

„V Madridu to pěkně zvoral. Oženil se pak s nějakou courou, se kterou se tam seznámil, jestli si správně pamatuji. Bachana něj.“

„Ano.“

„A na ni, Andrewe.“

„Ano.“

„Máš tu ženskou?“ vtipkoval a vesele se rozhlížel kolem sebe, pod gauč, za záclony. „Žádná schovaná Hispánka s rozpálenou zadnicí? Ne, neodpovídej. Na zdraví. Nech si ji pro sebe. Seš chytrej.“

„Fakt je, že jsem teď měl trochu víc práce, pane,“ přiznal Osnard se smutným úsměvem. Ale nevzdával to. Vycházel z toho, že věci, které teď vtiskává do Luxmorovy podprahové paměti, se budou hodit později. „Víte, já to vidím tak, že ideální by bylo, kdybysme měli dvě taková zabezpečená místa. Jedno pro síť informátorů, za což bych samozřejmě nesl odpovědnost pouze já. Holdingová společnost Cayman Islands by pak byla nejlepší, a to druhé místo – k dispozici pro co nejužší skupinu prověřených lidí a stylově reprezentativnější – by sloužilo Abraxasově týmu; a konečně studenti – za předpokladu, že nikdy nevytvoříme povědomí o jejich účasti, o čemž v této fázi spíše pochybuji. A myslím, že bych měl asi ten druhý řídit taky – pokud se bude jednat o detaily nákupu a pokrytí – i když by ho nakonec používali pouze velvyslanec a Stormont. Abych byl upřímný, myslím si, že nemají naši kvalifikaci. Je to risk, který nemáme zapotřebí. Rád bych slyšel vaše stanovisko. Nemusíte mi ho říkat hned. Stačí později.“

Poměrně opožděné srknutí prozradilo Osnardovi, že jeho oblastní šéf ho stále vnímá, ale možná už jen sporadicky. Osnard se naklonil, odebral Luxmorovi prázdnou skleničku a položil ji na stůl s keramickou deskou.

„Tak co tomu říkáte, pane? Dům, jako je tento, pro Opozici – moderní, anonymní, který se hodí pro finanční skupinu, nikdo nemusí vystupovat ze svého živlu – a druhý dům na Starém Městě řízené dohromady?“ Už nějakou dobu uvažoval o tom, že vstoupí na rychle se rozvíjející panamský trh s nemovitostmi. „V zásadě dostanete na Starém Městě to, co si zaplatíte. Tam jde především o tu lokalitu. Decentní přestavba v tuto chvíli – dobrý architektonický dvojdomek – vás přijde na padesát tisíc. Nejlepší nabídka, která tu je – dvacetipokojový dům, kus zahrady, zadní východ, výhled na moře – nabídněte jim půl miliónu a utrhnou vám ruku. Už za dva roky zdvojnásobíte své peníze, pokud se nebude nic dít se starou budovou Clubu Unión, kterou Torrijos nechal naschvál změnit na druhořadý klub, protože ho nechtěli přijmout za člena. Lepší modernizovat dřív, než narazíme. Můžu to zařídit.“

„Andrewe!“

„Tady.“

Srknutí přes zuby. Zavřené oči, jež rychle opět otevřel. „Mm, pověz mi něco, Andrewe.“

„Když budu moct, Scottie.“

Luxmore hledal pohledem svého podřízeného, dokud se mu nedíval do očí. „Ta typicky škrobená anglická panna s rozsáhlými styky a svůdnýma očima, která poctila svou přítomností naše malé setkání dnes večer.“

„Ano, pane?“

„Není náhodou ona jednou z těch, kterým jsme my za mých mladých let říkali kokety? Protože se mi zdálo, že jestli bych kdy mladou ženskou, která by potřebovala plnou péči sedm stop vysokého – Andrewe! Pro lásku Boží! Kdo to kčertu může být v tuhle nekřesťanskou hodinu?“

To, jak by mohl Luxmore dostat Fran, zůstalo navždy utajeno. Zvonek u předních dveří zadrnčel, potom zahoukal jako lodní siréna. Luxmore jako vystrašený hlodavec zalezl do nejvzdálenějšího kouta křesla.

* * *

Lektoři ve výcviku se nemýlili, když chválili Osnardův talent na černá umění. Trocha whisky ani trochu neovlivnila jeho reakce. Naopak vidina toho, že se Fran odcizuje, je zostřila. Pokud se přišla usmířit, vybrala si toho špatného, a ještě horší chvíli, což se chystal jí říci slovy o jedné anglosaské slabice. A mohla sundat nohu z jeho podělaného zvonku, když o to tak stála.

Graciézně nainstruoval Luxmora, aby zůstal, kde je, a plížil se přes jídelnu do předsíně, zavíraje za sebou dveře. Podíval se kukátkem hlavních dveří. Čočka byla zamlžená kondenzovanou párou. Vytáhl kapesník, otřel čočku na své straně a domyslel si jedno zamlžené bezpohlavní oko, které se dívalo zase na něho. Zvonek mezitím nepřestával houkat, jako kdyby hořelo. Potom se oko stáhl, a on poznal Louisu Pendelovou s brýlemi s kostěnou obrubou a skoro s ničím jiným na sobě. Stála na jedné noze a ze druhé si sundávala botu, kterou chtěla začít mlátit do dveří.

* * *

Louisa si nepamatovala, co bylo tou poslední kapkou, než pohár přetekl, a ani ji to netrápilo. Ze squashe se vrátila do prázdného domu. Děti byly na návštěvě u Ruddových a měly tam zůstat přes noc. Považovala Ramóna za jednoho z největších panamských nemravů a nesnesla, aby se k němu byť jen přiblížily. Ne že by Ramón neměl rád ženy, spíše jí vadí, jaké má narážky na to, že ví o Harrym víc než ona – víc těch špatných věcí. A taky to, jak je zticha – stejně jako Harry – když mluví o rýžové farmě, přestože byla koupena za její peníze.

Ale nic z toho nepadalo na vrub toho, jak se cítila, když přišla domů ze squashe. Nebo proč zjistila, že bezdůvodně pláče, když tak často v posledních deseti letech měla důvod, ale plakat nechtěla. Předpokládala proto, že to, co se stalo, byla nahromaděná beznaděj. Nahromaděná s pomocí vodky s ledem, než šla do sprchy, protože na ni měla chuť. Když se osprchovala, zkoumala v zrcadle v ložnici své nahé tělo, celých svých šest stop.

Objektivně. Teď bez ohledu na svou výšku a svou krásnou sestru Emily s jejími zlatými vlasy a nádherným, souměrným zadkem a poprsím, jako vystřiženými z Playboye, a se seznamem těch, které dostala, delším než telefonní seznam Panamy. Kdybych byla chlap, chtěla bych se vyspat s touhle ženskou? Řekla si, že možná jo, ale na základě čeho? Mohla soudit jen podle Harryho.

Položila si tu otázku jinak. Kdybych byla Harry, chtěla bych ještě se sebou spát po více než deseti letech manželství? A odpověď na to zněla: Poslední dobou ne. Byl příliš unavený. Chodil příliš pozdě. Byl příliš smířlivý. Příliš se něčím provinil. No, dobře, pocit viny v sobě nosí pořád. Cítit se provinile uměl ze všeho nejlíp. Ale tentokrát to na něm visí jako štítek se jménem: Musím nést trest, nemůžeš se mě dotýkat, jsem vinen, nezasloužím si tě, dobrou noc.

Jednou rukou si utírala slzy a ve druhé svírala sklenku. Vykračovala si sem a tam po ložnici, pozorovala se, vystrkovala a zastrkovala zadek a přemýšlela, jak snadný život má Emily. Ať už hraje tenis, jezdí na koni, plave nebo myje nádobí, nemůže se jí povést ani jediný ošklivý pohyb, i kdyby se o to sebevíc snažila. Dokonce i jako žena máte skoro orgasmus, jen když se na ni díváte. Louisa se zkoušela obscénně nakrucovat jako ta nejhorší děvka pod sluncem. Byla ztuhlá. Příliš toporná, nemělo to švih, žádný pohyb v bocích, byla příliš stará. Ostatně jako vždy. A příliš vysoká. Znechucena vešla znovu do kuchyně a stále nahá si odhodlaně nalila další sklenici vodky. Tentokrát bez ledu.

Pustila se do skutečné pijatiky, žádné „no, skleničku bych si možná dala“. Musela totiž otevřít novou láhev, ale než si mohla nalít, bylo zapotřebí najít nůž na odříznutí uzávěru. A to není zrovna věc, kterou byste dělali, kdybyste si – téměř jakoby mimochodem – chtěli zlepšit náladu a nalili si malou skleničku něčeho ostrého, zatímco váš manžel někde šoustá s milenkou.

„Do hajzlu s ním,“ pronesla nahlas.

Láhev byla z Harryho nové skříňky pro hosty. Dá se odepsat, řekl.

„Jak odepsat?“ ptala se.

„Z daní,“ odpověděl.

„Harry, nepřeju si, aby se z mého domu stal nějaký bar kvůli tvým daním.“

Provinilý úsměv. Promiň, Lou, to se tak dělá, nechtěl jsem tě naštvat. Už se to nestane. A shrbeně se odplížil.

„Do hajzlu s ním,“ opakovala a hned se cítila líp.

A do hajzlu i s Emily, protože nemuset soutěžit s Emily, nikdy jsem si nevybrala morálku za svou nejvyšší hodnotu. Nikdy bych nepředstírala, že nic neschvaluji. Nebránila bych své panenství tak dlouho, až z toho byl světový rekord – jen abych ukázala, jak jsem čistá oproti svý zkurveně krásný ségře! Nebýt toho všeho, nikdy jsem se nezamilovávala do každého pastora, kterýmu ještě nebylo devadesát a kterej se vyškrábal do kazatelny v Balboji a řekl nám, abychom se kály za své hříchy, hlavně Emily; nikdy jsem se nestavěla do role slečny Dokonalé a soudce jakéhokoli špatného chování. Přitom jediný, co jsem chtěla, bylo, aby mě osahávali, obdivovali, rozmazlovali a šukali jako jakoukoli jinou holku.

A do hajzlu s rýžovou farmou. Mojí rýžovou farmou, na kterou mě už Harry nevezme, protože tam nasadil tu svoji zkurvenou chiquillu – tady, drahoušku, vyhlížej mě z okna, než se vrátím. Jdi do hajzlu. Následoval lok vodky, další, potom ještě velký lok, až pocítila, jak ji zaplavila po celém těle, páni. Takto posilněná vklouzla znovu do ložnice, aby tam s větším klidem dál pobíhala – je tohle vzrušující? – tak řekni – tohle – dobře, tak si to celé užij! Ale nebyl tu nikdo, aby jí to řekl. Nikdo, kdo by tleskal, smál se nebo z ní byl nadržený. Nikdo, kdo by s ní pil, kdo by jí vařil, líbal na krk a konejšil. Žádný Harry.

Ne tak špatná prsa na čtyřicet, stále stejná. Lepší než Jo –Anny, když se celá obnaží. Ne tak dobrá jako Emiliny, ale kde je má lepší než ona? Na jejich zdraví! Na zdraví mých koz! Kozy, vstaňte, připíjí se na vaše zdraví. Rychle se posadila na postel, bradu v dlaních, dívala se, jak telefon na Harryho straně zvoní.

„Jdi do prdele,“ poradila mu.

Aby to dala jasněji najevo, nadzvedla sluchátko a zařvala: „Jdi do prdele,“ pak ho zase položila.

Ale když máte děti, telefon nakonec vždycky zvednete, protože co kdyby.

* * *

„No? Tak kdo je to?“ křičí, když znovu zazvoní.

Je to Naomi, panamská ministryně dezinformací, která se jí chystá sdělit nějaký prvotřídní skandál. Fajn. Tahle záležitost jí stejně už delší dobu pila krev.

„Naomi, jsem ráda, že tě slyším, protože jsem se chystala ti psát a takhle jsi mi ušetřila známku. Naomi, už nechci, aby ses mi pletla do mýho posranýho života. Ne, ne, poslouchej mě, Naomi. Naomi, pokud náhodou půjdeš parkem Vasca Nuňeze de Balboa a uvidíš mýho manžela na zádech, jak praktikuje orální sex s mládětem slona Barnuma, buď tak laskavá a řekni to svým dvaceti nejlepším kamarádkám, ale mně to neříkej nikdy. Protože dokud celej průplav nezamrzne, nechci ten tvůj podělanej hlas už slyšet. Dobrou noc, Naomi.“

S pohárkem v ruce si Louisa obléká červené domácí šaty se třemi velkými knoflíky a výstřihu podle vaší nálady, které jí nedávno přinesl Harry. Přináší si kladivo a majzlík z garáže a přechází dvorek směrem k Harryho pracovně, kterou Harry v těchto dnech úzkostlivě zamyká. Nádherná obloha. Už řadu týdnů tak krásnou oblohu neviděla. Hvězdy, o kterých jsme říkávali našim dětem. To je pás Orionu s dýkou, Marku. A tam jsou Kuřátka, Hanno, tvých sedm sester, o nichž sníš, že je jednou budeš mít. Měsíc v první čtvrti, pěkný jako hříbě.

Tak tady jí píše, pomyslela, když se blížila ke dveřím jeho království. Mé drahé chiquille, pečovatelce o rýžovou farmu mé ženy. Skrze zamlžené okno koupelny ho Louisa sledovala hodiny a hodiny bez ustání, jak sedí za stolem, hlavu nakloněnou na stranu a jazyk venku, když píše své milostné dopisy. Ačkoli Harry se jinak pouštěl do psaní velmi neochotně. Byla to jedna z věcí, kterou Arthur Braithwaite, největší žijící světec od dob Laurentových, ve vzdělání svého chráněnce zanedbal.

Dveře jsou podle očekávání zamčeny, ale to jí nečiní žádný problém. Když do dveří tlučete, jak můžete, solidním, těžkým kladivem a s největším možným nápřahem jím praštíte Emily do hlavy, o čemž Louisa snila po celou svou pubertu, zjistíte, že je to hračka, ostatně jako většina věcí na světě.

Když rozmlátila dveře, udělala si pohodlí na stole svého manžela a rozbila kladivem a majzlíkem zámek vrchního šuplete – tři velké rány, než si všimla, že šuplík není zamčený. Důkladně prohledala obsah. Účty. Architektonické plánky Sportovního koutku. Nikdo nemá hned napoprvé štěstí. V každém případě ne já. Zkusila druhý šuplík, zamčený, ale hned první ranou ho otevřela. Obsah už je o něco povzbudivější. Nedokončené eseje o průplavu. Učené časopisy, výstřižky z novin a Harryho květnaté poznámky krejčího, které je shrnovaly.

Kdo je ona? Pro koho to zatraceně všechno dělá? Harry, mluvím s tebou. Poslouchej mě, prosím tě. Kdo je ta žena, kterou jsi dosadil do mé rýžové farmy bez mého souhlasu. Kdo to je, že na ni potřebuješ dělat dojem svým neexistujícím vzděláním? Komu patří ten zasněný, kravský úsměv, který se ti v posledních dnech zračí ve tváři – jsem vyvolen, bylo mi požehnáno, jsem v sedmém nebi. Nebo ty slzy – krucinál, Harry, komu patří ty hrozné slzy, kterými se ti podlévají oči a které nikdy neukápnou?

Znovu se jí zmocnily vztek a frustrace, a tak odrazila zámek třetího šuplíku a zkameněla. A sakra! Peníze! Opravdové peníze! Celý šuplík nacpaný penězi. Stovky, padesátky a dvacky. Leží volně v šuplíku jako parkovací lístky. Tisíc, dva, tři tisíce. Vykrádá banky. Pro koho?

Pro svou ženskou. Ona to dělá za peníze? Pro svou ženskou, aby ji mohl brát na večeře a nemuselo to projít účtem na domácnost? Aby ji mohl vydržovat na úrovni, na kterou není zvyklá, na mé rýžové farmě, nakoupené za mé dědictví? Louisa se několikrát pokoušela zakřičet jeho jméno. Nejdříve, aby se ho slušně zeptala, potom, aby mu rozkázala odpovědět, protože k tomu se stále neměl, a potom, aby ho proklela, protože tam nebyl.

„Do hajzlu s tebou, Harry Pendele! Jdi do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu! Ať seš, kde seš, seš zasranej podvodník.“

Od téhle chvíle bylo všechno zasrané. Byla to otcova mluva, když už měl dost vypito, a Louisa byla na sebe pyšná, že když měla sama vypito, nadávala jako její zasraný otec.

„Hej, Lou, srdíčko, pojď sem. Kde je ten Titán? –“ říkal své dceři po tom obrovském německém jeřábu v gamboaském přístavu – „Nezaslouží si taťka trochu pozornosti od své dcery? Nedáš svýmu taťkovi pusu? Tomuhle říkáš pusa? Tak to jdi do hajzlu, do hajzlu, slyšíš? Do hajzlu s tebou!“

Poznámky, hlavně o Delgadovi. Přepracované verze toho, co jí hustil do hlavy během večeří, které jí rád vařil.

Můj Delgado. Moje milovaná otcovská postava, sám Ernesto, poctivost sama, a můj manžel si o něm píše nějaké oplzlé poznámky. Proč? Protože na něj žárlí. Vždycky žárlil. Myslí si, že Ernesta miluji víc než jeho. Myslí si, že chci s Ernestem spát. Nadpisy: Delgadovy ženy – jaké ženy? Ernesto tohle nedělá. Delgado a préza – zase ten préza pana Osnarda. Delgadův názor na Japonce – Ernesto se jich bojí. Myslí si, že chtějí jeho průplav. Má pravdu. Znovu vybuchla. Tentokrát nahlas: „Jdi do hajzlu, Harry, to jsem nikdy neřekla, ty si to vymejšlíš! Pro koho? Proč?“

Neadresovaný, nedokončený dopis, cár, který měl určitě v úmyslu vyhodit:

Možná by ses rád dozvěděl o jednom poměrně zajímavém útržku rozhovoru ohledně našeho Ernieho, který Louisa zaslechla včera v práci a který pokládala za vhodný mi poskytnout…

Pokládala za vhodné? Nic jsem nepokládala za vhodné. Řekla jsem mu jeden kancelářský drb! Proč do hajzlu musí manželka pokládat za vhodný kancelářský drb, než ho doma řekne manželovi. Drb o správném muži, který chce udělat dobrou službu Panamě a průplavu? Do hajzlu s vhodným! Do hajzlu i tebou – co bys rád slyšel, co pokládáme za vhodné si doma říkat! Jsi odporná děvka, která mi ukradla manžela a rýžovou farmu.

Jsi Sabina!

* * *

Louisa nakonec jméno té děvky našla. Napsané elegantním krejčovským hůlkovým písmem, protože hůlkovým písmem se mu psalo nejlépe. Malé a milující SABINA s bublinou kolem. SABINA a hned po ní RAD STUD v závorkách. Jsi Sabina a jsi radikální studentka a víš o dalších, kteří pracují za dolarová znamení od strýčka Sama – nebo si to myslím, protože pracuje SAMA je mezi uvozovkami. Dostáváš pět set babek za měsíc a příplatky za skvěle provedenou práci. Všechno to tam bylo, na jednom z Harryho postupových diagramů, které se naučil dělat od Marka. To, co je na postupových diagramech, nemusí být lineární, tati. Můžou volně plynout jako bubliny a patřit komukoli a čemukoli. Můžou se vzít každá zvlášť nebo najednou. Jsou opravdu rafinované. Spoj od bubliny se Sabinou šel přímo k H, což byla Harryho napoleonská parafa pro vlastní potřebu, když měl velikášskou náladu. Zatímco čára od Alfy – protože právě objevila Alfu – vedla k Betě, a potom k Markovi (Prézovi) a teprve potom zase nazpátek k H. Čára od Medvěda také vedla k H, ale bublina kolem Medvěda byla nakreslená vlnitými čárami, jako kdyby měla každou chvíli vybuchnout.

A Mickie měl bublinu sám pro sebe, byl popsán jako šéf TO, a čára od jeho bubliny vedla daleko k té kolem Rafiho. Náš Mickie? Náš Mickie je šéf TO! A od něj vede celkem šest čar ke Zbraním, Informátorům, Úplatkům, Komunikacím, Hotovosti, Rafimu. Našemu Rafimu? Náš Mickie, který volá jednou týdně uprostřed noci, aby nám oznámil svou kdovíkolikátou sebevraždu?

Zase začala prohledávat. Chtěla dopisy od té děvky Sabiny, které psala Harrymu. Kdyby psala dopisy, Harry by si je nechával. Harry nebyl schopen vyhodit prázdnou krabičku od sirek ani přebytečný žloutek. Za to mohlo to jeho nebohé dětství. Všechno převracela, tvrdě šla po těch dopisech od Sabiny. Pod jejími penězi? Pod parketami? V nějaké knize?

Můj ty bože, Delgadův zápisník se schůzkami. Vede si ho Harry, ne Delgado. Ne ten pravý, ale napodobenina s čárami tvrdou tužkou, určitě si ho okopíroval z mých papírů. Skutečné Delgadovy položky podle pravdy a neskutečné v mezerách, kde žádné neměl:

Půlnoční setkání s jap. „přístavními kapitány“, které prezident tajně očekává… tajná projížďka autem s fr. velvyslancem, kufřík s penězi změní majitele… setká se s vyslancem z kolumbijského drogového kartelu ve 23.00 v Ramónově novém kasinu… Pohostí jap. „přístavní kapitány“, panam. představitele a prezidenta…

Můj Delgado že tohle všechno dělá? Můj Ernesto Delgado bere úplatky od francouzského velvyslance a jedná s kolumbijským drogovým kartelem? Do hajzlu, Harry, co šílíš? Jaké špinavé pomluvy si to vymýšlíš o mém šéfovi? Jak můžeš tak strašně lhát? Pro koho? Kdo ti za tu špínu platí?

„Harry!“ zaječela vzteklá a zoufalá. Ale ozvalo se jen zašeptání a telefon se znovu rozdrnčel.

* * *

Tentokrát to Louisa udělala fikaně, zvedla sluchátko, poslouchala a neříkala nic, dokonce ani „Vypadni z mýho podělanýho života.“

„Harry?“ zazněl přidušený, ustrašený a naléhavý ženský hlas. To je ona. Meziměstský hovor. Volá z rýžového pole. Třeskot v pozadí, to asi z továrny.

„Harry? Mluv!“ křičí ženský hlas.

Španělská děvka. Táta vždycky říkal, nevěř jim. Kňourá. To je ona. Sabina. Potřebuje Harryho. A kdo ne?

„Harry, pomoz mi, potřebuju tě!“

Počkej, nemluv. Neříkej jí, že nejsi Harry. Poslechni si, co poví dál. Rty semknuté a sluchátko přilepené k pravému uchu. Mluv, ty děvko! Řekni, kdo jsi! Děvka dýchá. Sípe. No tak, Sabino, zlatíčko, mluv. Řekni: „Přijeď a ošoustej mě, Harry.“ Řekni: „Miluju tě, Harry.“ Řekni: „Kde mám sakra svý prachy, proč je máš v šuplíku, to jsem já, Sabina, rad. stud., volám z toho zasranýho rýžovýho pole, je mi bez tebe smutno.“

Další zvuky. Jako když jede motorka. Silná rána, plesknutí. Polož skleničku a zaječ z plných plic americkou španělštinou svýho táty.

„Kdo volá? Odpovězte!“

Počkat. Nic. Kňourání, ale žádná slova. Louisa přejde do angličtiny.

„Nech mýho manžela na pokoji, slyšíš mě, Sabino, ty zasraná děvko! Do hajzlu s tebou, Sabino! A taky vypadni z mý rýžový farmy!“

Pořád nic.

„Jsem v jeho pracovně, Sabino, a právě teď hledám tvoje zasraný zamilovaný dopisy! Ernesto Delgado není zkorumpovanej, slyšíš? To je lež. Já pro něj pracuju. Jiný jsou zkorumpovaný, ale ne Ernesto. Tak mluv!“

Další rány ve sluchátku. Ježíš, co to je? Další invaze? Děvka lítostivě vzlyká, zavěšuje. Vidí se, jak třískne sluchátkem na vidlici, jako to je v každém dobrém filmu. Sedne si, zírá na telefon a čeká na další zazvonění. Ale telefon nezvoní. Tak jsem své sestře konečně rozdrtila hlavu. Nebo někdo jiný. Chudáčku Emily. Jdi do hajzlu. Louisa vstává, nevrávorá, hltne si vodky na vystřízlivění. Hlavu má čistou jako oblohu. Pěkná kráva, ta Sabina. Můj muž se zbláznil. Myslím, že se tam nemáš moc dobře. To ti patří. Na rýžový farmě může být člověku smutno.

Poličky s knihami. Potrava pro mozek. Jen věci pro intelektuály. Dopisy od Sabiny hledá v knihách. Nové knihy na starých místech, staré knihy na nových. Vysvětli mi to, Harry, pro lásku Boží, vysvětli mi to. Pověz, Harry. Kdo je Sabina a kdo je Marco? Proč si vymýšlíš historky o Rafim a Mickiem? Proč házíš špínu na Ernesta?

Na chvilku, mezitím co patroluje v manželových poličkách, se Louisa Pendelová ve svém tříknoflíkovém domácím oděvu s ničím pod ním zamyslí a vystrčí ňadra a zadek. Cítí se tak strašně moc nahá. Spíš než nahá, nahá a vzrušená. Ráda by ještě dítě. Chtěla by mít všech sedm Hanniných Kuřátek, pokud se z žádného z nich nevyklube další Emily. Před ní jsou naskládané knihy jejího otce o průplavu. První z nich o dnech, kdy se Skotové pokoušeli zkolonizovat Darién a ztratili při tom půl skotského bohatství. Otevíraje jednu po druhé a třepe s nimi takovou silou, až vržou vazby, a pak je bezstarostně odhazuje stranou. Žádné milostné dopisy.

Knihy o kapitánovi Morganovi a jeho pirátech, kteří vyrabovali Panamu a srovnali ji se zemí, kromě zřícenin, kam se berou děti na piknik. Ale žádné dopisy, ať už jakékoli a od kohokoli. Žádné od Alfy, Bety, Marcóse, či Medvěda. Natož od nějaké rad. stud. s rozkošnou prdelkou a americkými penězi. Knihy o dobách, kdy Panama patřila Kolumbii, ale nejsou v nich žádné milostné dopisy, i když je vší silou hází na stěnu.

* * *

Louisa Pendelová, nastávající matka Hanniných sedmi sester – Kuřátek, úplně nahá v těch domácích šatičkách, ve kterých mě nikdy nepíchal, od lýtek ke stehnům a zase zpátky, brouzdám stavbou průplavu a lituju, že jsem křičela na tu nebohou ženu, jejíž milostné dopisy nemůžu najít, a která pravděpodobně ani nebyla Sabina volající z rýžové farmy. Záznamy opravdových mužů jako George Goethals a William Crawford Gorgas. Mužů, kteří byli stejně tak praktičtí, jakož i šílení. Muži, kteří byli loajální ke svým ženám, místo aby psali dopisy o tom, jak někdo něco pokládá za vhodné, očerňovali reputaci jejího zaměstnavatele nebo schovávali balíky peněz ve svých zamčených zásuvkách a balíky dopisů, který já nemůžu najít. Knihy, které ji její otec přiměl číst v naději, že jednoho dne postaví svůj vlastní zasraný průplav.

„Harry?“ Zaječela z plných plic, aby ho vystrašila. „Harry? Kam jsi schoval dopisy tý děvky? Harry, chci to vědět.“

Knihy o Smlouvách o průplavu. Knihy o drogách a „Kam kráčíš, Latinská Ameriko?“. Mě spíš zajímá, kam kráčí můj zasranej manžílek. A Ernesto, pokud s tím má Harry něco společného. Louisa si sedá a mluví s Harrym klidně a rozumně, nedominantním tónem. Křičením nic nespraví. Mluví k němu jako zralá bytost k jiné zralé bytosti z křesla z týkového dřeva, které používal její otec, když chtěl, aby si mu sedla na klín.

„Harry, já nechápu, co děláš ve své pracovně večer co večer, bez ohledu na to, kdy přijdeš domů, bez ohledu na to, co jsi dělal den před tím. Pokud píšeš román o korupci, paměti nebo dějiny krejčovství, myslím, že bys to neměl tajit a říct mi to, vždyť jsme koneckonců manželé.“

Harry se „drukenuje“, tak tomu říká, když žertuje o falešné krejčovské skromnosti.

„Víš, Lou, to ty účty. Ve dne se nedají pořádně dělat. Nemám na to klid, když zákazníci stále zvoní na dveře.“

„Účty farmy?“

Už zase je z ní pěkná potvora. V této domácnosti se o rýžové farmě nemluví a ona by to měla respektovat: Ramón zavádí nový systém financování, Lou. A nad správcem Angelem visí tak trochu otazník, Lou.

„Ne, účty obchodu,“ mumlá Harry jako kajícník.

„Harry, já nejsem úplně blbá. Z matiky jsem měla samé jedničky. Můžu ti pomoct, stačí jen říct.“

Ale on už kroutí hlavou: „Tady o taková čísla nejde, víš, Lou. Jde spíš o tvořivost, čísla tak důležitá nejsou.“

„Kvůli tomuhle máš načmárané poznámky po okrajích McCulloghovy Cesty mezi moři, aby to nikdo jiný než ty nepřečetl?“

Harry se rozzáří, aby ji zmátl. „No jo, Lou, v tom máš pravdu, toho sis dobře všimla. Vážně uvažuji o tom, že nechám zvětšit některé staré tisky, víš, chci do klubu dostat víc informací o průplavu a možná seženu pro vytvoření té správné atmosféry i nějaký ten artefakt.“

„Harry, vždy mi říkáš – a v tom s tebou souhlasím – že Panamci – s jistými šlechetnými výjimkami, jako je Ernesto Delgado – se o průplav nezajímají. Nepostavili ho. To my. Oni dokonce neposkytli ani pracovní síly. Ty přišly z Číny, Afriky a Madagaskaru, z Indie a Karibiku. A Ernesto je dobrý chlap.“

Proboha, pomyslela si, proč takhle mluvím? Proč jsem taková zbožná fúrie? To je jasné. Protože Emily je děvka.

* * *

Posadila se u jeho stolu, hlavu v dlaních. Bylo jí líto, že otevřela šuplíky a urazila zámky, že seřvala tu ubohou uplakanou ženu a že znovu myslela ve zlém na svou sestru Emily. Už nikdy v životě nebudu s nikým takhle mluvit, rozhodla se. Už nikdy se nebudu trestat tím, že budu trestat někoho jiného. Nejsem přece jako moji zasraní rodiče a ani nejsem zbožná, bezchybná, bohabojná „zonianská“ mrcha. A je mi moc líto, že v tak těžké chvíli, pod vlivem alkoholu, jsem to zakončila tím, že jsem nehezky jednala se svým bližním hříšníkem, i když je to Harryho milenka. A jestli skutečně je, tak ji zabiju. Když prohledávala zásuvku, které až dosud nevěnovala pozornost, objevila náhodou další nedokončené mistrovské dílo:

Andy, budeš velmi potěšen oznámením, že naše nová úprava je velice oblíbená u všech zúčastněných, především u žen. Všechno jde teď přese mě, L. necítí žádné výčitky ohledně nemravného Ernieho, navíc je to bezpečnější pro rodinu, když se scházíme jen my dva. Dokončím to v obchodě.

A já taky, pomyslela si Louisa v kuchyni, když si dávala ještě jednu na cestu. Zjistila totiž, že alkohol už na ni neúčinkoval. Co na ni však zapůsobilo, byl Andy alias Andrew Osnard. Při čtení toho fragmentu odsunul Sabinu, jakožto předmět jejího zájmu, velmi rychle do pozadí.

Ale to ji nepřekvapilo.

Pan Osnard ji zajímal od toho výletu na Anytime Island, kde vyrozuměla, že Harry chce, aby s ním šla do postele, a on mohl ulevit svému svědomí. Ale podle toho, co Louisa o Harryho svědomí věděla, mohla jedna soulož jen stěží nějaký problém vyřešit.

Zřejmě musela zavolat taxi, protože jedno stálo před domem a zvonek u dveří vyzváněl.

* * *

Osnard se otočil zády ke kukátku a procházel jídelnou k balkónu, kde Luxmore seděl ve stejné, takřka embryonální poloze. Byl tak vystrašený, že nemohl ani mluvit, ani nic udělat. Jeho doširoka otevřené oči byly podlité krví, strach stáhl jeho horní ret do nezřetelného šklebu, mezi bradkou a knírem se objevily dva přední zažloutlé zuby. Určitě to byly ty dva, přes které srknul vždy, když se mu povedla nějaká pěkná formulace.

„Neplánovaně mě přišla navštívit BUCHAN DVĚ,“ řekl mu tiše Osnard. „Musíme si s tím poradit. Měl byste se rychle zdekovat.“

„Andrewe, já už nějaký ten pátek sloužím. Bože můj, proč tak bouchá? Vždyť vzbudí i mrtvého.“

„Strčím vás do skříně mezi kabáty. Až mě uslyšíte zavřít za ní dveře od jídelny, sjeďte výtahem do haly, dejte domovníkovi dolar a řekněte mu, aby vám sehnal taxi do El Panamy.“

„Můj bože, Andrewe.“

„Co?“

„Budeš v pořádku? Jen si ji poslechni. Ona snad střílí. Měli bychom zavolat policii, Andrewe. Ještě slovíčko.“

„Co ještě?“

„Můžu důvěřovat taxikářovi? Nějaký takový chlápek by mohl… Občas zaslechnu různé zprávy, mrtvoly v přístavu… Já neumím tu jejich španělštinu, Andrewe.“

Osnard zvednul Luxmora na nohy, zavedl ho na chodbu, nacpal ho do šatny a zavřel dveře. Sundal řetěz z předních dveří, odsunul zástrčku, otočil klíčem a otevřel. Bouchání přestalo, zato zvonění pokračovalo.

„Louiso,“ řekl, když sundával její prst se zvonku. „Báječné. Kde je Harry? Tak pojď dál.“

* * *

Chytl ji za zápěstí a táhl do chodby, aniž by zasunul zástrčku nebo otočil klíčem ve dveřích. Stáli tváří v tvář blízko sebe, zatímco Osnard držel její ruku – tu, ve které svírala botu – nad jejich hlavami, jako kdyby se chystali tancovat nějaký staromódní waltz. Nechala tu botu spadnout. Neříkala vůbec nic, ale cítil její dech, který byl stejný jako dech jeho matky, když už mu nezbývalo nic jiného, než se od ní nechat políbit. Na sobě měla velmi tenké šaty. Přes červenou látku cítil její prsa i vyvýšeninu jejího klína.

„Na co si to do prdele s mým mužem hrajete?“ zaúpěla. „Co to je za blbosti, který ti říká o Delgadovi, že bere úplatky od Francouzů a že se zaplétá s drogovými kartely? Kdo je Sabina? A kdo Alfa?“

Navzdory síle svých slov mluvila nejistě, hlasem ani dostatečně silným, ani dostatečně přesvědčivým na to, aby pronikl přes dveře do šatny. A Osnard se svým instinktem pro slabost ihned ucítil její strach: strach z něho, strach o Harryho, strach ze zakázaného. Ale největší strach měla z toho, že slyšela věci tak hrozné, že už nikdy nebude schopná je neslyšet. Osnard je už slyšel. Svými otázkami mu poskytla odpovědi na všechny jeho pochybnosti, tak jak se v posledních týdnech ukládaly jako nerozpoznané signály v tajných komnatách jeho vědomí:

Ona nic neví. Harry ji nikdy nezasvětil. Celé je to podraz.

Už už chtěla zopakovat svou otázku, rozšířit ji nebo položit jinou. Osnard však nemohl riskovat, aby to Luxmore slyšel. Proto jí dal jednu ruku přes pusu, stlačil jí paži dolů a zkroutil za záda. Pak žabími poskoky na jedné botě doskákala do jídelny a Osnard zabouchl nohou dveře. Uprostřed místnosti se s ní zastavil, svíral ji proti sobě. V tom chvatu se dva ze tří knoflíků rozepnuly, její prsa se odhalila. Cítil tep jejího srdce pod svým zápěstím. Její dech se zpomalil a prohloubil. Slyšel, jak se zavřely přední dveře, když Luxmore odcházel. Čekal, dokud neuslyšel cinknutí přijíždějícího výtahu, astmatický zvuk odsouvání elektrických dveří a zvuk sjíždějící kabiny. Pak sundal ruku z jejích úst a ucítil na dlani sliny. Přiložil ruku na její obnažené ňadro a cítil, jak se mu usadilo v dlani, a jak jí ztvrdla bradavka. Ještě stál za ní, uvolnil jí ruku a viděl, že bezvládně padá podél jejího těla. Uslyšel, jak něco šeptá, když odkopávala z nohy druhou botu.

„Kde je Harry?“ zeptal se a stále ji držel.

„Odjel za Abraxasem. Je mrtvej.“

„Kdo je mrtvej?“

„Abraxas. Kurva, kdo jinej? Kdyby byl mrtvej Harry, těžko by moh‘ odjet za Abraxasem, že jo?“

„Kde umřel?“

„V Guararé. Ana tvrdí, že se zastřelil.“

„A kdo je Ana?“

„Mickieho holka.“

Položil svou pravou ruku na její druhé ňadro, za což měl hned plnou pusu jejích drsných vlasů, když prudce vrazila hlavou do jeho obličeje a svůj zadek do jeho rozkroku. Napůl si ji k sobě otočil a políbil ji na spánek a na tvář. Slízl pot, který z ní v potůčcích stékal. Ucítil, že se třese ještě víc, dokud svými zuby a rty – s podivným výrazem ve tváři – nesevřela jeho ústa a nezačala pátrat po jeho jazyku. Všiml si jejích slzami zalitých očí a uslyšel, jak zašeptala: „Emily.“

„Kdo je Emily?“ vyzvídal.

„Moje sestra. Říkala jsem ti o ní na ostrově.“

„Copak ona o tom něco ví?“

„Bydlí v Daytonu ve státě Ohio a chrápala se všema mejma kamarádama. Stydíš se někdy?“

„Bohužel ne. Už od dětství ne.“

Jednou rukou mu vytahovala košili, tou druhou se těžkopádně prodírala pásem jeho kalhot od firmy Pendel & Braithwaite. Při tom všem si šeptala něco, co nemohl zachytit a co ho stejně ani nezajímalo. Nahmatal třetí knoflík, ale ona ho plácla přes ruku a stáhla si jedním pohybem šaty přes hlavu. Zul si boty a sundal si – také jedním pohybem – kalhoty, spodky i ponožky. Přetáhl košili přes hlavu. Stáli nazí a vzájemně se prohlíželi, zápasníci před bojem. Potom ji Osnard chytil oběma pažemi, zvedl ji ze země, přenesl přes práh své ložnice a složil na postel, kde na něho hned začala útočit prudkými pohyby svých stehen.

„Prokristapána, počkej,“ nařídil a odtlačil ji od sebe.

Objal ji velmi pomalu a rozvážně. Využíval přitom všechno své – i její – umění. Aby ji umlčel. Aby přivázal uvolněné dělo k palubě. Abych ji bezpečně přivedl do svého tábora, ať už je před námi jakákoliv bitva. Protože moje zásada praví – „nepřehlédnout žádnou rozumnou nabídku“. Protože se mi vždycky líbila. A protože šoustat manželky vlastních přátel je přinejmenším zajímavé.

* * *

Louisa k němu ležela zády, hlavu měla pod peřinou a kolena pokrčená, aby ji chránila, a se zavřenýma očima mačkala prostěradlo k nosu jako kapesník. Spíš chtěla zemřít než spát. Bylo jí deset a byla ve své ložnici v Gamboa se staženými záclonami, kde měla litovat svých hříchů. Za to, že rozstříhala Emilinu novou blůzku, jelikož byla vyzývavá. Chtěla vstát a půjčit si jeho kartáček na zuby, obléknout se, učesat a odejít. Ale kdyby to udělala, připustila by skutečnost místa, kde se právě nacházela, připustila by Osnardovo nahé tělo vedle sebe na posteli i to, že nemá co na sebe kromě červených tenoučkých šatů s utrženými knoflíky – ostatně, kde ksakru jsou? – a páru bot bez podpatků, které měly skrýt její výšku – a co se kčertu stalo s nimi? Hlava ji bolela tak silně, že měla chuť si vyžádat převoz do nemocnice, kde by mohla začít minulou noc ještě jednou od začátku. Bez vodky, bez rozbíjení Harryho stolu – pokud to opravdu udělala, bez Marty, bez obchodu, aniž by Mickie umíral, aniž by Delgadovo dobré jméno bylo Harrym pošlapáno a očerněno, aniž by se setkala s Osnardem a aniž by ji tohle všechno vůbec potkalo. Dvakrát šla do koupelny, jednou se vyzvracet. Ale pokaždé se vplížila zpět do postele a pokoušela se odestát všechno to, co se stalo. A teď Osnard mluvil do telefonu, a zaboha nebylo možné, aby neslyšela tu jeho odpornou protahovanou angličtinu osmnáct palců od svého ucha, a to si mohla strkat na hlavu polštářů, kolik chtěla. Nemohla neslyšet ani ten ospalý a zmatený skotský přízvuk z druhého konce drátu, který zněl jako poslední zprávy z pokaženého rádia.

„Bohužel se objevily jisté nové zneklidňující zprávy, pane.“

„Zneklidňující? Jaké zprávy?“ Probouzí se skotský hlas.

„O té naší řecké lodi.“

„Řecké lodi? Jaké řecké lodi? O čem to hovoříš, Andrewe?“

„Naše vlajková loď. Vlajková loď Tiché linie.“ Dlouhá pomlka.

„Jasné, Andrewe! Ta řecká, bože můj! Rozumím. Jak komplikované? Proč komplikované?“

„Zdá se, že ztroskotala, pane.“

„Ztroskotala? O co? Jak?“

„Potopila se.“ Následovala pauza, aby sdělení mohlo proniknout hlouběji. „Už je odepsaná. Někde na západě. Okolnosti zatím nejasné. Poslal jsem tam spisovatele, aby zjistil detaily.“

Poněkud zmatené ticho na druhém konci aparátu odpovídalo Louisině stavu.

„Spisovatel?“

„Slavný.“

„Jasné! Vím. Ten, co píše bestsellery z dávných dob. Přesně tak. Už nic neříkej. Jak potopená, Andrewe? Myslíš úplně?“

„První zprávy říkají, že už nikdy nevypluje.“

„Bože. Bože! Kdo to udělal, Andrewe? Ta žena, no to mě podrž. Od ní bych čekal cokoli. Po minulé noci určitě.“

„Bohužel, více není zatím známo, pane.“

„A co posádka? – Jeho lodníci, sakra – ti tiší – potopili se taky?“

„Očekáváme další zprávy. Nejlépe bude, když se vrátíte do Londýna, jak bylo naplánováno, pane. Zavolám vám tam.“

Zavěsil a z hlavy jí strhl polštář, který tak křečovitě svírala. Dokonce i se zatvrzele zavřenýma očima nemohla uniknout pohledu na jeho obtloustlé mladé tělo, jak je vedle ní bezstarostně rozvalené, a na jeho napůl stojící, nečinný, odulý penis.

„Tohle jsem nikdy neřekl,“ varoval ji. „Jasný?“

Energicky se od něj odvrátila. Nic není jasné.

„Tvůj manžel je statečnej chlap. Má nařízeno nikdy o tom s tebou nemluvit. A nikdy to neudělá. Natož já.“

„Jak statečnej?“

„Lidi mu říkaj spoustu věcí a on je říká nám. Co neslyší, jde zjistit, často při tom riskuje. Nedávno čirou náhodou narazil na něco velkýho.“

„A proto okopíroval moje dokumenty?“

„Potřebovali jsme časovej plán Delgadových činností. V Delgadově životě jsou jistý záhadný místa.“

„Nejsou záhadný. To jen když jde na mši nebo se stará o ženu a děti. Má syna v nemocnici. Sebastiana.“

„To ti říká Delgado.“

„A je to pravda. Přestaň žvanit tyhle nesmysly. Harry to dělá pro Anglii?“

„Pro Anglii, Ameriku, Evropu. Svobodnej civilizovanej svět. Na co si vzpomeneš.“

Chvíli jí to trvalo a vyžadovalo to velké úsilí, ale nakonec to dokázala. Opřela se o loket, otočila se a shlížela na něj.

„Nevěřím ti ani jedno podělaný slovo,“ zvolala, „seš slizkej anglickej prevít s plnou hubou chytrejch lží a Harry se úplně pomát‘.“

„No tak mi nevěř. Pak ale drž tu svou nevymáchanou hubu.“

„Jsou to kecy. Vymejšlí si to a ty taky. Všichni jste se zcvokli.“

Zvonil telefon, jiný telefon, ten, kterého si nevšimla, přestože byl na její straně postele, spojený s kapesním magnetofonem hned vedle stolní lampičky. Osnard se přes ni hrubě převalil a zvedl sluchátko a ona zaslechla pouze, jak říká „Harry“, než si zacpala uši, zavřela oči a nasadila strnulou grimasu na znamení odporu. Ale jedna ruka nepokryla ucho dokonale, a ona uslyšela hlas svého manžela i přes tu směsici odmítavých výkřiků, které kolovaly v její hlavě:

„Andy, Mickie byl zavražděn,“ oznamoval Harry. Jeho slova zněla rozhodně a zřejmě si je předem připravil, ale byl z nich cítit časový pres. „Podle stylu provedení to byl profesionál, což je zatím vše, co k tomu můžu říct. Ale dozvěděl jsem se, že se chystá další, takže by všechny zúčastněné strany měly podniknout ochranná opatření. Rafi už odjel na Miami, já ještě prohodím pár slov s ostatními podle smluveného plánu. Studenti mi dělají starosti. Nevím, jak jim zabráníme, aby se začali svolávat k rozhodující bitvě.“

„Kde jsi?“ zeptal se Osnard.

Po této otázce následovala chvilka, kdy sama Louisa mohla Harrymu položit několik otázek – něco na způsob: „Miluješ mě ještě?“ – nebo „Odpustíš mi?“ – nebo „Všimneš si na mně té změny, když ti to neřeknu?“ – nebo „Kdy dnes večer přijdeš domů a mám koupit jídlo, abychom si mohli společně uvařit?“ Stále se snažila vybrat jednu z nich, až byl telefon hluchý a nad ní se Osnard opíral o lokty a jeho buclaté tváře visely dolů a vlhká pusa byla pootevřená, ale jinak se nezdálo, že by se s ní hodlal pomilovat, protože poprvé během jejich krátké známosti vypadal, že si neví rady.

„Co to ksakru bylo?“ chtěl od ní vědět, jako by za to byla alespoň částečně zodpovědná.

„Harry,“ řekla naivně.

„Kterej?“

„Ten tvůj, předpokládám.“

Po léto odpovědi prudce oddechl, převrátil se vedle ní na záda a dal si ruce za hlavu, jako kdyby odpočíval na nudistické pláži. Znovu zvedl telefon, ne ten Harryho, ten druhý, vytočil číslo a chtěl mluvit se seňorem Mellorsem z toho a toho pokoje.

„Zdá se, že se stala vražda,“ řekl rovnou a ona vytušila, že mluví se stejným Skotem jako předtím. „Vypadá to, že studenti budou možná vybočovat z řady… objevují se emoce… byl to velmi vážený člověk… Naprosto profesionální práce. Další detaily jsou na cestě. Co tím myslíte, záminka? Nechápu. Záminka k čemu? Samozřejmě že ne. Rozumím. Co nejdřív, pane. Okamžitě.“

Zřejmě o něčem usilovně přemýšlel, protože slyšela, jak funí, a čas od času ze sebe vydal šílený smích. Pak se prudce posadil na okraj postele, vstal a odešel do jídelny, odkud se vrátil s hromádkou svého oblečení. Vytáhl z ní košili ze včerejší noci a oblékl se.

„Kam jdeš?“ ptala se. A když neodpovídal: „Co to děláš? Andrewe, já nechápu, jak můžeš jen tak vstát, obléknout se a odejít ode mě. Ty mě tu necháš, a já přitom nemám ani šaty, ani kam jít, ani jsem nedostala provizi za…“ Vyschlo jí v krku.

„Tak to je mi líto, děvenko. Všechno je to tak narychlo. Bohužel se budeme muset spakovat. Oba. Je načase odjet domů.“

„Kam domů?“

„Ty do Bethanie, já do sladké Anglie. Pravidlo číslo jedna tyhle hry. Vojáček jde do boje, důstojník v ponožkách kvapem mizí. Neplejtvat energií, neinkasovat dvoustovky. Rychle k mamince – nejkratší cestou.“

Vázal si kravatu v zrcadle. Brada vzhůru, dobrá nálada. A pouze na jeden prchavý okamžik Louise připadalo, že v něm rozpoznala jakýsi druh stoicismu, přijetí porážky, které mohlo být považováno za známku urozenosti.

„Pozdravuj ode mne Harryho, ano? Skvělý umělec. Ten, kdo přijde po mně, se s ním spojí. Nebo možná ne.“ Ještě s nezastrčenou košilí otevřel zásuvku a hodil na ni teplákovou soupravu. „Do taxíku se ti bude hodit. Až se dostaneš domů, spal to a popel rozpraš. A několik dní nevycházej ven. Chlapci u nás doma tlučou na poplach.“

* * *

Tiskový magnát Hatry právě obědval, když se k němu ta zpráva donesla. Seděl v Connaughtu u svého stolu, pojídaje ledvinky a anglickou slaninu, popíjeje červené víno. Rozebíral své názory na novou situaci v Rusku, které vedly k závěru, že čím víc se ti bastardi rozpadají, tím větší má radost.

Společnost mu dělal šťastnou shodou okolností Geoff Cavendish a poslem oněch zpráv nebyl nikdo jiný než mladý Johnson. Johnson, Osnardův nástupce v Luxmorově kanceláři, právě před dvaceti minutami zachytil z britské ambasády telegram, který byl pro následující běh událostí nesmírně důležitý – napsal jej sám velvyslanec Maltby. Telegram objevil ve stohu papírů, které se nahromadily v Luxmorově poštovní přihrádce během jeho dramatického vpádu do Panamy. Johnson jakožto mladý ambiciózní tajný agent samozřejmě prohledal Luxmorovu poštovní přihrádku skrz naskrz, kdykoli se k tomu naskytla vhodná příležitost.

To úžasné na tom všem bylo, že Johnson neměl telegram s kým konzultovat. Nejenže celé horní patro bylo na obědě, ale k tomu všemu byl Luxmore na cestě domů. Takže v budově nebyl nikdo – mimo Johnsona – kdo by o BUCHANovi věděl. Plný nadšení a ctižádosti zavolal ihned Cavendishovi do kanceláře, kde mu řekli, že obědvá s Hatrym. Zavolal do kanceláře Hatryho, kde mu řekli, že je v Connaughtu. Všechno vsadil na jednu kartu a hodil na papír naléhavou žádost o jediné auto s řidičem, které bylo k dispozici. Za tento arogantní čin přílišného sebevědomí, jakož i za další přečiny, byl Johnson později zavolán na kobereček.

Vybral přístupnější z obou tváří, které na něj civěly od stolu v okenním výklenku, a oslovil udýchaně Cavendishe: „Jsem asistent Scottie Luxmora, pane, mám pro vás dosti důležitou zprávu z Panamy a myslím, že byste se ji měl dozvědět okamžitě. Nepovažoval jsem za vhodné číst vám ji do telefonu.“

„Posaďte se,“ nařídil Hatry. A číšníkovi: „Židli!“

Johnson si tedy sedl a už se chystal podat Cavendishovi plně dekódovaný text Maltbyho telegramu, ale v tom mu Hatry vytrhl obálku z ruky a roztrhl ji s takovou rychlostí a vehemencí, až se ostatní stolovníci otáčeli a divili se, co se děje. Hatry si telegram zběžně prohlédl a podal list Cavendishovi. Cavendish si jej přečetl a minimálně jeden číšník nejspíš také, protože nyní kolem stolu nastal čilý ruch. Spěchalo se se židlí pro Johnsona, aby zapadl mezi hosty a nevypadal stále jako nějaký oddychující mladý běžec ve sportovní bundě a šedivém flanelu – oděv, který ředitel restaurace Grill Room viděl s pramalou radostí, ale koneckonců byl pátek a Johnson se už těšil na víkend v Gloucestershiru se svou matkou.

„To je to, co potřebujeme, že jo?“ zeptal se Hatry Cavendishe s napůl rozžvýkanou ledvinkou v puse. „Můžeme do toho jít.“

„Tak jest,“ potvrdil Cavendish se skrytou radostí, „to je naše záminka.“

„A co Van, dozví se to od nás?“ otázal se Hatry, když vytíral talíř kouskem chleba.

„No, já myslím, Bene – že v tomhle případě uděláme nejlíp – když necháme bratra Vana, aby si to přečetl ve tvých novinách,“ řekl Cavendish v sérii krátkých vět v tanečním rytmu. „Omluvte mě, prosím, je mi to moc líto,“ dodal směrem k Johnsonovi, když mu šlápl na nohu. „Musím si jít zatelefonovat.“

Omluvil se i číšníkovi a ve spěchu si vzal svůj dvojitý, tmavě růžový ubrousek. A Johnson nedlouho potom dostal padáka, nikdo si nebyl zcela jistý proč. Údajně proto, že jezdil po Londýně s dekódovaným textem se všemi symboly a krycími jmény. Neoficiálně proto, že byl považován za příliš prchlivého pro tajnou službu. Ale pravděpodobně to bylo kvůli tomu, jak vběhl do Connaughtské Grill Room ve sportovním oblečení, což bylo ze všech těchto provinění považováno za nejzávažnější prohřešek.

22. KAPITOLA

Aby se dostal na festival ohňostrojů do Guararé v panamské provincii Los Santos, která tvoří část malého poloostrova na severozápadním výběžku Panamského zálivu, jel Harry Pendel kolem domu strýčka Bennyho v Leman Street, ve které bylo cítit hořící uhlí, kolem sirotčince milosrdných sester, kolem několika synagog v East Endu a řady přelidněných britských nápravných ústavů pod velkorysým patronátem Jejího Veličenstva královny. Všechno to a ještě mnohé jiné leželo v pralesní černi po obou stranách cesty, na rozbité silnici před ním, na vrcholcích kopců, které prořezávaly hvězdami posetou oblohu, a na ocelově šedých klidných pobřežních vodách Pacifiku osvětlených jasným měsícem, který byl právě v první čtvrti.

Obtížná jízda byla ještě znesnadněna pokřikem jeho dětí, které po něm ze zadních sedadel džípu chtěly, aby zpíval a napodoboval skřeky zvířat, a dobře míněným nabádáním jeho nešťastné ženy, které mu zvonilo v uších i na těch nejhůře udržovaných úsecích cesty: jeď pomaleji, pozor na toho jelena. Opici, antilopu, mrtvého koně, metrového zeleného leguána nebo rodinku šesti indiánů na jednom kole. Harry, já nechápu, proč musíš jet jako blázen kvůli schůzce s mrtvolou. A pokud nechceš propásnout ohňostroj, měl bys vědět, že festival trvá pět dní a pět nocí a že tohle je teprve první noc. A pokud se tam dostaneme až zítra, děti to určitě pochopí.

K tomu se přidaly Anin nepřetržitý monolog plný žalu, děsivá shovívavost Marty, která po něm nežádala nic, co nemohl splnit, přítomnost Mickieho, bezvládného, morousovitého obra na vedlejším sedadle, který se na něho převalil svým měkkým ramenem, kdykoli projeli zatáčku nebo přejeli výmol, a který se stále nevrle vyptával, proč nešije obleky tak, jako je šije Armani.

Jeho pocity, které se týkaly Mickieho, byly velmi nepříjemné a všepřehlušující. Věděl, že v celé Panamě i v celém svém životě neměl jiného přítele, a toho teď zabil. Už neviděl žádný rozdíl mezi Mickiem, kterého miloval, a tím, kterého si vysnil. Snad jen, že Mickie, kterého miloval, byl lepší, a že Mickie, kterého si vymýšlel, byl výsledkem jistého pomýleného vazalství, modloslužebnictví z Pendelovy strany: vytvořit hrdinu ze svého nejlepšího přítele, ukázat Osnardovi, jakých přátel se drží. Protože Mickie byl hrdina již sám o sobě a nikdy nepotřeboval Pendelovo charisma. Mickie se vždy dokázal postavit proti – jako neohrožený odpůrce tyranie. Dosyta si užil věznění a fyzického týrání, a také svého práva být navěky opilý a koupit si tolik krásných obleků, kolik potřeboval k tomu, aby se zbavil kousání a zápachu vězeňské uniformy. Nebyla to Mickieho chyba, že byl slabý tam, kde ho Pendel viděl silného, nebo že se vzdal bez boje tam, kde ho Pendel viděl vítězit. Kéž bych si s ním takhle nezahrával a nenechal mu roztrhat hlavu na kusy, protože tohle je moje vina.

Někde u úpatí Ancónu nabral do džípu dost benzínu na to, aby s ním vystačil do konce života, a dal dolar černému žebrákovi s bílými vlasy a s napůl sežraným uchem od lepry nebo divokého zvířete či rozhněvané manželky. V Chame pouhou nepozorností projel bez zastavení celnicí a v Penomoné si všiml dvou „rysů“, kteří jeli za ním po jeho levé straně – byli tak nazýváni mladí, velmi štíhlí, Američany vycvičení policisté v černých kožených bundách. Ti, co jezdí ve dvou na motorce, mají vojenské samopaly a jsou známí svou zdvořilostí vůči turistům, zabijákům, dealerům drog a atentátníkům – ale dnes v noci se zdálo, že i vůči nebezpečným britským špionům. Ten vepředu řídí a ten vzadu zabíjí, vysvětlila mu Marta, na což si vzpomněl, když přijeli vedle jeho auta a když uviděl zkreslený odraz vlastního obličeje v křišťálově průzračné černi jejich hledí, jak putuje mezi pouličními lampami. Pak si vzpomněl, že „rysové“ operovali jen v Panama City, a začal přemýšlet o tom, zdali jsou tu jen na vyjížďce nebo ho sledovali až sem, aby ho zastřelili beze svědků. Ale na tuto otázku nikdy odpověď nedostal, protože když se znova podíval, vrátili se do tmy, odkud se vynořili. Zanechali mu rozbitou, točitou cestu a mrtvé psy před předními světly a porost tak hustý na obou stranách, že nebylo vidět ani kmen, jen černé stěny a oči zvířat. Skrze otevřené střešní okénko bylo slyšet výměnu nadávek mezi jednotlivými druhy zvířat. Jednou zahlédl sovu, která byla ukřižovaná na sloupu elektrického vedení, vnitřní strany jejích křídel byly bílé jako bývají mučedníci, oči měla otevřené. Ale jestli patřila do opakující se noční můry, kterou trpěl, nebo byla jejím konečným vtělením, zůstalo záhadou.

Pendel musel zřejmě na chvíli usnout a pravděpodobně špatně odbočit, protože když se podíval znovu, byl na rodinné dovolené v Paritě před dvěma lety. Byl s Louisou a dětmi na pikniku na čtverhraném travnatém náměstí uprostřed jednopatrových domů s vysutými terasami a kamennými moly, které sloužily k nasedání na koně – tak aby při tom boty zůstaly čisté. V Paritě prozradila stará čarodějnice s černou kápí Hanně, že místní lidé dávají mladé hroznýše pod střešní tašky, aby chytali myši, načež Hannah odmítala vstoupit do místních domů, ani na zmrzlinu, ani na záchod. Bála se tak, že místo, aby šli na mši, jak měli naplánováno, museli zůstat před kostelem a mávat na starouška v bílé kostelní zvonici. Zvonil na ten velký zvon jednou rukou, přičemž tou druhou jim mával nazpátek, což později všichni shodně ohodnotili jako lepší zábavu než sedět na mši. A když dozvonil, nabídl jim úchvatné číslo, při kterém předváděl orangutana – nejdříve se zhoupl na zábradlí, potom jedl blechy, které si vybral z podpaží, potom z hlavy, a nakonec z rozkroku.

Když projížděl kolem Chitré, Pendel si vzpomněl na garnátovou farmu, kde garnáty kladou svá vejce do kmenů manglí a kde se Hannah ptala, jestli předtím otěhotní. Vzpomněl si na milou švédskou zahradnici, která jim pověděla o orchideji nazývané Malá noční prostitutka, protože ve dne nijak nevoněla, zato v noci by ji žádný slušný člověk nevzal do domu.

„Harry, nebude nutné, abys to dětem vysvětloval. Už takhle jsme jim řekli až dost.“

Ale Louisina kritika neměla smysl, protože celý týden oslovoval Mark Hannu putita de noche, dokud mu Pendel neřekl, aby už byl zticha.

A po Chitré přišlo bitevní pásmo: nejprve blížící se rudá obloha, pak rachot těžkého dělostřelectva, a nakonec záře raket, kterou sledoval na své cestě do Guararé skrze nespočetná policejní stanoviště.

* * *

Pendel šel a vedle něj pochodovali lidé v bílém, kteří ho vedli na šibenici. Byl příjemně překvapen, když zjistil, že je tak smířený se smrtí. Rozhodl se, že kdyby ještě někdy žil stejný život, trval by na úplně jiném herci pro hlavní roli. Kráčel k šibenici a kolem něj byli andělé, byli to Martini andělé, okamžitě je poznal. Skutečné srdce Panamy, lidé, kteří žijí na druhé straně mostu, neberou úplatky, ani je nedávají, milují se s lidmi, jež mají upřímně rádi, čekají děti a nechodí na interrupce. Napadlo ho, že Louisa by je také obdivovala, kdyby jen mohla přeskočit ty zdi, které ji omezovaly v pohybu – ale kdo to dokáže? Jsme zrozeni pro vězení, každý z nás, odsouzeni na doživotí od chvíle, kdy otevřeme oči, což ho rozesmutnilo, když pomyslel na své vlastní děti. Ale tyto děti byly jiné, byly jako andělé a on byl velice rád, že se s nimi setkává v posledních chvílích svého života. Nikdy nepochyboval o tom, že Panama má více andělů na metr čtvereční, více bílých krinolín a květinových čelenek, dokonalých ramínek, hudby, tance, smíchu, víc opilců, zlých policistů a nebezpečných ohňostrojů než jakýkoli jiný srovnatelný Ráj, třeba i dvacetkrát větší. Shromáždili se, aby ho doprovodili. Udělalo mu velkou radost, když zjistil, že vyhrává hudba a vedle tančí lidové taneční soubory s vysokými černochy v kriketových blejzrech a bílých botách, s romantickýma očima a velkýma rukama, které obkreslovaly láskpyplné křivky kolem kroutících se boků partnerek. A že dvojité dveře kostela byly otevřené, aby poskytly Svaté Panně Marii bezprostřední výhled na ty bakchanálie v ulicích, ať už o to stála či nikoliv. Andělé byli očividně přesvědčeni, že Ona by ztratit kontakt s běžným životem bez příkras neměla.

Kráčel pomalu jako každý správný odsouzený, držel se uprostřed uličky a usmíval se. Usmíval se, protože všichni kolem se také usmívali a protože jeden nezdvořilý gringo, který se odmítá usmívat v davu krásných a upovídaných španělsko-indiánských mesticos, je ohroženým druhem. A Marta měla pravdu, byli to ti nejhezčí, nejčestnější a nejmravnější lidé na světě, jak si již Pendel stačil všimnout. Zemřít mezi nimi by byla velká pocta. Přál by si, aby byl pohřben na druhé straně mostu.

Dvakrát se ptal na cestu, ale pokaždé byl poslán jinam. Když se ptal poprvé, skupina andělů ho bezelstně nasměrovala přes střed náměstí, kde se stal pohyblivým terčem pro salvy raket s mnoha výbušnými hlavicemi, které na něj vypalovali z oken a dveří ze všech čtyř stran. A i když se smál, šklebil, uhýbal a všemožně dával najevo, že to všechno bere jako dobrý vtip, byl to ve skutečnosti velký zázrak, že se dostal na druhou stranu s oběma očima a ušima na svém místě a bez jediné popáleniny. Rakety totiž nebyly vůbec žádným vtipem a nikdo by se nesmál, kdyby tvrdil opak. Byly to prudké střely chrlící žhnoucí plamen, odstřelované v krátkých sériích pod vedením pihaté a zrzavé amazonky se sukovitými koleny pod roztřepenými šortkami, která byla samozvanou vůdkyní dobře vyzbrojené střelecké jednotky a která své smrtonosné rakety táhla za sebou na šňůře jako ocas za zády. Mezitím nemravně poskakovala a gestikulovala. Kouřila – ať každý hádá co – a mezi šluky rozdávala příkazy svým oddílům kolem náměstí: „Odstřelte mu ptáka, dostaňte toho gringa do kolen“ – potom další šluk a další rozkaz. Ale Pendel byl správný chlap a oni byli přece andělé.

Když se podruhé ptal na cestu, ukázali mu řadu domů lemující jednu stranu náměstí, s verandami obsazenými naparáděnými rabiblancos, kteří měli vedle nich zaparkovaná svá BMW. A Pendel, když kolem těch hlučných verand procházel, říkal si stále: já vás znám, ty jsi syn nebo dcera toho a toho, svatá dobroto, jak ten čas letí. Ale jejich přítomnost, když se nad tím zamyslel trochu víc, ho netrápila a už vůbec se nestaral o to, zdali si všímají oni jeho, jelikož dům, v němž se Mickie zastřelil, byl vzdálen už jen nedaleko po jeho levici, což byl velmi dobrý důvod k tomu, aby zkoncentroval své myšlenky výhradně na sexuálního maniaka a spoluvězně, tak řečeného Spidera, který se oběsil ve své cele, zatímco Pendel spal pouhé tři stopy od něho. Spider je zatím jediná mrtvola, u níž byl Pendel tak blízko. Takže v jistém smyslu Spider mohl za to, že si to Pendel kvůli své nepozornosti namířil doprostřed neformálního policejního kordonu sestávajícího z policejního auta, skupinky čumilů a asi dvaceti policistů, kteří se jen stěží mohli všichni vejít do toho auta, ale jak jsou již panamští policisté navyklí, shlukli se kolem jako rackové kolem rybářského člunu, když ve vzduchu ucítí zisk nebo rozptýlení.

Hlavní atrakcí byl pomatený starý venkovan posazený na obrubníku se slamákem mezi koleny a hlavou v dlaních, jak nadával strašlivým řevem jako nějaká vzteklá gorila. Kolem něho byl asi tucet rádců, diváků a konzultantů, včetně několika opilců, kteří se potřebovali opřít jeden o druhého, aby vůbec mohli stát, a pak ještě stará žena, pravděpodobně jeho manželka, která hlasitě se staříkem souhlasila, kdykoli ji pustil ke slovu. A jelikož byli policisté líní proklestit si cestu touto skupinou i vlastními řadami, neměl Pendel jinou možnost než stát se také čumilem, i když se debaty aktivně neúčastnil. Stařík byl dosti silně ožehnutý. Pokaždé, když sundal dlaň z obličeje, aby něco poznamenal nebo na někoho zakřičel, byly jeho popáleniny vidět na první pohled. Na levé tváři mu chyběl velký kus kůže a zranění zasahovalo až dolů na nechráněnou část krku nad košilí. A protože byl popálen, policisté mu nabízeli, že ho odvezou do místní nemocnice, kde by dostal injekci, která – jak všichni souhlasili – je tím správným lékem na popáleniny.

Ale stařík nechtěl injekci a nestál ani o jejich pomoc. Raději by dál trpěl, než aby mu píchli injekci, a raději by dostal otravu krve a snášel ostatní neblahé následky, než aby odjel s policií do nemocnice. Důvodem bylo, že to byl starý opilec a tohle byl asi jeho poslední festival v životě, a každý dobře ví, že dostat injekci znamená nesmět pít po celý zbytek festivalu. Proto učinil vědomé rozhodnutí, jehož svědky byli jeho žena a Stvořitel, a řekl policii, aby si strčila svou injekci do prdele, protože on se tady raději zhuláká do němoty, což jeho bolest zažene stejně dobře. Takže bude všem velmi zavázán, když se mu už konečně přestanou plést do cesty, včetně policie, a pokud by mu někdo chtěl prokázat opravdovou laskavost, tak udělá nejlíp, když přinese jemu a jeho ženě nějaké pití, láhev seca bude obzvlášť vítaná.

Tomu všemu Pendel pečlivě naslouchal a cítil ve všem jakési skryté poselství, dokonce i tehdy, když mu jeho význam nebyl zřejmý. Policie se vytratila a s ní i dav. Ta stará žena se posadila vedle svého manžela a objala ho kolem krku. Pendel vystoupil po schodech jediného nerozsvíceného domu v ulici a říkal si: už jsem mrtvý, stejně mrtvý jako ty, Mickie, takže si nemysli, že mě tvá smrt může vyděsit.

* * *

Zaťukal, a nikdo neotvíral, ale jeho ťukot způsobil, že se všichni otáčeli, protože kdo proboha ťuká někomu na dveře v době festivalu? Takže přestal klepat a schovával se ve stínu přístřešku před vchodem. Dveře byly zavřené, ale nikoli zamčené. Otočil klikou, vkročil dovnitř a okamžitě ho napadlo, že je nazpátek v sirotčinci a že je těsně před Vánocemi. Je opět mudrcem v divadelním představení o Zrození a drží lucernu a hůl a má na sobě starý hnědý klobouk, který dal někdo chudým – až na to, že herci v domě, kam nyní vstupoval, nejsou na tom správném místě, a že někdo ukradl Jezulátko.

Holý vydlaždičkovaný pokoj připomínal stáj. Blikala tu zář světel z ohňostrojů na náměstí. Jakási žena, zahalená do velkého šátku, dávala pozor na jesličky a modlila se s prsty spojenými pod bradou. Byla to Ana, která zřejmě pociťovala potřebu zakrýt si hlavu v přítomnosti smrti. Ale jesličky nebyly jesličkami, byl to Mickie, vzhůru nohama, jak mu slíbila do telefonu. Mickie s obličejem rozpláclým na kuchyňské podlaze a zadkem ve vzduchu, s mapou Panamy na straně hlavy, v místech, kde bývaly jeho tvář a ucho. A vedle něj ležela zbraň, kterou to udělal a která mířila na vetřelce a obviňovala ho, říkala celému světu – celkem zbytečně – to, co už ví: tento Harry Pendel, krejčí, dodavatel snů, vynálezce lidí a únikových cest, zavraždil svůj vlastní výtvor.

* * *

Postupně, jak si Pendelovy oči zvykaly na nestálé světlo ohňostrojů, plamenů a pouličních lamp z náměstí, začal se rozkoukávat po tom nepořádku, který po sobě zanechal Mickie, když si ustřelil polovinu hlavy: kousky z něho byly na podlaze, na stěnách, ale i na místech, do kterých by to člověk neřekl, jako třeba na skříni polepené odpornými obrázky pirátů, jak si užívají se svými děvkami. A právě to uspíšilo jeho první slova směrem k Aně – měly spíše praktickou, nikoliv utěšující povahu.

„Měli bychom hodit něco přes okna,“ navrhl.

Ona neodpověděla, nepohnula se, a ani se nepodívala, což mu naznačilo, že je svým způsobem stejně mrtvá jako on, Mickie ji zabil taky, byla obětí, se kterou se nepočítalo.

Snažila se, aby byl Mickie šťastný, sbírala ho ze země a spala s ním, a on ji teď zastřelil: to máš za svou dobrotu. Takže chvíli se Pendel na Mickieho zlobil a vyčítal mu tak brutální čin, nejen vůči svému tělu, ale i vůči své ženě, milence, dětem i vůči svému příteli Harry Pendelovi.

Pak si samozřejmě vzpomněl na svou vlastní zodpovědnost v této záležitosti a na to, jak Mickieho líčil jako velkého odpůrce a špiona; zkoušel si představit, jak se Mickie asi cítil, když se u něho zastavila policie a řekla mu, že půjde znovu do vězení; a pravda o vlastní vině naráz vytlačila všechny poklidné úvahy o Mickieho bezvýznamných zkratech, jakým je kupříkladu sebevražda.

Dotkl se Anina ramena, a když se stále nehýbala, vzplál v něm zbytek smyslu pro zodpovědnost: tahle ženská potřebuje trošku povzbuzení. Vzal ji v podpaží a postavil na nohy, držel ji obrácenou tváří k sobě a ona byla tak tuhá a studená, jak si to představoval o Mickiem. Bylo jasné, že sedí v téhle pozici a dívá se na něj tak dlouho, až se jí nějakým způsobem jeho nehybnost a klid dostaly pod kůži. Byla od přírody jankovitá, dovádivá holka a měla ráda legraci, jak Pendel věděl z několika jejich předchozích setkání. Nikdy v životě se zřejmě nedívala tak dlouho na něco tak nehybného. Nejdřív křičela, zmateně vykládala a stěžovala si – shrnoval Pendel, když vzpomínal na jejich telefonní rozhovor – a když to všechno ze sebe dostala, její pohled ustrnul. Uklidnila se, posadila a tak už zůstala. Právě proto byla tak ztuhlá, že se téměř nedala udržet, proto jí drkotaly zuby a proto neodpovídala na jeho poznámky o oknech.

Porozhlédl se po nějakém pití, které by jí dal, ale našel jen tři prázdné láhve od whisky a napůl vypitou láhev seca. Rozhodl se, na základě vlastního odborného úsudku, že seco není to pravé. Posadil ji do proutěné židle, našel zápalky, zapálil hořák a dal vařit rendlík vody. Když se otočil směrem k ní, všiml si, že její oči si našly znovu Mickieho, a tak šel do ložnice, vzal z postele deku a přehodil mu ji přes hlavu. Ucítil při tom poprvé teplý zatuchlý pach jeho krve přes zápach korditu, kuchyňských výparů a kouře, který sem zavál z verandy během doby, kdy na náměstí stále vybuchovaly a svištěly ohňostroje a dívky křičely, když chlapci drželi rakety do posledního možného momentu, než je odhodili na zem. Na to všechno se mohli Ana s Pendelem podívat, kdykoliv se jim zachtělo, stačilo jen odtrhnout oči od Mickieho a francouzským oknem pozorovat veselici.

„Vynes ho ven,“ vyhrkla ze své proutěné židle. A mnohem hlasitěji: „Otec mě zabije. Už ho tu nechci. Je to britský špion. Řekli mi to. A ty taky.“

„Buď zticha,“ nařídil jí Pendel, čímž sám sebe překvapil.

A najednou se Harry Pendel změnil. Nebyl jiný, byl konečně sám sebou, mužem plný síly. V oslavném paprsku světla zjevení prohlédl melancholií, smrtí a pasivitou až k velkému zhodnocení svého života umělce, k harmonii a vzdoru, odplatě a smíření. Byl to majestátní vstup do království, kde jsou všechny hranice reality rozmetány vyšší pravdou stvořitelova snu.

* * *

A zřejmě se určité náznaky Pendelova obrození donesly i k Aně, protože po několika doušcích kávy položila hrnek a připojila se k jeho ministrování: nejdříve naplnit škopek vodou a nalít tam dezinfekční prostředek, potom najít smeták, mop na vytírání, role kuchyňského papíru, utěrky, detergent a kartáč na drhnutí. Zapálit svíčku a položit ji dolů na podlahu, aby její plamen nebyl vidět z náměstí, kde nový sled ohňostrojových střel, odpalovaných tentokrát do vzduchu, a ne na kolemjdoucí gringy, oznamoval úspěšný výběr královny krásy. Stála tam, na svém vozíku, bílá ramínka a pyšné planoucí oči, na sobě bílou mandlu a korunu z bílých hruškových květů. Dívka tak oslnivě krásná a plná nadšení, že nejprve Ana a potom i Pendel přerušili práci, aby se mohli podívat, jak prochází kolem se svou družinou princezen a poskakujících mladíků, a s tolika květinami, že by to Mickiemu stačilo na tisíc pohřbů.

A zase do práce, drhnout a stírat, dokud nebyla voda s dezinfekcí ve škopku černá a museli ji vyměnit, což se opakovalo několikrát. Ale Ana dřela s ochotou, kterou – jak říkával Mickie – měla vždycky. Skvělá holka, tvrdil neustále, neukojitelná ani v posteli, ani v restauraci. Brzy se pro ni uklízení stalo katarzí a ona se zbavila všech nepříjemných pocitů a chovala se tak bezstarostně, jako kdyby Mickie na chvíli někam odešel – buď pro další láhev, nebo na jednoho rychlého panáka skotské k sousedovi na jednu z vedlejších osvětlených verand, kde teď skupinka přihlížejících tleskala a aplaudovala královně krásy. Jako kdyby neležel obličejem k zemi, uprostřed podlahy, přikrytý dekou, zadkem nahoru a s rukou stále nataženou ke zbrani, kterou Pendel – aniž si toho Ana všimla – uložil do zásuvky k pozdějšímu použití.

„Podívej, hele, to je ministr,“ zvolala Ana.

Skupina významných mužů v bílých panabrisách dorazila doprostřed náměstí, obklopena gorilami v černých brýlích. Takhle to udělám, uvažoval Pendel, oficiální cestou, zrovna jako oni.

„Budeme potřebovat obvazy, mrkni se po lékárničce,“ řekl.

Žádná tam nebyla, tak roztrhli prostěradlo.

„Budu muset koupit i novou deku,“ konstatovala.

Mickieho fuchsinový župan od firmy P & B visel přes židli. Pendel prohledal kapsy, vytáhl Mickieho peněženku a podal Aně hrst bankovek, dost na novou deku i trochu navíc.

„Jak se má Marta?“ zeptala se Ana, když si schovávala peníze do záňadří.

„Výborně,“ řekl srdečně Pendel.

„A tvoje žena?“

„Taky dobře, díky.“

* * *

Aby mohli Mickiemu obvázat hlavu, museli ho posadit do proutěné židle, kde předtím seděla Ana. Nejdřív položili přes židli ručníky, potom Pendel Mickieho převrátil. Ana akorát včas stačila doběhnout na záchod, dveře však už nezavřela. Zvracela s elegantním gestem, které obnášelo zvednutou, zapaženou ruku s roztaženými prsty. Právě když zvracela, Pendel se sklonil k Mickiemu a znovu si vzpomněl na Spidera a na to, jak mu dával dýchání z úst do úst, i když věděl, že už mu žádné nepomůže, a jak na něho dozorci křičeli, aby se víc snažil.

Ale Spider nebyl nikdy přítel v porovnání s Mickiem, nebyl ani prvním zákazníkem, ani zajatcem otcovy minulosti, ani Norigeovým vězněm svědomí a ani mu to svědomí ve vězení nevymlátili. Spider nebyl nikdy poslán po věznici jako nová hračka pro psychopaty, aby ukojil jejich choutky. Spider se pomátl, protože byl zvyklý šoustat dvě holky denně a o nedělích tři a vidina pěti let v base, aniž by šoustal jedinou holku, mu připadala jako pomalé umírání na hladomor. A Spider se oběsil a při tom se podělal a vypláznul jazyk, což učinilo umělé dýchání ještě směšnější. Zato Mickie se celý rozmázl a zanechal mu jen jednu půlku dobrou, pokud byste ignorovali tu zčernalou díru, kdežto ta druhá půlka byla opravdu hrozivá, z ní nešlo pominout žádnou část.

* * *

Ale jako spoluvězeň a oběť Pendelovy zrady byl Mickie stále stejně nepoddajný. Když ho Pendel vzal v podpaždí, Mickie okamžitě ztěžkl a Pendelovi dalo velkou práci, než ho zvedl. A pak měl znovu co dělat, aby mu Mickie nespadl, když už byl napůl zvednutý. Bylo zapotřebí mnoho polštářků a obvazů, než obě půlky jeho hlavy vypadaly aspoň trochu souměrně. Ale Pendel to všechno zvládl, a když se Ana vrátila, ihned jí dal za úkol přišpendlit Mickiemu nos, aby mohl ovazovat nad ním i pod ním, a nechat mu tak místo na dýchání, což bylo svým způsobem zbytečné – stejně jako pokoušet se rozdýchat Spidera – ale v Mickieho případě to mělo alespoň jistý účel. A tím, že Pendel hlavu obvazoval šikmo, mohl nechat jedno oko nezavázané, aby se mohlo dívat až do konce. Mickie totiž, ať už ve chvíli, kdy mačkal spoušť, dělal cokoliv, skončil s jedním doširoka otevřeným a vystrašeným okem. Pendel ho obvázal kolem, a když s tím byl hotov, požádal Anu o pomoc, aby dostali židli s Mickiem až ke dveřím.

„Lidé z mého rodného města mají skutečný problém,“ svěřila se mu Ana, která si očividně potřebovala s někým důvěrně promluvit. „Jejich kněz je teplouš a oni ho nenávidí, zato kněz ve vedlejším městě šuká všechny holky a oni ho zbožňují. Na malých městech jsou takové problémy.“ Odmlčela se, než znova šoupla židlí. „Moje stará teta je velmi přísná. Napsala biskupovi, že kněží, kteří nedrží celibát, nejsou správní kněží.“ Zasmála se tomu. „Biskup jí odpověděl: ‚Zkuste to říci mým ovečkám a uvidíte, co vám udělají‘.“

Pendel se taky smál. „Mluví jako správný biskup,“ konstatoval.

„Mohl bys být ty knězem?“ zeptala se, když zase pošoupla židlí. „Můj bratr je opravdu věřící. Pořád mi říká: ‚Ano, myslím, že se stanu knězem.‘ A já na to: ‚Já myslím, že jsi blázen.‘ On ještě neměl nikdy holku, to je jeho problém. Možná je taky teplouš.“

„Zamkni za mnou dveře a neotvírej je, dokud se nevrátím,“ řekl Pendel. „Jasný?“

„Jasný. Zamknu dveře.“

„Zaklepu třikrát lehce a jednou hlasitě, jo?“

„A zapamatuju si to?“

„Samozřejmě.“

Byla už mnohem klidnější a Pendela napadlo, že svou léčebnou kúru završí tím, že ji nechá rozhlédnout se po místnosti a obdivovat skvělé výsledky jejich práce: krásně čisté stěny, podlaha a nábytek, a místo mrtvého milence jen další oběť guararéských ohňostrojů v improvizovaných obvazech, která nehnutě sedí u dveří se svým zdravým okem otevřeným a čeká na starého kamaráda, než přistaví svůj džíp.

* * *

Pendel projížděl s džípem hlemýždím tempem skrze davy andělů a oni do něj bouchali, jako by to byl koňský zadek, a křičeli „Hije, gringo!“ a házeli pod něj ohňostrojové rakety. Dva mládenci skočili na zadní nárazník a neúspěšně se snažili posadit princeznu krásy na kapotu, ale ta se bála, že si umaže svou bílou sukni. Pendel ji k tomu ani nevyzýval, protože nebyl čas někoho vozit. Jinak se cesta obešla bez nepříjemných událostí, naopak, poskytla mu příležitost domyslet plán. Protože jak mu Osnard vtloukal do hlavy na výcviku, čas strávený přípravou není nikdy k zahození. Největším uměním bylo dívat se na tajnou operaci z hlediska všech lidí, kteří se jí zúčastní, a položit si otázku: Co udělá on? Co udělá ona? Kam všichni půjdou, až to skončí? A tak dále.

Zaťukal třikrát lehce a jednou hlasitě, ale nic se nestalo. Zaklepal znovu a uslyšel veselý výkřik: „Už jdu!“ A když Ana otevřela dveře – jen napůl, protože za nimi byl Mickie – uviděl v záři z náměstí, že si sčesala vlasy až na záda a že si oblékla čistou blůzu, která jí ponechávala ramena odkrytá jako ostatním andělům, a že dveře na verandu byly otevřené, aby do místnosti mohla vstoupit vůně korditu a vyvětral se zápach krve a dezinfekce.

„Ve tvé ložnici je pracovní stůl,“ prohlásil.

„No a?“

„Podívej se, jestli v něm není nějaký papír. A tužka nebo pero. Napiš na něj ambulance a já si dám ten nápis za přední sklo džípu.“

„Uděláš ze svýho auta sanitku! To je bezva nápad.“

Jako holka na mejdanu odskočila do ložnice, zatímco on vytáhl ze zásuvky Mickieho zbraň a dal si ji do kapsy u kalhot. O zbraních nic nevěděl a tahle byla malá, ale na svůj rozměr poměrně široká, jak potvrdila díra v Mickieho hlavě. Potom dostal další nápad, vybral ze zásuvky v kuchyni nůž s vroubkovaným ostřím, a než ho schoval, zabalil ho do papírových ubrousků. Ana se vítězoslavně vrátila – našla dětské omalovánky a několik barviček, jediný problém byl v tom, že ve svém nadšení zapomněla napsat E na konci slova, takže nápis zněl AMBULANC. Ale jinak to byl povedený nápis, takže si ho od ní vzal a sestoupil po schodišti k zaparkovanému džípu. Dal ten papír za přední sklo a zapnul blikačky, aby uklidnil lidi, kteří stáli v ulici za ním a nemohli se hnout a troubili na něj jako šílení.

Pendelovi pomohl také smysl pro humor, protože když stoupal zpátky po schodech, otočil se ke svým kritikům a s všeobjímajícím úsměvem sepjal ruce k modlitbě za jejich shovívavost. Potom zvedl prst na žádost jedné minuty ticha, otevřel dveře a zapnul světlo v předsíni, aby si posvítil na Mickieho s jeho ovázanou hlavou a jedním okem. Vzápětí klaksony a pokřikování utichly.

„Až ho zvednu, polož mu sako přes ramena,“ nabádal Anu. „Ještě ne, počkej.“

Potom se Pendel sklonil jako vzpěrač a připomněl si jak zradu a vraždu, tak i svou sílu ukrytou ve stehnech a hýždích, na břiše a na ramenou. Připomněl si i to, že měl v minulosti mnoho příležitostí ji prokázat, když musel odnášet Mickieho domů. A tohle byla stejná situace, až na to, že se Mickie nepotí, nevyhrazuje, že bude zvracet, ani nežádá, aby šel zpátky do vězení, čímž vždy mínil svou manželku.

S těmito myšlenkami vzal Mickieho do náruče a postavil ho na nohy, ale on neměl v nohách žádnou sílu, a co hůř, neměl ani rovnováhu, protože ve vlhkém horku předešlé noci udělal Mickie velmi málo pro to, aby trochu více ztuhl. Takže ztuhnutí bylo na Pendelovi, když pomáhal kamarádovi přes práh s jednou rukou na železné balustrádě, a se vší silou, kterou mu kdy jeho bohové nadělili, se vydal na první ze čtyř schodů směrem k džípu. Měl teď Mickieho hlavu na rameni a zpod prostěradla cítil krev. Ana přehodila sako přes Mickieho záda a Pendel najednou nevěděl, proč jí to nakázal, snad proto, že to bylo moc dobré sako, a on by nepřenesl přes srdce pomyšlení, že by ho Ana dala prvnímu žebrákovi na ulici. Chtěl, aby se podílel na Mickieho slávě, protože tam my dva jedeme, Mickie – třetí schod – jedeme za naší slávou a ty budeš ten nejhezčí kluk v místnosti, nejelegantněji oblečený hrdina, jakého kdy děvčata viděla.

„Jdi napřed, otevři dveře od auta,“ řekl Aně, načež se Mickie v jednom ze svých typických, nepředvídatelných projevů své libovůle rozhodl převzít velení. V tomto případě tak, že sebou hodil volným pádem z posledního schodu směrem k autu. Ale Pendel nemusel mít strach. Dva mládenci tu už čekali s nataženýma rukama, Ana je zapojila do akce. Byla jednou z těch dívek, které získávají kluky okamžitě, stačí jen vyjít na ulici.

„Opatrně,“ nařizovala jim přísně. „Možná, že omdlel.“

„Má otevřené oči,“ namítal jeden z nich na základě chybného předpokladu, že když vidí jedno oko, musí tam být i druhé.

„Zakloňte mu hlavu,“ nabádal je Pendel.

Ale udělal to sám, když jen dál znepokojeně přihlíželi. Snížil opěrku hlavy u sedadla spolujezdce a položil na ni Mickieho hlavu. S námahou mu přetáhl bezpečnostní pás přes břicho, zavřel dveře, poděkoval těm chlapcům, zamával na znamení díků na auta čekající za ním a skočil za volant.

„Běž si ještě užít festival,“ radil Aně.

Ale teď už jí nemohl rozkazovat. Už byla zase sama sebou a mohla si oči vyplakat a trvala na tom, že Mickie nikdy ve svém životě neudělal nic, co by si zasloužilo policejní persekuci.

* * *

Jel pomalu, což odpovídalo jeho rozpoložení. A Mickie, jak by řekl strýček Benny, si zaslouží úctu. Mickieho obvázaná hlava sebou házela v zatáčkách a nadskakovala při přejíždění výmolů. Jen pás mu bránil v tom, aby nespadl směrem k Pendelovi. Přesně tak se Mickie choval na cestě sem, až na to, že si ho Pendel nepředstavoval s otevřeným okem. Jel po značkách vedoucích k nemocnici, měl stále zapnuté blikačky a seděl rovně jako svíčka, tak jak sedávali saniťáci, když si to svištěli po Leman Street. Dokonce ani v zatáčkách se nenakláněli.

Tak kdo teda vlastně jsi? vyptával se Osnard na jeho přestrojení. Jsem bílý doktor z místní nemocnice, odpověděl mu. Mám ve voze pacienta, který je na tom dost špatně, tak mě nezdržujte.

Na kontrolních stanovištích mu policie uvolňovala cestu. Jeden policista dokonce zastavil provoz v protisměru, aby prokázal zraněnému laskavost. To gesto ale nakonec nebylo nutné, protože Pendel ignoroval odbočku k nemocnici a pokračoval v cestě na sever. Po cestě, kterou přijel, směrem k Chitré, kde garnáty kladou vejce do kmenů manglí, a k Sarigue, kde se orchideje stávají malými nočními prostitutkami. Když přijížděl do Guararé, byl tam velký provoz, přišlo mu na mysl, ale teď už jsou ulice prázdné. Jeli sami, jen on a Mickie, za svitu měsíce v první čtvrti a pod hvězdnou oblohou. Když zabočil doprava na Sariguu, prosila ho běžící černoška bez bot a se zoufalým výrazem ve tváři o svezení, a on se cítil jako všivák, že ji nevzal. Ale špioni na nebezpečných akcích stopaře neberou, jak už to prokázal v Guararé, a tak nezastavil, a když vjížděl do hor, uviděl, jak se země začíná bělat.

Znal přesně to místo. Mickie, stejně jako Pendel, miloval moře. A opravdu, když se Pendel zamyslel nad svým životem, hned ho napadlo, že moře je uklidňujícím prostředkem pro jeho válčící bohy. Proto se mu také v Panamě vedlo tak dobře, dokud se do jeho života nevloudil Osnard. „Harry, chlapče, tady můžeš mít, co chceš, Hongkong, Londýn nebo Hamburg, to je jedno,“ sliboval mu Benny, když mu jednoho návštěvního dne ukazoval Panamskou šíji ve Philipově kapesním atlase. „Kde jinde na světě můžeš nastoupit do autobusu a jedním směrem se vypravit na Velkou čínskou zeď a druhým na Eiffelovku?“ Ale Pendel z okna své cely neviděl ani jedno. Viděl dvě moře ve dvou různých barvách, po každé straně jedno, a v obou směrech únikovou cestu.

V cestě stála kráva se skloněnou hlavou. Pendel zabrzdil. Mickie sklouzl tak nešťastně dopředu, že se mu zachytil krk pod bezpečnostní pás. Pendel ho uvolnil a nechal ho spadnout na podlahu. Mickie, mluvím s tebou, řekl jsem, že mě to mrzí, ne? Kráva otráveně a loudavě odešla ze silnice. Zelené cedulky ho nasměrovaly do přírodní rezervace. Vzpomněl si, že je tam starobylé kmenové tábořiště, vysoké duny a bílé skály, o kterých Hannah říkala, že jsou to mušle uvízlé na mělčině. Také tu byla pláž. Silnici vystřídala polní cesta, která vedla rovně jako římská silnice s vysokými živými ploty po obou stranách. Tu a tam ploty nad ním sepjaly ruce a modlily se. Jinde mizely a ukazovaly mu velmi klidnou oblohu, jakou lze spatřit nad klidným mořem. Měsíc v první čtvrti se snažil vypadat větší, než doopravdy byl, mezi jeho cípy se vytvořila čistá bílá mlhovina. Na obloze bylo tolik hvězd, až vypadaly jako prášek.

Cesta skončila, ale on jel dál. Úžasné, co dokáže pohon na všechny čtyři. Po obou stranách se před ním vynořovaly gigantické kaktusy připomínající siluety vojáků. Stát! Vystoupit! Ruce na střechu! Doklady! Projel kolem značky zákazu vjezdu. Přemýšlel o stopách po pneumatikách. Vystopují džíp. Jak? Že zkontrolují pneumatiky všech džípů v Panamě? Přemýšlel o šlépějích. Moje boty, najdou moje boty. Jak? Vzpomněl si na rysy, na Martu. Tvrdili, že jsi špion. A Mickie taky. Vzpomněl si na Medvěda, na Louisiny oči, které prozrazovaly, že se bojí zeptat na jedinou nezodpovězenou otázku: Harry, zešílel jsi? Takzvaně duševně zdraví jsou větší blázni, než jsme si ochotní připustit, pomyslel si. A blázni jsou zdravější víc, než je nám příjemné.

Pomalu zastavil, a když vystupoval, díval se pozorně na zem. Chtěl něco tvrdého. Měl to mít. Bílá porézní skála z neživých korálů, která neotiskla šlépěj už milión let. Vystoupil, ale nechal svítit světla, a šel dozadu pro vlečné lano, které tam nechával, kdyby pršelo. Nemohl najít kuchyňský nůž – dost dlouho na to, aby začal panikařit – ale pak si vzpomněl, že ho dal Mickiemu do kapsy županu. Odřízl čtyři stopy provazu, obešel auto a otevřel Mickiemu dveře. Vytáhl ho ven a jemně položil na zem, vzhůru nohama, ale už ne se zadkem ve vzduchu, protože cesta změnila jeho polohu, takže ležel spíš na boku než na svém velkém břiše.

Pendel vzal Mickieho za paže, ohnul mu je za záda a začal mu svazovat zápěstí – dvojitým babským uzlem, ale jemnějším. Aby si zachoval zdravý rozum, přemýšlel mezitím o praktických záležitostech. To sako. Co by s ním udělali? Došel pro něj do auta a přehodil ho Mickiemu přes záda, tak jak by ho možná měl na sobě. Potom vytáhl z kapsy pistoli a ve světle reflektorů zjistil, která poloha pojistky je bezpečná. Celou tu dobu ji vláčel nezajištěnou, protože tak ji Mickie zanechal, což je samozřejmé. Když si prostřelil hlavu, stěží mohl zbraň zajistit.

Sedl za volant a couvl kousek od Mickieho, ale vůbec mu nebylo jasné, proč to udělal. Možná proto, že nechtěl, aby na to, co se chystal udělat, svítilo tak jasné světlo. Chtěl, aby měl Mickie v téhle chvíli trochu soukromí a jistou přírodní posvátnost, i když byla primitivní, dalo by se říci prehistorická, zde uprostřed jedenáct tisíc let starého indiánského tábořiště posetého hroty šípů a pazourky, o kterých Louisa dětem řekla, že je sice mohou sbírat, ale pak že je musí dát zpátky, protože by tu žádný nezůstal, kdyby si každý, kdo přijde, jeden vzal. Zde, v poušti vytvořené člověkem a manglovými stromy, tak slané, že dokonce i samotná zem byla mrtvá.

* * *

Když s autem couvl, došel zpátky k tělu, poklekl k němu a něžně odvázal obvazy, až Mickieho obličej vypadal skoro tak jako na kuchyňské podlaze. Jen byl o trochu starší, čistší a měl v sobě – alespoň v Pendelově představivosti – více hrdinství.

Mickie, chlapče, ten tvůj obličej bude vystaven tam, kde si to zaslouží, v síni mučedníků v Prezidentském paláci, a to hned, jak bude Panama osvobozena od všeho, co se ti nelíbilo, řekl Mickiemu z celého svého srdce. A je mi moc líto, Mickie, že ses se mnou kdy potkal, protože to nemělo potkat nikoho.

Rád by řekl něco nahlas, ale všechny jeho myšlenky zůstávaly uvnitř. Naposledy se kolem sebe rozhlédl, a když neviděl nikoho, kdo by mohl protestovat, vypálil dva výstřely s takovou láskou, jako kdyby porážel nemocného domácího mazlíčka. Jeden pod levou lopatku, druhý pod pravou. Otrava olovem, Andy, napadalo ho, když si vzpomněl na večer v Clubu Unión, kde byl s Osnardem. Tři profesionální rány. Jedna do hlavy, dvě do trupu a to, co z něho zůstalo, se objevilo na všech prvních stránkách.

* * *

Při prvním výstřelu mu vytanulo: tenhle je pro tebe, Mickie.

A při tom druhém: a tenhle pro mě.

Ten třetí už zařídil Mickie, takže chvíli tam Pendel nehnutě stál s pistolí v ruce a poslouchal moře a ticho Mickieho opozice.

Potom sundal Mickiemu sako, vrátil se s ním do auta a ujel asi dvacet yardů, než ho vyhodil z okna, jak by to asi udělal kterýkoli jiný nájemný vrah. Vzápětí však ke svému podráždění zjistí, že když ho svázal, zabil a pohodil na předepsaném místě, má pořád ještě ten jeho zatracený župan ve svém autě, ten, který měl na sobě, když jsem po něm střílel, a tak vyhodí i ten.

Když se vrátil do Chitré, jezdil prázdnými ulicemi a hledal telefonní budku, která by nebyla obsazená opilci nebo milenci. Chtěl, aby jeho přítel Andy byl první, kdo se to dozví.

23. KAPITOLA

Záhadné snížení stavu personálu britského velvyslanectví v Panamě v době, která předcházela operaci „Bezpečná cesta“, zvedlo malou bouři v britském i mezinárodním tisku a stalo se záminkou pro obecnější debatu o britské roli šedé eminence při americké invazi. Názory Latinské Ameriky byly jednomyslné. POSKOK YANQUI! křičela chrabrá panamská La Prensa nad rok starou fotkou velvyslance Maltbyho, jak si zaslepeně potřásá rukou s vrchním generálem Jižního velitelství amerických ozbrojených sil na nějaké bezvýznamné recepci. V Anglii se názory rozdělily podle očekávaného schématu. Zatímco Hatryho tisk popsal diplomatický exodus „jako brilantně zvládnutou operaci ve stylu tradic Velké hry“ s tím, že „její skrytý podtext nám nesmí nikdy být prozrazen“, konkurenti křičeli ZBABĚLCI! Obviňovali vládu ze špinavé tajné dohody s nejhorší částí americké pravice, ze zneužívání „prezidentské slabosti“ ve volebním roce, z podbízení se protijaponské hysterii a z podpory a pomoci americkým koloniálním ambicím na úkor britských svazků s Evropou, to vše ve snaze upevnit pozici proradného a zdiskreditovaného premiéra v předehře k všeobecným volbám a ve snaze apelovat na nejškodlivější prvky britského národního cítění.

Zatímco Hatryho tisk věnoval barevné fotky titulních stran premiérovi, jak si ve Washingtonu klestí cestu ke slávě – SKROMNÝ BRITSKÝ LEV CENÍ ZUBY – jeho konkurenti napadali „delegované imperiální vize“ Británie dvojitým titulkem KLAMNÉ ZAVĚRY A FAKTA a ZATÍMCO ZBYTEK EVROPY SE ČERVENÁ a srovnávali „zosnovaná obvinění vlád Panamy a Japonska“ se zlomyslnými výmysly publikovanými v Hearstově tisku k ospravedlnění agresivního amerického postoje před španělsko-americkou válkou.

Ale jaká byla role Británie? Jak, pokud vůbec – abychom ocitovali úvodník Timesů nadepsaný TAJNÁ DOHODA JE NESMYSL – se Britové dostali k americkému žlabu? Znovu se všechny zraky obracely k britskému velvyslanectví v Panamě a jeho vztahu, respektive údajnému vztahu, k někdejšímu studentovi z Oxfordu, Noriegově oběti a význačnému představiteli panamské politické scény, Mickie Abraxasovi. Jeho „zmrzačené“ tělo bylo totiž nalezeno pohozené v pustině poblíž města Parita poté, co byl „mučen a rituálně zavražděn“, nejspíš speciální jednotkou patřící do prezidentova personálu. Hatryho noviny s tou historkou začaly a roztočily ji na plné obrátky. Hatryho televizní stanice ji roztočily ještě víc. Brzy měly všechny noviny napříč spektrem svůj vlastní příběh o Mickiem Abraxasovi, počínaje titulky, jako NÁŠ ČLOVĚK V PANAMĚ, přes takové, jako POTŘÁSL SI TAJNÝ HRDINA RUKOU S KRÁLOVNOU?, konče takovými, jako BUCLÍK NÁSOSKA BYL BRITSKÝM 007. Střízlivější, a proto silně přehlížená zpráva na bojovném nezávislém letáku tvrdila, že Abraxasova vdova byla během několika hodin po objevení mrtvoly svého manžela tajně odvezena z Panamy. Nyní se údajně zotavuje na bezpečném místě v Miami pod ochranou jakéhosi Rafaela Dominga, blízkého Abraxasova přítele a panamského prominenta.

Narychlo sepsané odmítavé stanovisko tří panamských patologů, kteří tvrdili, že Abraxas byl notorický alkoholik, který se zastřelil v záchvatu deprese poté, co vypil litr skotské, se stalo terčem posměchu. Jeden z Hatryho bulvárních plátků shrnul reakci veřejnosti: KOHO SE SNAŽÍTE OBLAFNOUT, SEŇOROVÉ? Oficiální prohlášení učiněné britským chargé, panem Simonem Pittem, vyznělo tak, že pan Abraxas neměl žádné formální či neformální styky s naší ambasádou ani s jinými oficiálními britskými představiteli v Panamě, což se ukázalo jako obzvlášť absurdní, když vyšlo najevo, že Abraxas byl bývalým předsedou Anglo-panamské kulturní společnosti. Úřední období jím vykonávané funkce bylo zkráceno „ze zdravotních důvodů“. Jakýsi expert na špionáž vysvětlil nezasvěceným skrytou logiku celého postupu. Protože byl „odhalen“ místními agenty jakožto potenciální britský agent, musel Abraxas z bezpečnostních důvodů přerušit všechny zjevné styky s ambasádou. Tím správným způsobem mělo být zosnování „roztržky“ s ambasádou, čímž by se Abraxas „zbavil“ svých pronásledovatelů. Žádná taková roztržka nebyla panem Pittem potvrzena a možná, že Abraxas draze zaplatil za nedostatek fantazie na straně britské tajné služby. Informované zdroje uvedly, že panamské bezpečnostní složky jeho aktivity nějaký čas sledovaly. Jeden ze stínových ministrů, který měl tu troufalost parafrázovat Oscara Wilda v tomto případě tak – že když člověk zemře pro nějaký ideál, nevypovídá to zhola nic o hodnotě takového ideálu – byl náležitě pranýřován v bulvárním tisku a jeden z Hatryho plátků slíbil svým čtenářům šokující odhalení jeho neúspěšného sexuálního života.

Jednoho rána se jakoby na povel stal středem zájmu PANAMSKÝ HATTRICK, jak byli od té doby titulováni tři britští diplomaté. Ti – slovy jednoho komentátora – „propašovali svůj majetek, ženy a vozy z budovy ambasády právě v předvečer toho strašlivého amerického náletu“. Skutečnost, že byli čtyři a mezi nimi i žena, nesměla zkazit dobrý titulek. Nešťastné vysvětlení jejich odjezdu od tiskové mluvčí ministerstva zahraničních věcí bylo přijato s bujarým veselím:

„Pan Andrew Osnard nebyl řádným členem diplomatických služeb. Byl dočasně zaměstnán kvůli expertizám vztahujícím se k Panamskému průplavu, pro což měl vysokou kvalifikaci.“

Novináři byli nadšeni, když si mohli poznamenat tu jeho vysokou kvalifikaci: Eton, závody chrtů a motokár v Ománu.

Otázka: Proč Osnard opouštěl Panamu v takovém spěchu?

Odpověď: Úkol pana Osnarda byl považován za skončený.

Otázka: Bylo to proto, že zemřel Mickie Abraxas?

Odpověď: Bez komentáře.

Otázka: Je Osnard agent?

Odpověď: Bez komentáře.

Otázka: Kde teď Osnard je?

Odpověď: Nemáme žádné zprávy o místě pobytu pana Osnarda.

Chudák ženská. Druhý den byli novináři pyšní na to, že jí mohou ukázat fotografii Osnarda, jak nehodlá nic komentovat a jak se prohání na davoských sjezdovkách ve společnosti jednou tak staré krásky z vyšší společnosti.

„Velvyslanec Maltby byl povolán do Londýna na konzultace těsně před tím, než byla operace Bezpečná cesta zahájena. Doba jeho povolání se zahájením operace nesouvisela.“

Otázka: Jak těsně před tím?

Odpověď: (ta samá nešťastná mluvčí) Těsně.

Otázka: Než zmizel, nebo potom?

Odpověď: To je směšná otázka.

Otázka: Jaký byl Maltbyho vztah k Abraxasovi?

Odpověď: Nevíme o žádném takovém vztahu.

Otázka: Pro muže s Maltbyho intelektem byla Panama poměrně skromným místem, co vy na to?

Odpověď: Panamské republiky si vysoko ceníme. Pan Maltby byl považován za vhodného muže pro toto místo.

Otázka: Kde je teď?

Odpověď: Pan velvyslanec Maltby je na neplánované dovolené, během níž si vyřizuje soukromé záležitosti.

Otázka: Můžete specifikovat povahu těch záležitostí?

Odpověď: To jsem právě učinila. Je soukromá.

Otázka: V jakém smyslu soukromá?

Odpověď: Máme zprávy, že pan Maltby zdědil nějaký majetek a že uvažuje o jiné kariéře. Je to významný vzdělanec.

Otázka: Znamená to jinými slovy, že dostal padáka?

Odpověď: Samozřejmě nikoli.

Otázka: Vyplacen?

Odpověď: Děkuji, že jste přišli na tuto tiskovou konferenci.

Paní Maltbyovou objevili doma ve Wimbledonu, kde byla proslavenou hráčkou bowlsu, ale ona moudře odmítla komentovat, kde pobývá její manžel:

„Ne, ne. Běžte pryč, všichni. Ze mě nic nedostanete. Vás pisálky znám až příliš dobře. Jste pijavice a všechno si to vymýšlíte. Měli jsme vás na Bermudách, když přijela královna. Ne, nespojil se se mnou. Neočekávám to. Má svůj vlastní život, se kterým nemám co do činění. Jistě, očekávám, že jednoho dne se mi ozve, pokud si ovšem pamatuje číslo a sežene dost drobných. To je vše, co vám řeknu. Agent? Nebuďte směšní. Myslíte si, že bych to věděla? Abraxas? Nikdy jsem o něm neslyšela. To zní jako nějaký sportovní klub. Ano, toho znám. To je ten hulvát, co mě celou pozvracel na oslavě královniných narozenin. Strašná osoba. Co tím myslíte, vy tupče, zamilovaný párek? Copak jste neviděl jejich fotky? Jí je dvacet čtyři a jemu čtyřicet sedm, a to mu ještě ubírám.“

VYŠKRÁBU OČI DCEŘI SENÁTORA, ŘÍKÁ ODKOPNUTÁ ŽENA VELVYSLANCE. Jeden neohrožený reportér prohlásil, že vystopoval zamilovaný pár až na Bali. Jiný, proslavený svými tajnými zdroji, je viděl obklopené přepychem v horské vile v Montaně, které CIA poskytuje jako zvláštní ocenění lidem s mimořádnými zásluhami.

„Slečna Francesca Deanová odešla dobrovolně z diplomatických služeb, když byla en poste v Panamě. Byla schopnou úřednicí a my litujeme jejího rozhodnutí, které však učinila z čisté soukromých důvodů.“

Otázka: Ze stejných důvodů jako Maltby?

Odpověď: (stejná mluvčí, raněná, ale nepokořená) Další.

Otázka: Znamená to bez komentáře?

Odpověď: To znamená další, bez komentáře. Jaký je v tom rozdíl? Mohli bychom prosím opustit toto téma a vrátit se k něčemu serióznějšímu?

(Latinsko-americká novinářka přes svého tlumočníka):

Otázka: Byla Francesca Deanová milenkou Mickieho Abraxase?

Odpověď: O čem to hovoříte?

Otázka: Mnoho lidí v Panamě tvrdí, že byla zodpovědná za rozvrat Abraxasova manželství.

Odpověď: Nemohu dost dobře okomentovat to, co údajně tvrdí mnoho lidí v Panamě.

Otázka: Mnoho lidí v Panamě také říká, že Stormont, Maltby, Deanová a Osnard patřili ke skupině špičkových britských teroristů, kterým zadávala úkoly CIA, aby nahlodávali demokratickou panamskou vládu a rozvraceli ji zevnitř!

Odpověď: Je tato žena akreditována? Viděl ji tu někdo předtím? Promiňte! Byla byste tak laskavá a ukázala svůj novinářský průkaz službě u dveří?

* * *

Případ Nigela Stormonta nezpůsobil příliš velký rozruch. DONCHUÁN NA CESTÁCH a znovuzveřejnění jeho mnohokrát publikované milostné aféry se ženou bývalého kolegy v době, kdy sloužil na britské ambasádě v Madridu, nepřežilo několik prvních vydání. Přijetí Paddy Stormontové na švýcarskou onkologickou kliniku a to, jak se Stormont obratně vyhýbal novinářům, zastavilo jakékoliv další spekulace. Jak dny ubíhaly, zájem o Stormonta vymizel, neboť byl považován za příliš malou rybu v kolosálním a bezchybném britském tahu, který – slovy Hatryho nejlépe placeného komentátora – „zachránil Americe kůži a prokázal, že Británie pod vládou toryovců je schopna být ochotným a vítaným partnerem staré dobré Atlantické alianci, ať už její takzvaní evropští partneři přešlapují na pomezních čárách, či nikoli“.

Symbolická účast nepatrného počtu britských sil na invazi, kterou za hranicemi Spojeného Království nikdo nezaznamenal, se stala příčinou národních oslav. Lepší kostely vyvěsily vlajku svatého Jiřího a školáci, kteří ještě nebyli za školou, dostali den prázdnin. Pokud jde o Pendela, jakákoliv zmínka jeho jména byla přísně zakázána, na což ostražitě dbaly všechny vlastenecky smýšlející noviny a televizní stanice v zemi. Takový je ostatně osud tajných agentů všude na světě.

24. KAPITOLA

Byla noc a zase drancovali Panamu. Zapalovali její mrakodrapy a chatrče, děsili zvířata, děti a ženy dělovými salvami, zabíjeli muže v ulicích, aby s tím vším byli do rána hotovi. Pendel stál na balkóně jako tenkrát a díval se, ale nepřemýšlel, poslouchal, ale city si nepřipouštěl, „drukenoval se“, ale neohýbal se. Kál se, ale nehýbal rty, zrovna jako se kál strýček Benny do svého prázdného korbele, jedno svaté slovo za druhým:

Naše moc nezná hranic, ač nám nelze nalézt jídla pro hladovějící děcko či domova pro uprchlíka… Naše znalosti jsou nezměrné a my vyrábíme zbraně, jež nás zničí… Žijeme povrchně, jsouce vystrašeni temnotou uvnitř nás… Odedávna zraňujeme, korumpujeme a ničíme, chybujeme a podvádíme.

Zevnitř domu ječela zase Louisa, ale jeho to netrápilo. Poslouchal skřeky netopýrů, kteří kroužili a protestovali ve tmě nad ním. Zbožňoval netopýry a Louisa je nenáviděla, a to ho vždycky vyděsí, když lidé něco nenávidí iracionálně, protože pak člověk nikdy neví, kam až to může vést. Netopýr je ošklivý, proto ho nenávidím. Ty jsi ošklivý, proto tě zabiju. On dospěl k tomu, že krása je pomíjivé zlo, a možná proto – i když byl vyučeným „zkrášlovačem“ – vždy pohlížel na Martino zohyzdění jako na nástroj dobra.

„Pojď dovnitř,“ křičela Louisa, „okamžitě pojď dovnitř, Harry, pro lásku Boží. Ty si myslíš, že jsi nezranitelný nebo co?“

No, on by šel dovnitř docela rád – ve své podstatě to byl rodinný typ – ale láska Boží nebylo zrovna to, na co dnes v noci myslel. A ani se nedomníval, že je nezranitelný. Právě naopak. Cítil se raněný, ale neměl na své zranění lék. Co se týče Boha – On, stejně jako všichni ostatní, nebyl schopen dokončit to, co Sám začal. Takže místo toho, aby šel dovnitř, zůstával Pendel raději na balkóně stranou od vyčítavých pohledů, od dětí, které toho věděly příliš mnoho, od jedovatého jazyka své ženy, a od trvalé vzpomínky na Mickieho sebevraždu. Díval se na sousedovy kočky přebíhající v těsném sledu po jeho trávníku zleva doprava. Tři byly mourované, jedna zrzavá. Za téměř denního světla způsobeného hořčíkovými světlicemi, které hořely stále stejnou intenzitou, je bylo možné vidět v jejich skutečných barvách, nebyly jen černé, jak bývají kočky v noci.

Kromě té vřavy a mrzačení tu byly ještě další věci, které Pendela fascinovaly. Například to, jak v čísle dvanáct stále hrála paní Costellová na klavír strýčka Bennyho, což bylo přesně to, co by udělal i Pendel, kdyby ovšem uměl hrát a navíc ten klavír zdědil. Musí to být skvělý způsob, jak si zachovat chladnou hlavu – udržet ve svých prstech melodii skladby, když jste vyděšeni k smrti. Její soustředění bylo fenomenální. Dokonce i na takovou dálku viděl, jak jako rabín přivírá oči a hýbe rty nad tóny, které hrála na své klávesnici. Tak to dělával i strýček Benny, zatímco si tetička Ruth dala ruce za záda, vystrčila hruď a zpívala.

Vzápětí si všiml nablýskaného mercedesu s modrou metalízou, jak sjíždí dolů z kopce od domu s číslem sedm, který patřil Mendozovým. Pete Mendoza byl tak rád, že se dostal domů před útokem, že nechal vyřazeno, a ani nezatáhl ruční brzdu, a tak se auto postupně dalo do pohybu. Řeklo si: Jsem odjištěné. Nechali otevřené dveře od cely. Teď stačí, abych se rozběhlo. Takže se skutečně rozběhlo, nejdříve pomalu jako Mickie a, možná stejně jako Mickie, doufalo v náhodnou srážku, která změní jeho život. Ale ve svém zoufalství běželo v plném cvalu, a jen nebesa věděla, kde skončí, nebo v jaké rychlosti, a jakou způsobí cestou škodu, nebo zdali nebyla nějakým zvláštním trikem německých sofistikovaných konstruktérů naprogramována do jednoho z jeho zapečetěných elektrických obvodů scéna s kočárkem z jistého ruského filmu, jehož jméno teď Pendel zapomněl.

Všechny tyto zdánlivě nesmyslné detaily byly pro Pendela nesmírně důležité. Jako paní Costellová se jimi mohl stále v duchu zaobírat, zatímco houkání z Ancón Hillu a po zuby ozbrojené vrtulníky, které kroužily kolem, už pro něj byly jen ohranou písničkou. Byly součástí každodenního života, pokud byla každodenní realita skutečně taková: chudý krejčík zakládá ohně, aby potěšil své kamarády a nadřízené, a potom se dívá, jak se svět hroutí v plamenech. A všechno to, o čem sis myslel, že ti na tom záleží, bylo jen nepodstatnou epizodou v tomto příběhu.

Ne, Ctihodnosti, tuhle válku jsem nezačal.

Ano, Ctihodnosti, to uznávám, je možné, že jsem tu hymnu napsal. Ale dovolte, abych zdůraznil – s náležitou úctou – že ten, kdo píše hymnu, ještě nemusí začínat válku.

„Harry, já nechápu, proč zůstáváš venku, když tě tvoje rodina naléhavě žádá, abys šel za ní. Ne, Harry, ne za chvíli. Teď. Přejeme si, abys šel dovnitř a chránil nás.“

Ó, Lou, Kristepane, já si taky tolik přeji, tolik si přeji, abych za nimi mohl přijít. Ale já musím za sebou zanechat tu lež, dokonce aniž bych věděl, ruku na srdce, jaká je pravda. Musím zůstat i odejít zároveň, ale v tuto chvíli zůstat nemohu.

Předtím žádné varování nepřišlo, ale na druhou stranu Panama byla varována neustále. Chovejte se slušně nebo uvidíte. Nezapomeňte, že nejste země, ale kanál. A navíc, takové varování by bylo stejně zbytečné. Copak rozjetý modrý „mercedesový“ kočárek bez dítěte také varuje, než sjede pár pater serpentýn a narazí do skupinky uprchlíků?

Jistěže ne. Varuje snad fotbalový stadion, než se zřítí a zahynou stovky lidí? Varuje vrah svou oběť předem, aby na něj poslala policii, která se ho zeptá, jestli není britský agent a jestli nechce strávit nějaký ten týden s několika drsnými hochy v nejlépe střeženém vězení v Panamě? Pokud jde o konkrétní varování před lidským záměrem – „Právě se vás chystáme bombardovat“, „Právě se vás chystáme zradit“ – proč všechny znepokojovat? Varování chudákům nepomůže, jelikož není v jejich silách s tím něco udělat, jedině tak, jak to udělal Mickie. A bohatí varování nepotřebovali, protože to už je nyní zavedené pravidlo, že při invazích v Panamě nejsou boháči ohroženi, což vždycky říkával Mickie, ať už byl opilý, nebo střízlivý.

Takže žádné varování a ozbrojené helikoptéry přiletěly od moře jako obvykle, ale tentokrát bez odporu, protože tu nebyla armáda. A tak se El Chorillo moudře vzdalo, než se tam letadla dostala, což znamenalo, že se celá čtvrť dostane pod přímou palbu a že se ani Mickie nemýlil, když předem zvolil tentýž čin, i kdyby byl jeho následkem slušný nepořádek. Panelák podobný tomu, ve kterém bydlela Marta, se srazil samovolně do kolen a připomněl mu Mickieho vzhůru nohama. Provizorní základní škola se sama zapálila. Domov důchodců si vpálil díru do vlastní zdi skoro stejně velkou, jako byla ta v Mickieho hlavě. Potom vyhnal polovinu svých obyvatel na ulici, aby pomohli zvládnout problém s ohněm tak, jak to předtím dělali lidé v Guararé – většinou tím, že jej ignorovali. A mnoho dalších lidí pochopilo situaci a začali utíkat dřív, než vůbec měli před čím – jako při požárním cvičení – a křičet dřív, než byli zasaženi. A to všechno – kromě neustálého Louisina volání – se stalo předtím, než první závan zbědovaného křiku dorazil k jeho balkónu v Bethanii a než první výbuchy zatřásly skříní na košťata pod schody, kam Louisa ukryla děti.

„Tati!“ Tentokrát Mark. „Tati, pojď dovnitř. Prosím tě, prosím!“

„Tati, tati, tati.“ Teď Hannah. „Mám tě ráda!“

Ne, Hanno. Ne, Marku. O lásce až jindy, prosím, já bohužel dovnitř nemůžu. Když muž zapálí celý svět, k tomu zabije svého nejlepšího přítele a pošle svou ne-milenku do Miami – aby ji ušetřil další pozornosti ze strany policie, i když podle jejího vyhýbavého pohledu poznal, že stejně neodjede – dělá, co může, aby opustil jakékoli myšlenky na to, že by mohl někoho ochraňovat.

„Harry, mají to už všechno propracované. Všechno je tip ťop. Je to špičková technologie. Nové zbraně mohou zaměřit jediné okno ze vzdálenosti mnoha mil. Už nebombardují civilisty. Pojď, prosím tě pěkně, dovnitř.“

Ale Pendel nemohl jít dovnitř, i když v mnoha ohledech chtěl, protože znovu, zrovna teď, mu musely ztvrdnout nohy. Uvědomil si, že pokaždé, když zapálil svět nebo zabil přítele, tak přestaly fungovat. Nad El Chorillem se vytvářela velká záře s černým kouřem na vrcholu – ačkoliv, stejně jako kočky, kouř nebyl úplně černý, byl rudý vespod od plamenů a stříbrný navrchu od hořčíkových světlic na obloze. Tento zvětšující se plamen uchvátil Pendelův pohled a on nemohl hnout očima nebo nohama ani o palec. Musel se za ním ohlížet a myslet na Mickieho.

„Harry, ráda bych věděla, kam jdeš!“

Já taky. Nicméně ho její otázka zmátla, dokud si neuvědomil, že skutečně jde, ne k Louise nebo k dětem, ale pryč od ní, pryč od jejich studu. Že jde dlouhými kroky po tvrdé cestě dolů a sleduje stezku, kterou se sám od sebe vydal Petův „mercedesový“ kočárek, ačkoliv hluboko v mysli se toužil otočit, vyběhnout na kopec a obejmout svou ženu a děti.

„Harry, miluju tě. Jestli jsi něco pokazil, já to pokazila ještě víc. Harry, nevadí mi, co nebo kdo jsi, ani to, co jsi kdy nebo komu udělal. Harry, zůstaň tady.“

Kráčel dlouhými kroky. Strmý kopec odíral podpatky jeho bot a on se celý otřásal. Když jdete takhle rychle z kopce a ztrácíte výšku, je pro vás stále těžší se otočit. Sestoupit z kopce bylo tak svůdné. A on měl celou cestu pro sebe, poněvadž během invaze jsou lidé, kromě těch, kteří venku rabují, zalezlí v domech a snaží se telefonovat svým přátelům, což právě teď dělali za rozsvícenými okny, když kolem nich procházel. A někdy se jim dovolali, protože jejich přátelé, stejně jako oni, obývali zóny, kde běžné služby během války fungují. Ale Marta nikomu telefonovat nemohla, žila mezi lidmi, kteří – třebaže jen duchovně – pocházeli z druhé strany mostu. Pro ně byla válka velmi vážnou, dokonce osudovou překážkou v jejich běžném životě.

Šel stále dál a stále si to chtěl rozmyslet, ale neotočil se. Byl velmi rozrušený a potřeboval najít způsob, jak proměnit své vyčerpání ve spánek, a na to by mohla být smrt dobrá. Chtěl by dělat něco, co by mělo trvání, například mít znovu Martinu hlavu na svém krku a objímat její druhé ňadro. Trápilo ho však, že se pro soužití s jiným člověkem nehodí a že před společností dával raději přednost samotě. A to z toho důvodu, že způsobil méně škod, když byl bezpečně izolován, což je přesně to, co mu řekl soudce – a byla to pravda – a co mu řekl i Mickie, a to bylo ještě pravdivější.

Rozhodně ho už nezajímaly obleky, ani vlastní, ani kohokoliv jiného. Střih, figura, správný vkus, módní linie pro něj ztratily všechen význam. Lidé zřejmě nosí to, co se jim líbí, a jak se zdá, ti nejlepší lidé stejně nemají na vybranou. Řada z nich si naprosto vystačila s párem texasek a bílou košilí nebo kytičkovanými šaty, které prali a obměňovali celý život. Řada z nich neměla ani nejmenší tušení, co to znamená správný vkus. Jako například lidé, kteří kolem něho běželi s krvácejícíma nohama a doširoka rozevřenými ústy. Odstrkovali ho z cesty a křičeli jako jejich děti: „Hoří!“ Nebo: „Mickie!“ A nebo: „Ty mizero, Pendele!“ Hledal mezi nimi Martu, ale nenašel ji. Zřejmě dospěla k názoru, že je pro ni příliš pošpiněný, příliš odporný. Hledal Mendozův mercedes s modrou metalízou, pro případ, že by se rozhodl změnit směr a připojil se k vystrašenému davu, ale nebylo po něm ani stopy. Viděl hydrant, který byl amputován v pase, a stříkal černou krev po celé ulici. Asi dvakrát viděl Mickieho, ale nedostal z něho ani kývnutí na pozdrav.

Šel dál a uvědomil si, že zašel dosti daleko do údolí a že to musí být údolí vedoucí do města. Ale když kráčíte sami uprostřed silnice, kterou jezdíte každý den, začne pro vás být obtížné rozpoznávat známé orientační body, zvláště když jsou ozařovány záblesky světla a když do vás v plném trysku strkají vyděšení lidé. Ale jeho cíl mu byl naprosto jasný. Byl to Mickie, byla to Marta. Byl to střed oranžové ohnivé koule, která ho měla pevně zaměřeného a nařizovala mu, aby kráčel stále kupředu. Mluvila k němu hlasy všech nových panamských sousedů, jež bude mít ještě příležitost poznat. A nebylo pochyb, že tam, kam mířil, ho již nikdo nikdy nepožádá, aby zdokonalil jeho vzhled, ani si nebude plést jeho sny se svou hrozivou realitou.

Poděkování

Nikdo z těch, kdo mi s prací na tomto románu pomáhal, není zodpovědný zajejí nedostatky.

Mezi lidmi v Panamě musím na prvním místě poděkovat distingovanému americkému romanopisci Richardu Kosterovi, jenž – s velkou štědrostí ducha – mě zavedl na mnoho zajímavých míst a poskytl mi mnoho moudrých rad. Alberto Calvo mi věnoval nemálo svého času a své podpory. Roberto Reichard mi byl vždy nadmíru nápomocen a byl velmi pohostinný. A když byla kniha hotova, projevil se jako rozený nakladatel. Srdnatý Guillermo Sanchez, metla Noriegy a dodnes nad Panamou bdící bojovník La Prensy, mi prokázal tu čest, že si přečetl hotový rukopis a dal mi svůj souhlas, stejně jako Richard Wainio z Komise pro Panamský průplav, jenž byl schopen se smát, kde by menší mužové bledli.

Andrew a Diana Hydeovi obětovali hodiny svého drahocenného času, navzdory svým dvojčatům, byli vždy ochotní a ušetřili mi řadu trapných omylů. Dr. Liborio García-Correa a jeho rodina mne vzali do své společné ochranné náruče a provázeli mne k místům i lidem, k nimž bych se jinak nedostal. Budu navždy vděčen Dr. Garcíu-Correovi za neúnavné průzkumy, jež mým pověřením vedl, i za skvělé výlety, jež jsme společně podnikli – obzvlášť pak ten do Barra Colorada. Sarah Simpsonová, ředitelka a majitelka restaurace Pavo Real, mi poskytla mnoho dobré stravy. Heléne Breebaartová, jež šije krásné šaty pro krásné panamské dámy, mi s laskavostí poradila, jaká zařízení by mohla být v mém krejčovském salóně pro pány. A zaměstnanci Smithsonian Tropical Research Institut mi věnovali dva nezapomenutelné dny.

Můj portrét zaměstnanců Britské ambasády v Panamě je pouhou fantazií. Britští diplomaté a jejich ženy, s nimiž jsem se v Panamě setkal, byli bez výjimky schopní, pracovití a čestní. Jsou to ti poslední lidé, kteří by osnovali zlá spiknutí, či kradli zlaté pruty, a nemají nic společného, díky Bohu, se smyšlenými postavami popsanými v této knize.

Do Londýna putuje mé poděkování k Rexu Cowanovi a Gordonu Smithovi za jejich rady ohledně Pendelova částečně židovského původu a k Dougu Haywardovi z Mount Street W, jenž mně umožnil první mlhavý pohled na krejčího Harryho Pendela. Doug, kdybyste se někdy stavili, aby vám vzal míry na šaty, vás pravděpodobně přijme vsedě ve svém křesle vedle hlavních dveří. Je tam pohodlné staré sofa, na něž se můžete posadit, a kávový stolek posetý knihami a magazíny. Žádný portrét velkého Arthura Braithwaita na stěně bohužel nevisí, ani příliš netoleruje hovory ve své zkušebně, kde panuje živá a obchodní atmosféra. Ale pokud v tomto obchodě jednoho tichého letního večera zavřete oči, možná uslyšíte vzdálenou ozvěnu hlasu Harryho Pendela, jak velebí přednosti alpaky nebo knoflíků vyráběných z taguového dřeva.

Za hudbu Harryho Pendela vděčím dalšímu skvělému krejčímu, Dennisu Wilkinsonovi z L. G. Wilkinson ze St. George Street. Dennis má při stříhání nejraději, když se může uzamknout před celým světem a přehrávat si své oblíbené klasiky. Alex Rudelhof mne uvedl do intimních tajemství měření.

A nakonec, bez Grahama Greena by nikdy nedošlo k napsání této knihy. Po Greenově Našem člověku v Havaně mě myšlenka na agenta podvodníka nenechala na pokoji.

John le Carré

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai