Kvalitní vražda

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

V detektivním románě z prostředí anglické soukromé školy, v příběhu zrcadlícím společenské přehrady mezi profesorským sborem a měšťanským prostředím, dojde k vraždě profesorovy manželky. Během pátrání po pachateli, v němž sevedle policie účastní i soukromý detektiv, dojde ještě k vraždě nepohodlného svědka. Příběh anglického autora, budovaný na spletitosti lidských charakterů, je završen překvapivým rozuzlením.

JOHN LE CARRÉ

KVALITNÍ VRAŽDA

LIDOVÉ

NAKLADATELSTVÍ

PRAHA

PŘELOŽILA ANNA VAN DIJKOVÁ

Translation © Anna van Dijková, 1971

Pravděpodobně existuje spousta proslulých škol, o kterých budou lidé důrazně prohlašovat, že posloužily jako předobraz Carne. Kdo by se však pokoušel najít v jejich sborovnách D’Arcye, Fieldingy a Hechty, hledal by marně.

JOHN LE CARRÉ

KAPITOLA 1

ČERNÉ SVÍCE

Jednomyslně se má za to, že škola v Carne vděčí za svou proslulost Eduardovi VI., jehož pedagogický zápal připisuje historie vlivu hraběte ze Somersetu. Ale v Carne vždy dávali přednost úctyhodnosti monarchy před pochybným politikařením jeho rádce, vycházejíce přitom z přesvědčení, že slavné školy, právě tak jako králové z rodu Tudorovců, mají svůj počátek na nebesích.

Carne bylo založeno neznámými mnichy, žilo z podpory neduživého chlapce, který byl anglickým králem, a před zapomenutím je zachránila jen Viktoriánská bula. Nyní si však narovnalo límec, vydrhlo venkovskou tvář a umazané ruce a záříc novým leskem počalo se ucházet o přízeň dvacátého století. A tak se téměř mrknutím oka stal z venkovského prosťáčka miláček Londýna: přijel dokonce sám Dick Whittington. Ke Carne patřily latinské pergameny s voskovými pečetěmi a v srpnu dožínkové slavnosti za opatstvím; Carne – to byl majetek, klášterní ambity, červotoč, kůl, u kterého mrskali provinilce, a záznam v pozemkové knize z r. 1086 – co si lze přát více k vyučování bohatých hochů?

A oni přicházeli. Každý semestr (pololetí nebylo pro Carne dost elegantní) noví, takže celé odpoledne vystupovaly z vlaků na peron malého nádraží hloučky posmutnělých chlapců v černých kabátech. Přijížděli velkými auty, ze kterých vyzařovala zasmušilá zdrženlivost. Každým rokem pohřbívali chudáčka krále Eduarda, tlačili ruční káry po ulicích dlážděných kočičími hlavami nebo si nesli bonbóny v krabičkách, které se podobaly malým rakvím. Někteří si navlékali taláry, a když šli, vypadali jako vrány, nebo černí andělé, kteří se slétli k pohřbu. Jiní se ploužili osaměle jako pohřební modlilky, a když vás míjeli, bylo slyšet klapání vysokých bot. V Carne byli všichni neustále smutní; malí chlapci proto, že tam museli zůstat, velcí, že musí odejít, učitelé pak zase proto, že jejich ctnosti nebyly dostatečně finančně ohodnoceny; a i nyní, když jarní semestr pomalu končil, kupila se temná mračna nad šedými věžemi Carne jako obvykle.

Bylo šero a mrzlo. Zima byla lezavá a tvrdá jako křemen. Šlehala do tváří chlapců, kteří se po školním zápase pomalu táhli z opuštěného hřiště. Pronikala černými svrchníky a měnila tuhé špičaté límce v ledové kruhy, které jim svíraly krk. Celí zkřehlí se dovlekli z hřiště na cestu, která vedla podél zdi do známé cukrárny ve městě, Řada se zatím postupně rozpadla na skupinky a skupinky na dvojice. Dva chlapci, kteří vypadali o něco promrzleji než ostatní, přešli přes cestu a dali se úzkým chodníkem do vzdálenější cukrárny, kde bylo mnohem méně živo.

„Radši pojdu, než abych se ještě jednou koukal na takový pitomý ragby. Ten randál je děsnej,“ řekl jeden. Byl vysoký, světlovlasý a jmenoval se Caley.

„Kluci řvou jenom proto, že z pavilónu koukají kantoři,“ dodal druhý, „proto taky kluci z každýho baráku stojí pohromadě. Tak se aspoň kantoři můžou vytahovat, že ten jejich barák řval víc.“

„A co Rode?“ zeptal se Caley. „Proč potom ten stál s náma a dělal náladu, abychom řvali? Ten přece žádnej barák nevede, takovej učitelskej poskok.“

„Dolejzá za vedoucími baráků. Jen si všimni o přestávce, mezi hodinama, jak bzučí kolem těch velkejch zvířat. To dělají ty mladý kantoři všichni.“ Caleyův společník, zrzavý cynik, se jmenoval Perkins a byl studentským vedoucím Fieldingovy skupiny.

„Byl jsem u Roda na čaji,“ řekl Caley.

„Rode je nemožnej. Nosí hnědý holiny. Jakej byl čaj?“

„Slabej. To ti je zábavný, jak je při takovým čaji prokoukneš. Paní Rodová je docela fajn ženská; domácká, ale jinak obyčejná, dečky a porcelánový ptáčci na stěnách. Jídlo bylo dobrý, takovej dámskej čajovej dýchánek, ale jíst se to dalo.“

„Rode bude příští semestr ve sboru jako řádnej. Je do toho celej žhavej, pořád se s tím vytahuje. Jeden by řek, že ani není žádnej džentlas. Víš, z který školy sem přišel?“

„Ne.“

„Ze střední v Branxomu. Fielding to říkal mý matce, když se minulej semestr vrátila ze Singapuru.“

„To mě podrž. A kde to vůbec je?“

„U móře. Někde blízko Bournemouthu. Já nikdy na žádným čaji nebyl, jenom u Fieldinga.“ Perkins chvíli mlčel a pak dodal: „Tam ti předhoděj pražený kaštany a sušenky. A ne aby tě napadlo děkovat. Von říká, že emoce jsou dobrý jen pro nižší vrstvy. To je pro starýho Fieldinga typický. Vůbec nevypadá na direktora koleje. A myslím, že se s klukama hrozně votravuje. Jednou za semestr zažene celou skupinu na čaj, rozdělí nás po čtyřech, ty přijdou už vždycky všichni najednou a pak se s nima zas celej rok nebaví.“

Chvíli šli mlčky a pak se ozval Perkins: „Dnes večer je u Fieldinga taky slezina.“

„Ten si zas vyhodí z kopýtka,“ přisadil si Caley s odsouzením v hlase. „To zas jídlo v menze nebude stát za nic.“

„Je to jeho poslední semestr, pak jde do penze. Vždycky před koncem semestru si zve jednotlivý profesory s ženama na návštěvu. Při černejch svíčkách. Všeobecný truchlení. Pěkně uhozený, co?“

„To jo.“

„Můj otec vlasti o něm říká, že je divnej.“ Přešli chodník a zmizeli v malém krámku se sladkostmi, kde pokračovali v přetřásání záležitostí pana Terence Fieldinga, dokud Perkins nebyl nucen loto příjemné posezení ukončit. Nevynikal totiž příliš v exaktních védách a musel brát doučovací hodiny.

Večírek, o kterém se Perkins odpoledne zmínil, se chýlil ke konci. Terence Fielding, ředitel Carnských kolejí, si nalil ještě trochu portského a odstrčil karafu. Bylo to nejlepší portské jaké měl, z vlastního sklepa. A měl ho tam ještě dost, do konce semestru vystačí – a potom ať všechno táhne k čertu. Byl unaven ze zápasu, měl trochu v hlavě a začínal mít dost Shane Hechtové a jejího muže. Shane byla tak ošklivá: masivní a neforemná vadnoucí Valkýra. A ty hrozné černé vlasy. Měl pozvat někoho jiného. Třeba Snowovy, ne, Snow byl příliš chytrý. Raději Felixe D’Arcyho, ale ten zas člověka nenechá domluvit. Nevadí, za chvíli si Hechta podá, ten si to nenechá líbit a zvedne se.

Hecht se zavrtěl, byl by si rád zapálil dýmku, ale na to už neměl Fielding vůbec náladu. Když chce kouřit, má si vzít doutník. A nechat dýmku v kapse smokinku, kam patří, lépe řečeno nepatří. Svůj mužný profil ať si vystavuje někde jinde.

„Doutník, Hechte?“

„Ne, díky, Fieldingu. Vadilo by vám, kdybych si…“

„Doporučuji vám doutník. Poslal mi je z Havany mladý Havelake. Jeho otec je tam jako vyslanec, jak jistě víte.“

„Víme, drahoušku,“ řekla Shane shovívavě. „Havelake byl v Charlesově jednotce, když Charles ještě velel kadetům.“

„Výborný chlapec, ten Havelake,“ pronesl svůj úsudek Hecht a stiskl rty.

„Je to až zábavné, jak se vše změnilo,“ řekla Shane Hechtová rychle, s poněkud strnulým úsměvem, jako by to vlastně vůbec zábavné nebylo. „Ten svět je nyní tak šedivý. Vzpomínám si, jak Charles vedl před válkou přehlídku školy na bílém koni. Podobné věci se už dnes nedělají, že? Ne, nemám vůbec nic proti panu Irendalovi jako veliteli, opravdu ne. Z kterého útvaru vlastně byl, Terenci, víte to ještě? Jsem přesvědčena, že dělá jen to nejlepší, ačkoliv dnes se dějí věci – ale on to s těmi chlapci dovede, nezdá se vám? Jeho paní je roztomilá osůbka… nemohu pochopit, proč si u nich služebnictvo podává dveře… Slyšela jsem, že pan Rode bude v příštím semestru interně ve sboru.“

„Ach, náš ubohý Rode,“ řekl Fielding pomalu, „běhá okolo jako štěně, když si chce vysloužit sušenku. Tolik se snaží, viděli jste ho křičet na školním ragby? Na středních školách nehrají ragby – tam je jenom obyčejná kopaná. Vzpomínáte si, jak sem poprvé přišel, Charlesi? To bylo fascinující. Zpočátku se choval velmi uzavřeně, ale přímo nás do sebe nasával, naše pohyby, slovník, způsoby. A pak, jednoho dne, jako by objevil dar řeči, promluvil naším jazykem. Bylo to fantastické. Samozřejmě, byla to práce Felixe D’Arcyho – ale ještě nikdy jsem nic podobného nezažil.“

„A ta milá paní Rodeová,“ řekla Shane Hechtová hlasem umírající labutě, který rezervovala pro své nejjedovatější výroky. „Je tak sympatická… a ten její jednoduchý vkus, nezdá se vám? Chci říct, koho by napadlo pověsit si ty porcelánové kachničky na stěnu? Velké dopředu a malé dozadu. To je rozkošné, nemyslíte? Jako v nějaké čajovně. Kde je jenom mohla koupit? Musím se jí někdy zeptat. Slyšela jsem, že její otec žije někde u Bournemouthu. Jistě se cítí velmi osamělý. Takové ordinérní místo, vždyť tam není ani s kým promluvit.“

Fielding se opřel dozadu a přeletěl zkoumavým pohledem stůl. Stříbro bylo bez vady. Nejlepší v Carne, jak se proslýchalo, a on sám si to také myslel. V tomto semestru měl na stole černé svíčky. Takové věci si lidé vždycky pamatují, když už jste pryč. „Ten dobrý starý Terence – jaký to byl hostitel! V posledním semestru uspořádal večeři pro každého profesora ze sboru, představte si, zval i manželky. Při černých svíčkách, nesmírně působivé. Až bude předávat kolej, zlomí mu to srdce.“ Ale teď už se musí pustit do Charlese Hechta. Shane mu půjde na ruku, protože Charlese nenávidí a vzdor svému ošklivému neohrabanému tělu je úlisná jako had. Fielding se zadíval na Hechta, pak na jeho ženu a ta se na něho usmála pomalu a neřestně jako děvka. Na okamžik si Fielding představil Hechta, jak se dotýká toho překypujícího těla: byla to scéna hodná Toulouse-Lautreka. Ano, to bylo to pravé! Pompézní Charles s tvrdým kloboukem sedící upjatě na červeném sametu a vedle ona – masivní, přetékající a odporná. Ta představa se mu zamlouvala; bylo v tom něco perverzního přemístit toho hlupáka Hechta ze spartánsky cudného Carne do pařížského bordelu devatenáctého století… Fielding se rozhovořil, poněkud povzneseně s žoviálním nadhledem, který, jak věděl, vyvede Hechta z míry.

„Podívám-li se nazpět na těch svých třicet let v Carne, uvědomuji si, že jsem vlastně nedosáhl nic víc než třeba obyčejný čistič ulic.“ Všechny oči se teď na něho upíraly. „Zvykl jsem si považovat člověka, který čistí ulice, za méně hodnotného než jsem já. Avšak nyní o tom začínám pochybovat. Je-li někde špína, on ji odstraní a změní tím stav světa k lepšímu. Ale co já – čeho jsem dosáhl já? Upevňoval jsem pozici vládnoucí třídy, která se neopírá ani o talent, ani o kulturu, ani o inteligenci. Udržoval jsem o jednu generaci déle při životě dobu, která je vlastně mrtvá.“

Charles Hecht, který nikdy nezvládl umění Fieldingovy řeči prostě neposlouchat, seděl celý zrudlý na opačném konci stolu a stěží zadržoval vztek.

„Copak je ničemu nenaučíme, Fieldingu? Vždyť máme úspěch – podívejte se na naše stipendisty.“

„Za celý život jsem žádného hocha nic nenaučil, Charlesi. Obyčejně to byli oni, kdo nebyl dost chytrý, někdy jsem to byl já sám. U většiny chlapců, jak víš, schopnosti umírají s pubertou. U mála z nich však přežívají, a jakmile to zjistíme, postaráme se v Carne o to, abychom je zabili. A jestliže se nám to nepodaří, pak dostane chlapec stipendium… Mějte se mnou strpení, Shane, je to můj poslední semestr.“

„Poslední nebo neposlední, sám nevěříte tomu, co říkáte, Fieldingu,“ ozval se Hecht zlostně.

„Taková je tradice Carne. Ten úspěch, jak vy tomu říkáte, je vlastně krach. Několik chlapců, kteří se nenaučili tomu, co jim Carne vtlouká do hlavy. Ignorovali kult prostřednosti. Pro ty už nemůžeme udělat nic. Ale ten zbytek, ztracení novicové a zaslepení vojáčci, ti vidí, že pravda o Carne je naškrábaná na kdejaké zdi, a nenávidí nás.“

Hecht se zasmál poněkud nuceně.

„Proč se jich tedy tolik vrací, když nás nenávidí? Proč na nás vzpomínají a navštěvují nás?“

„Protože my jsme pro ně ty čmáranice na zdi, milý Charlesi! Jediné, co z Carne nikdy nezapomenou. Vracejí se, aby nás četli, copak to nevidíte? My jsme jim odkryli to veliké životní tajemství, že stárneme, aniž bychom moudřeli. Uvědomte si, že když člověk dospěje, nic se nestane: žádné osvícení, žádný pocit, že člověk právě dozrál.“

Fielding zaklonil hlavu a upřeně se zadíval na těžkopádný viktoriánský ornament na stropě a na špinavou svatozář kolem světelné růžice.

„Jen my jsme zestárli. Děláme stejné žerty, máme v hlavě stejné nápady a přejeme si stále stejné věci. Rok míjí za rokem, Hechte, ale my jsme stále tíž lidé, nezmoudřeli jsme, ani jsme se nestali lepšími, za posledních padesát let nenapadlo nikoho z nás nic originálního. Oni poznali, jaký je to všechno podvod – Carne a my také: naše akademické úbory, naše věčně stejné školské anekdoty, naše fráze, že jim předáme svou moudrost. Proto se vracejí každý rok a unikají ze svých roztříštěných životů. Okouzleně na nás zírají, jako děti na hrob, ze kterého chtějí vyčíst tajemství života a smrti. Tomu jsme je naučili.“

Hecht se chvíli na Fieldinga mlčky díval.

„Víno, Hechte?“ zeptal se Fielding stejným rétorickým tónem, ale Hecht nereagoval, jen se na něho stále upřeně díval.

„Bylo-li to míněno jako žert…,“ začal, a jeho žena se zadostiučiněním zkonstatovala, že se už téměř neovládá.

„Přál bych si, abych to věděl, Charlesi,“ odpověděl Fielding s okázalou upřímností. „Skutečně bych si to přál. Měl jsem za to, že je moudré smísit komično s tragikou. Teď bych si přál, abych je dovedl oddělit.“ Pomyslel si, že je to dobře řečeno.

Káva se podávala v salóně. Fielding se pustil do společenských klípků, ale Hecht seděl jako zařezaný. Fielding už začínal litovat, že ho nenechal vykouřit dýmku. Přivolal si nazpět představu Hechtových v Paříži a to mu spravilo náladu. Dnes večer se držel docela dobře. V některých chvílích přesvědčil dokonce sám sebe.

Když si Shane brala kabát, stáli oba muži spolu v hale, ale ani jeden z nich nepromluvil. Shane se vrátila, měla přes mohutná bílá ramena přehozenou hranostajovou štolu, na které už hlodal zub času. Naklonila hlavu doprava, usmála se a podala Fieldingovi ruku tak, že její prsty směřovaly dolů.

„Terenci, drahoušku,“ švitořila, zatímco jí Fielding líbal polštářkovitou ruku, „bylo to od vás velmi laskavé. A ještě k tomu v posledním semestru. Musíte s námi povečeřet než odtud odejdete. Je to opravdu smutné. Zbývá nás už tak málo.“ Ještě jednou se usmála, přivřela oči, aby naznačila dojetí, a pak vyšla za svým mužem na ulici.

Nepřestalo mrznout a ve vzduchu bylo cítit sníh. Fielding za nimi zavřel dveře, pečlivě je zastrčil – možná o zlomek vteřiny rychleji, než zdvořilost dovolovala, a vrátil se zpátky do jídelny. Hechtova sklenka s portským zůstala zpoloviny plná. Fielding ji vzal a opatrně přelil obsah zpátky do karafy. Doufal jenom, že Hechtovi úplně nezkazil náladu; neměl rád pocit, že ho lidé nesnášejí. Sfoukl černé svíčky a zamáčkl knot. Pak rozsvítil, vzal z bufetu zápisník a zalistoval v něm. Našel seznam hostů, kteří měli přijít ještě do konce semestru na večeři. U jména Hecht udělal plnicím perem znamínko. Ty už měl za sebou. Na středu byli v seznamu Rodovi. On snad za něco stál, ale ona, to bylo utrpení… Obyčejně nemíval s manželskými páry takové zkušenosti. Ženy byly zpravidla mnohem sympatičtější.

Otevřel příborník a vytáhl láhev koňaku a sklenku. Vzal obojí do jedné ruky a vlekl se namáhavě do salónu, opíraje se při chůzi druhou rukou o stěnu. Bože! Najednou se cítil starý; bolest v prsou se táhla jako tenká čára, a ty olověné nohy. Jaká únava být obklopen lidmi – člověk je vlastně pořád na jevišti. Nebyl rád sám, ale lidé ho nudili. Být sám je stejný pocit, jako být unaven a marně čekat na spánek. Jeden německý básník to řekl. Najednou zacitoval: „Ty můžeš spát, já musím tančit.“ Tak nějak to bylo.

Takový jsem já, přemýšlel Fielding. A takové je i Carne; starý satyr tančící podle hudby. Hudba se zrychluje, těla stárnou, ale tančit se musí dál – v kulisách čekají mladí. Bylo zábavné tančit ty staré tance novému světu. Nalil si ještě koňak. Byl vlastně docela rád, že odchází, i když bude muset možná učit někde jinde. Ale Carne je svým způsobem krásné. Opatské náměstí na jaře… útlé siluety chlapců čekajících na bohoslužebný rituál a podobající se černým plameňákům, děti, které přicházejí a odcházejí jako roční doby, a starý muž, který mezi nimi umírá. Zatoužil, aby uměl malovat; namaloval by Carne na podzim, celé hnědé a zlaté… Jaká škoda, rozvíjel Fielding své myšlenky, že duch tak citlivý ke kráse, nemá dostatek talentu k jejímu zhmotnění.

Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na dvanáct. Pomalu čas jít… tančit, spát ne.

KAPITOLA 2

ČTVRTEČNÍ POCIT

Byl čtvrtek večer a Křesťanský hlas ležel připraven pro tiskárnu. Nebyl to žádný zvlášť významný okamžik na Fleet Streetu. Pihovatý chlapec z expedice, který odnášel stohy popsaného papíru tiskaři, projevoval jen tolik zdvořilosti, kolik bylo nezbytně zapotřebí k tomu, aby nezaplašil vidinu vánočního spropitného. Ale i v tomto ohledu už ho poučila zkušenost, že od světských listů Unipressu kápne víc dobročinnosti vyjádřené materiálně než z Křesťanského hlasu; dobročinnost novinářů je přímo úměrná počtu odběratelů. Slečna Brimleyová, šéfredaktorka týdeníku, si pohodlně upravila nafukovací polštářek pod zadečkem a zapálila si cigaretu. Její sekretářka a zároveň pomocná redaktorka – neboť jeden pracovní úvazek v sobě zahrnoval obě funkce – zívla, hodila do kabelky krabičku aspirinu, prohrábla hřebenem vlasy plné lupů a popřála slečně Brimleyové dobrou noc, zanechávajíc za sebou jako obvykle vůni parfémovaného pudru a prázdný obal od papírových kapesníků. Slečna Brimleyová naslouchala s uspokojením ťukání vysokých podpatků, které se vzdalovaly chodbou.

Byla ráda, že je konečně sama, a vychutnávala klid po bouři. Nepřestávala se divit sama sobě, proč má každý čtvrtek stejnou trému, když vchází do mamutí budovy Unipressu a je trochu směšně postrkována z jedněch pohyblivých schodů na druhé jako ušpiněný balík na luxusním parníku. Nebesa vědí, že redigovala Hlas už čtrnáct let a podle tvrzení mnoha lidí patřil k nejlepším novinám, jaké se kdy v Unipressu tiskly.

Ale i přes to ji čtvrteční tísnivý pocit nikdy neopustil a nenechal ji spát; strach, že jednoho dne, možná už dnes, nebude hotová, až přijde chlapec z expedice. Často se ptala sama sebe, co by se potom asi stalo. Občas zaslechla řeči o něčím fiasku, o úvodnících, které se nelíbily, a o výpovědích, které následovaly. Zůstávalo pro ni záhadou, proč vlastně Hlas ještě nepřestali vydávat, redakční místnost v sedmém patře stála hrůzu peněz a zisk asi sotva stačil na svorky do sešívačky.

Hlas spolu s Nonkomformistickým deníkem a Umírněnými listy založil na přelomu století starý lord Landsbury. Ale Listy i Deník už vzaly dávno za své, a není to tak dlouho, co se syn starého Landsburyho ráno probudil a zjistil, že celý jeho podnik se všemi muži a ženami, každý kousek nábytku, ba i inkoust, svorky a násadky patří Unipressu, který je odkoupil za zlato ze svých tajných rezerv. Od té doby utekly už tři roky a ona každý den čekala výpověď. Ale nedočkala se. A protože byla moudrá žena, pokračovala ve své práci stejně vzorně jako dříve a přestala si s tím lámat hlavu.

A byla šťastná. Útočit na Hlas totiž nebylo nic těžkého. Každý týden se v něm předkládaly důkazy o zásahu božské prozřetelnosti do světských věcí, neodbornými slovy se interpretovaly kapitolky z rané historie židovstva a pod smyšleným jménem se udílely mateřské rady každému, kdo o to písemně požádal. Hlas si nedělal starosti s nějakými padesáti milióny obyvatel, kteří o něm v životě neslyšeli. Četlo ho pár rodin a než by napadal ostatní, kteří nepatřili k jeho čtenářům, raději se tím více zaměřil na ty, kteří ho četli. Dostávali tedy přátelské, optimisticky laděné a poučné informace. Jestliže v Indii umíral milión dětí na mor, bylo víc než jisté, že týdeník přinese na první stránce zevrubnou zprávu o zázračné záchraně metodistické rodiny z hořícího domu v Kentu. Hlas neměl rubriku, která by vám poradila, jak odstranit počínající vrásky kolem očí nebo jak udržel postavu věčně štíhlou; jestliže jste už byli jednou staří, nestrašil vás vlastním věčným mládím. Šlo obvykle o lidi středního věku a ze střední vrstvy, ve které se doporučovala zdrženlivost dívkám a křesťanská láska všem. Konzervativní zvyky byly jednou ze základních vlastností rodin, které si předplatily Hlas v roce 1903 a vydržely to až do roku 1960.

Slečna Brimleyová však nebyla věrným obrazem svých novin. Válečná vichřice a rozmar tajné služby ji zahnaly do společnosti mladšího lorda Landsburyho; celých šest let intenzívně a tiše spolupracovali v bezejmenné budově v Knightsbridge. Mír z nich udělal nezaměstnané, ale Landsbury měl právě tak dobré nápady, jako dobré srdce, a nabídl slečně Brimleyové zaměstnání. Ve válečných letech Hlas nevycházel, a po válce, jak se zdálo, nikdo neměl chuť, aby jeho vydávání obnovil. Slečna Brimleyová se ze začátku trochu styděla, že probouzí k životu noviny, které v žádném ohledu nevyjadřovaly její vlastní vlažnou víru v boha, ale zanedlouho, jak započaly přicházet dojemné dopisy a jak stoupal počet odběratelů, objevila v sobě nadšení pro svou práci – i pro své čtenáře – a její dřívější nepříjemné pocity se rozplynuly. Hlas – to byl pro ni celý život a jeho čtenáři se stali její jedinou starostí. Snažila se ze všech sil najít odpověď na jejich otázky, někdy podivné a jindy znepokojivé. Když nemohla poradit, sama, žádala o radu jiné a časem se z ní stala, pod snůškou nejrůznějších pseudonymů, ne-li zrovna filosofka, tedy zcela určitě jejich průvodkyně, přítelkyně a univerzální teta.

Slečna Brimleyová uhasila cigaretu, pečlivě uklidila sponky, svorky, nůžky a lepidlo do pravé horní přihrádky svého psacího stolu a z oddílu pro došlé dopisy vzala do ruky odpolední poštu. Jako vždy ve čtvrtek, ležela stále ještě nedotčena. Bylo tam několik dopisů adresovaných tetě Barbaře, pod tímto jménem radil Hlas už od založení svým čtenářům v jejich problémech soukromě i ve své rubrice. Ty dopisy mohly počkat do zítřka. Slečna Brimleyová měla docela ráda „problémovou poštu“, ale ke čtení se vždy doslala až v pátek ráno. Otevřela malou registraturu, kterou měla při ruce, a shrnula dopisy do pořadače v předním díle zásuvky. Jeden z nich dopadl adresou dolů a ona si překvapeně všimla, že zadní strana obálky je ozdobena znakem s elegantním modrým delfínem. Vytáhla dopis ze zásuvky, otáčela jím sem a tam a zvědavě si jej prohlížela. Papír byl světle šedý s jemným proužkem. Viditelně drahý – možná i ruční. Pod delfínem byla napůl srolovaná listina, na kterou se právě tak vešla slova: Regem defendere diem videre. Známka nesla razítko Carne, Dorset. To je přece erb školy! Ale proč jen jí Carne bylo povědomé? Slečna Brimleyová měla skvělou paměť a byla na to patřičně pyšná, teď se nemohla smířit s tím, že ji paměť nechala na holičkách. Nakonec byla nucena otevřít svým světlým dřevěným perořízkem obálku, vytáhla dopis a četla:

Milá teto Barbaro,

ani nevím, jste-li skutečná osoba, ale to nevadí, protože vždycky každému dobře a ochotně poradíte. Poslala jsem vám v červnu před rokem ten recept na piškotovou buchtu. Nejsem bláznivá a vím, že mě můj muž chce zabít. Prosím Vás, mohla bych za Vámi přijít, až se Vám to bude hodit? Vím určitě, že mi nevěříte, ale pak pochopíte, že jsem úplně normální. Prosím Vás, mohlo by to být co nejdříve, tolik se bojím dlouhých nocí. Nevím, na koho bych se jinak měla obrátit. Kdybych zašla do kostela za panem Cardewem, určitě by mi nevěřil, a tatínek je zase příliš rozumářský. To už bych mezitím mohla být taky mrtvá. Něco s ním není v pořádku. Někdy v noci, když si myslí, že spím, leží a hledí do tmy. Vím, že je to špatné myslet si takové hrozné věci a žít se strachem v srdci, ale nemohu si pomoci.

Doufám, že takových dopisů nedostáváte mnoho.

Srdečně Vaše

Stella Rodová,

rozená Glastonová

Chvíli seděla nehybně u svého psacího stolu, oči upřené na adresu natištěnou elegantním modrým písmem v záhlaví listu: North Fields, Carnská škola, Dorset.

V tom okamžiku naprostého ochromení a bezmoci jí v hlavě zněla jediná věta: Stupeň inteligence je závislý na původu a vychování. To bylo oblíbeným rčením Johna Landsburyho. Vždycky říkával: „Na demokracii si nepotrpíme. Před inteligencí bez patřičného původu zavíráme dveře.“ A ona vždy stejně odpovídala: „Ano, Johne, ale i ty nejlepší rodiny musely někde začít.“

Ale Stella Rodová měla patřičný původ. Až teď se jí to všechno vybavilo. Vždyť to byla Glastonova dcera. Děvče, které vyhrálo letní soutěž a jehož svatba udělala Hlasu první stránku. Dcera Samuela Glastona z Branxomu. V kartotéce slečny Brimleyové se nalézala kartička s jejím jménem. Náhle vstala a s dopisem v ruce zamířila k nezastřenému oknu. Pod oknem byla připevněna zahrádka z bílých kovových mřížek: na květiny. Divné, proletělo jí hlavou, že se tam květinám nikdy nedařilo. Dívala se dolů do ulice a její útlá, drobná postava nakloněná trochu dopředu byla orámovaná světélkující mlhou, která ubírala zlaté světlo lampám v londýnských ulicích. Jen stěží rozlišovala bledé a nevýrazné světlo pouličních svítilen.

Najednou zatoužila po čerstvém vzduchu a impulsívním pohybem, neobvyklým pro její klidnou povahu, rozrazila okno dokořán.

S lezavým chladem vtrhla dovnitř vlna rámusu a za ní se vplížila mlha. Hluk pouličního provozu k ní doléhal v pravidelném rytmu, že to vypadalo, jako by někde blízko pracoval obrovský stroj. Za tímto jednolitým zvukem bylo slyšet volání kamelotů. Jejich naříkavé vyvolávání připomínalo křik racků před blížící se bouří.

Zítra nebo pozítří může být Stella Rodová, rozená Glastonová, mrtvá a stejní kameloti to budou vykřikovat dole na ulici. Ale je-li to pravda, chystá-li se ten muž Stellu zabít, pak ona, Ailsa Brimleyová, musí udělat všechno, aby tomu zabránila. A navíc – Stella Glastonová měla daleko větší nárok na její pomoc než kdokoliv jiný. Její otec a už i její dědeček si předpláceli Hlas, a když se Stella před pěti lety vdávala, věnovala slečna Brimleyová té události několik řádků na první straně. Glastonovi jí posílali každým rokem vánoční pozdrav. Jejich rodina patřila k jedněm z prvních předplatitelů…

U okna bylo zima, ale ona neodcházela, uchvácená pohledem na svět zpola ztracených stínů, jež vzájemně splývaly a míjely se mezi mdle blikajícími pouličními lampami. Začala si onoho muže představovat jako útočný a naléhavý stín s temnými prázdnými důlky místo očí, které věštily vraždu. A najednou dostala strach a zatoužila, aby jí někdo pomohl.

Ale policie ne. Kdyby Stella Rodová chtěla do případu zatáhnout policii, byla by to udělala. Proč to vlastně neudělala? Z lásky? Ze strachu, že ji budou považovat za blázna? Nebo proto, že instinkt není ještě důkaz? Policie chce důkazy. Ale důkazem vraždy je smrt. Mají čekat na smrt?

Kdo by jen mohl pomoci? Ihned jí napadl Landsbury, ale ten farmařil v Rhodesii. Fielding a Jabedee byli mrtví, Steed-Asprey nezvěstný. Smiley – kde by ten mohl být? George Smiley – ten podivín, nejchytřejší ze všech. Ovšem, teď si vzpomněla. Po tom neuvěřitelném sňatku se vrátil zpátky do Oxfordu ke svým výzkumům. Ale nezůstal tam. Manželství se rozbilo… Kam se potom poděl?

Vrátila se ke svému psacímu stolu a vzala do ruky telefonní seznam s písmeny S-Z. O deset minut později seděla v taxíku, který mířil na Sloanské náměstí.

V ruce držela složku s údaji o Stelle Rodové a dopisy, které si vyměnily kvůli letní soutěži. Dojížděli už téměř k Picadilly, když si vzpomněla, že nezavřela v kanceláři okno. Nedělala si z toho však těžkou hlavu.

„Někdo je zatížen na perská koťata a na golf. A já zase na Hlas a na jeho čtenáře. Vím, že si myslíš něco o směšné staré panně, Georgi, ale mně to nevadí. Nechtěla jsem jít na policii, dokud sama nezkusím, co se dá.“

„A to mám být já?“

„Ano.“

Seděla v pracovně Smileyova domu v Bywater Street; místnost osvětlovalo jen jedno rafinované svítidlo. Byla to černá lampa pavoukovitého tvaru a ostré světlo, které se z ní linulo, dopadalo na listy papíru popsané drobným rukopisem a poházené po desce psacího stolu.

„Jak vidím, zpravodajství jsi už nechal.“

„Nechal.“ Přikývl důrazně svou kulatou hlavou, jako by se chtěl znova ubezpečit, že má tu nepříjemnou záležitost opravdu za sebou, a namíchal slečně Brimleyové whisky se sodovkou.

„Nějaký čas jsem tam ještě pracoval po… Oxfordu. Ale v míru vypadá všechno jinak, vždyť víš.“

„To si dovedu představit. Je víc času na to, aby si lidé vzájemně otravovali život.“

Smiley neřekl nic, jen si zapálil cigaretu a usadil se proti ní. „A taky se to tam vystřídalo. Fielding, Steed a Jabedee, všichni jsou už ti tam,“ pokračovala, zatímco hledala dopis Stelly Rodové ve své objemné kabele. „Tady je ten dopis, Georgi.“

Držel dopis těsně u lampy a jeho kulatá tvář měla při čtení výraz až komické soustředěnosti. Slečna Brimleyová se na něho dívala a uvažovala, jaký dojem asi dělá na lidi, kteří ho dobře neznají. Považovala ho za nejnenápadnějšího muže, s jakým se kdy setkala. Byl malý, podsaditý, na nose měl brýle s masivní obrubou a se svými prořídlými vlasy vypadal na první pohled jako nepříliš úspěšný starý mládenec, který tráví život v zaprášené kanceláři. Jeho nezpůsobilost k praktickým věcem se odrážela i na jeho oblecích; byly drahé, ale neseděly mu, protože se nedovedl vzepřít krejčímu, který ho nestydatě okrádal.

Odložil dopis na malý vykládaný stolek vedle sebe a nechápavě se na ni zahleděl.

„A ten druhý dopis, co ti poslala, Brimko. Kde ten je?“ Podala mu desky. Otevřel je a za okamžik začal nahlas číst druhý dopis Stelly Rodové.

Milá teto Barbaro,

ráda bych přispěla tímto svým receptem do vaší soutěže Kuchyňského koutku.

Připravujte základní těsto na koláče a pečivo jednou měsíčně. Utřete stejné množství cukru a tuku a počítejte na každých patnáct deka směsi jedno vejce. Na bábovky a koláče přidejte tolik mouky, kolik odpovídá váze směsi.

Základ Vám vydrží celý měsíc.

Přikládám frankovanou obálku s adresou.

S upřímným pozdravem

Stella Rodová, roz. Glastonová.

P. S. Rezivění drátu se dá předejít tím, že ho ponoříte do nádoby s mydlinami.

Přijímají se dva nápady? V případě, že ano, toto je můj druhý.

„Tu soutěž vyhrála,“ poznamenala slečna Brimleyová, „ale o to vůbec nejde. Tohle jsem ti chtěla říct, Georgi. Je rozená Glastonová a Glastonovi čtou Hlas od té doby, co začal vycházet. Stellin dědeček byl Rufus Glaston, keramický magnát z Lancashiru, on a otec Johna Landsburyho stavěli kostelíky a modlitebny skoro v každé vesničce v Midlandsu. Když Rufus zemřel, vyšlo zvláštní vydání Hlasu a nekrolog napsal sám starý Landsbury. Samuel Glaston převzal otcův podnik, ale kvůli zdraví se musel přestěhovat. Jako vdovec se usadil s jedinou dcerou Stellou blízko Bournemounthu. Ona je poslední z celé rodiny. A podle mého všichni z nich, Stellu nevyjímaje, stáli vždycky oběma nohama na zemi, tak pevně, jak by si člověk jenom mohl přát. Nezdá se mi, že by někdo z jejich rodiny mohl trpět stihomamem.“

Smiley na ni ohromeně hleděl.

„Milá Brimko, mně to ještě ani nestačilo dojít. Odkud to probůh všechno máš?“

Slečna Brimleyová se omluvně usmála.

„S Glastonovými je to jednoduché – patří skoro k inventáři našeho týdeníku. Každý rok dostáváme pohlednici k vánocům a k výročí založení Hlasu bonboniéru. Máme, jak já tomu říkám, kádr stálých předplatitelů, a to je asi na pět set rodin. Předpláceli si Hlas od samého začátku a předplácejí si ho dodnes. A ti nám píší, Georgi, když jim něco dělá starosti, když se někdo vdává, stěhuje, když jde do penze či onemocní, je mu smutno, nebo se pohádá a tak. Ne nějak často, to zas ne, ale přece.“

„Jak to, že si je všecky nepopleteš?“

„Založila jsem si kartotéku. Víš, vždycky jim odepisuju, jenom teď…“

„Co teď?“

Slečna Brimleyová se na něho ustarané a nešťastně zahleděla. „To je poprvé, co mi někdo píše, protože má strach.“

„A co bych podle tebe měl dělat já?“

„Napadlo mne zatím jenom jedno. Jak si matně vzpomínám, měl Adrian Fielding bratra a ten v Carne učil…“

„Dělá tam ředitele školní koleje, není-li ještě v penzi.“

„Není, až příští semestr, bylo to před několika týdny v Timesech na první stránce, v té malé rubrice, kde Carne vždycky tiskne. Psalo se tam: Škola v Carne zahajuje dneškem letní semestr. Profesor T. R. Fielding odchází koncem tohoto semestru do penze po patnáctiletém působení na místě pedagogického vedoucího školních kolejí.“

Smiley se rozesmál.

„Brimko, ta tvoje paměť je fantastická!“

„To jenom, že jsme mluvili o tom Fieldingovi… V každém případě myslím, že bys mu měl zavolat. Určitě se s ním znáš.“

„Trochu ho znám. To jest, jednou jsem se s ním sešel v Magdalénské koleji na profesorské večeři. Ale…“ Smiley maličko zčervenal.

„Ale co, Georgi?“

„No, víš, není to zdaleka to, co býval jeho bratr.“

„Jak by taky mohl být?“ opáčila slečna Brimleyová poněkud špičatě. „Ale může ti o Stelle Rodové leccos říct. A o jejím muži taky.“

„Nevím, jestli je vhodné telefonovat. Asi by to chtělo, abych se tam rozjel. Ale proč nezavoláš Stelle Rodové sama?“

„Dnes večer to přece nejde. Vždyť tam bude její muž. Myslela jsem si, že jí ještě teď pošlu dopis, aby za mnou přijela, jak se jí to bude hodit. Ale,“ pokračovala slečna Brimleyová pohupujíc zlehka a netrpělivě nohou, „já bych chtěla udělat něco teď hned, Georgi.“

Smiley přikývl a sáhl po telefonu. Vytočil informace a požádal o číslo Terence Fieldinga. Po dlouhém čekání mu řekli, aby zavolal ústřednu carnské školy, ze které ho pak přepojí na požadované číslo. Slečna Brimleyová se na něho dívala a přála si, aby o něm věděla něco víc. Aby věděla, zda plachost jen předstírá, a nakolik je skutečně zranitelný.

„Je z nás nejlepší,“ říkal o něm Adrian. „Nejsilnější a nejlepší.“

Ale válka vnutila sílu tolika lidem a naučila je spoustě hrozných věcí, které po jejím skončení odkládali se záchvěvem zděšení.

Telefon zazvonil. Slyšela, jak v ústředně vytáčejí požadované číslo, a najednou pocítila strach. Poprvé v životě se bála, že se zesměšní, že se zaplete do nevěrohodných výmluv před hrubými a podezřívavými lidmi.

„Pana Terence Fieldinga, prosím…“ Čekání.

„Fielding? Dobrý večer. Tady George Smiley. Znával jsem za války dobře vašeho bratra. A my jsme se vlastně také už setkali… Ano, ano, máte pravdu, bylo to v Magdalénské koleji, v létě, asi tak před dvěma roky, že? Jedná se o následující věc, rád bych vás navštívil, je-li to možné, v jedné soukromé záležitosti… O tom se po telefonu nedá dost dobře hovořit.

Moje známá dostala od manželky jednoho profesora v Carne dopis, který ji velmi znepokojil… Tedy, já… Rodová, Stella Rodová, její manžel…“

Najednou jako by ztuhl a slečna Brimleyová, která z něho nespouštěla oči, pozorovala s rostoucím zděšením, jak se jeho kulatá tvář křiví výrazem plným bolesti a znechucení. Nebyla schopna poslouchat, co vlastně říká. Vnímala jenom hrozivou proměnu jeho tváře a bílé klouby na ruce, která svírala sluchátko. Teď se na ni díval a něco jí říkal. „Bylo příliš pozdě. Stella Rodová byla mrtva. Někdo ji zavraždil ve středu v noci. Byli na večeři u Fieldinga právě ten večer, kdy se to stalo.“

KAPITOLA 3

NOC, KDY SE STALA VRAŽDA

Vlak v sedm nula pět z Waterloo do Yeovilu není z nejoblíbenějších, ačkoliv se tam dá výborně posnídat.

Smiley si snadno našel prázdné kupé v jedničce. Byl protivně studený den a černá obloha slibovala spousty sněhu. Celý se zachumlal do širokého svrchníku, který nezapřel kontinentální původ, a v ruce, na které měl stále ještě rukavici, svíral několikery noviny. Potrpěl si na přesnost a nerad chodil na poslední chvíli, proto přijel na nádraží už půl hodiny před odjezdem vlaku. Byl stále ještě unavený po šoku z minulé noci, seděli potom bůhví jak dlouho s Ailsou Brimleyovou a povídali, neměl nejmenší chuť do čtení. Díval se tedy okýnkem, nádraží bylo téměř prázdné, o najednou ke svému velkému překvapení uviděl slečnu Brimleyovou, jak jde po nástupišti s taškou v ruce a nahlíží do vagónů. Stáhl okýnko a zavolal na ni.

„Nazdar, Brimko, co tu děláš v tak nemožnou hodinu? Vždyť máš být v posteli.“

Usadila se naproti němu, otevřela tašku a podávala mu postupně obložené chleby, termosku a čokoládu.

„Nevěděla jsem, je-li tu jídelní vůz,“ vysvětlovala, „a kromě toho jsem tě přišla vyprovodit. Je to od tebe hezké, Georgi, a já bych hrozně ráda s tebou, ale v Unipressu by se zbláznili, kdybych jela. Ti si člověka všimnou, jenom když tam není.“

„Četlas noviny?“ zeptal se.

„Jen jsem je prolítla, cestou sem. Podle nich to vypadá tak, že to neudělal on, ale nějaký cvok…“

„Vím, Brimko, Fielding říkal vlastně totéž.“ Na okamžik nastalo trapné ticho.

„Georgi, nejsem já vlastně husa, když tě tam nechávám jet? Včera v noci jsem si byla jistá, ale teď už začínám pochybovat…“

„Když jsi odešla, zavolal jsem Benovi Sparrowovi ze zvláštního oddělení. Pamatuješ se přece na něho? Za války s vámi pracoval. A řekl jsem mu celou tu historii.“

„Georgi! Ve tři ráno?“

„Ano. Slíbil, že zavolá policejnímu komisaři do Carne a poví mu o tom dopisu i o tom, že tam přijedu. Ben si myslí, že ten případ bude asi vyšetřovat nějaký detektiv Rigby. Znají se s Benem z kriminalistické školy.“ Na okamžik se na ni laskavě zadíval. „Kromě toho, jsem pánem svého času, Brimko. A změna je příjemná věc.“

„Nevím, jak ti poděkovat, Georgi, jsi opravdu hodný,“ řekla slečna Brimleyová důvěřivě. Zvedla se k odchodu a Smiley dodal:

„Kdybys něco potřebovala, Brimko, a nemohla mě sehnat, v Mitchamu bydlí jeden můj známý, je to policejní inspektor v penzi a jmenuje se Mendel. Najdeš ho v telefonním seznamu. Když mu zavoláš a řekneš, že tě posílám, pomůže ti. Já mám objednaný pokoj v hotelu Sawleyský erb.“

Když osaměl, pustil se trochu nešťastně do prohlížení bohaté kolekce jídla a pití, o kterou se postarala slečna Brimleyová. Slíbil totiž sám sobě, že si dopřeje přepych posnídat v jídelním voze. Vždyť si může chlebíčky a kávu nechat na později; třeba k obědu. A teď si dá královskou snídani.

V jídelním voze začal číst napřed ty noviny, kleré přinášely poměrně seriózní zprávu o smrti Stelly Rodové. Vysvítalo z nich, že ve středu večer pan a paní Rodovi večeřeli v domě pana Terence Fieldinga, ředitele školních kolejí v Carne. Z domu pana Fieldinga odešli oba manželé společně asi deset minut před jedenáctou a vydali se pěšky ke svému domku, který stojí o samotě na začátku proslulých sportovních hřišť, asi půl míle od Carne. Když došli domů, vzpomněl si pan Rode, že nechal v domě pana Fieldinga žákovské kompozice, které musí být bezpodmínečně ještě téže noci opraveny. (V tomto okamžiku si Smiley uvědomil, že nemá sebou smokink a Fielding ho jistě také pozve na večeři.) Rode se rozhodl, že se vrátí k Fieldingovi pro kompozice a odešel asi pět minut po jedenácté. Paní Rodová si zřejmě udělala šálek čaje a čekala v pokoji na svého muže.

Z obývacího pokoje vedly dveře do skleníku. A tam také našel Rode svou ženu, když se vrátil domů. Všude byly stopy po zápase a z mrtvého těla zmizelo několik levných šperků. Ve skleníku to vypadalo hrozně. Naštěstí napadl ve středu odpoledne sníh, takže ve čtvrtek časně ráno mohli detektivové z Dorchestru pátrat po šlépějích a jiných možných stopách. Pan Rode utrpěl těžký otřes a nachází se v ošetření ústřední nemocnice v Dorchestru. Policie by ráda vyslechla ženu z blízké vesničky Pylle, které pro její podivínské samotářství přezdívají Bláznivá Janie. Paní Rodová, dobře známá v celém Carne neúnavnou dobročinností, se jí ujala a pečovala o ni, avšak po oné noci, kdy se stala vražda, Bláznivá Janie zmizela beze stopy. Podle názoru, kterého se zatím přidržuje policie, zahlédl vrah paní Rodovou oknem obývacího pokoje (záclony nebyly staženy), a ona ho vpustila předními dveřmi v domnění, že je to její muž, který se vrací z Fieldingova domu. Soudní lékař kriminalistického oddělení byl požádán, aby provedl pitvu.

Ostatní noviny nebyly zdaleka tak rezervované: „Bestiální vražda znesvětila všemi uctívané sportovní hřiště v Carne,“ zněl začátek jednoho článku, zatímco druhý oznamoval: „Učitel přírodopisu našel ve skleníku zbroceném krví svou zavražděnou manželku.“ Třetí vykřikoval palcovým titulkem: „Šílená žena hledána v souvislosti s vraždou v Carne.“ Smiley zhnuseně zmuchlal všechny výtisky novin kromě Guardianu a Timesů a hodil je do sítě na zavazadla.

V Ylovilu přesedl na lokálku do Sturminsteru, Okefordu a Carne. Když vlak konečně zastavil na nádraží v Carne, bylo málo po jedenácté.

Hned z nádraží zavolal do hotelu a poslal zavazadla napřed taxíkem. V Sawleyském erbu bývalo plno jen o slavnosti a na den svatého Ondřeje. Větší část roku však zel hotel prázdnotou. Stál na špatně ošetřovaném trávníku uprostřed cesty mezi nádražím a opatstvím v Carne, svou břidlicovou střechou v nafialovělé barvě lehkého smutku připomínal upjatou dámu z viktoriánských časů.

Všechno bylo ještě pod sněhem, ale den byl příjemný a suchý, a tak se Smiley rozhodl, že se zastaví ve městě a domluví si schůzku s inspektorem, který byl pověřen vyšetřováním vraždy. Nechal za sebou nádraží s viktoriánsky strohými liniemi a dal se alejí holých stromů vedoucí k vysoké klášterní věži, která temně a plasticky vystupovala z bezbarvé zimní oblohy. Přešel přes Opatský dvůr, idylické a krásné náměstí lemované zasněženými starými domy, zatímco z bílé sněhové pokrývky na trávnících se už sem tam prodíralo stéblo trávy. Když procházel kolem západního portálu opatství, vysoko nad ním odbily hodiny a dva miniaturní rytíři na koních vyjeli z malého hrádku a pomalu tasili malé meče, zdravíce se navzájem. Pak jako by řízeny stejným mechanismem věžních hodin, se začaly otvírat dveře domů na náměstí a z nich vybíhali hoši v černých pláštích a mířili přes bílý sníh k opatství. Jeden z nich se octl tak blízko, že se talárem dotkl Smileyova rukávu.

Smiley na něho zavolal:

„Co se děje?“

„Poledne,“ vykřikl chlapec a byl ten tam.

Smiley minul hlavní bránu školy a ocitl se znenadání uprostřed té části města, která představovala jeho moc a připomínala temný přízračný sen z kamene, zapomenutý minulým stoletím a držící pohromadě jen malebným chaosem gotických komínů a oken. Byla tu radnice a hned v jejím sousedství, na žerdi vlajku se sv. Jiřím, se tyčila budova policejní stanice v Carne, vystavěná před dávnými lety tak, aby odolávala útokům lučištníků a bořících beranů.

Ohlásil se u služby a požádal, aby ho uvedli k inspektorovi, který vyšetřuje smrt Stelly Rodové. Seržant, postarší muž s nevyzpytatelnou tváří, zvedal telefon s takovými okolky, jako by se právě chystal provést velmi pracný kouzelnický trik. Smiley byl proto skutečně překvapen, když mu bylo řečeno, že inspektor Rigby ho velmi rád ihned uvidí. Za několik okamžiků stál Smiley před inspektorem.

Inspektor byl muž malé postavy, podsaditý. Vypadal jako Kelt z cornwallských cínových dolů nebo jako horník z Walesu. Krátce sestřižené šedé vlasy tvořily uprostřed čela špičku, která připomínala čepičku, v jaké se obvykle malují ďáblové. Měl mohutné svalnaté ruce a tělo jako zápasník, ale mluvil rozvláčně a v jeho tichém hlase bylo občas slyšet dorsetský dialekt. Smiley u něho ihned postřehl vlastnost vzácnou u malých mužů: upřímnost. Ačkoliv měl tmavé, živé oči a obratné pohyby, působil dojmem čestného a otevřeného člověka.

„Dnes ráno mi volal Ben Sparow. Jsem velice rád, ře jste tady. Nemýlím-li se, mále pro mne dopis.“

Rigby si Smileye přemýšlivě prohlížel přes psací stůl. Zřejmě byl spokojen. Za války se leckams podíval a zaslechl i něco o Smileyově práci. A řekl-li Ben, že je Smiley správný chlap, pak to Rigbymu stačilo – nebo téměř stačilo. Ale Ben řekl mnohem více.

„Vypadá jako žába, obléká se nemožně a myslí mu to tak, že bych za to dal nevímco. Válka s ním šeredně zatočila. Šeredně.“

Tedy jako žába vypadá, to ano. Malý, jakoby rozpláclý. Oči za kulatými brýlemi s tlustými skly se zdají ohromné. A oblek má divný. Podle všeho stál hrůzu peněz, ale sako se krabatí na místech, kde se krabatit nemá. A co Rigbyho opravdu překvapovalo, byla jeho ostýchavost. Rigby očekával průbojného člověka, příliš vtíravého na Carne, zatímco Smiley měl bezvadné, trochu formální způsoby, které lahodily Rigbyovu konzervativnímu vkusu.

Smiley vzal z tašky dopis a položil ho na stůl, zatímco Rigby vyndal z ohmataného kovového pouzdra staromódní brýle s pozlacenou obroučkou a opatrně si je nasadil.

„Nevím, zda vám to Ben všechno řekl,“ hovořil Smiley, „ten dopis došel do redakce malého baptistického listu, který si paní Rodová předplácela.“

„A teta Barbara je ona dáma, která vám dopis přinesla?“

„Ne, jmenuje se Brimleyová a je redaktorkou těch novin. Teta Barbara je jen smyšlené jméno pro rubriku Čtenáři nám píší…“

Hnědé oči se na něm na vteřinu zastavily.

„Kdy dostala ten dopis?“

„Včera, sedmnáctého. Ve čtvrtek jde nové číslo do tiskárny, to mají vždy rušný den. Odpolední pošta se většinou otvírá až večer. Řekl bych, že tenhle dopis byl otevřen kolem šesté hodiny.“

„A slečna Brimleyová ho přinesla rovnou k vám?“

„Ano.“

„Proč?“

„Za války pracovala v mém oddělení. Nechtěla se obracet přímo na policii – a já byl jediný, na koho si vzpomněla, chci říct jediný, kdo by mohl pomoci.“

„Dovolíte, abych se zeptal, jaké je vaše povolání?“

„Nic zajímavého. Hrabu se trochu v sedmnáctém století v Německu.“ Nevyznělo to vtipně, ale Rigbymu to zřejmě nevadilo.

„O jakých dopisech z dřívějška to mluví?“

Smiley mu podal druhou obálku.

„Tu soutěž vyhrála, jak se ukázalo,“ vysvětloval Smiley. „Její dopis je vlastně vítězný příspěvek. Podle toho, co o ní vím, pochází z rodiny, která si předplácela Hlas od doby, co začal vycházet. Proto se slečna Brimleyová rozhodla nepovažovat dopis za nesmysl. Ne, že by to z toho logicky vyplývalo.“

„Ne že by to logicky vyplývalo z čeho?“

„Chtěl jsem říct, samotný fakt, že si její rodina předplácí padesát let noviny, logicky nevylučuje možnost, že ona sama je nervově labilní.“

Rigby přikývl, jako by mu to bylo jasné, ale Smiley měl nepříjemný pocit, že tomu tak není.

„Ach,“ řekl Rigby a pousmál se. „Ženy, co?“

Smiley, už úplně vyvedený z míry, také vynutil na tváři úsměv. Rigby si ho přemýšlivě prohlížel.

„Znáte někoho z profesorů?“

„Jenom pana Terence Fieldinga. Seznámili jsme se před časem v Oxfordu. Myslel jsem, že by nebylo špatné se za ním podívat. Znával jsem dobře jeho bratra.“

Zdálo se, že se Rigby trochu zarazil, když padlo Fieldingovo jméno, ale neřekl nic a Smiley pokračoval:

„Když mi slečna Brimleyová přinesla ten dopis, volal jsem Fieldingovi. On mi řekl tu novinu včera v noci.“

„Ach tak.“

Znova se na sebe podívali a mlčeli. Smiley už byl úplně zmatený, Rigby ho zatím v duchu odhadoval a uvažoval, kolik mu toho má říct.

„Jak dlouho se zdržíte?“ řekl konečně.

„Ještě nevím,“ odpověděl Smiley. „Slečna Brimleyová chtěla přijet sama, ale nemůže odejít z redakce. Velice jí záleží na tom, aby udělala pro Stellu Rodovou všechno, co je možné, i když už je po smrti. Byla to její čtenářka! Slíbil jsem jí, že se postarám, aby se ten dopis co nejdříve dostal do správných rukou. Jinak už nevím, co bych mohl dělat jiného. Asi pobudu den nebo dva, aspoň si promluvím s Fieldingem… Myslím, že půjdu na pohřeb. Mám zamluvený pokoj v Sawleyském erbu.“

„To je dobrý hotel.“

Rigby uložil brýle zpátky do pouzdra a pouzdro vhodil do zásuvky.

„Carne je divné místo. Mezi universitou a městem, jak my tady říkáme, je ohromná propast; jedna strana nezná druhou a nemají se navzájem v lásce. Samozřejmě, můžu zazvonit u pana Fieldinga nebo u pana D’Arcyho a oni řeknou: Dobrý den, seržante, a nabídnou mi v kuchyni šálek čaje, ale mezi ně se nedostanu. Mají svůj vlastní svět a nikoho zvenčí do něj nevpustí. Tady neexistuje přisednout v hospůdce na kus řeči, nejsou tady žádné vzájemné vztahy, nic… Jenom šálek čaje, koláček a to, že vás osloví seržante.“ Rigby se dal najednou do smíchu a Smiley mu přizvukoval. „Je mnoho věcí, na které bych se jich rád zeptal: kdo měl Rodovy v oblibě a kdo ne, zda byl pan Rode dobrým profesorem a jak vycházela jeho žena s těmi ostatními. Všechna fakta, která potřebuji vědět, znám, ale neznám to, co je za nimi.“ Zahleděl se na Smilcye s očekáváním v očích. Nastalo dlouhé ticho.

„Chcete-li ode mne, abych vám pomohl, bude mi potěšením.“ řekl Smiley konečně. „Ale nejprve bych rád slyšel fakta.“

„Stella Rodová byla zavražděna ve středu šestnáctého, v noci, a to přibližně mezi čtvrt a tři čtvrtě na dvanáct. Vrah ji uhodil patnáctkrát až dvacetkrát gumovou hadicí, trubkou, nebo něčím takovým. Byla to hrozná vražda…, opravdu hrozná. Měla rány po celém těle. Domnívám se, že přišla z obývacího pokoje k domovním dveřím, buď zazvonil zvonek, nebo něco podobného, a když otevřela, vrah ji srazil na zem a zatáhl ji do skleníku. Dveře do skleníku totiž nebyly zamčené, víte?“

„Ale… Je to zvláštní, že o tom věděl, nezdá se vám?“

„Možná že se tam ukryl předem, nemůžeme to však podle stop, které tam zůstaly, s jistotou tvrdit. Na nohou měl gumovky, číslo čtyřiačtyřicet. Podle hloubky stop v zahradě jsme usoudili, že byl vysoký asi metr osmdesát. Když oběť dovlekl do skleníku, bil ji surově znova a znova – zvlášť po hlavě. Ve skleníku bylo hodně ‚živé krve‘ – tak říkáme krvi, která stříká z otevřené tepny. Mimo skleník po ní není ani stopy.“

„A co na šatech jejího muže?“

„K tomu se vrátím později, ale stručně řečeno – ne.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Řekl jsem vám, že tam byly šlépěje. Vrah přišel zezadu zahradou. Odkud se vzal a kam se pak poděl, ví jen pánbůh sám.

Abyste rozuměl, šlépěje, které by vedly odtamtud pryč, nejsou – aspoň ne od gumovek. Žádné. Je ovšem možné, že šlépěje byly na cestičce k hlavnímu vchodu a ztratily se prostě v tom zmatku a běhání sem a tam, které v noci následovalo. Ale nevěřím, že bychom je našli.“ Podíval se letmo na Smileye a mluvil dál. „Vrah po sobě nechal ve skleníku jednu maličkost – odřený tmavomodrý pásek, podle všeho z nějakého laciného převlečníku. Už na tom pracujeme.“

„Byla okradena nebo…?“

„Žádné stopy násilí. Kolem krku měla šňůru zelených perliček, ty jsou pryč a vypadá to dokonce, jako by se jí pokoušel stáhnout z prstů prsteny, ale byly příliš těsné.“ Na chvíli se zarazil. „Jistě vám nemusím vykládat, že máme ze všech koutů země hlášení o vysokých mužích v gumovkách a modrých převlečnících. Ale žádný z nich nemá křídla, aspoň pokud já vím. Nebo sedmimílové boly, aby se doslal ze skleníku rovnou na silnici.“

Oba chvíli mlčeli. Mladičký policista přinesl mezitím na podnose čaj. Položil podnos na stůl, koutkem oka si prohlédl Smileye a rozhodl se, že nalévání čaje ponechá inspektorovi. Natočil konvici tak, že ucho směřovalo k Rigbymu a vytratil se. Rigby nalil do šálků čaj a nějakou dobu oba mlčky pili. Rigby má v sobě nějakou ničivou sílu, uvažoval Smiley. Z jeho kanceláře a z něho samotného vyzařovala přísná prostota a ta ho stavěla na roveň společnosti, které sloužil. Nenápadný nábytek, dřevěné kartotéky, holé stěny, archaický telefon, nahnědo nalakované dveře, zářící linoleum a lehký zápach karbolu, tiché bublání plynových kamen a kalendář od pojišťovny – to vše hlásalo, že zde sídlí právo a střídmost. Strohost všech předmětů vnukala dojem účelnosti a uklidňovala.

Rigby pokračoval:

„Rode se vrátil do Fieldingova domu pro studentské kompozice. Fielding to samozřejmě potvrzuje. Když přišel, mohlo být tak po půl dvanácté, nakolik’se Fielding pamatuje. Rode se nezdržel skoro vůbec – jen si ve dveřích vzal své věci – byly v malé aktovce kufříkového tvaru, ve které vždycky nosil sešity. Nepamatuje se, zda někoho po cestě potkal. Matně si vzpomíná, že ho předjelo kolo, ale jistě tvrdit to nemůže. Podle toho, co říká, šel rovnou domů. Když došel k domu, zazvonil. Převlékl se k večeři do smokinku, tak se stalo, že neměl klíč. Jeho žena na něho měla čekat a otevřít, až zazvoní, chápete? V tom je zakopaný pes. Představte si měsíční noc, všude sníh, vždyť muselo být jasno jako ve dne. Volal ji, ale ona neodpovídala. Pak uviděl stopy, které směřovaly kolem domu dozadu. Nebyly to jenom šlépěje, ale i krvavé šmouhy a sníh shrnutý tělem, které vrah táhl do skleníku. Nevěděl, že je to krev, v měsíčním světle to vypadalo černě a Rode myslel, jak mi později řekl, že to byla špinavá voda z okapu odtékající přes cestičku. Šel po stopách až do skleníku. Uvnitř byla mnohem větší tma, hmatal po vypínači, ale světlo nesvítilo.“

„Neposvítil si zápalkou?“

„Neměl je. Je nekuřák! Jeho žena nesnášela kouření. Šel pomalu kupředu. Skleník má ve výšce jednoho metru od země stěny převážně ze skla, ale na střeše jsou tašky. Měsíc stál té noci vysoko na nebi a tak dovnitř nepadalo mnoho světla, jen ze salónu skleněnými dveřmi, ale tam svítila pouze malá stolní lampa. Šátral pomalu kupředu a neustále mluvil a volal svou ženu. Po několika krocích o něco zakopl a málem upadl. Klekl si a nahmatal rukama její tělo. Ucítil, že má ruce celé od krve. Co bylo potom, na to se moc nepamatuje, ale asi sto metrů odtamtud bydlí jeden ze starších profesorů – nějaký pan D’Arcy, žije tam se svou sestrou, a ten ho uslyšel křičet na cestě. Vyšel k němu. Rode měl ruce a tvář plné krve a zdálo se, že zešílel. D’Arcy zavolal policii a já jsem tam dorazil asi v jednu hodinu v noci. Zažil jsem už hodně odporných věcí, ale tohle bylo daleko nejhorší. Kam se člověk podíval, všude samá krev. Ať ji zabil, kdo chtěl, musel být zamazaný krví od hlavy až k patě. Na vnější stěně skleníku je vodovodní kohoutek. Byl otevřený, vrah si zřejmě chtěl umýt ruce. Experti našli okolo pod sněhem stopy krve. A Rode ho nedávno sám utahoval, takže myslím…“

„A otisky prstů?“ zeptal se Smiley. „Jak to vypadá?“

„Rodový otisky jsou všude. Na podlaze, na oknech, na stěnách a dokonce i na mrtvole. Ale tam jsme našli ještě jiné otisky, jsou to sice jen krvavé šmouhy, víc to není, zřejmě způsobené rukou v rukavici.“

„A ty zanechal vrah?“

„Byly na těle dřív, než tam Rode udělal svoje. V některých místech překrývají Rodový otisky šmouhy od rukavice.“

Smiley chvíli neříkal nic.

„Byly ty kompozice, co pro ně šel, opravdu tak důležité?“

„Byly. Alespoň si to myslím. Známky se měly nahlásit panu D’Arcymu v pátek dopoledne.“

„Ale proč si je tedy v takovém případě bral s sebou k Fieldingovi?“

„On si je nebral. Byl celé odpoledne u zkoušek a kompozice mu odevzdali až v šest hodin. Uložil je do aktovky a poslal si je po jednom z chlapců k Fieldingovi – je to studentský vedoucí na Fieldingově koleji a jmenuje se Perkins. Rode měl minulý týden službu, musel s hochy do kaple, takže před večeří už nestačil zajít domů.“

„Kde se tedy převlékl?“

„V profesorské šatně vedle sborovny. Ta je pro podobné příležitosti zařízená, většinou ji používají tělocvikáři, kteří nebydlí přímo v Carne.“

„A ten chlapec, co přinesl aktovku k Fieldingovi – co je to zač?“

„Nemohu vám říci nic víc, než co jsem vám už řekl. Jmenuje se Perkins; je to vedoucí Fieldingovy kolejní skupiny. Fielding s ním mluvil a on potvrdil Rodovu výpověď… Profesoři drží hochy pod svými křídly, a abyste rozuměl, nehoří zrovna touhou, aby je vyslýchali suroví policajti.“

Zdálo se, že Rigby trochu zesmutněl.

„Takhle to tedy je,“ řekl Smiley konečně a bezradně dodal: „Ale jak potom vysvětlit ten dopis?“

„Kdyby to byl jen ten dopis, co zbývá vysvětlit.“

Smiley se na něho pronikavě podíval.

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct,“ začal Rigby pomalu, „že paní Rodová podnikala v posledních několika týdnech opravdu divné věci.“

KAPITOLA 4

MĚSTO A UNIVERSITA

„Paní Rodová byla samozřejmě baptistka.“ navázal Rigby, „a tady v Carne je jich pěkná řádka. Abych pravdu řekl,“ dodal s lehkým pousmáním, „moje žena k nim taky patří. Je to asi dva týdny, co ke mně zašel náš kněz. Bylo to večer, kolem půl sedmé, pokud si vzpomínám. Zrovna jsem se chystal domů. Přišel až sem a usadil se právě na tom místě, co teď sedíte vy. Je to kus chlapa, náš pan páter, a ohromně příjemný člověk; pochází ze severu, odtamtud co paní Rodová. Jmenuje se Cardew.“

„Ten Cardew, o kterém se zmiňovala v dopise?“

„Ano. Znal celou rodinu paní Rodové dřív, než se sem Rodovi vůbec přistěhovali. Jméno Glaston má tam na severu nějaký zvuk a pan Cardew byl velice potěšen, když se dověděl, že Stella Rodová je Glastonova dcera; měl opravdu velkou radost. Paní Rodová chodila do kostela pravidelně jako hodiny, to si dovedete představit, jak to tady všem dělalo dobře. Moje žena byla šťastná, jako by jí ten kostel patřil. Bylo to poprvé, aspoň co já vím, že se někdo ze školy objevil ve zdejší modlitebně. Většina protestantů jsou totiž drobní obchodníci.“ Rigby se opět usmál. „Nestává se často, že by se talár sešel s občanským oblekem, abych tak řekl. U nás tedy ne.“

„A co její muž? Ten je také baptista?“

„Byl, tak to aspoň říkala panu Cardewovi. Narodil se a vyrostl v Branxomu a celá jeho rodina je baptistická. Myslím, že se tam také seznámil se svou ženou – v branxomské modlitebně. Tam jste jistě v životě nebyl, co? To je pěkný kostelík, stojí na vršku a je odtamtud krásný výhled na moře.“

Smiley potřásl hlavou a Rigbyho velké hnědé oči na něm na okamžik přemýšlivě spočinuly.

„Měl byste se tam podívat. K anglikánské církvi,“ vrátil se zase k původnímu tématu, „přestoupil pan Rode, když přišel sem do Carne. Dokonce k tomu nutil i svou ženu. Na universitě jsou v tomhle ohledu velmi přísní. To vím od své ženy, abych se přiznal. Ne, že bych jí trpěl klípky, jednou je ženou policisty, však víte, ale tohle jí pan Cardew sám řekl.“

„Rozumím,“ řekl Smiley.

„No a tak Cardew přišel za mnou. Dělal si starosti a trápilo ho to. Nevěděl sice, co si od toho slibuje, ale chtěl si se mnou promluvit jako s přítelem a ne jako s policistou.“ Rigby udělal kyselý obličej. „Když někdo takhle začne, je mi hned jasné, že se mnou chce mluvit jako s policistou. No a pak mi to všechno řekl. V to odpoledne přišla ke Cardewovým paní Rodová a chtěla s ním mluvit. Byl právě navštívit nějakou selskou ženu kdesi za Okefordem a měl se vrátit až v půl šesté, nebo tak nějak, takže ji paní Cardewová musela bavit a staral se o ni, než se její muž vrátí. Paní Rodová prý byla bílá jako papír a seděla bez hnutí u krbu. Když pan Cardew přišel domů, zanechala je jeho žena o samotě a Stella Rodová začala mluvit o svém muži.“ Odmlčel se. „Řekla, že ji pan Rode chce zabít. V půstě. Měla jakoby utkvělou představu, že bude zavražděna za některé dlouhé noci. Cardew tomu zpočátku nepřikládal velký význam, ale když o tom později přemýšlel, rozhodl se, že mi o tom řekne.“

Smiley se na něho pronikavě zadíval.

„Nemohl pochopit, co vlastně chce. Zdálo se mu, že mluví v nějakém pomatení smyslů. Je to člověk, který stojí oběma nohama na zemi, víte, ačkoliv je kněz. Myslím, že k ní byl až příliš tvrdý. Ptal se jí, jak ji mohla taková hrozná věc napadnout, a ona začala plakat. Ne hystericky a okázale, ale tiše a jakoby pro sebe. Pokoušel se ji uklidnit a sliboval, že udělá všechno, aby jí pomohl, a znovu se jí ptal, co ji na tu myšlenku přivedlo. Zavrtěla hlavou, pak vstala a šla ke dveřím, nepřestávajíc zoufale potřásat hlavou. Obrátila se k němu, on čekal, že něco řekne, ale neřekla. Prostě odešla.“

„Je opravdu zvláštní,“ řekl Smiley, „že ve svém dopise lhala. Tvrdila, že s Cardewem nemluvila.“

Rigby pokrčil mohutnými rameny.

„Promiňte, že to říkám takhle,“ ozval se, „ale jsem v pěkné kaši. Vrchní inspektor by si raději podřízl krk, než by zavolal Scotland Yard. Chce, abychom někoho zatkli a aby to bylo co nejdřív. Indicií máme tolik, že bychom s nimi mohli ověsit vánoční stromek; šlépěje, dobu vraždy, popis vrahova oblečení a dokonce i vražednou zbraň.“

Smiley na něho překvapeně pohlédl.

„Vy jste tedy tu zbraň našli?“

Rigby zaváhal.

„Ano, našli. Ale neví o tom živá duše, a já vás prosím, abyste o tom nemluvil. Našli jsme ji ráno po vraždě asi sedm a půl kilometru na sever od Carne, na cestě do Okefordu, pohozenou v příkopě. Pětačtyřicet centimetrů dlouhý koaxiální kabel. Víte, co je to? Tenhleten kousek měl v průměru asi pět centimetrů. Byl celý od krve: podle krevní skupiny je to krev Stelly Rodové a našli jsme i několik jejích vlasů slepených krví. Chováme to samozřejmě v nejpřísnější tajnosti. Díky bohu, že to našel jeden z našich lidí. Ukázalo nám to cestu, kterou vrah uprchl.“

„Je to opravdu vražedná zbraň?“ zeptal se Smiley nepřesvědčeně.

„Na těle oběti jsme našli částečky mědi.“

„Není divné,“ pronesl Smiley zamyšleně, „že vrah nesl zbraň tak daleko, než se jí zbavil? Zvlášť šel-li pěšky. Člověk by čekal, že ji zahodí hned, jak to půjde.“

„Je to divné. Velice divné. Cesta do Okefordu vede z větší části podél zavodňovacího kanálu. Mohl kabel zahodit kdekoliv. Nebyli bychom o nic chytřejší.“

„Byl to kabel staršího typu?“

„To se přesně nedá říct. Byl to běžný typ. Dostane se téměř všude.“ Rigby zaváhal a pak spustil. „Poslyšte, pane Smileyi, rád bych vám řekl tohle. Okolnosti tohoto případu si žádají určitý druh vyšetřování: rozsáhlé pátrání, spoustu výslechů a podrobné laboratorní rozbory. Tak si to přeje šéf a má pravdu. Proti manželovi nemáme vůbec nic, a abych byl upřímný, je nám taky málo platný. Je trochu vyvedený z rovnováhy, zesláblý, odporuje si v maličkostech, které jsou nepodstatné, jako třeba datum jejich svatby nebo jméno domácího lékaře. Je to pro něho šok, pochopitelně. Vím o vašem dopise, ale můžete-li mi vysvětlit, jak vyčaroval ze vzduchu gumovky a pak je nechal zmizet, jak se mu podařilo umlátit manželku k smrti a neušpinit se, až na nějaké krvavé šmouhy, odnést vražednou zbraň osm kilometrů od místa zločinu, a to všechno v necelých deseti minutách poté, co odešel od Fieldinga, budu vám velice zavázán. Hledáme někoho cizího, asi tak metr osmdesát, má na sobě vybledlý modrý převlečník umazaný od krve, kožené rukavice a zánovní gumovky, číslo čtyřicet čtyři. Je to muž, který chodí pěšky a který se vyskytoval v okolí North Fields v době, když se stala vražda, a který zmizel k Okefordu a nesl sebou pětačtyřicet centimetrů dlouhý kabel, šňůru zelených korálků a imitaci diamantové brože, co neměla cenu ani půl druhé libry. Hledáme maniaka, který zabíjí z rozkoše.“ Rigby se odmlčel, zamyšleně se usmál a dodal: „A lítá vzduchem. Ale co máme dělat jiného, víc toho nevíme. Copak můžeme pátrat po někom jiném? Nemohu poslat své muže, aby se honili za stíny, když na ně čeká všechna tahle práce.“

„Úplně vás chápu.“

„Já jsem policajt ze staré školy a mám rád ve věcech jasno. Nechci se honit za lidmi, v jejichž existenci nevěřím, a nemám rád, když mi někdo brání mluvit se svědky. Rád bych se s lidmi sešel, popovídal si s nimi, strčil nos semhle a tamhle a obhlédl situaci. Ale to nejde, v žádném případě ne na universitě.

A tak to rozjedeme v laboratořích a zahájíme rozsáhlé pátrání v celostátním měřítku s policejními psy, ale já cítím v kostech, že nám to v tomto případě nebude moc platné.“

„Četl jsem v novinách o jakési ženě, nějaká Bláznivá Janie…“

„Hned se k tomu dostanu. Paní Rodová byla příjemná žena, s každým ráda promluvila. Alespoň já jsem z ní měl vždy ten dojem. Některé paničky z církevního sdružení ji neměly rády, ale to víte, ženské. A tak se zřejmě spřátelila s tou nebohou Janií. Janie chodila po žebrotě, hádala z ruky a prodávala bylinky, znáte takové případy. Je trochu vyšinutá, mluví s ptáky a tak podobně. Bydlí v opuštěné normanské kapli kousek za vesnici Pylle. Stella Rodová jí obvykle dávala jídlo a šaty – to ubohé stvoření většinou umíralo hlady. A teď Janie zmizela. Ve středu večer ji viděli na polní cestě k North Fields a od té doby po ní není ani stopy. To ovšem nic neznamená. Lidé jako ona se objevují a mizí, jak se jim zlíbí. Léta je člověk vídá po okolí a jednoho dne jsou pryč jako sníh na slunci. Buď zemřeli někde v příkopu, nebo je postihla nějaká nemoc a oni zalezli někam do kouta jako kočka. Janie tady není jediný případ. Teď je zase všechno na nohou, protože jsme našli ještě jiné stopy u skupiny stromů v odlehlém koutě zahrady. Na pohled vypadají jako stopy ženských nohou a v jednom místě se blíží těsně ke skleníku. Mohla to být nějaká cikánka nebo tulačka. Mohl to být samozřejmě kdokoliv, ale já říkám, že to byla Janie, a na moje slova dojde. Panebože, doufám, že to byla ona; měli bychom očitého svědka, byť to i byla bláznivá ženská.“

Smiley se chystal k odchodu. Když si potřásali rukama, Rigby řekl: „Sbohem, pane Smileyi. Můžete mne kdykoliv zavolat, opravdu kdykoliv.“ Načmáral telefonní číslo do bloku před sebou, vytrhl list a podal ho Smileyovi. „Tady je moje číslo domů.“

Doprovodil Smileye ke dveřím, trochu zaváhal a pak řekl: „Vy, pane Smileyi, jste nestudoval čirou náhodou v Carne?“

„Dobré nebe, ne.“

Rigby se ještě rozmýšlel.

„Náš šéf je absolvent Carne. Vysloužilec z indické armády. Brigádní generál Havelock. Je tu už poslední rok. Velmi se o ten případ zajímá. Nevidí rád, když se potloukám kolem školy. Nepřeje si to.“

„Ach tak.“

„Chce, abychom co nejrychleji někoho zatkli.“

„A mimo Carne, předpokládám.“

„Na shledanou, pane Smileyi. A nezapomeňte mi zavolat… Ještě na jednu věc jsem zapomněl. Ten kabel…“

„Co je s ním?“

„Pan Rode užíval stejný kabel při praktických cvičeních z elementární elektroniky. Před třemi týdny se mu ten kabel ztratil.“

Smiley se zvolna vracel k hotelu.

Milá Brimko,

hned jak jsem přijel, předal jsem Tvůj dopis inspektorovi z kriminálky, člověku, který ten případ vyšetřuje. Byl to Rigby, jak Ben počítal, vypadá jako soudeček zkřížený s trpaslíkem – malý a podsaditý – a nemyslím, že by ho někdo mohl mít za blázna. Vezmu to odprostředka: dopis neudělal zdaleka takový dojem, jak jsme čekali. Stella Rodová se totiž zcela určitě před dvěma týdny svěřila místnímu baptistickému knězi, panu Cardewovi, že se jí manžel pokouší zavraždit, těžko říct proč. Pokud jde o okolnosti vraždy, popis v Guardianu v podstatě odpovídá.

Abych pravdu řekl, čím více mi Rigby pověděl, tím méně z toho vyplývá, že by mohl vraždu spáchat manžel. Dokonce všechno ukazuje zcela jiným směrem. Pomineme-li motiv, je tu místo, kde se našla zbraň, stopy ve sněhu, patřící vysokému muži v gumovkách, neidentifikované otisky rukou v rukavicích, které se našly ve skleníku. Přičti si k tomu nejsilnější argument: ať ji zavraždil kdokoliv, musel být zakrvácený od hlavy až k patě – skleník vypadal hrůza pohledět, říkal Rigby. Samozřejmě Rode byl umazaný od krve, když k němu jeho kolega vyběhl na cestu, ale byly to skvrny a šmouhy, které mohly být způsobeny tím, že ve tmě zakopl o tělo. Abych nezapomněl, šlépěje vedou pouze do zahrady, zpátky už ne.

Podle toho, jak vypadá situace v tomto okamžiku, existuje pouze jediná možnost – vrah byl někdo cizí, tulák, možná šílenec, který zabil svou oběť z pouhé rozkoše nebo pro její šperky (které byly bezcenné), a jak utíkal cestou do Okefordu, odhodil vražednou zbraň do příkopu. (Ale proč ji nesl s sebou téměř osm kilometrů a proč ji nezahodil do odvodňovacího kanálu po druhé straně cesty? Cesta do Okefordu vede přes Okemoor a ten je doslova protkán odvodňovacími kanály, aby se předešlo záplavám.) Je-li tomu tak, budeme muset připsat Stellin dopis a její rozmluvu s Cardewem stihomamu nebo předtuše smrti, podle toho, jak je kdo pověrčivý. A je-li tomu skutečně tak, pak je to ta nejpodivnější shoda okolností, o jaké jsem kdy slyšel. Což mne zároveň přivádí k poslednímu bodu mého dopisu.

Z toho, co mi Rigby neřekl, jsem si vykombinoval, že na něho vrchní inspektor naléhá a nutí ho pročesávat celý kraj a hledat tuláky v zakrvácených modrých svrchnících (vzpomínáš jistě na ten modrý pásek). Rigby samozřejmě nemá na vybranou, musí sledovat stopy a dělat, co od něho šéf očekává, ale zjevně mu něco působí starosti; buď je to něco, co mi neřekl, nebo jenom něco cítí v kostech. Myslím, že mě opravdu upřímně prosí, abych mu řekl všechno, co se mi podaří vypátrat o škole – o Rodových, jak se sžili s novým prostředím a podobně. Má pocit, že klášterní stěny Carne jsou stále ještě hodně vysoké…

Takže já tady budu zatím trochu čmuchat a uvidím, co se dá dělat. Když jsem se vrátil z kriminálky, zavolal jsem Fieldingovi a on mne pozval na dnešek na večeři. Ozvu se hned, jakmile budu mít pro Tebe nějaké novinky.

George

Smiley pečlivě zalepil obálku, přitiskl do rohů pro jistotu ještě oba palce, pak zamkl dveře a sešel dolů po širokém mramorovém schodišti, dávaje si záležet, aby našlapoval jen na úzký kokosový běhoun uprostřed. V hale stála dřevěná, načerveno nalakovaná poštovní schránka určená pro hotelové hosty, ale Smiley se jí jako obezřetný muž vyhnul. Došel k poštovní schránce na rohu ulice, vhodil do ní dopis a začal uvažovat o obědě. Byly tady ovšem ještě chlebíčky a káva, které mu přinesla slečna Brimleyová. Váhavě zamířil zpět do hotelu. Hemžilo se to tam novináři a on novináře nenáviděl. Také tam bylo zima a on neměl zimu rád, A z představy obložených chlebů v hotelovém pokoji na něho dýchlo trochu rodinného tepla.

KAPITOLA 5

PES A KOČKA

Bylo něco málo po sedmé, když George Smiley vystupoval po schodech k domu pana Terence Fieldinga. Zazvonil a malá podsaditá žena kolem padesátky ho vpustila dovnitř. V krbu teple plápolala polena na hromádce červeného popela a nad hlavou si matně uvědomoval starodávnou galerii pro hudebníky a mahagonové schodiště, které stoupalo ve spirále do hořejšího patra. Z krbu vycházela zář a Smiley viděl, že na stěnách visí spousty obrazů nerůznějších uměleckých stylů a epoch a krbová římsa je přeplněna všemožnými uměleckými předměty. S bezděčným zachvěním zkonstatoval, že ani krbu, ani obrazům se nepodařilo zcela vypudit mdlý školní pach – pach, který se skládal z čisticí pasty na nábytek kupované v ohromném množství, z kakaa a menzovní kuchyně. Do haly ústily široké školní chodby a Smiley si povšiml, že dolní část stěny je podle nepsaných zákonů o vzhledu škol natřena tmavohnědě nebo zeleně. V jedné z těchto dlouhých chodeb se vynořila obrovská postava pana Terence Fieldinga. Přicházel Smileyovi vstříc, mohutný a žoviální, přes čelo mu v malebném nepořádku visely zářící vlny bílých vlasů a talár na něm vlál.

„Smiley? Ach! Truebodku už znáte, myslím slečnu Truebodyovou, mou hospodyni. Úchvatné, ten sníh, nezdá se vám? Úplný Breughel. Viděl jste hochy bruslit v Eyotu? Jedinečný pohled. Černé šaty, barevné šály a to lehké slunce; všechno je tam, úplně všechno. Oživlý Breughel, Fascinující!“

Vzal Smileyovi kabát a přehodil ho přes opěradlo sešlé dřevěné židle s vyplétaným sedadlem, která stála v koutě haly.

„Jak se vám líbí ta židle – poznáte ji?“

„Ne, myslím, že nepoznávám,“ odpověděl Smiley trochu rozpačitě.

„Ale to byste měl, opravdu byste měl! Dělal mi ji jeden vesnický tesař v Provenci ještě před válkou. Už víte? Přece imitace Van Goghovy žluté židle. Někteří lidé to hned poznají.“ Vedl Smileye chodbou do prostorné a pohodlné pracovny, kterou zdobily keramické kachlíky z delftského porcelánu, drobné renesanční plastiky, tajemně vypadající bronzové předměty, porcelánoví pejsci a hliněné vázy bez glazury. Tomu všemu dominovala Fieldingova mohutná postava. Jako hlava universitních kolejí v Carne měl Fielding na sobě místo tradičního akademického taláru podivuhodnou kombinaci, kterou tvořila těžká černá suknice a tvrdý soudcovský límeček, takže vypadal jako mnich ve večerním. Přísná kněžská prostota jeho oděvu ostře kontrastovala se studentsky lehkovážným nádechem jeho osobnosti. Protože si to jasně uvědomoval, pokoušel se zmírnit přísnost své uniformy a dodat jí něco ze svého vlastního temperamentu tím, že ji zdobil pokaždé jinou květinou, kterou pečlivě vybíral z vlastní zahrady. Šokoval carnské krejčí, jejichž mrazivě pyšné výlohy nesly znak „dvorní dodavatel“ tím, že si nechal udělat knoflíkovou dírku i na taláru. Skvěly se v ní ty nejroztodivnější květiny, od slaměnky až po modrý zvonek, podle toho, jakou měl náladu. Tento večer byla ozdobena růží a z její svěžesti Smiley usoudil, že si ji tam Fielding před chvílí zastrčil speciálně pro tuto příležitost.

„Sherry nebo madeiru?“

„Sklenku sherry, mohu-li prosit.“

„Madeira je pití pro děvky,“ prohlašoval Fielding, nalévaje víno z karafy, „ale hochům to chutná. Možná právě proto. Jsou po holkách celí diví.“ Podal sklenici Smileyovi a dodal s dramatickým odstínem v hlase: „Jsme všichni v tomto okamžiku ještě pod dojmem té strašné události. Nikdy dřív se tu nic podobného nestalo. Četl jste večerník?“

„Ne, ještě jsem se k tomu nedoslal. Ale v hotelu je nabito žurnalisty.“

„Teď se všichni vyhrnuli do města. Je povolána na pomoc posádka z Hampshiru a hrají si tam s důlními detektory. Bůhví, co si myslí, že najdou.“

„Jak se k tomu staví hoši?“

„Ti jsou nadšeni. Chlapci z mé koleje mají neobyčejné štěstí, protože Rodovi tady ten večer večeřeli. Nějaký osel z kriminálky chtěl dokonce jednoho z mých chlapců vyslýchat.“

„Neříkejte,“ pronesl Smiley nevinně. „A proč?“

„Ale pánbůhví,“ odpověděl Fielding úsečně a změnil téma tím, že se zeptal: „Vy jste se jistě dobře znal s mým bratrem? Často o vás mluvil.“

„Ano, znal jsem Adriana velmi dobře. Byli jsme opravdu blízcí přátelé.“

„I za války?“

„Ano.“

„Pracoval jste také v jeho oddělení?“

„V jakém oddělení?“

„Se Steedem-Aspreyem a Jebedeem. A těmi ostatními.“

„Ano.“

„Nikdy jsem se vlastně nedozvěděl, jak zemřel. Vy ano?“

„Já také ne.“

„V pozdějších letech jsme se s Adriánem tak často nevídali. Jako podvodník jsem si nemohl dovolil vtírat se mezi sloupy nefalšované ctnosti,“ prohlašoval Fielding s dřívější okázalostí. Smiley byl ušetřen rozpaků při odpovědi, protože se ozvalo tiché zaklepání na dveře a do místnosti trochu plaše vstoupil vysoký hoch s narudlými vlasy.

„Chlapci jsou připraveni k nástupu hned, jak budete hotov, pane!“

„K čertu,“ řekl Fielding a dopil sklenku. „Modlitby.“ Obrátil se ke Smileyovi.

„To je Perkins, vedoucí mé skupiny. Hudební génius, ale pro školu problém. Je to tak, Time? Můžete tu počkat nebo pojďte se mnou, jak chcete. Bude to nějakých deset minut.“

„Dnes ještě méně, pane,“ řekl Perkins. „Jsou to jen zpěvy.“

„Zaplať bůh, alespoň něco,“ prohlásil Fielding, zběžně si poopravil límeček a kráčel rychle před Smileyem chodbou do haly. Perkins šel pomalu za nimi. Fielding celou tu dobu mluvil, aniž by se obtěžoval otočit hlavu.

„Jsem opravdu rád, že jste si vybral k návštěvě právě tento večer. Jinak zásadně nepřijímám v sobotu, protože to dělají všichni ostatní, ačkoliv žádný z nás vlastně pořádně neví, zda přijímat hosty za této situace. Večer přijde Felix D’Arcy, ale to se těžko dá nazvat návštěvou. D’Arcy přichází z titulu své funkce. Abych nezapomněl, obvykle se chodívá ve smokinku, ale na tom nesejde.“

Smileyovi pokleslo srdce. Zahnuli kolem rohu do další chodby.

„Máme rozjímání pro každou denní hodinu. Rektor znovu ustanovil hodiny, sedm hodin pro denní pobožnost. Trochu mnoho duchovních cvičení během semestru a o prázdninách téměř nic. Podobný systém jako ve sportu. Je to užitečné pro kolejní raporty.“ Vedl je další chodbou, na jejímž konci byly dvojkřídlé dveře, prudce je otevřel a vpochodoval se svým graciézně vlajícím talárem rovnou do jídelny. Chlapci na něho už čekali.

„Ještě sklenku sherry? Jak se vám líbí naše duchovní cvičení? Sbor chlapců není špatný, nemyslíte? Máme tam jeden či dva opravdu slibné tenory. Minulý semestr jsme to zkoušeli s chorálem; dopadlo to pěkně, opravdu pěkně. D’Arcy tu bude co nevidět. Je hrozně odporný. Vypadá jako Sickertův model po padesáti letech – jenom kalhoty a límec. A to máte ještě štěstí, že s ním nepřijde jeho sestra. Ta je ještě horší.“

„Jaký obor přednáší?“ Byli zpátky ve Fieldingově pracovně.

„Obor?! Musím vás zklamat, ale nic takového u nás nemáme. Od té doby, co jsme odešli z university, žádný z nás nepřečetl jediné slovo, které by se týkalo nějakého oboru.“ Snížil hlas a dodal záhadně. „To jest ti, co byli na universitě. D’Arcy přednáší francouzštinu. Je zástupcem rektora, povoláním starý mládenec a svými sklony skleníkový dekadent,“ Fielding teď stál nehybně, hlavu trochu zvrácenou dozadu a pravou ruku napřaženou směrem ke Smileyovi, „a jeho oborem jsou nedostatky jiných lidí. Je vlastně majordomus Carne, byť se jím ustanovil sám. Jezdíte-li na kole v taláru, neodpovídáte-li správnou formou na pozvánky, nebo uděláte-li chybu v rozsazování svých hostů při večeři, oslovíte-li své kolegy pane, D’Arcymu to neujde a hned o tom uslyšíte.“

„Jaké povinnosti vlastně má zástupce rektora?“ zeptal se Smiley, jen aby něco řekl.

„Je soudcem mezi humanitními směry a exaktními vědami, sestavuje rozvrh a kontroluje výsledky zkoušek. Ale v podstatě musí ten ubohý tvor smiřovat Múzy s Vědou.“ Potřásl hlavou s vševědoucím výrazem. „A to by chtělo silnější ruku, než má D’Arcy. Nemusím vám vysvětlovat,“ dodal unaveně, „že je nepodstatné, kdo dostane v pátek večer hodinu navíc. Komu na tom záleží? Hochům jistě ne, těm je to jedno.“

Fielding mluvil a mluvil, s ohněm a v samých superlativech, občas zalovil rukou ve vzduchu, jako by ve snaze polapit názornější metaforu; mluvil o svých kolezích s trochou hořké deziluze, o chlapcích s citem, téměř s porozuměním; při hovoru o humanitních směrech plál svatým nadšením a nezapomněl ani na studijní chaos, kterému je vystaven osamělý žák.

„Carne vlastně není škola, ale sanatorium pro malomocné intelektuály. Symptomy se objevily hned, jakmile jsme skončili svá studia na universitě. Nastal pomalý rozkladný proces našich intelektuálních potřeb. S každým dnem odumírá víc a víc naše vědomí a náš duch vadne a rozkládá se. Pozorujeme ten proces u svých kolegů v naději, že se nám podaří zapomenout na to, jak postupuje v nás samotných.“ Odmlčel se a zamyšleně se podíval na své ruce. „Ve mně už je proces ukončen. Má duše je mrtvá a Carne je tělo, ve kterém přebývá.“

Fielding, zcela uspokojen tímto doznáním, pozvedl své mohutné paže, takže rukávy taláru vypadaly jako obrovská netopýří křídla:

„Carnský upír,“ zadeklamoval pateticky a udělal hlubokou poklonu. „Alcoholique et poète!“ Po tomto dramatickém výstupu následoval výbuch smíchu.

Smileye fascinovalo na Fieldingovi téměř všecko: jeho obrovská postava, hlas, divoké výkyvy jeho temperamentu a patetický způsob, kterým se předváděl; cítil se zároveň přitahován i odpuzován těmi střídajícími se protichůdnými pózami; byl zvědav, zda se od něho očekává, že se rovněž účastní tohoto divadla, ale Fielding se zdál tak oslněn světlem pomyslných ramp, že ho publikum nechávalo zcela lhostejným.

Čím více se Smiley namáhal pochopit jeho charakter, tím více mu unikal: proměnlivý, ale neplodný, odvážný a zároveň povrchní; mnohostranný, plný bohatých odstínů, nespoutaný, přímý a přitom prolhaný a zvrácený. Smiley si najednou začal přát, aby věděl o Fieldingovi víc – víc o jeho myšlenkách, snahách a zklamáních.

Jeho rozjímání přerušila slečna Truebodyová. Felix D’Arcy právě přišel.

Tentokrát svíčky chyběly a večeře byla studená, ale výborná; slečna Truebodyová se činila. Místo bordeauxského se objevilo rýnské a mizelo z karafy právě tak, jako předtím portské. A až po dlouhé době začal Fielding konečně o Stelle Rodové.

Mluvilo se celkem z povinnosti o humanitních předmětech a exaktních vědách. Takový rozhovor mohl být dost nezáživný (zvlášť když jeho účastníci toho moc o tématu nevěděli), kdyby Fielding neustále nenapadal D’Arcyho a nesnažil se ho postavit do nejhoršího světla. D’Arcyho úsudky o lidech a problémech byly do značné míry ovlivněny tím, co bylo podle něho „patřičné“ (oblíbené slovo) a pak jeho téměř ženskou záští vůči kolegům. Po chvíli se Fielding zeptal, kdo vlastně zastupoval Roda po dobu jeho nepřítomnosti a D’Arcy na to odpověděl, že nikdo a dodal s líčenou horlivosti:

„To byl opravdu hrozný šok pro všechny, ta aféra.“

„Nesmysl,“ odsekl Fielding. „Chlapci se na takových katastrofách vyžívají. Čím dál má někdo k smrti, tím přitažlivější se mu zdá. Považují celý případ za velmi zábavný.“

„Tisk se v té věci zachoval nepatřičně,“ říkal D’Arcy. „Myslím, že toho názoru bylo ve sborovně víc lidí.“ Obrátil se na Smileye: „Tisk, abyste rozuměl, je místní Damoklův meč. K takové situaci by dřív nikdy nemohlo dojít. Tenkrát by si nikdo nedovolil vláčet v novinách naše významné rodiny a instituce. Dnes jsou ovšem jiné časy. Mnozí z nás jsou nuceni právě z těchto důvodů odbírat druhořadý list. V jednom nedělníku byli jmenováni přinejmenším čtyři z Hechtových bývalých žáků. A všichni z nich v nepatřičném kontextu. Takové noviny samozřejmě nikdy neopominou dodat, že dotyčný mladý muž je odchovancem Carne. Je vám jistě známo, že máme mezi studenty mladého prince. Mně osobně se dostalo té cti dohlížet na jeho studium jazyka francouzského. V Carne je rovněž mladý Sawley. Úloha tisku v rozvodovém procesu jeho rodičů byla vskutku zarmucující. Velmi zarmucující. Rektor psal dokonce i na tiskovou radu. Sám jsem připravoval koncept toho dopisu. Ale při této tragické události se doslova překonali. Měli jsme novináře včera i na večerních bohoslužbách, přišli si poslechnout naši zvláštní modlitbu. Zabrali v západní části kaple dvě celé lavice. Hecht měl službu a pokoušel se je přimět, aby odešli.“ Odmlčel se, zvedl obočí v jemné výčitce a pak se usmál. „Neměl na to samozřejmě právo, ale našeho dobrého Hechta hned tak někdo nezastaví.“ Otočil se ke Smileyovi a vysvětloval: „Jeden z našeho atletického družstva.“

„Tobě Stella připadala trochu ordinérní, viď, Felixi?“

„Naprosto ne,“ odpověděl D’Arcy spěšně. „Něco takového o mně nemůžeš tvrdit, Terenci. Nikdy neposuzuji člověka podle třídy, ze které pochází; více však podle jeho způsobů. A v tomto ohledu jsem u ní shledal mnoho nedostatků, to připouštím.“

„V mnoha směrech se nám tady hodila,“ pokračoval Fielding, obraceje se ke Smileyovi a ignoruje D’Arcyho. „Představovala všechno to, co bychom rádi nebrali na vědomí – studia na provinční universitě, měšťanský původ, život v průmyslovém městě – zkrátka naprosté popření Carne!“ Obrátil se prudce k D’Arcymu a řekl: „Ale pro tebe, Felixi, byla jen ztělesněním špatných způsobů.“

„To ne, spíše sem nezapadala.“

Fielding se v zoufalství otočil ke Smileyovi.

„Podívejte se,“ řekl. „Vedeme tu akademické diskuse, chodíme v akademických talárech a pořádáme latinské modlitby, které žádný z nás není schopen přeložit. Navštěvujeme opatství a ženy profesorů tam sedí v koutě jako slepice ve svých příšerných kloboucích. Ale to je jen maškaráda. Ve skutečnosti to neznamená vůbec nic.“

D’Arcy se nuceně usmál.

„Nemohu uvěřit, milý Terenci, že člověk, který je sám tak znamenitým hostitelem, může přikládat tak malý význam jemným nuancím společenského chování.“ Pohlédl v očekávání souhlasu směrem ke Smileyovi a ten zdvořile přikývl na souhlas. „Navíc my tady v Carne známe Terence už dlouho. Obávám se, že jsme si na jeho brumlání už zvykli.“

„Já vím, proč jsi ji neměl rád, Felixi. Byla upřímná a Carne je bezmocné proti tomuto druhu upřímnosti.“

D’Arcy se náhle a nečekaně opravdu rozzlobil.

„Terenci, já si nepřeji, abys takto mluvil. Prostě si to nepřeji. Jistěže mám zde v Carne určité povinnosti, chci obnovit a znovunastolit dobré způsoby, které tolik utrpěly válkou. Obávám se, že díky tomu úkolu jsem se stal neoblíbeným. Ale připomínky a rady nejsou nikdy – a prosím, aby sis to zapamatoval – namířeny proti určité osobě, ale pouze proti špatným způsobům, proti nepatřičnému společenskému chování. Přiznávám, že jsem byl nucen víc než jednou doporučit Rodovi, aby věnoval pozornost chování své ženy. Ale tato záležitost nemá nic společného s osobními pocity, Terenci. Nepřeji si, aby se říkalo, že jsem pani Rodovou nesnášel. Takové tvrzení je vždycky nepříjemné. Ale za nynějších tragických okolností je prostě nechutné. Poměry, ze kterých paní Rodová pochází a její… výchova, ji samozřejmě nemohly připravit na náš způsob života; ale to je jiná věc. Ale znovu zdůrazňuji, Terenci, že mou jedinou snahou bylo ji poučit a nikoliv planě kritizovat. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Naprosto,“ odpověděl Fielding suše. „Byla oblíbená mezi manželkami profesorů?“ odvážil se otázky Smiley.

„Nepříliš,“ ozval se D’Arcy ostře. „Ach profesorské manželky. Dobrý bože!“ povzdechl si Fielding a sevřel si čelo dlaní. Všichni mlčeli.

„Dovedu si představit, že její róby mohly způsobit některým z nich pořádný šok. Prala také občas ve veřejné prádelně. To rovněž nedělá dobrý dojem. Musím ještě dodat, že nenavštěvovala náš kostel…“

„Měla mezi nimi nějakou blízkou přítelkyni?“ nedal se odbýt Smiley.

„Myslím, že mladá paní Snowová se s ní přátelila.“

„A říkal jste, že tu večeřela ten večer, kdy ji zavraždili?“

„Ano,“ řekl Fielding tiše. „Ve středu. Felix a jeho sestra pak vzali ubohého Roda k sobě…“ šlehl očima po D’Arcym.

„Ano, vzali,“ poznamenal D’Arcy stručně. Upíral oči na Fieldinga a Smileyovi se zdálo, že se něco mezi nimi odehrává. „Na to nikdy nezapomeneme, nikdy, Terenci… dovolíš, abych se na okamžik vrátil ke studijním záležitostem? Perkinsův překlad je absolutně nedostatečný; musím říct, že jsem podobnou práci snad ještě neviděl. Není s ním něco? Jeho matka je neobyčejně vzdělaná žena, Samfordsova sestřenice, jak jsem slyšel.“

Smiley si ho prohlížel a divil se. Jeho smokink byl pomačkaný a vybledlý dlouhým užíváním. Smiley si v duchu myslel, že ho má jistě po dědečkovi. Hladká pleť jeho obličeje vnucovala představu tlouštíka, ačkoliv D’Arcy tlustý vůbec nebyl. V jeho hlase se ozýval lichotivý tón a neustále se usmíval, i když mlčel. Úsměv mu seděl na tváři, vryt do poddajného materiálu kůže a napínal mu rty a roztahoval koutky úst takovým způsobem, že to vypadalo, jako by jej přidržovaly prsty neviditelného zubaře. D’Arcyho obličej však zdaleka nebyl bezvýrazný; odráželo se v něm všecko: lehké cuknutí rtů nebo nosu, záblesk oka i povytažené obočí. A teď chtěl změnit téma. Ne že by se vyhýbal řeči o Stelle Rodové – vrátil se k tomu sám o něco později, ale nechtěl hovořit o onom vederu, kdy zemřela. A bylo tu ještě něco, Smiley nepochyboval o tom, že to Fielding postřehl rovněž. V pohledu, který před okamžikem zkřížil s D’Arcym, byla dohoda zrozená ze strachu a navíc možná i varování, protože od toho okamžiku se Fieldingovo chování změnilo, byl tak zachmuřený a roztržitý, že to Smileyovi ještě dlouho leželo v hlavě. D’Arcy se otočil ke Smileyovi a promluvil na něho s nasládlou důvěrností.

„Velice vás prosím, abyste prominul, že jsem odbočil povídáním o carnských záležitostech. Jistě máte dojem, že tu žijeme trochu odtrženě od života, ne? Často se nám to předhazuje. Naříkají, že je Carne škola pro snoby. Každý den se o tom dočtete v rozličných plátcích. A přece, vzdor všem názorům avantgardy,“ řekl, dívaje se úkradkem na Fieldinga, „mohu říct, že nikdo nemůže být méně snobem, než já.“

Smiley si všiml jeho vlasů. Byly velmi jemné, žlutohnědé a rostly ponejvíce na temeni, zatímco růžový krk byl holý.

„Vezměme například toho chudáka Roda. Nemám mu ani v nejmenším za zlé jeho původ, tomu ubohému chlapci. Veřejné školy dělají výbornou práci, to je jisté. Kromě toho se velmi rychle přizpůsobil. Mluvil jsem o tom s rektorem. Řekl jsem mu, že se Rode velmi dobře sžil s naším prostředím; své povinnosti v kostele koná výtečně – neopomněl jsem to zdůraznit. A navíc doufám, že i já jsem se dobře zhostil svého úkolu a pomohl mu, aby úspěšně vplul do nových poměrů. Jak jsem už říkal rektorovi, pod taktním vedením se takoví lidé mohou naučit našemu způsobu života a dokonce i finesám společenského chování; a on byl se mnou zajedno.“

Sklenka před Smileyem byla prázdná a D’Arcy, aniž se dovolil Fieldinga, ji naplnil vínem z karafy. Jeho ruce byly hladké a bez jediného chloupku jako ruce dívky.

„Avšak,“ pokračoval, „musím být upřímný. Paní Rodová se zdaleka nedokázala přizpůsobit našemu životu.“ Se svým neměnným úsměvem delikátně upíjel malými doušky ze své sklenice. Chce se vypovídat, myslel si Smiley.

„Nikdy by si v Carne nebyla zvykla, takový je můj názor – třebaže bych ho nikdy neřekl, kdyby zůstala naživu. Její původ ji srážel dolů. Nebylo to její vinou, ale vinou prostředí, ze kterého vzešla. A mohu-li mluvit otevřeně, zůstane to ovšem mezi námi, mám důvody k tomu, abych se domníval, že právě minulost zavinila její smrt.“

„Proč myslíte?“ zeptal se Smiley spěšně a D’Arcy odpověděl s rychlým pohledem na Fieldinga: „Ze všeho vyplývá, že ona ten útok očekávala.“

„Moje sestra zbožňuje psy,“ pokračoval D’Arcy. „Možná že jste o tom už slyšel. Nejraději má křepeláky. Loni dostala první cenu na výstavě zvířat v severním Dorsetu a krátce nato získala u Cruftů pochvalu pro svou Královnu z Carne. Prodává zvířata i do Ameriky. Moliu směle tvrdit, že v naší zemi není mnoho lidí, kteří by se mohli měřit s Dorothy v chovu čistokrevných zvířat. Rektorova žena se právě před týdnem vyjádřila stejnými slovy. Tedy, Rodovi byli, jak vílo, našimi sousedy a Dorothy rozhodně není osoba, která by zanedbávala sousedské povinnosti. Pokud jde o povinnosti, nečiní nikdy rozdílů mezi lidmi, o tom vás mohu ujistit. Rodovi měli také psa, takového křížence, ale jinak inteligentní zvíře, toho si přivezli s sebou. Mám sice jen matnou představu odkud přišli, ale to je jiná věc. Všechno nasvědčovalo tomu, že se v tom psovi vidí, já o tom nepochybuji. Rode ho bral s sebou i na fotbal, než jsem mu poradil, aby to nedělal. Takové věci jen zavdávají chlapcům příčinu k nepatřičným žertům. Přesvědčil jsem se o tom sám na sobě, když jsem cvičil Dorothiny kokršpaněly. Ale abych neodbočoval. Dorothiny miláčky ošetřuje nějaký doktor Harriman, výborný člověk, odněkud z okolí Sturminsteru. Poslala pro něho, je to nějakých čtrnáct dní, Královna z Carne dostala silný kašel, a tak Dorothy požádala Harrimana, aby se u nás zastavil. Taková vzácná fenka potřebuje péči, to víte jistě sami.“

Fielding provokativně vzdychl a D’Arcy pokračoval jako by nic.

„Byl jsem náhodou tehdy doma a Harriman zůstal na šálek kávy. Je to velmi příjemný člověk. Začal mluvit o Rodově psu, a tak to vlastně vyšlo najevo: paní Rodová nechala den předtím psa utratit. Prý pokousal listonoše. Taková dlouhá a nepříjemná historie; pošta si bude stěžovat, policie už u nich byla a vím já co všecko. A pes, jak řekla, by ji stejně doopravdy neochránil, mohl by snad jen varovat. Tak nějak to řekla Harrimanovi: Nijak by mi to nepomohlo.“

„Netrápila se, že ztratila psa?“ zajímal se Smiley.

„Ale ovšemže ano. Harriman říkal, že měla oči plné slz, když přijela. Jeho paní jí musela dát šálek čaje. Domlouvali jí, aby to se psem zkusila, aby ho dala třeba na čas do útulku, ale byla neoblomná. Harriman z toho byl celý pryč. A jeho paní taky. Když to potom později probírali, shodli se, že jim chování paní Hodové připadalo trochu nenormální. Ve skutečnosti bylo úplně nenormální. Je tu další podivná okolnost, pes byl v hrozném stavu; někdo ho týral a pořádně. Hřbet měl samou ránu, jako by ho někdo mlátil.“

„Vrátil se Harriman ještě k tomu, co mu říkala? Že by jí to nijak nepomohlo? Jak si to vysvětloval?“ Smiley upřeně pozoroval D’Arcyho.

„Opakovala to před paní Harrimanovou, ale nechtěla říci nic bližšího, ačkoliv si myslím, že vysvětlení se nabízí samo.“

„Ale?“ ozval se Fielding.

D’Arcy naklonil hlavu ke straně a rozpačitě si mnul ušní boltec.

„V každém z nás vězí kousek detektiva. Hovořili jsme o tom s Dorothy po té události. Shodli jsme se na tom, že Stella Rodová měla, ještě než přišla do Carne, nějaký temný vztah, který se zřejmě nedávno obnovil… dost možná i proti její vůli. Mohl to být nějaký prohnaný ničema, třeba bývalý nápadník, kterému bylo proti mysli její nynější společenské postavení.“

„Pokousal pes toho listonoše hodně?“ zeptal se Smiley.

D’Arcy se k němu opět obrátil.

„V tom to vězí, milý hochu: pes totiž listonoše vůbec nekousl. Přišla na to Dorothy. Ta celá povídačka byla od začátku až do konce vylhaná.“

Zvedli se od stolu a přešli do Fieldingovy pracovny, kam slečna Truebodyová mezitím připravila kávu. Hovor se neustále točil kolem středeční tragédie. D’Arcy byl dotčen hlavně vulgárností celé situace – neodbytností žurnalistů, policejním vyšetřováním, nejistotou o původu paní Rodové a neštěstím jejího manžela. Fielding zůstával stále podivně zamlklý, ponořený do svých vlastních myšlenek, ze kterých se probral jen sem tam, aby vrhl nepřátelský pohled na D’Arcyho.

Přesně ve tři čtvrtě na jedenáct prohlásil D’Arcy, že je unaven, a všichni tři šli společně do velké haly, kde slečna Truebodyová podala Smileyovi převlečník a D’Arcymu svrchník, teplou šálu a čepici. Fielding odbyl D’Arcyho díky velmi chladně. Pak se obrátil ke Smileyovi.

„A ta záležitost, kvůli které jste mi telefonoval. O co vlastně šlo?“

„Ale – jednalo se o dopis, který paní Rodová napsala těsně před tím, než byla zavražděna,“ odpověděl Smiley neurčitě, „teď se tím zabývá policie, ale nepovažují to za… důležité. Podle všeho trpěla určitým druhem…“ vynutil rozpačitý úsměv, „stihomamu. Je to správný výraz? Ostatně vždyť si o tom můžeme ještě někdy pohovořit. Musíte se mnou v Sawley povečeřet, než odjedu. Dostanete se vůbec někdy do Londýna? Mohli bychom se setkat tam, třeba koncem semestru.“

D’Arcy stál ve dveřích a díval se na čerstvý, dokonale bílý sníh.

„Ach,“ řekl s lehkým vševědoucím úsměvem, „ty dlouhé noci, že Terenci, ty dlouhé noci.“

KAPITOLA 6

VĚTVIČKA PRO ĎÁBLA

„Co to jsou dlouhé noci?“ zeptal se Smiley D’Arcyho, když vyšli z Fieldingova domu a kráčeli rychle po čerstvém sněhu k Opatskému náměstí.

„Máme u nás takové úsloví, že za dlouhých nocí v Carne vždycky sněží. Je to vlastně tradiční název pro noci v postním období,“ vysvětloval D’Arcy. „Před reformací drželi mniši z opatství v půstě noční vigilii a sice mezi večerní a ranní modlitbou. To asi budete vědět. Protože přikázání klášterního života se na opatství už dávno nevztahují, upadl tento zvyk v zapomenutí. My zachováváme tradici aspoň tak, že v postním období proslovujeme večerní modlitbu. To bývala poslední z kanonických modlitebních hodinek, která se odříkávala před spaním. Děkan má v neobyčejné úctě tradice tohoto druhu, a tak znovu zavedl původní staré názvy pro naše modlitby. Prima – to byla modlitba na počátku dne, jak je vám bezpochyby známo. Terce patřila třetí hodině denního světla – to znamená devět hodin ráno. Takže už nemluvíme o ranní modlitbě, ale o Terci. Považuji to za neobyčejně delikátní. Stejně tak v adventě a v půstě označujeme v opatství poledne slovem Sext.“

„Jsou všechna náboženská cvičení povinná?“

„Jistěže. Jinak by bylo nezbytné vytvořit zvláštní náplň pro chlapce, kteří se bohoslužeb neúčastní. A to je nežádoucí. Mimoto zapomínáte, že Carne je svým založením církevní instituce.“

Byla krásná noc. Když přecházeli náměstí, Smiley pohlédl vzhůru na věž. V měsíčním světle se zdála menší a malebnější. Bělost čerstvého sněhu prozařovala dokonce i samu oblohu; celé opatství se rýsovalo na jejím pozadí s tak pronikavou viditelností, že i na zdeformovaných sochách světců ostře vystoupily žalostné detaily jejich zohavení, měníce je tak v bědné figuríny, jejichž účel se dávno vytratil a které neměly oči, aby pozorovaly měnivý koloběh světa.

Došli na křižovatku, odkud se cesty rozbíhaly od opatství na jih.

„Naše cesty se rozcházejí, jak se obávám,“ řekl D’Arcy a podával Smileyovi ruku.

„Je opravdu krásná noc,“ ozval se Smiley pohotově, „dovolte mi, abych vás doprovodil.“

„S radostí,“ utrousil D’Arcy suše.

Zahnuli na North Fields Lane. Po jedné straně běžela vysoká kamenná zeď; na druhé straně se rozprostírala obrovská plocha sportovního stadiónu, víc než dvacet ragbyových hřišť, která téměř celý kilometr hraničila s cestou. Prošli tu vzdálenost mlčky, pak se D’Arcy zastavil a ukázal holí před Smileye na malý domek v rohu sportovního terénu.

„To je North Fields, dům Rodových. Původně to byl dům pro vrchního správce hřišť, ale před několika lety dalo vedení školy přistavět ještě jedno křídlo, takže je to teď profesorský byt. Můj dům je mnohem prostornější, je to ještě kousek dál po této cestě. Naštěstí rád chodím.“

„Tady někde jste tenkrát v noci našel Stanleye Roda?“

Chvíli bylo ticho a pak řekl D’Arcy: „To bylo blíž k nám, asi o půl kilometru dál. Vypadal hrozně, ubohý hoch, opravdu hrozně. Já osobně nesnáším pohled na krev. Kdybych byl tušil, jak vlastně vypadá, než jsem ho přivedl do svého domu, asi bych to neudělal. Díky bohu je moje sestra Dorothy neobyčejně statečná žena.“

Pokračovali mlčky v chůzi, až Smiley podotkl: „Podle toho, co jste říkal při večeři, se Rodovi k sobě vůbec nehodili.“

„Přesně tak. Kdyby zemřela jakýmkoliv jiným způsobem, označil bych její smrt za prospěšnou pro Roda. Byla to veskrze špatná žena, Smileyi, a umanula si, že svého muže dokonale znemožní. Tvrdím, že io dělala záměrně. Ostatní si tím nejsou jisti. Já ano, a mám proto své důvody. Těšilo ji, když ho mohla zesměšnit.“

„A Carne taky bezpochyby.“

„Právě. Toto je kritické období ve vývoji Carne. Mnoho škol našeho typu podlehlo vulgárnímu volání po změně – po změně za každou cenu. Carne, a já jsem šťasten, že to mohu říci, tyto odpadlíky nenásledovalo. A právě proto je teď důležitější než kdy jindy, abychom se dovedli ochránit zevnitř právě tak dobře jako zvenčí.“ Mluvil s překvapující prudkostí.

„Copak byla ta žena opravdu takový problém? Jistě si s ní manžel mohl o tom promluvit.“

„Ujišťuji vás, že jsem ho k tomu nikdy nepovzbuzoval. Není mým zvykem vměšovat se mezi muže a ženu.“

Došli k D’Arcyho domu. Skrýval se za vysokým živým plotem z vavřínů, takže z cesty bylo vidět jen členité komíny, které vykukovaly zelenou hradbou a potvrzovaly Smileyův dojem, že je to velký dům postavený ve viktoriánském stylu.

„Nestydím se za svůj viktoriánský vkus,“ řekl D’Arcy, když pomalu otevíral branku, „obávám se ovšem, že se tady v Carne nepřibližujeme modernímu modelu. Toto byla původně fara Northfieldského kostela, ale nyní spravuje kostel kněz z opatství. Fara patří stále ještě škole a já jsem měl to štěstí, že jsem ji dostal. Dobrou noc. Musíte k nám zajít na sklenku sherry, než odjedete. Zdržíte se ještě dlouho?“

„Pochybuji,“ odpověděl Smiley, „ale myslím, že teď máte starostí už stejně víc než dost.“

„Jak to myslíte?“ ozval se D’Arcy ostře.

„Nu, tisk, policie a celý ten zmatek kolem.“

„Ach ano. Je to tak. Nicméně náš společenský život musí jít dál. Vždycky jsme mívali v polovině semestru malou společnost a domnívám se, že je důležité, abychom tento obyčej dodrželi i za těchto okolností. Pošlu vám pozvánku zítra do Sawley. Moji sestru bude neobyčejně těšit. Dobrou noc.“ Zabouchl za sebou branku, což vyvolalo bláznivé orgie psího štěkotu, který se ozýval někde za domem. Okno se otevřelo a pronikavý ženský hlas zavolal:

„Jsi to ty, Felixi?“

„Ano, Dorothy.“

„Proč tropíš takový hrozný rámus? Zase jsi vzbudil psy.“ Okno se zavřelo s významným třesknutím a D’Arcy, aniž by vrhl jediný pohled ke Smileyovi, zmizel rychle ve stínu domu.

Smiley se pustil stejnou cestou, tentokrát zpátky do města. Asi po deseti minutách chůze se zastavil a zadíval se znovu směrem k domu Rodových, který stál asi sto metrů od sportovního hřiště. Stínil ho malý jedlový lesík, takže v kontrastu s bílou plochou hřiště vypadal ještě tmavší a tajemnější. Od domu vedla úzká cesta, po jedné straně stála cihlová poštovní schránka a po druhé malý, téměř nový ukazatel směru z dubového dřeva do vesničky Pylle. Nápis na směrníku zakrývala tenká vrstva sněhu, Smiley ji shrnul dlaní, takže mohl přečíst slova North Fields v pokroucené napodobenině gotického písma, která by D’Arcymu způsobila jistě mnohou těžkou chvilku. Sníh na cestě byl ještě nedotčený, zřejmě právě napadl čerstvý. Mezi vesnicí Pylle a Carne nemohl být velký provoz. Rychle se rozhlédl v obou směrech po hlavní cestě a pak se pustil cestou do Pylle. Po jedné straně se do výšky tyčil živý plot a Smiley záhy neviděl nic jiného než matnou oblohu nad sebou a zohýbané vrbové větve, které jako by se po ní sápaly. Najednou se mu zdálo, že těsně za sebou slyší kroky, ale když se zastavil, nebylo kolem nic jiného než pokradmé šelestění větví v živém plotě zapadaném sněhem. Tím víc však na něho začal dotírat chlad. Živý plot po levé straně brzy ustoupil řídké řádce stromů, a ty patřily k lesíku, který bylo vidět z cesty. Sníh pod stromy místy roztál a holá země vypadala najednou ošklivá a zohavená.

Cesta mírně zatáčela doleva a náhle a nečekaně se před ním v měsíčním světle objevil vysoký a hranatý dům. Stěny z cihel a kamene se zpola ztrácely ve spoustě obrůstajícího břečťanu padajícího na průčelí domu jako rozcuchaná hříva. Lesík, který hraničil s polní cestou, se táhl téměř k domu, sahal až na vzdálený konec louky a chránil tak dům z otevřené strany stadiónu. Vrah se dostal do domu pěšinou běžící přes trávník a mezi stromy na polní cestu, která vedla zadem kolem zahrady. Všímal-li si pečlivě sněhu na louce, mohl pěšinu docela dobře sledovat. Bílé skleněné dveře na levé straně domu musí být od skleníku… A najednou věděl, že má strach, strach z toho domu, strach z příliš velké, tmavé zahrady. Objevil se tak náhle jako bolest. Měl pocit, že stěny porostlé břečťanem se naklánějí kupředu a svírají ho jako stará žena konejšící neposlušné dítě. Dům byl velký, trochu zchátralý a záhadný, jako by v jeho stěnách prováděly své rejdy nadpřirozené mocnosti. Ve stínohře měsíčního světla se leskl jako černý olej. Smiley ochromený strachem se hnul pomalu kupředu. Stíny se rozestoupily a protáhly do jiné podoby, střelhbitě vyrazily a pak se ponořily do dřívější nehybnosti, skryly se v bezpečném stínu břečťanu a splynuly s černými okny. Zděšeně si uvědomoval, že propadá panice. Obával se, že jeho smysly náhle podlehnou té hrůze a zrak, sluch a hmat už nebudou nic než nástroj strachem šíleného mozku. Otočil se a utíkal nazpět k bráně. Když tam dorazil, ohlédl se přes rameno na dům. Na cestičce stála žena, dívala se na něho a za ni se lehce pohybovaly ve veřejích otevřené dveře od skleníku. Okamžik stála nehnutě, pak se otočila a běžela nazpět do skleníku. Smiley zapomněl na svůj strach a rozběhl se za ní. Když doběhl na roh domu, uviděl ji ke svému překvapení stát ve dveřích; jemně do nich strkala sem a tam, tak přemýšlivě a zaujatě, jako to dělají děti. Stála zády ke Smileyovi, náhle se však k němu otočila a promluvila měkkým dorsetským nářečím s naivní intonací prosťáčka:

„Napřed sem si myslela, že ste ďábel, pane, ale dyž nemáte křídla…“

Smiley zaváhal. Když se k ní přiblíží, možná že se zase poleká a uteče mu. Pozoroval ji přes zasněžený trávník a pokoušel se zjistit, co je zač. Na hlavě měla něco neurčitého mezi šálem a čepicí a přes ramena tmavý plášť. V ruce držela zelenou snítku a při řeči s ní zlehka mávala.

„Mně nemůžou nic udělat, panáčku, poněváč já mám kouzelnou větvičku a ta ke mně žádnýho nepustí. Jenom tam postojej, panáčku, za malou Janie nemůžou.“ Prudce zamávala snítkou směrem k němu a začala se potichu smát. Jednou rukou se stále opírala o dveře, a když mluvila, hlavu měla skloněnou na stranu.

„Nelezou za malou Janie, panáčku, i dyš je taková pěkňounká.“

„Ano, Janie,“ řekl Smiley jemně, „vidím, že jsi opravdu milé děvče a máš na sobě hezký kabát.“

Viditelně ji to potěšilo, uchopila klopy kabátu a pomalounku se otáčela jako dítě, když si hraje na dámu.

Jak se otáčela, uviděl Smiley po stranách dva prázdné rukávy svrchníku.

„A posmívaj se Janii,“ stěžovala si žalostným tónem, „voni neviděli lítat ďábla, panáčku. Ale Janie viděla, Janie ho viděla. Měl stříbrný křídla, jako maj ryby, všecko Janie viděla.“

„Kdes našla ten kabát, Janie?“

Pomalu spráskla rukama a vrtěla hlavou.

„Je zlej. Oó, ten je zlej, panáčku,“ a znova se tiše rozesmála. „Viděla jsem, jak ho nesl vítr,“ zase se zasmála, „a měsíček mu musel svítit na cestu! Voni jsou spolu moc zadobře, ďábel a měsíc.“

Smiley dostal nápad, utrhl ze stěny domu hrst břečťanu a podával jí ho, zatím co se pomalu přibližoval.

„Máš ráda květiny, Janie? Tyhle květiny jsou pro Janii, malá kytička pro malou Janii.“ Už byl téměř u ní, když se najednou s překvapující rychlostí rozběhla přes trávník a mizíc mezi stromy běžela po cestě mezi živým plotem. Smiley ji nechal. Zaléval ho pot.

Hned jak se dostal do hotelu, telefonoval inspektorovi Rigbymu.

KAPITOLA 7

KOSTELÍK KRÁLE ARTUŠE

Hala hotelu Sawleyský erb se podobala pavilónu tropických rostlin v kewské botanické zahradě jako vejce vejci. Stavěli ji v době, kdy módě vévodil kaktus a hned za ním jako nerozlučný společník následoval bambus. Hala zhmotňovala představu architekta o tom, jak má vypadat mýtina v džungli. Ocelové sloupy sestavené z dílků, aby se podobaly palmovým kmenům, podpíraly klenutou skleněnou střechu, jejíž královsky vznosná kopule zastupovala africké nebe.

V obrovských vázách z bronzu a zeleně polévané keramiky rostl elegantní výběr všeho, co plodil kaktusový svět, mezi tím si mohli přestárlí aristokraté natáhnout nohy na sedátkách z tenkého bambusu a zavzpomínat na všechna nepohodlí safari, srkajíce přitom horkou kávu.

Smileyova snaha získat v půl jedenácté v noci láhev whisky a sodovku nebyla ihned korunována úspěchem. Vypadalo to, že novináři zmizeli jako mrtvoly v poušti. Jedinou známkou toho, že hotel docela nevymřel, byl noční vrátný, který přijal objednávku se zjevným nesouhlasem a doporučil mu, aby se šel raději vyspat.

Smiley, který byl v každém ohledu od přírody nevýbojný, objevil v kapse svrchníku drobnou minci a vtiskl ji trochu dotčeně starému muži do ruky. Zázrak se sice nestal, ale žádaný efekt to mělo; a než Rigby dorazil do hotelu, seděl už Smiley u velkých plynových kamen v hale a před sebou měl láhev whisky a sklenice.

Své večerní zážitky vylíčil s úzkostlivou přesností.

„Ten kabát mi byl nápadný. Takový hrubý převlečník, vypadal jako mužský,“ uvažoval dál. „Vzpomněl jsem si na ten modrý pásek a…“

Nedořekl, co měl na mysli. Rigby kývl, zvedl se a hnal se přes halu otáčecími dveřmi do recepce. Po deseti minutách byl zpět.

„Myslím, že ji raději dáme pod zámek,“ řekl prostě.

„My?“ zeptal se Smiley.

„Ano, nemáte-li nic proti tomu. Máte snad strach?“

„Ano,“ odpověděl. „Mám.“

Vesnička Pylle se rozkládá jižně od North Fields na úbočí vysokého kopce, který se postupně zvedá z rovných, vlhkých luk carnského údolí.

Je to vlastně jen hrstka kamenných domků a malá hospůdka, kde můžete pít pivo v parádním pokoji domácího pána. Při pohledu z carnských hřišť by se vesnička dala mylně považovat za skalní útvar. Místní historikové prohlašují, že je to nejstarší osídlené území v Dorsetu, jméno Pylle znamená v anglosaštině přístav, a místo prý také posloužilo Římanům jako vstup na pevninu v době, kdy okolní území bylo ještě pokryto mořem. Také by vám řekli, že tu odpočíval král Artuš po své sedmiměsíční plavbě a neopomněl složit hold ochránci všech námořníků, svatému Ondřeji: za každý měsíc strávený na moři zapálil svíčku na místě, kde stojí kostelík. Vybudovali ho na památku královy návštěvy a od těch dob ční na skále zapomenutý a opuštěný, dodnes však tam můžete vidět bronzovou minci jako důkaz královské návštěvy – sám velký král Artuš obdařil kněze dřív, než namířil plachty své lodi směrem k ostrovu Avalon.

Inspektor William Rigby byl sám vášnivý lokální historik, a zatímco opatrně řídil auto po zasněžených polních cestách, častoval Smileye podrobnostmi z legendárních časů Pylle.

„Tyhlety malé ztracené vísky jsou ve skutečnosti neobyčejně podivná místa,“ rozváděl své myšlenky. „Často tam žijí jen tři nebo čtyři rodiny, ale jejich vzájemné vztahy jsou tak propletené, že se v nich vyznáte asi tak, jako v příbuzenských vztazích velerodu koček žijících v jedné chatrči. Odtamtud pochází ta spousta vesnických blbečků. Přezdívají jim ďáblovo znamení; já tomu říkám incest. Nechtějí je mít ve vsi, to víte – snaží se je dostat pryč za každou cenu, jako by se pokoušeli smýt vlastní hanbu.“

„Chápu.“

„Ta Jamie je bigotní blázen. Jeden nebo dva z nich se pomátli takovým způsobem. Vesničané z Pylle jsou všichni baptisté, takže kostelík krále Artuše je od Wesleyových časů neužívaný. Chátrá a pomalu se rozpadá. Pár lidí z údolí tam občas zajde, protože je to pamětihodnost, ale žádný se o to nestará, tedy nestaral, dokud se tam neubytovala Janie.“

„Ona se tam ubytovala?“

„Ano.“

„Ve dne v noci smýčí kostel, nosí tam polní kvítka a tak podobně. Proto se o ni povídá, že je čarodějnice.“

Mlčky minuli Rodův dům, a když vyjeli z ostré zatáčky, začalo auto šplhat do příkrého svahu, na kterém ležela vesnice Pylle. Sníh na cestě byl nedotčený, ale kromě občasného sklouznutí pokračovali v cestě bez obtíží. Na úpatí kopce byl les, takže cesta byla tmavá, až najednou zjistili, že vyjeli na otevřenou planinu, divoký vítr hnal jemný sníh přes pole jako kouř a útočil proti autu. Po jedné straně cesty se sníh nakupil do vysokých závějí a jízda byla čím dál obtížnější.

Nakonec Rigby zastavil a řekl:

„Dojdeme to pěšky, nemáte-li nic proti tomu.“

„Je to daleko?“

„Není, ale půjde se špatně. Vesnice je přímo proti vám.“

Smiley se podíval předním oknem a přes mlžnou clonu vířícího sněhu jen stěží rozeznával dvě nízké budovy vzdálené asi čtyři sta metrů. Jak se tak díval, vynořila se na cestě proti nim dlouhá, k nepoznání zachumlaná postava.

„To je Ted Mundy,“ prohlásil Rigby spokojeně. „Řekl jsem mu, aby tu na nás čekal. Je to vrchní strážník z Okefordu.“ Vyklonil se z okna a bodře zahalasil:

„Buď zdráv, Tede, jak se máš, ty starý válečníku?“ Pak otevřel zadní dvířka a policista nastoupil. Rigby je zběžně představil.

„V kostele je svěllo,“ hlásil Mundy, „ale nevím, zda tam Janii najdeme. Nemůžu se ve vesnici nikoho zeptat, měli bychom je rázem všechny na krku. Myslí si totiž, že Janie navždycky zmizela.“

„Copak ona tam spí, Tede? Má tam vůbec postel, nebo něco?“ ptal se Rigby a Smiley s potěšením zaznamenal, že jeho dorsetský přízvuk je daleko silnější, když mluví s Mundym.

„Říkali to, Bille. Já jsem tam žádnou postel neviděl, když jsem se tam v sobotu díval. Ale něco ti řeknu, Bille, a vypadá to dost divně. Podle všeho chodívala paní Rodová do toho kostelíka Janii občas navštěvoval.“

„O tom jsem slyšel,“ řekl Rigby krátce. „A teď, Tede, jak se tam dostaneme?“

„Přes kopec,“ řekl Mundy. „Kostelík stojí za vesnicí v lukách.“ Obrátil se ke Smileyovi. „To je obvyklé tady v okolí, pane Smiley, už jste o tom asi slyšel.“ Mundy mluvil velmi zvolna, pečlivě vybíraje slova. „Když tu řádil mor, nechávali mrtvé ve vsi a sami se stěhovali pryč; ale ne zas příliš daleko, kvůli pozemkům a kostelu. To byly hrozné časy, hrozné.“

Mundyho slova vyvolala dojem, že černá smrt postihla tento kout nedávno, i když vlastně z pamětníků těch časů už dávno žádný nebyl naživu.

S obtížemi se dostali ven z auta. Dveře se proti silnému větru otvíraly jen s velkou námahou. A pak se pustili směrem k vesnici; Mundy šel první a Smiley poslední. Tvrdý poletující sníh je píchal do tváří. Byla to děsivá procházka. Pustá křivka horského hřebene, nářek větru, sněhové mraky honící se kolem měsíce a zasmušilé domky bez jediného světla, které opatrně míjeli, to všechno patřilo do jiného světa.

Mundy zahnul ostře doleva a Smiley se domyslel, že obchází vesnici zadem, aby unikli pozornosti jejích obyvatel. Asi po dvaceti minutách chůze povětšině v hlubokém sněhu zjistili, že jdou podél nízkého plotu, který odděloval dvě pole. V nejvzdálenějším rohu pravého pole spatřili slabé světlo, které se chvělo nad sněhem, bylo tak bledé, že Smiley musel nejprve odvrátit oči a pak se znovu podívat tím směrem, aby se ujistil, že se nemýlí. Rigby se zastavil a kývl na ostatní.

„Ujmu se teď toho sám,“ řekl. Obrátil se ke Smileyovi. „Byl bych vám vděčný, pane Smileyi, kdybyste se držel trochu šíranou. V případě, že nastanou nějaké potíže, neradi bychom vás do toho zapletli, chápete?“

„Samozřejmě.“

„Mundy, ty pojď se mnou!“

Sledovali živý plot tak dlouho, až došli k průchodu. Mezerou teď viděli kostelík zřetelně, bylo to nízké stavení, připomínající spíš stodolu než kostel. Z jednoho rohu vycházela slabá zář, která vypadala jako světlo od svíčky tlumeně pronikající přes olovem zalitá okna.

„Je tam,“ řekl Mundy přidušeným, hlasem, když se s Rigbym hnali kupředu, Smiley je následovní v jistém odstupu.

Šlapali přes pole s Rigbym v čele, kostelík se přibližoval. Do vytí bouře se přimísily nové zvuky; vyprahlý skřípot dveří, mlácení rozbité střechy a nezachytitelné úpění větru, který se proháněl kolem mrtvého domu. Oba muži před Smileyem se zastavili ve stínu kostelní stěny a něco si šeptali. Nato Mundy nehlučně zmizel za rohem kostelíka. Rigby ještě okamžik čekal, pak zamířil k úzkému vchodu v boční zdi a opřel se do dveří. Otvíraly se ztěžka a namáhavě skřípaly ve veřejích. Zmizel v hlubině kostela. Smiley čekal venku, když se najednou ozval výkřik, který přehlušil všechny hlasy noci, byl tak úzkostný, pronikavý a zřetelný, jako by ani nevycházel z lidských úst. Smileyovi se vybavila v mysli představa bláznivé Janie tak, jak ji už ten večer jednou viděl. Znovu slyšel, jak se v tom pomateném nářku ozývá hrůzný tón jejího šílenství. Ještě okamžik čekal. Ozvěna zanikla. Pak zvolna a bázlivě přešel po sněhu k otevřeným dveřím.

Malou kapli tlumeně osvětlovaly dvě svíčky a petrolejová lampa na holém oltáři. Na vyvýšeném místě před ním seděla Janie a hleděla na ně mrtvým pohledem. Její bezvýrazná tvář byla plná modrých a zelených skvrn, špinavé šaty měla ozdobeny zelenými větvičkami a všude kolem ní na podlaze ležela tělíčka malých zvířátek a ptáků.

Lavice byly rovněž posety mrtvolkami všemožných tvorů a na oltáři ležely polámané větvičky a malé hrstky cesmínových lístků. Mezi dvěma svíčkami stál hrubě sbitý kříž. Smiley minul Rigbyho a šel rychle podél bočních lavic kolem Janiny zkroucené postavy, až se zastavil před oltářem. Na okamžik zaváhal, pak se otočil a tiše zavolal na Rigbyho.

Na kříži, omotána kolem obou ramen jako hrubý diadém, visela šňůra zelených korálků.

KAPITOLA 8

KVĚTINY PRO STELLU

Když se Smiley vzbudil, zněla mu ještě v uších ozvěna jejího křiku. Měl v úmyslu si pořádně přispat, ale na hodinkách bylo teprve půl osmé. Rozsvítil malou lampičku, protože bylo stále ještě šero a mžoural krátkozrakýma očima po pokoji. Kalhoty ještě vlhké od sněhu ležely pohozeny přes židli. Boty na tom nebyly o nic líp; bude si muset koupit nové. Vedle sebe měl poznámky, které si udělal časně ráno, než se dostal do postele; záznam toho, co si zapamatoval z monologu bláznivé Janie na zpáteční cestě do Carne; tak hned na ni nezapomene. Mundy seděl vzadu vedle ní. Mluvila sama k sobě, jako to dělávají děti, kladla otázky a odpovídala si na ně shovívavým tónem dospělého, který už dávno odpověď zná.

Zdálo se, že má v hlavě jenom jednu věc: viděla ďábla. Viděla, jak letí ve větru a jak za ním vlají stříbrná křídla. Někdy ji ta vzpomínka bavila, někdy jí dodávala vědomí vlastní důležitosti, ale najednou se jí děsila, takže bědovala, naříkala a zaklínala ho, aby odešel. V takovém okamžiku ji Mundy konejšil a pokoušel se ji uklidnit. Smiley se v duchu ptal sám sebe, zda si policisté opravdu zvyknou na takové hrozné věci – na šaty, které už nejsou nic jiného než páchnoucí cáry visící na zbědovaných údech, na chlácholení pomatenců, kteří se vás drží jako klíště a při tom ječí a naříkají. Musela být na útěku už celé noci, živila se tím, co našla v polích a v odpadcích, a to zřejmě od onoho večera, kdy se stala vražda… Co vůbec dělala v tu noc? Čeho byla svědkem? Zavraždila Stellu Rodovou ona? Viděla vraha a považovala ho za ďábla letícího ve větru? Ale proč ji napadlo něco takového? A jestliže Janie nezabila Stellu Rodovou, co viděla, co ji vyděsilo natolik, že v hrůze probloudila tři dlouhé zimní noci v lesích jako vyplašené zvíře?

Zmocnil se ďábel, jenž sídlí v lidských duších, vlády nad Janií a dal jejím rukám sílu ubít Stellu Rodovou? Byl to ďábel, který letěl na křídlech větru?

Ale co korálky, převlečník a stopy, které nebyly její – co to všechno potom znamenalo? Ležel a přemýšlel, ale nepřišel na nic. Konečně byl čas vstávat: začínal den pohřbu.

Právě když vylézal z postele, zazvonil telefon. Rigby. Hlas měl rozrušený a naléhavý. „Potřeboval bych s vámi mluvit,“ řekl. „Můžete se u mne zastavit?“

„Před pohřbem nebo až po?“

„Před, je-li to možné. Nešlo by to hned?“

„Budu u vás v deseti minutách.“

Rigby vypadal unaveně a ustaraně, poprvé od té doby, co ho Smiley poznal.

„Jde o bláznivou Janii,“ hlesl. „Šéf si myslí, že bychom jí to měli hodit na krk.“

„Co?“

„Vraždu,“ utrousil Rigby krátce a přisunul tenkou složku přes stůl Smileyovi. „Ta bláznivá ženská udělala prohlášení… něco jako doznání.“

Seděli mlčky a Smiley pročítal tu prazvláštní výpověď. Byla označena iniciálami bláznivé Janie – J. L. – velkými písmeny, pracně malovanými jakoby dětskou rukou. Policista, který výslech zapisoval, se zpočátku snažil její vyprávění zestručnit a upravit, ale už na konci první stránky si zoufal. Konečně se Smiley dostal k odstavci, kde mluvila o vraždě:

„A tak ji řikám, ty mý děvečce, řikám: ‚Seš pěkná mrcha, že se dáváš s ďáblem do spolku,‘ ale vona jako dyš neslyší, tak to viděj, a tak sem se na ni nazlobila, ale vona si z toho nic nedělá. Já nemůžu ani cejtit takový, co se paktujou v noci s čertama a taky sem ji to řekla. Měla mil větvičku, panáčku, to je jednou pravda. A já ji to povidám, panáčku, ale vona nikdy neposlechne; a to už je všecko, co Janie povídá, ale ďábla vyhnala pryč, Janie, vyhnala a eště mi za to bude jednou moc děkovat, ta moje děvečka, a korálky sem jí vzala pro svatý, to zas jó, aby byl kostelíček pěknej a kabát, aby mi bylo teplo.“

Rigby ho upřeně pozoroval, když pomalu kladl Janiinu výpověď na stůl.

„No, co si o tom myslíte?“

Smiley zaváhal:

„Tak jak to tu stojí, je to pěkný nesmysl,“ vysoukal ze sebe na’konec.

„Samozřejmě,“ odpověděl Rigby s trochou opovržení v hlase. „Něco viděla, bůhvíco, zřejmě byla na jednom ze svých zlodějských výšlapů, vůbec by mě to nepřekvapilo. Okradla asi mrtvolu nebo zvedla korále, které vrah někde upustil. Zjišťovali jsme, odkud se vzal ten kabát. Patří panu Jardinovi, to je pekař ve východní Čtvrti Carne. Dal ho minulou středu ráno Stelle Rodové na její dobročinnou sbírku. Janie ho musela štípnout ve skleníku. To je ten její ‚kabát, aby mi bylo teplo‘. Ale Stellu Rodovou zabila asi tak jako vy nebo já. Co potom ty stopy ve sněhu a ve skleníku, otisky rukou v rukavicích? Mimoto nemá Janie dost síly, aby táhla tu ubohou ženu patnáct metrů sněhem. Tady zapracoval muž, to pozná každý.“

„Ale co teď?“

„Pátrání je zastaveno a já připravuji materiál k procesu proti Jane Lynové z Pylle pro chladnokrevnou vraždu na Stelle Rodové. Chtěl jsem vám to říct dřív, než to budete číst ve všech novinách. Abyste věděl, jak se věci mají.“

„Díky.“

„Mohu-li vám mezitím nějak prospět, naše úmluva stále ještě platí.“ Zaváhal, zdálo se, že má ještě něco na srdci, ale rozmyslel si to.

Smiley sestupoval po širokém schodišti, tvářil se zuřivě i bezmocně zároveň, což rozhodně není nejvhodnější rozpoložení, v jakém má člověk jít na pohřeb.

Ten proběhl zcela příkladně. Množství květin a množství přítomných přesáhlo normu, kterou bonton předpisoval pro takovou příležitost. Nebyla pohřbena na hřbitově v opatství (možná že respektovali její prostý vkus), ale na občanském hřbitůvku nedaleko North Fields. Rektor byl v ten den zaneprázdněn, jako ostatně většinu času, a tak místo sebe poslal svou ženu, malou nenápadnou osůbku, která žila dlouhou dobu v Indii. D’Arcy byl prostě všude: poletoval před obřadem z místa na místo jako ztrémovaný ministrant; přišel pan Cardew, aby pomohl ubohé Stelle přes chladné formality anglikánských obřadů. Byli tu Hechtovi, Charles celý v černém, vymydlený až zářil, a Shane s dramaticky nařaseným černým závojem na širokém okraji smutečního klobouku.

Smiley, jako mnoho jiných, přijel brzy, aby se vyhnul obtížnému zájmu veřejnosti, který obřad nepochybně vyvolá, a našel si místo blízko kostelních dveří. Pozorně sledoval každého nového příchozího a čekal, kdy konečně spatří Stanleye Roda.

Přijelo několik obchodníků, k prasknutí nacpaných do seržových obleků a černých vázanek; utvořili malou skupinku jižně od kostelní lodi, v patřičné vzdálenosti od profesorského sboru a jejich manželek. Brzy se k nim přidali další obyvatelé města, ženy, které znaly Stellu Rodovou z modlitebny; za nimi stál Rigby a díval se přímo na Smileye. Pak přesně ve tři zvolna prošel kostelními dveřmi vysoký starý muž, hleděl upřeně před sebe, jako by nikoho nevnímal. Vedle něho šel Stanley Rode.

Jeho tvář neříkala Smileyovi na první pohled vůbec nic; nenesla pečeť osobnosti, ani neprozrazovala charakterové rysy; byla to bezvýznamná tuctová tvář se sklonem k buclatosti. Hodila se dokonale k jeho krátkému tělu a k černým vlasům, rysy té tváře byly teď patřičně složeny do záhybů vyjadřujících smutek. Když ho Smiley pozoroval, jak vchází do kostela a usedá uprostřed nejbližších pozůstalých, napadlo ho, že Rodova chůze a držení těla úspěšně demonstrují něco, co ke Carne vůbec nepatří. Bylo-li vulgární nosit v kapsičce saka pero, mít zálibu v norských svetrech a hnědých vázankách, pohupovat se při chůzi a vytáčet chodidla ven, pak nebylo nejmenších pochyb, že je Rode vulgární; i když se nyní žádného z těchto hříchů nedopustil, jeho chování prozrazovalo, že je má všechny.

Kráčeli za rakví na hřbitov a tam se rozestavili kolem vykopaného hrobu. D’Arcy s Fieldingem stáli vedle sebe a zdálo se, že jsou zcela zaujati obřadem. Vysoký, postarší muž, který přišel do kostela s Rodem, byl nyní viditelně dojat a Smiley hádal, že to bude asi Stellin otec, Samuel Glaston. Když obřad skončil, unikl starý muž rychle z klubka lidí, kývl zběžně Rodovi na pozdrav a zmizel v kostele. Zdálo se, že mu chůze působí námahu, šel jako člověk, do kterého se opírá silný vítr.

Lidé z malého hloučku kolem hrobu se pomalu rozcházeli, až zbyl Rode sám, podivná strnulá postava, sklíčená a nesvá; s široce rozevřenýma nevidomýma očima a přísně sevřenými ústy. Jak ho tak Smiley pozoroval, zdálo se mu, že se Rode najednou probral ze sna; uvolnil se, otočil a pomalu, sebejistě, odcházel od hrobu k malému hloučku, který se seskupil u hřbitovní brány. Zvolna se k nim blížil. Když Fielding zpozoroval jeho příchod, k Smileyovu údivu velmi rychle odešel s výrazem naprostého znechucení na tváři. Nebyl to však uvážený čin muže, který chce někoho urazit, nevšiml si toho ani Rode, ani nikdo jiný. Vypadalo to tak, že se Terence Fieldinga zmocnilo opravdové pohnutí a že mu pro jednou nezáleželo na tom, jaký dojem to udělá.

Smiley se trochu váhavě připojil k hloučku. Rode se držel poněkud stranou spolu s D’Arcyovymi a několika profesory ze sboru. Nikomu nebylo do řeči.

„Pan Rode?“ zeptal se.

„Ano, přejete si?“ Mluvil zvolna, s náznakem dialektu, který se pečlivě snažil potlačit.

„Zastupuji slečnu Brimleyovou z redakce Křesťanského hlasu.“

„Ach ano.“

„Velmi ji na tom záleželo, aby byl na pohřbu přítomen někdo z redakce listu. Myslel jsem, že byste rád o tom věděl.“

„Viděl jsem věnec; je to od vás opravdu neobyčejně pozorné.“

„Vaše paní byla jednou z našich nejvěrnějších předplatitelek,“ navázal Smiley. „Považovali jsme ji téměř za člena rodiny.“

„Ano, velmi jí na Hlase záleželo.“ Smiley se v duchu ptal sám sebe, zda je Rode vždycky tak nezúčastněný, či zda ho pohřeb učinil lhostejným ke všem ostatním záležitostem.

„Kdy jste přijel?“ zeptal se Rode náhle.

„V pátek.“

„Udělal jste si aspoň pěkný víkend?“

Smiley tím byl tak překvapen, že ho v tom okamžiku nenapadla žádná odpověď. Rode se na něho nepřestal dívat a čekal, co řekne.

„Mám tu několik přátel… pana Fieldinga…“

„Oh, Terence.“

Smiley byl přesvědčen o tom, že Rode neříká Fieldingovi křestním jménem.

„Rád bych napsal, bude-li to možné,“ začal Smiley opatrně, „krátký nekrolog. Neměl byste nic proti tomu?“

„To by Stellu jistě potěšilo.“

„Není-li vám to nepříjemné, zastavil bych se u vás třeba během zítřka, abych získal nějaké podrobnosti.“

„V jedenáct?“

„Zajisté.“

„Bude mi potěšením,“ odpověděl Rode téměř hrubě a ke hřbitovní bráně došli už mlčky.

KAPITOLA 9

TRUCHLÍCÍ POZŮSTALÍ

Byl to laciný trik, takhle klamat muže, kterému nečekaně zemřela žena. Smiley si to uvědomoval. Když opatrně otevřel branku a octl se na štěrkem vysypané cestičce k domu, na které vedl před dvěma dny podivnou konverzaci s Janie Lynovou, přiznal si, že návštěvou Roda, ať už byla záminka jakákoliv, se dopouští opovrženíhodného skutku. Smileyovou zvláštností bylo, že se během své práce v tajné službě nikdy neřídil heslem: účel světí prostředky. Sám sobě byl nejpřísnějším kritikem a po dlouhém pozorování došel k závěru, že není tak inteligentní, jak by se dalo soudit z jeho zálib a zvyků. Jednou ve válce se o něm nadřízení vyjádřili: je lstivý jako ďábel a nevinný jako panna; musel sám přiznat, že to není špatně řečeno.

Zazvonil a čekal.

Stanley Rode otevřel. Byl pečlivě upravený a zářil čistotou.

„Buďte zdráv,“ řekl, jako by byli staří přátelé. „Tak si říkám, máte vy auto nebo ne?“

„Je mi líto, nechal jsem je v Londýně.“

„Nevadí.“ Rode vypadal zklamaně. „Jen mě napadlo, že jsme si mohli vyjet a povídat si cestou. Už toho začínám mít dost, potloukat se tu pořád sám. Slečna D’Arcyová mi nabídla, abych se nastěhoval k nim. Jsou to výborní lidé, opravdu výborní; ale zatím nechci, zatím ne.“

„To chápu.“

„Opravdu?“ Stáli v hale, Smiley si svlékal kabát a Rode čekal, aby mu jej pověsil: „Nemyslím, že je mnoho lidí, kteří to dovedou pochopit – myslím tu osamělost. Víte, co udělal rektor s D’Arcym? Vím, že to mysleli dobře. Všechny kompozice, co jsem měl opravovat, rozdělili mezi ostatní profesory – závěrečné kompozice, abyste rozuměl. Co tu podle nich mám úplně sám dělat? Nemám své hodiny, suplují za mne. Člověk by si ještě mohl myslet, že se mě chtějí zbavit.“

Smiley vlažně přikývl. Zamířili do obývacího pokoje, Rode ukazoval cestu.

„Vím, že měli nejlepší úmysl. Ale musím něco dělat, aby ubíhal čas. Simon Snow dostal k opravě několik kompozic z mé skupiny. Neznáte se s ním náhodou? Dal jednomu chlapci jedenašedesát bodů – jedenašedesát! A hoch je úplně neschopný. Začátkem semestru jsem Fieldingovi říkal, že ani nepostoupí. Jmenuje se Perkins a jinak je to příjemný chlapec; vedoucí Fieldingovy kolejní skupiny. Kdyby to dotáhl na třicet bodů, mohl mluvit o štěstí… a Snow mu dá jedenašedesát. Ty kompozice jsem ovšem zatím neviděl, ale stejně je to naprosto vyloučeno.“

Posadili se.

„Ne, že bych tomu chlapci nepřál, aby prošel. Je opravdu příjemný, nic zvláštního na něm není, ale má velmi dobré způsoby. Chtěli jsme ho s manželkou pozvat tento semestr na čaj. Byli bychom to taky udělali, ale když to tak dopadlo…“ Chvíli bylo ticho. Smiley se právě chystal promluvit, ale Rode v tom okamžiku vstal a řekl:

„Postavil jsem na vařič vodu, pane…“

„Smiley.“

„Postavil jsem vodu, pane Smileyi. Mohu vám udělat šálek kávy?“ Ten tichý nevýrazný hlas, pečlivě vyslovující každou hlásku, mu sedí jako vypůjčený oblek, myslel si Smiley.

V několika minutách byl Rode zpátky s podnosem a z pečlivě odměřeného množství připravil kávu.

Smileye soustavně dráždilo Rodovo zdůrazňování domnělých společenských styků a jeho neustálá snaha zakrýt svůj původ. Hned od prvního pohledu a prvního slova jste přesně věděli, co je zač; způsob, jakým držel loket, když pil kávu, nebo rychlý odborný pohyb, kterým si povytahoval kalhoty, než usedl.

„Rád bych věděl,“ začal Smiley, „zda bych se mohl…“

„Jen pokračujte, pane Smileyi.“

„Nás samozřejmě zajímá ta stránka činnosti paní Rodové, která se týká… naší církve.“

„Pochopitelně.“

„Byli jste sezdáni v Branxomu, nemýlím-li se.“

„V modlitebně v Branxom Hillu, hezký kostelík.“

D’Arcymu by se nelíbil způsob, jakým to bylo řečeno: způsob drzého předměstského klacka s motorkou. S tužkou v kapsičce u saka.

„Kdy to bylo?“

„V září jedenapadesátého roku.“

„Zúčastnila se paní Rodová dobročinné práce i v Branxomu? Vím, že tady byla velmi aktivní.“

„Ne, v Branxomu ne, zato tady pracovala hodně. V Branxomu musela pečovat o otce, víte? Ale tady se nadchla, dobročinný spolek – to bylo něco pro ni.“

Smiley upíral přemýšlivě oči na Roda, pak jako by se vzpamatoval, zamrkal a podíval se jinam.

„Podílela se rovněž aktivně na dobročinné práci v Carne? Má profesorský sbor svůj vlastní ženský spolek nebo něco podobného?“ zeptal se nevinně.

„Pracovala trochu i tam, ano. Ale protože byla baptistka, vyhledávala převážně lidi stejného vyznání z města…, o tom by vám řekl víc pan Cardew, to je tamější duchovní.“

„Mohu tedy, pane Rode, napsat, že se vaše paní rovněž účastnila dobročinné práce při škole?“

Rode zaváhal.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl.

Na okamžik zavládlo mlčení a pak Smiley pokračoval. „Naši čtenáři budou ovšem vzpomínat na paní Rodovou i jako na výherkyni soutěže Kuchyňského koutku. Byla dobrou kuchařkou, pane Rode?“

„Běžná jídla vařila velmi dobře, na speciality nebyla!“

„Existuje nějaká skutečnost, kterou byste nám rád dodal, něco, co by jí udělalo radost, kdyby věděla, že na to lidé vzpomínají?“

Rode se na něho podíval svýma bezvýraznýma očima. Pak pokrčil rameny.

„Nic takového mě nenapadá. Oh, mohl byste se zmínit o tom, že její otec byl soudcem v severní Anglii. Byla na to pyšná.“

Smiley dopil kávu a vstal.

„Měl jste se mnou velkou trpělivost, pane Rode. Ujišťuji vás, že jsme vám opravdu zavázáni. Postarám se, aby vám zaslali kopii našeho článku…“

„Díky. Udělal jsem to kvůli ní, víte. Měla Hlas velice ráda. Vždycky. Dalo by se říct, že to s ní rostlo od dětství.“

Potřásli si rukama.

„Nevíte náhodou, kde bych našel starého pana Glastona? Je ještě v Carne, nebo se už vrátil do Branxomu?“

„Včera tu ještě byl. Ale dnes odpoledne odjíždí. Z policie s ním chtěli ještě mluvit než odjede.“

„To je pochopitelné.“

„Bydlí v Sawley.“

„Děkuji. Možná že za ním zkusím ještě zajít, než odjedu.“

„Kdy vlastně odjíždíte?“

„Velmi brzy. Sbohem, pane Rode. Kdybyste se náhodou…“ začal Smiley.

„Ano?“

„Kdybyste se někdy náhodou dostal do Londýna a nevěděl co s časem, nebo si chtěl zajít na kus řeči… a na šálek čaje, vždycky vás rádi uvítáme u nás v Hlase, však to víte. Kdykoliv.“

„Díky. Vřelé díky, pane…“

„Smiley.“

„Děkuji, je to od vás velmi milé. Už dlouho mi nikdo nic podobného neřekl. Jednou vás jistě vezmu za slovo. Je to od vás opravdu pěkné.“

„Sbohem.“ Ještě jednou si potřásli rukama; Rodova byla suchá, studená a hladká.

Když se vrátil do Sawleyského erbu, usadil se k psacímu stolu v prázdné hale pro hosty a psal dopis panu Glastonovi:

Vážený pane Glastone,

jsem zde na popud slečny Brimleyové z redakce Křesťanského hlasu. Mám několik dopisů od Stelly, o kterých si myslím, že by Vás mohly zajímat. Omlouvám se za to, že Vás obtěžuji v tak nevhodnou a smutnou dobu; ale vyrozuměl jsem, že dnes odpoledne opouštíte Carne, a rád bych věděl, zda bych se s Vámi mohl před Vaším odjezdem ještě setkat.

Pozorně zalepil obálku a šel s ní k recepčnímu pultu. Tam nikdo nebyl, zazvonil tedy a čekal. Konečně přišel portýr, který svým šedavým zarostlým obličejem připomínal spíš starého žalářníka. Nejdřív dlouho a kriticky zkoumal obálku a teprve potom souhlasil s tím, že ji za nekřesťanské spropitné zanese do pokoje pana Glastona. Smiley zůstal u pultu a čekal na odpověď.

Smiley byl jedním z těch samotářských typů, které vstupují do života v osmnácti letech už jako hotoví lidé. Nenápadnost byla jeho přirozeností a současně i povoláním. Postranní cestičky špionáže se liší od divokých a barvitých dobrodružství z knih. Smiley se naučil vyznávat pouze jedno krédo: zůstat vždycky a za každých okolností nenápadným.

Splynutí s ostatními lidmi je nejvyšším smyslem života. Strach z odhalení dělá z člověka otroka – k úředníkům, policistům a průvodčím musí být neobyčejně úslužný, jen aby nevzbudil jejich pozornost.

Na druhé straně tento strach, poníženost a závislost rozvinuly ve Smileyovi vnímavost pro nejjemnější záchvěvy lidského nitra, pronikavou, až ženskou citlivost, která mu umožňovala vidět do lidských charakterů a motivů jejich jednání. Znal lidskou bytost tak, jako lovec zná svou zbraň a liška les.

Z lidských slov a posuňků by mohl mít celou sbírku, ví, co se skrývá za mezihrou letmých pohledů a gest, právě tak jako lovec zná vysvětlení pro pošlapané kapradí a zlomené větvičky, nebo tak jako liška větří známky nebezpečí.

A zatímco trpělivě čekal na Glastonovu odpověď, promítal si v mysli události posledních osmačtyřiceti hodin, objektivně je hodnotil a třídil podle jejich významu. Proč se D’Arcy choval k Fieldingovi tak, jako by je oba nedobrovolně spojovalo jakési tajemství?

Hleděl přes zpustlou hotelovou zahradu k opatství, za jehož břidlicovou střechou se tyčila povědomá silueta školního cimbuří; udržovalo starý svět v bezpečí tím, že zabraňovalo vstup mladému. Viděl teď v duchu před sebou velkou halu školy, hoši přicházejí z kaple, skupinky v černých pláštích postávají v malebně nedbalých pózách – Anglie osmnáctého století. A pak si vzpomněl na druhou školu vedle policejní stanice, na gymnasium v Carne, místo tak malé a nevzhledné, že vypadalo spíš jako hrobníkův domek na opuštěném hřbitově, a mělo k vznešenému ovzduší opatské školy právě tak daleko, jako jeho zvětralé cihly a kámen k šafránové barvě cimbuří carnské školní auly.

Ano, uvědomil si, Stanley Rode urazil dlouhou, velmi dlouhou cestu ze střední školy v Branxomu. A zabil-li svou ženu, pak motiv je třeba hledal někde na této nemilosrdné pouti do Carne.

„Je to od vás velmi laskavé, že jste přišel,“ řekl Glaston, „a od slečny Brimleyové pozorné, že vás poslala. Lidé v Hlasu jsou opravdu dobří; vždycky byli dobří.“ Vyslovil slovo „dobří“ tak, jako by to byla jediná absolutní hodnota, se kterou byl obeznámen.

„Měl byste si nejdříve přečíst ty dopisy, pane Glastone. Ten druhý pro vás bude znamenat šok, jak se obávám, ale jsem přesvědčen, že by nebylo správné, kdybych vám je neukázal.“ Seděli v hale a všude kolem nich se tyčily obrovité rostliny jako stráž.

Podal oba dopisy Glastonovi, starý muž je uchopil pevnou rukou a dal se do čtení. Držel je daleko od sebe, aby mohl číst a ještě zakláněl svou mohutnou hlavu, oči měl napůl zavřené a rty přísně sevřené, s pokleslými koutky. Nakonec řekl:

„Vy jste pracoval ve válce se slečnou Brimleyovou, že?“

„Ano, pracovali jsme oba pro Johna Landsburyho.“

„Ach tak. Proto se obrátila na vás?“

„Ano.“

„Jste baptista?“

„Ne.“

Odmlčel se, ruce měl složeny v klíně a dopisy ležely před ním na stole.

„Když se Stanley ženil, byl baptista. Pak přestoupil k anglikánské církvi. Věděl jste to?“

„Věděl.“

„Tam na severu, odkud pocházím, takové věci neděláme. Naše víra, to je něco, zač se dokážeme postavit a bít. Něco jako volební právo.“

„Vím.“

Měl záda rovná jako voják. Díval se spíš přísně než smutně. Najednou nečekaně spočinul očima na Smileyovi a zkoumavě a dlouze si ho prohlížel.

„Jste učitel?“ zeptal se a Smileye napadlo, že Samuel Glaston musel být ve své době velmi podnikavý obchodník.

„Ne… jsem už víceméně v penzi.“

„Ženatý?“

„Byl jsem.“

Starý muž se opět ponořil do svých myšlenek a Smiley už litoval, že za ním vůbec chodil.

„Sbírala klepy,“ řekl nakonec.

Smiley na to nic neřekl.

„Byl jste s tím dopisem na policii?“

„Ano, ale už to věděli. Tedy věděli, že Stella podezřívala svého muže z vražedných úmyslů. Pokusila se to říct panu Cardewovi…“

„Duchovnímu?“

„Ano. Myslel si, že je přetažená a že trpí stihomamem.“

„A vy si myslíte, že to tak nebylo?“

„Nevím. Ale podle toho, co jsem o vaší dceři slyšel, nevěřím, že byla nevyrovnaná povaha. Něco muselo vzbudit její podezření, něco ji muselo vyděsit. Nemyslím, že bychom to měli jen tak hodit za hlavu. Nevěřím, že její obavy a její smrt byly jen náhodnou shodou okolností. A proto taky nevěřím, že ji zavraždila ta bláznivá žebračka.“

Samuel Glaston zvolna přikývl. Smiley měl dojem, že se starý muž snaží projevit zájem, jednak ze zdvořilosti, jednak proto, aby nepřiznal, že jemu už na životě nezáleží.

Pak po dlouhém mlčení složil pozorně dopisy a vrátil mu je. Smiley čekal, že ještě něco řekne, ale už mlčel.

Po chvíli se Smiley zvedl a tiše vyšel z pokoje.

KAPITOLA 10

NĚŽNĚ POHLAVÍ

Shane Hechtová se usmála a upila ještě trochu sherry. „Musíte být nesmírně důležitý,“ řekla Smileyovi, „když D’Arcy podává takové výborné sherry. Kde jste se tu vzal, snad ne z Gothajského almanachu?“

„Musím vás zklamat, ne. V sobotu večer jsme byli s DArcym na večeři u Fieldinga a D’Arcy mne pozval na sklenku sherry.“

„Terence je ošklivý, nemyslíte? Charles ho varoval. Bojím se, že ti dva mají na Spartu úplně odlišný názor. Chudáček Terence. Kroutí poslední semestr.“

„Slyšel jsem.“

„Bylo to od vás velmi milé, že jste včera přišel na pohřeb. Já pohřby nenávidím, vy taky? Černá barva je nehygienická. Nemohu zapomenout na pohřeb krále Jiřího V. Lord Sawley byl právě u dvora a daroval Charlesovi dvě pozvánky. To bylo od něho roztomilé. Od té doby se mi jiné pohřby nelíbí… Stejně si myslím, že takový pohřeb většinou slouží k povyražení nižších tříd – mají aspoň důvod servírovat třešňovku a kmínové koláčky v parádním pokoji. V našich kruzích spíš inklinujeme k neokázalému obřadu; žádné květiny, stručné úmrtní oznámení a později zádušní mše.“ Malé oči jí rozkoší div nevylézaly z důlků. Dopila sherry a natáhla ruku s prázdnou sklenicí ke Smileyovi.

„Nalil byste mi, příteli? Nenávidím sherry, ale když Felix tak škudlí.“

Smiley jí nalil z karafy na stole.

„Hrozné, ta vražda, nezdá se vám? Ta žebračka musí být úplně nepříčetná. Stella Rodová byla taková příjemná osůbka, vždycky jsem to říkala… a taková zvláštní. Jaké ta uměla dělat zázraky s jedněmi šaty… Ale přátele měla opravdu podivné. Všechno ve stylu Honza dřevorubec a Matěj od krav, umíte-li si představit, co tím myslím.“

„Byla v Carne oblíbená?“

Shane Hechtová se potichu zasmála:

„V Carne není nikdo oblíbený… ale ji nebylo zrovna lehké mít rád… v neděli chodila vždycky v černém krepu. Promiňte mi otázku, je to v nižších vrstvách zvykem? Lidé z městečka ji snad měli rádi. Slepě obdivují každého, kdo zrazuje Carne. A potom ona byla v nějaké sektě, Kristovo učení nebo tak něco.“

„Baptistka, pokud vím,“ dodal Smiley bezmyšlenkovitě.

Na okamžik se na něho zadívala s nepředstíranou zvědavostí.

„To je podivuhodné,“ zamumlala. „Řekněte mi, co vy jste vlastně zač?“

Smiley odpověděl něco v tom smyslu, že žádné zaměstnání nemá, a uvědomil si, jak málo chybělo, aby se začal Shane Hechtové zpovídat jako malý chlapec. Její úděsná ošklivost, masivní rozměry, hlas a světácky servírované jedovatosti, kterými prokládala svou konverzaci, ji vybavily nebezpečnou vlastností ovládat lidi.

Smileye lákala představa srovnávat ji s Fieldingem, ale pro Fieldinga ostatní lidé téměř neexistovali. Zato Shane Hechtová je potřebovala: existovali jen proto, aby byli váženi, a v okamžiku, kdy se dopustí chybičky ve společenském chování, zesměšněni a zničeni.

„Četla jsem v novinách, že její otec měl velice dobré postavení. Někde na severu Anglie. Druhá generace. Je opravdu pozoruhodné, jak byla nezkažená… takové dítě přírody… Člověk by neřekl, že chodila do veřejné prádelny nebo se přátelila se žebráky… Ačkoliv, lidé ze střední Anglie jsou asi jiní. Vždyť mezi Ipswichem a Newcastlem napočítáte jen tři opravdu dobré rodiny. A odkud jste to říkal, že pocházíte, milý příteli?“

„Z Londýna.“

„Ale to je opravdu roztomilé… Jednou jsem byla u Stelly na čaji. Nalila do šálku nejdřív mléko a pak indický čaj. Nejsme na to zvyklí, že?“ rychle se podívala na Smileye a řekla: „Něco vám povím. Připadala mi tak nemožná, až jsem se jí málem obdivovala. Byla jedním z těch odporných malých snobů, kteří si myslí, že ctnost je vlastní jenom služkám.“ Pak se usmála a dodala: „Když šlo o Stellu, shodla jsem se dokonce i s Charlesem, a to už je co říct. Zajímá-li vás lidská osobnost jako taková, pak prosím jděte a prohlédněte si ho, ten kontrast je fantastický.“ V tom okamžiku k nim přistoupila D’Arcyho sestra, vysoká kostnatá žena s neupravenými šedivými vlasy a arogantními panovačnými ústy.

„Dorothy, drahoušku,“ zamumlala Shane, „večírek se vám opravdu vydařil. Bylo to od vás neobyčejně laskavé. A bavit se s člověkem z Londýna je vzrušující, nemyslíte? Právě jsme hovořili o pohřbu té ubohé paní Rodové.“

„Stella Rodová měla možná otřesné způsoby, Shane, ale udělala spoustu práce pro moje svěřence.“

„Jaké svěřence?“ zeptal se Smiley nevinně.

„Z dobročinného spolku. Sbírala pro ně, co se dalo. Šatstvo, nábytek i peníze. Jedna z mála profesorských žen, které opravdu něco dělaly.“ Měřila si přitom ostře Shane Hechtovou, která se přes její rameno mile usmívala na svého muže: „To malé stvoření mělo pořád co dělat; nevadilo jí, že si musela vyhrnout rukávy a chodit ode dveří ke dveřím. Ostatní ženy z baptistického kostela to dělaly po ní, tak se potom sešla spousta věcí. To se jim musí přiznat, víte. Do práce jsou jako draci. Felixi, ještě sherry!“

Ve dvou pokojích u D’Arcyů se sešlo kolem dvaceti lidí; ale Smiley, který přišel o něco později, se ocitl ve skupince blízko dveří, kde jich stálo asi osm. D’Arcy se sestrou, Charles a Shane Hechtovi, dále mladý matematik jménem Snow a jeho žena, kaplan z opatství a potom sám Smiley, který za brýlemi vypadal trochu jako vyplašený krtek. Rozhlížel se rychle po pokoji, ale po Fieldingovi nebylo nikde ani stopy.

„… ano,“ pokračovala Dorothy D’Arcyová, „byla to ohromně pracovitá osůbka… až do samého konce. V pátek jsem tam zašla, byl se mnou farář z toho jejich kostela s pocínovanou střechou – ten Cardew – podívat se, zda tam nemá ještě nějaké věci, které by se měly zabalit. Neválelo se tam nic – každý kousek šatstva, co doslala, byl už složen v balíčku i s adresou; jen to poslat. Ta se uměla ohánět, to musím přiznat. A jak se otáčela na dobročinném bazaru, však víte.“

„Ano, drahoušku,“ ozvala se Shane Hechtová sladce. „To si moc dobře pamatuju. Představovala jsem ji tenkrát lady Sawleyové. Měla na hlavě takový apartní klobouček – ten, co nosívala v neděli – jistě se pamatuješ. A jak byla uctivá. Oslovovala ji ‚mylady‘.“ Obrátila se ke Smileyovi a zašeptala: „Úplně feudální, nemyslíte, milý příteli?“

„Ale mně se to vždycky líbilo: vždyť nás zbývá už tak málo.“

Matematik a jeho žena se bavili v rohu s Charlesem Hechtem a po chvíli se Smileyovi podařilo vyklouznout ze skupinky a připojit se k nim.

Anna Snowová byla hezká dívka s trochu hranatým obličejem a zdviženým nosíkem. Její muž, vysoký a hubený, měl trochu kulatá záda, ale slušelo mu to.

Držel svou sklenku sherry v natažených štíhlých prstech jako by to byla chemická zkumavka, a když mluvil, zdálo se, že se obrací spíše k vínu, než ke svému společníku; Smiley si je pamatoval z pohřbu. Hecht celý rudý a nasupený potahoval ze své dýmky. Vedl se hovor o ničem a jejich konverzace zaostávala ve srovnání s druhou skupinou. Konečně se Hecht od nich odpojil a postavil se, stále ještě zamračený a uražený, ostentativně stranou.

„Chudáček Stella,“ pronesla Anna Snowová po chvilce ticha. „Promiňte mi to,“ dodala. „Nemohu na ni přestat myslet. Všecko se to zdá tak šílené, úplně nenormální. Proč to ta ženská Janie vlastně dělala?“

„Měla jste Stellu ráda?“ zeptal se Smiley.

„Ale ovšem. Měli jsme ji rádi. Byla tak milá. Už to bude čtyři semestry, co jsme tady, a jediná osoba, která se k nám kdy chovala opravdu přátelsky, byla ona.“ Její muž neřekl nic, jenom kývl ke své sklenici. „Simon nestudoval v Carne, víte – většina profesorů ze sboru ano – takže jsme tu nikoho neznali a nikdo se o nás taky dohromady nezajímal. Všichni se na nás tvářili hrozně mile, to ano, ale jediná Stella byla opravdu…“

Vtom se k nim přihnala Dorothy D’Arcyová.

„Paní Snowová,“ řekla úsečně, „potřebuji s vámi mluvit. Chci, abyste převzala práci Stelly Rodové.“ Vyslala odhadující pohled k Simonovi: „Rektor přikládá té akci velkou váhu.“

„Ach, dobré nebe!“ vydechla Anna Snowová polekaně. „Já bych to určitě nesvedla, slečno D’Arcyová, já…“

„Nesvedla? Proč by ne? Na dobročinném bazaru jste přece pomáhala paní Rodové u stánku.“

„Tak odtamtud má ty své modely,“ zašeptala Shane Hechtová za Smileyovými zády. Anna se pokoušela dál omlouvat:

„Ale… já nemám tak dobré nervy jako Stella, snad chápete, co tím myslím. A kromě toho ona byla baptistka: všichni místní lidé jí pomáhali a snášeli jí věci a všichni ji měli rádi. Se mnou by to bylo jinak.“

„To jsou nesmysly,“ prohlásila slečna D’Arcyová, která mluvila se všemi mladšími osobami jako se služkami nebo s nezvedenými dětmi.

Shane Hechtová vedle ní se ozvala:

„Baptisté jsou proti vyhrazeným soukromým lavicím v kostele, je to tak? Já s nimi plně souhlasím – člověk má takový pocit, že když zaplatil za lavici, tak tam prostě musí jít.“

Kaplan, který se v rohu bavil o kriketu, se tak polekal, že se zmohl jen na slabý protest: „Ale jděte, paní Hechtová, soukromé lavice mají mnoho předností…“ a pustil se do rozvleklé obhajoby starých zvyků, které Shane naslouchala se všemi známkami nejopravdovějšího zájmu. Když konečně zmlkl, řekla: „Díky, milý Williame, to bylo od vás opravdu laskavé,“ načež se k němu obrátila zády a sdělila Smileyovi hlasitým šepotem: „William Trumper – Charlesův bývalý žák – co to ale dalo práce, než ho Charles přetáhl přes závěrečnou zkoušku.“

Smiley, který se nechtěl účastnit Shaniny pomsty na kaplanovi, přistoupil k Anně Snowové, ale ta byla stále ještě vydána na pospas lidumilným snahám slečny D’Arcyové, a Shane mluvila neodbytně dál.

„Slyšela jsem kdysi mluvit o nějakém Smileyovi, oženil se na konci války s lady Annou Sarcombeovou. Rozumí se samo sebou, že ho brzy nato opustila. Byl to zřejmě podivný pár. Povídalo se, že se k ní vůbec nehodil. Ona byla sestřenice lorda Sawleye, víte. Sawleyovi jsou ve spojení s Carne už čtyři sta let. Nynější dědic titulu je Charlesovým žákem; často večeříme na zámku. Nikdy jsem se vlastně pořádně nedozvěděla, co se s Annou Sarcombeovou stalo… odjela někam do Afriky… nebo do Indie? Ne, Amerika to byla. Opravdu tragické. Na zámku se o tom nikdy nemluví.“ Měl pocit, jako by všichni v pokoji náhle zmlkli. Vteřinu, déle to nebylo, neviděl nic jiného než upřený pohled Shane Hechtové, který na něm visel; věděl, že čeká na odpověď. A pak odvrátila oči, jako by chtěla říct: „Vidíš, mohla bych tě zničit. Ale neudělám to. Žij si,“ otočila se a odešla.

Zařídil to tak, že odcházel ve stejnou dobu jako Anna a Simon Snowovi. Měli staré auto a trvali na tom, že zavezou Smileye do hotelu. Po cestě řekl: „Nemáte-li na programu nic lepšího, byl bych velice rád, kdybyste se mnou v hotelu povečeřeli. Ale myslím si, že jídlo bude hrozné.“

Snowovi si to nemysleli, pozvání přijali a za čtvrt hodiny všichni tři seděli v rohu obrovské jídelny Sawleyského erbu, k naprostému zoufalství tří číšníků a dvanácti generací předků lorda Sawleye, z jejichž naducaných tváří se pomalu začínala loupat barva.

„Byl to náš druhý semestr tady, když jsme se s ní seznámili,“ navázala Anna Snowová. „Stella se moc nepletla mezi ostatní profesorské manželky – zřejmě už dostala lekci. Na kávové dýchánky a podobné společnosti nechodila, takže bylo opravdu štěstí, že jsme se vůbec poznali. Když jsme sem přišli, žádný učitelský domek nebyl volný: celý první semestr jsme museli bydlet v hotelu. Koncem druhého semestru jsme konečně dostali malý domek v Bread Street. Při stěhování byl obrovský zmatek; Simon právě zkoušel uchazeče o stipendium a neměli jsme doslova ani vindru, takže jsme si všechno, co jen šlo, museli udělat sami. Stěhovali jsme se ve čtvrtek, bylo takové ošklivé ráno. Lilo jako z konve, a ta trocha slušnějšího nábytku, co jsme měli, ne a ne prolézt přes domovní dveře; nakonec mě stěhováci od Mulliganů prostě nechali na prahu se vším všudy, pomoz si, jak umíš.“ Zasmála se a Smiley si pomyslel, že je to velice příjemné děvče. „Chovali se jako gangsteři. Byli by klidně odjeli, ale chtěli šek, hned jak postavili nábytek na zem, a účet byl o mnoho liber vyšší, než jsme se dohodli. Šekovou knížku jsem samozřejmě neměla. Simon s ní ráno odešel. Stěhováci se zrovna chystali, že všecko znova naloží a odvezou zpátky. Bylo to děsné. Skoro jsem plakala.“ Teď taky, komentoval v duchu Smiley. „Pak se tam zničehonic objevila Stella. Vůbec si nedovedu představit, jak věděla, že se stěhujeme – jsem si jista, že to nikdo jiný netušil. Měla s sebou pracovní šaty a pár starých bot, a že jde pomáhat. Když viděla, co se děje, ani ji nenapadlo, aby se rozčilovala se stěhováky, prostě šla a zatelefonovala rovnou panu Mulliganovi. Co mu říkala nevím, ale zavolala potom toho parťáka k telefonu a hned šlo všecko jako po másle. Měla z toho hroznou radost, že nám pomohla. Byla už taková. Skvělá, když šlo o to někomu pomoci, bez zařizování. Ty ostatní,“ dodala hořce, „dovedou báječně zařizovat, ale vůbec nepomůžou.“

Smiley přikývl a diskrétně naplnil sklenice.

„Simon jde pryč,“ řekla Anna najednou důvěrně. „Dostal stipendium a tak jdeme zpátky do Oxfordu. Udělá si doktorát z filosofie a zůstane na universitě.“

Připili na jeho úspěchy a hovor se točil k jiným věcem, až se Smiley zeptal: „A jak se vám pracuje s Rodem?“

„Je dobrý pedagog,“ řekl Simon zvolna, „ale jako kolega trochu únavný.“

„On je úplně jiný, než Stella,“ přidala se Anna, „Carne z něho zrovna čiší. D’Arcyovi ho vzali pod svá křídla, a tak se z něho stává velké zvíře. Simon říká, že je to úděl všech profesorů na soukromých školách – poturčenec horší Turka. Člověku se z toho dělá nanic. Přestoupil dokonce k anglikánské církvi, když se dostal do Carne. Zato Stella ne; tu by něco takového ani ve snu nenapadlo.“

„Anglikánská církev má Carne co nabídnout,“ poznamenal Simon a Smiley měl požitek ze suché preciznosti jeho sdělení.

„Stella pravděpodobně nemohla dobře vycházet se Shane Hechtovou,“ zkusil to Smiley jemně.

„Ale ovšemže nemohla!“ prohlásila Anna rozzlobeně. „Shane se k ní chovala příšerně, neustále do ní šťourala, protože Stella byla upřímná a měla ráda prosté věci. Shane Stellu nenáviděla – asi proto, že ze sebe nechtěla dělat velkou dámu. Byla docela šťastná, když mohla být sama sebou. A to právě Shane nesnese. Té dělá dobře, když se lidé derou kupředu, pak z nich může snadno dělat blázny.“

„Carne to dělá s lidmi taky tak,“ dodal Simon tiše.

„Dělala všechno možné, aby pomohla přistěhovalcům. A měla z toho velké nepříjemnosti.“ Ohebné ruce Anny Snowové jemně potřásaly prázdnou koňakovou sklenkou.

„Nepříjemnosti?“

„Bylo to krátce před tím, než zemřela. Nikdo vám o tom neříkal? Jak se hrozně chytla s D’Arcyho sestrou?“

„Ne.“

„Ovšemže ne. Stella si na klepy nepotrpěla.“

„To vám musím vyprávět,“ řekl Simon. „Je to zábavná historka. Když se rozběhla dobročinná akce ve prospěch přistěhovalců, zahořela Dorothy D’Arcyová lidumilným zápalem. Rektor taky. Dorothino nadšení, jak se zdá, vždycky koresponduje s rektorovým. Začala sbírat peníze a šatstvo a posílala to do Londýna.

To je jistě velmi záslužné, jenomže ve městě už taková akce probíhala a byla vzorně organizovaná, vyhlásil ji sám starosta. Něco takového ovšem Dorothy nestačilo; škola přece musila mít svou vlastní akci; dobročinnosti se meze nekladou, leč společenský odstup budiž zachován. Myslím, že za tím vězel větším dílem Felix. Tedy, když už celá akce několik měsíců běžela, napsali zřejmě Dorothy z dobročinné organizace a informovali se, zda by někdo v Carne neposkytl ubytování přistěhovaleckému manželskému páru. Místo aby s dopisem seznámila případné zájemce, odepsala Dorothy rovnou, že manžele ubytuje u sebe. Až potud je všechno v pořádku. Manželé se objevili, Dorothy a Felix se pyšnili svými zásluhami a v místním tisku se o tom psalo jako o příkladu britské humánnosti.

Asi za šest neděl stáli ti dva jednou odpoledne náhle před Stellinými dveřmi. Rodovi jsou sousedy D’Arcyových, víte, a Stella se stejně už pokoušela dostat se blíže k Dorothiným svěřencům. Žena plakala, až srdce usedalo, a muž klel jako pohan, ale Stellu to nijak nerozházelo. Usadila je rovnou do salónu a nalila jim šálek čaje. Nakonec se vzchopili a vysvětlili jí svou ubohou angličtinou, že utekli od D’Arcyovych kvůli tomu, jak se tam s nimi zacházelo. Od mladé ženy se očekávalo, že bude od rána do večera pracovat v kuchyni, a jejího manžela zase používali jako neplaceného ošetřovatele psů pro ty obludné křepeláky, co Dorothy chová. Takové ty bestie bez čumáků.“

„Druh King Charles,“ doplnila Anna promptně.

„Byla to ošklivá situace. Děvče bylo v jiném stavu a on byl kvalifikovaný inženýr, takže ani jeden z nich nepřicházel v úvahu pro práci v domácnosti. Řekli Stelle, že je Dorothy do večera pryč – na psí výstavě. Stella jim nabídla, aby zatím zůstali u ní a večer zašla za Dorothy a řekla jí, co se stalo. Měla dobré nervy. Ačkoliv tady možná ani nešlo o nervy. Ona si prostě věci nekomplikovala. Dorothy zuřila a trvala na tom, aby Stella okamžitě vrátila její svěřence. Stella na to s určitostí odpověděla, že zpátky nechtějí, a šla domů. Doma zavolala do Londýna na dobročinný výbor a žádala o radu. Z výboru poslali nějakou ženu, aby si promluvila s Dorothy a oběma manželi, a výsledek byl, že se manželé druhý den vrátili do Londýna… Dovedete si představit, co by z takové historky udělala Shane Hechtová?“

„Copak se to skutečně nedověděla?“

„Stella to nikdy nikomu nevykládala, jen nám a my jsme si to nechali pro sebe. Dorothy rozhlásila, že manželé odjeli, protože dostali v Londýně práci a bylo to.“

„Jak je to dlouho, co se to stalo?“

„Je to přesně tři týdny,“ řekla Anna svému muži. „Stella mi to vyprávěla, když byla u nás na večeři, v ten večer, cos byl v Oxfordu kvůli místu. A to je dnes právě tři týdny.“ Obrátila se ke Smileyovi.

„Chudáček Simon, má teď strašně moc práce. Felix D’Arcy mu hodil na krk všecky kompozice, které měl opravovat Rode. Je to dost hrozné, když má člověk opravit ty, co mu patří – dvojnásobný počet už je na blázinec.“

„To je,“ dodal Simon hloubavě, „byl to špatný týden. A pro mne určitým způsobem dost pokořující. Několik chlapců, kterým jsem minulý semestr přednášel fyziku, se teď dostalo k Rodovi. Považoval jsem jednoho nebo dva z nich za naprosto imunní vůči všem vědám. Ale u Roda, jak se zdá, procházejí výborně. Opravoval jsem kompozici jednoho z nich – jmenuje se Perkins – a ten to dotáhl až na jedenašedesát bodů. V minulém semestru se u nejjednodušších písemek zmohl jenom na patnáct. Prošel vlastně jenom proto, že by byl Fielding jinak udělal strašné peklo. Byl totiž z jeho skupiny.“

„Ano, vím – takový nazrzlý chlapec, vedoucí Fieldingovy kolejní skupiny.“

„Panebože,“ vykřikl Simon. „Copak vy ho znáte?“

„Ale, Fielding nás jednou představil,“ odpověděl Smiley vyhýbavě. „Mimo jiné – nemluvil s vámi náhodou ještě někdo jiný o té příhodě se svěřenci paní D’Arcyové? Aby si třeba ověřil, jak to opravdu bylo?“

Anna Snowová se na něho nechápavě zahleděla. „Ne, říkala nám to Stella; ale Dorothy D’Arcyová se o tom samozřejmě nikdy ani nezmínila. Ta musela Stellu nenávidět, jak si tak myslím.“

Doprovodil je k autu a čekal přes jejich protesty, až Simon nastartuje. Konečně se rozjeli, auto s velkým rámusem zmizelo v tiché ulici. Smiley stál ještě chvíli na chodníku, podivná osamělá postava zahleděná na prázdnou cestu před sebou.

KAPITOLA 11

KABÁT, ABY SE ZAHŘÁLA

Pes, který nepokousal listonoše; ďábel, kterého odnesl vítr; žena, která věděla, že zemře; a mezi tím vším malý ustaraný muž stojící ve sněhu před hotelem a umná zvonkohra hodin z opatství, která ho upozorňovala, že je čas jít spát.

Smiley ještě váhal, pak pokrčil rameny a zamířil přes cestu ke vchodu do hotelu, vkročil dovnitř a ocitl se v laciném žlutém světle hotelové haly. Stoupal zvolna po schodech nahoru.

Sawleyský erb se mu protivil. Slabé světlo v hale bylo typické pro podobné hotely, nevyhovující, staromódní a naduté. Stejně jako číšníci v jídelně, jako jeho vlastní pokoj s modrými vázami a s vyšívaným obrázkem v rámu, co měl představovat Buckinghamskou zahradu.

V pokoji byla lezavá zima.

Pokojská zřejmě nechala otevřené okno. Hodil minci do plynoměru a zapálil plynová kamna. Plamínek se jenom zatřepotal a zhasl. Smiley něco nesouhlasně zavrčel a dal se do hledání dopisního papíru, který ke svému velkému překvapení opravdu objevil v zásuvce psacího stolu. Svlékl se, natáhl si pyžamo a župan a otráveně zalezl do postele. Několik minut tak nepohodlně seděl, pak vstal, vzal svrchník a přehodil ho přes prošívanou přikrývku. Kabát, aby jí bylo teplo…

Jak to stálo v její výpovědi? „Eště mi za to bude jednou moc děkovat, ta moje děvečka, a korálky sem jí vzala pro svatý, to zas jó, aby byl kostelíček pěknej, a kabát, aby mi bylo teplo…“ Kabát dostala Stella minulou středu. Z výpovědi logicky vyplývá, že Janie vzala kabát ze skleníku současně s korálky, které měla Stella na krku. Ale Dorothy D’Arcyová byla u Stelly v pátek ráno – samozřejmě s panem Cardewem – a líčila to své společnosti na začátku večera:

„Neválelo se tam nic, každý kousek šatstva, co dostala, byl už složen v balíčku i s adresou; jen to poslat. Ta se uměla ohánět, to musím přiznat…“

Ale proč potom Stella nezabalila ten svrchník? Když zabalila úplně všecko, proč ne i kabát? Nebo snad Janie ukradla kabát během dne, dřív než Stella stačila všechno zabalit? Jestli ano, pak ji to téměř zbavovalo podezření. Ale tak to nebylo. Nemohlo to tak být, protože pravděpodobnost, že by Janie odpoledne ukradla kabát a vrátila se tam ještě týž večer nazpět, byla mizivá.

„Nejlepší je začít od začátku,“ meditoval Smiley trochu čítankovitě nad listem papíru se šlechtickou korunkou, který měl na klíně. „Janie ukradla kabát a korálky současně – to znamená v době, kdy Stella Rodová byla už mrtvá. Proto kabát buď nebyl zabalen s ostatními věcmi, nebo…“

Nebo co! Nebo někdo jiný, ne Stella Rodová, sbalil věci po Stellině smrti. Před tím, než přišla Dorothy D’Arcyová s panem Cardewem v pátek ráno do North Fields. A proč proboha, myslel si Smiley, proč by to dělal?

Jedním ze Smileyových základních principů při studiu něčeho neznámého, ať už šlo o prvotisk neznámého básníka nebo o pracně sesbírané útržky tajných informací, bylo držet se přísně faktů. Došel-li logicky k nějakému závěru, nepřikládal mu jiný význam, než ten, který skutečně obsahoval. A tak i teď nezačal vymýšlet složitě hypotézy, ale soustředil se na ten nejméně jasný problém: na motiv vraždy.

Začal psát:

„Dorothy D’Arcyová – zlost kvůli fiasku s přistěhovalci. Jako motiv vraždy – nepřichází v úvahu. Ale proč se tedy tak okázale snažila a pěla na Stellu samou chválu?

Felix D’Arcy – neměl Stellu rád, protože přehlížela společenská pravidla života v Carne. Jako motiv vraždy – směšné.

Shane Hechtová – nenávist.

Terence Fielding – realista zdravého rozumu, žádný motiv.“

Ale existoval tady ještě svět zdravého rozumu? Rok co rok žili úplně stejně, říkali stejným lidem stejné věci a zpívali stejné písně, Neměli peníze ani naději. Svět se změnil a měnila se i móda; ženy se to dovídaly z druhé ruky v populárních časopisech, začínaly nosit přiléhavé šaty, vyčesávaly si vlasy nahoru a nenáviděly své muže ještě o trochu víc. Shane Hechtová – nebyla to ona, kdo zabil Stellu Rodovou? Neskrývala nemohoucí vševědoucnost jejího ošklivého těla nejen nenávist a žárlivost, ale i odvahu zabít? Neměla obavy o svého hloupého manžela, obavy z Rodova postupu, z jeho chytrého mozku? Nerozhněvala se na Stellu jen proto, že se nezúčastnila nesmyslné honby za vznešeností?

Rigby měl pravdu – takové věci se člověk nemohl dovědět. Musel by být nenormální, duševně nemocný, aby to pochopil, musel by být tam, v tom sanatoriu ne několik týdnů, ale celá léta, na jedné z bílých postelí v dlouhé řadě, rozeznávat vůně jídel, která jedli, a chápat lačné záblesky v jejich očích. Člověk to musel vidět a slyšet, stát se součástí toho všeho, znát normy jejich života a umět rozpoznat, když je porušovali. Vtěsnali svůj svět do rámce nepřirozených konvencí: byl slepý, farizejský, ale skutečný.

Některé věci se však přece jen rýsovaly dosti zřetelně: podivné pouto, které svazovalo Felixe D’Arcyho s Terencem Fieldingem, vzdor jejich vzájemné antipatii; D’Arcyho nechuť mluvit o večeru, kdy se stala vražda a Fieldingovo zjevné protěžování Stelly Rodové před jejím manželem; pohrdání, které Shane Hechtová cítila pro každého.

Nemohl se zbavit myšlenky na Shane. Kdyby Carne patřilo do normálního světa a někdo tam musel zemřít, pak to měla být Shane Hechtová. Uchovávala v paměti tajemství jiných lidí a měla neomylný cit odhalovat jejich slabá místa. Copak se jí to nepodařilo i u Smileye? Provokovala ho narážkami na jeho zničené manželství a pohrávala si s ním pro vlastní potěšení. Ano, to byla ideální kandidátka smrti.

Ale proč pro všechno na světě musela zemřít Stella? Proč a jak? Kdo po její smrti balil balíky? A proč?

Pokoušel se usnout, ale nešlo to. Nakonec, když už hodiny z opatství odbíjely třetí, znova rozsvítil a sedl si. V pokoji bylo mnohem tepleji a Smileye nejdřív napadlo, že někdo zapnul o půlnoci ústřední topení, když celý den nehřálo. Pak k němu zvenčí dolehlo šumění deště; přistoupil k oknu a rozhrnul záclony. Lilo jako z konve, ráno už nebude po sněhu ani památky. Po cestě šli pomalu dva policisté. Slyšel, jak jejich vysoké boty čvachtají v rozmoklém sněhu. Mokré pláště se leskly ve světelném kruhu pouliční lampy.

A najednou jako by znova slyšel Rigbyho, jak říká: „Všude byla samá krev. Ať ji zabil, kdo chtěl, musel být zmazaný krví od hlavy až k patě.“ A bláznivá Janie volající na něho přes měsícem ozářený sníh: „… Janie ho viděla… měl stříbrný křídla, jako maj ryby… nesl ho vítr… oni neviděli lítat ďábla…“

Ovšem: ten balík!

To je ono: balík se šatstvem! Ještě dlouho stál a díval se do deště. Teprve potom spokojeně zalezl znova zpátky do postele a usnul.

Celé ráno se zkoušel dovolat slečně Brimleyové. Pokaždé byla pryč a žádný vzkaz nezanechala. Až kolem poledne se mu to podařilo:

„Georgi, opravdu mne to mrzí – do Londýna přijelo několik misionářů, musím s nimi udělat interview a odpoledne zas běžím na baptistickou konferenci. Obojí musí přijít ještě do tohoto čísla. Nešlo by to zítra hned ráno?“

„Ale ano,“ řekl Smiley. „Jistěže šlo.“ Neměl nijak zvlášť naspěch. Stejně zbývalo ještě několik věcí, kterým chtěl odpoledne přijít na kloub.

KAPITOLA 12

ŠPATNÁ ÚTĚCHA

Z jízdy autobusem měl požitek. Průvodčí byl nevrlý bručoun a neustále řečnil o tom, proč je autobusová doprava ztrátová. Jemně povzbuzován Smileyem rozvázal nakonec tak dokonale, že než dojeli do Sturminsteru, překřtil ředitele Dorsetské dopravní společnosti a Všeobecné dopravní společnosti na stádo gadarenských sviní, které se vrhají do propasti dobrovolného bankrotu. Pak vyložil Smileyovi, jak se dostane do Sturminsterského psího útulku. A tak, když Smiley vystoupil v malé vesničce, sebejistě si to namířil přímo k hloučku domků, které stály asi půl kilometru od kostela na okefordské cestě.

Měl nepříjemný pocit, že se mu pan Harriman nebude zamlouvat. Fakt, že ho D’Arcy vylíčil jako výtečného muže, vzbudil Smileyovu nechuť. Neposuzoval sice lidi podle jejich společenského postavení, ale rád si dělal svůj úsudek sám.

Na brance byla tabulka s nápisem: Sturminsterská psí farma, majitel C. J. Reid-Harriman, zvěrolékař. Chovatel německých ovčáků. Psí útulek.

Úzká cestička vedla dozadu na dvorek. Viselo tam prádlo: košile, spodky a povlaky, většinou v barvě khaki. Nad vším se vznášel pronikavý psí pach. Na zrezivělé ruční pumpě viselo něco přes tucet psích obojků a vedle stálo děvčátko. Zádumčivě pozorovalo Smileye, jak se snaží vyhnout blátu přede dveřmi. Zatáhl za rukojeť zvonku a čekal. Zkusil to znova a dítě se ozvalo:

„To nezvoní. Je to pokažený. Už dlouho.“

„Jsou doma?“ zeptal se Smiley.

„Podívám se,“ odpověděla neochotné holčička, ještě jednou si ho pátravě změřila a pak zamířila kolem rohu dozadu a zmizela mu z dohledu. Za okamžik uslyšel Smiley zevnitř kroky a hned nato se dveře otevřely.

„Dobrý den přeji.“ Měl vlasy pískové barvy a knírek. Oblečen byl v khaki košili s vázankou jen o tón světlejší, ve starých vojenských kalhotách a v tvídovém saku s koženými knoflíky.

„Pan Harriman?“

„Major,“ odpověděl rozmarně. „Ale to není důležité, starý brachu. Co pro vás mohu udělat?“

„Uvažuji o tom, že si pořídím vlčáka,“ řekl Smiley, „na hlídání.“

„Dobrý nápad. Pojďte dál. Moje paní není doma. Dítěte si nevšímejte, je odvedle. Jenom se tu tak potlouká; má ráda psy.“

Vedl Smileye do obývacího pokoje, tam se usadili. Oheň v krbu nehořel.

„Odkud jste?“ zeptal se Harriman.

„Teď jsem momentálně v Carne, ale můj otec žije v Dorchesteru. Stárne, je nervózní, a tak mne požádal, abych mu sehnal nějakého dobrého psa. Přes den by se o něho staral zahradník, nakrmil by ho, trochu s ním cvičil a tak podobně. Zahradník tam ovšem nepřespává a právě nocí se starý pán bojí. Už nějakou dobu pomýšlím na to, že mu opatřím psa – a ta nynější aféra v Carne mi to znova připomněla.“ Harriman narážku ignoroval.

„A je ten zahradník slušný chlap?“

„Ano.“

„Vy nepotřebujete žádné výstavní zvíře,“ řekl Harriman. „Ale dobrý, spolehlivý typ. Na vašem místě bych koupil fenku.“ Ruce a zápěstí měl tmavohnědé. Z rukávu mu vykukoval kapesník. Smiley si všiml, že nosí hodinky na vnitrní straně zápěstí, podle podivných zvyků vojenského polosvěta, ze kterého zřejmě pocházel.

„Co dokáže udělat takový pes? Napadne člověka, nebo co?“

„Záleží na výcviku, kamaráde; všechno záleží na výcviku. Každopádně dává výstrahu; a to je hlavní věc. Vystraší chlápka tak, že vezme do zaječích. Vyvěste cedulku Pozor, zlý pes, nechte čubičku očmuchat pult u kupce a fáma se hned rozletí. Každý zloděj se vám vyhne na sto honů.“

Vyšli znova do zahrady a Harriman zamířil k ohrazenému výběhu s půltuctem štěňat, vlčáků, která se na ně zuřivě rozštěkala přes drátěný plot.

„To jsou všechno prima kousky,“ volal. „Hraví, až hrůza.“ Otevřel dvířka a za chvíli se objevil s buclatým štěňátkem, které mu divoce hryzalo sako.

„Tato malá dáma by se vám mohla hodit,“ řekl. „Nemůžeme ji poslat na výstavu – je moc tmavá.“

Smiley se tvářil, jako by ještě váhal, nechal Harrimana, aby ho přemlouval a nakonec souhlasil. Zašli zpátky do domu.

„Dám vám zálohu,“ řekl Smiley, „a pro psa se zastavím asi za deset dní. Vyhovuje vám to?“ Podal Harrimanovi šek na pět liber, znova se posadili a Harriman se začal přehrabovat ve svém psacím stole a hledat rodokmen a očkovací průkaz. Pak se ozval Smiley:

„Škoda, že paní Rodová neměla psa, nemyslíte? Možná, že by jí to zachránilo život.“

„Ale ona měla psa, dala ho utratit těsně před tím, než ji zavraždili,“ řekl Harriman. „Mezi námi, byla to podivná historie. Do psa byla celá blázen. Takový nijaký voříšek, od všeho kousek, ale ona se v něm viděla. Pak s ním sem jednou přišla a spustila tu povídačku, jak pokousal listonoše, poručila mi, abych psa utratil – prý je nebezpečný. Ale to není pravda. Pár mých přátel v Carne se na to poptávalo. Nikdo si nikdy na psa nestěžoval. Listonoš sám měl to zvíře rád. Divné způsoby – vykládat něco takového v malé vesnici. Vždyť se na to musí přijít.“

„Proč to proboha vůbec vykládala?“

Harriman udělal posunek, který Smileye neobyčejně podráždil. Sjel ukazováčkem po nose a pak velmi rychle potáhl za oba konce svého absurdního knírku. V celém tom posunku bylo něco bázlivého, jako by ho odkoukal od svých nadřízených, a teď čekal, že dostane přes prsty.

„Byly s ní jen trable,“ řekl úsečně. „Já mám na to oko. Měl jsem v regimentu pár takových oficírských paniček, které dovedou dělat jen potíže. Drobná uculená stvoření. Vypadají, že neumí do pěti počítat. Do kostela to nosí květiny a takové ty věci – zbožné doroty s prominutím. Řekl bych, že byla hysterka, samá scéna, celé dny pláč někde v koutě v domě. Prostě drama za každou cenu.“

„Byla oblíbená?“ Smiley mu nabídl cigaretu.

„Ani bych neřekl. Díky. V neděli chodila v černém. To je typické. Těm, co nosí černé šaty, tu říkáme ‚vrány ze severu‘ – takové nedělní panny. Většinou patří k nějaké té malé církvi, ne anglikánské – i katolíka tam potkáte, ale… doufám, že jsem vás ne…“

„Ani v nejmenším.“

„Člověk nikdy neví. Já je nemůžu vystát. Ne, že bych měl předsudky, ale papežence, ty já nemám rád, to říkával už můj táta.“

„Znal jste jejího manžela?“

„Nijak zvlášť. Chudák nebohý.“

Harriman má, jak se zdá, mnohem větší sympatie pro živé než pro mrtvé, uvědomil si Smiley. Možná že vojáci jsou prostě takoví. Nevěděl.

„Úplně ho to sebralo, jak jsem slyšel. Děsný šok – jako ve válce,“ dodal a Smiley přikývl.

„On je úplně jiný. Z malých poměrů, byl by z něho dobrý důstojník. Takoví vždycky dopadnou nejhůř, když je ženská dostane.“

Došli po pěšině až k plotu. Smiley se rozloučil a slíbil, že se za týden vrátí pro štěně. Když už odcházel, zavolal za ním Harriman.

„Haló – ještě něco…“

Smiley se zastavil a otočil.

„Já si ten šek zatím nechám v bance proplatit, a vy mi to pak doplatíte…“

„Ovšem,“ řekl Smiley. „To je výborné,“ a celou cestu až k zastávce autobusu uvažoval o podivných duševních pochodech vojenského mozku.

Do Carne se vracel stejným autobusem; průvodčí stále ještě nadával na své zaměstnavatele, šofér jel celou cestu na dvojku. Vyšel z nádraží a pustil se po cestě k baptistickému kostelu z červených cihel.

Tiše otevřel gotické dveře ze žlutého dřeva pokryté tlustou vrstvou fermeže a vstoupil dovnitř. Starší žena cídila těžký měděný lustr, který visel v centrální lodi. Chvíli čekal, pak k ní po špičkách přistoupil a zeptal se, kde by našel kněze. Ukázala na dveře od sakristie. Poslušen jejího němého gesta přešel přes kostel ke dveřím, zaťukal a čekal. Otevřel mu vysoký muž v kněžském kolárku.

„Jsem z Křesťanského hlasu“ řekl tiše Smiley. „Mohl bych s vámi na okamžik mluvit?“

Pan Cardew ho vyvedl postranními dveřmi do malé, pečlivě udržované zelinářské zahrady, s širokými žlutými cestičkami mezi prázdnými záhony. Slunce prosvěcovalo průzračný vzduch. Byl chladný krásný den. Prošli zahradou na louku. Půda nebyla rozmoklá, ačkoliv v noci pršelo a tráva byla nízká.

„Toto všechno je klášterní půda, patří škole. V létě tu pořádáme slavnosti. Je to velice praktické.“

Cardew nevypadal jako duchovní. Smiley, který měl averzi vůči kněžskému stavu, očekával, že uvidí fanatického metodistu, mnohomluvného pánovitého muže libujícího si v bujných podobenstvích.

„Poslala mne redaktorka, slečna Brimleyová,“ začal Smiley. „Paní Rodová si předplácela náš týdeník; celá její rodina jej odbírá od té doby, co začal vycházet. Považovali jsme ji za člena rodiny. Rád bych napsal nekrolog, hlavně o její činnosti v církvi.“

„Chápu.“

„Už jsem mluvil s jejím manželem; chceme mít jistotu, že se nám podaří najít správný tón.“

„Co vám řekl?“

„Odkázal mne na vás.“

Chvíli šli mlčky, pak se Cardew ozval:

„Pocházela ze severní Anglie, od Derby. Její otec je tam na severu významný muž – ačkoliv peníze ho vůbec nezměnily.“

„Vím.“

„Znám tu rodinu už léta. Mluvil jsem před pohřbem s jejím otcem.“

„Co by se dalo říct o její práci pro církev a o jejím vlivu na příslušníky církve? Mohu napsat, že se těšila všeobecné oblibě?“

„Obávám se,“ řekl Cardew po krátké odmlce, „že nemohu úplně souhlasit s takovou formulací. Lidé se nikdy netěší všeobecné oblibě, dokonce ani po smrti ne.“ V jeho hlase se zřetelně ozýval severní dialekt.

„Co bych měl tedy napsat?“ trval na svém Smiley.

„Nevím,“ řekl na to Cardew krátce. „A když něco nevím, tak jsem obyčejně zticha. Ještě nikdy jsem nepotkal žádného anděla a Stella Rodová nebyla žádná výjimka.“

„Nepracovala pro dobročinný spolek?“

„Ale ano.“

„A nedodávala ostatním chuti, aby jí následovali?“

„Dodávala. Byla to opravdu dobrá pracovnice.“

Šli dál mlčky. Pěšina přes pole se svažovala dolů, tvořila mírnou zatáčku a běžela podél malého potůčku, který se ve spleti hlodaše a hlohu téměř ztrácel. Na druhé straně potoka stála řada holých jilmů a za nimi bylo vidět známé obrysy carnské školy.

„Je to všechno, nač jste se mne chtěl zeptat?“ řekl Cardew náhle.

„Ne,“ odpověděl Smiley. „Naši redaktorku velmi znepokojil dopis, který dostala od Stelly Rodové těsně před její smrtí. Bylo to v určitém smyslu… obvinění. Předložili jsme tu věc policii. Slečna Brimleyová si jaksi vyčítá, že jí nemohla nijak pomoci. Vypadá to možná nelogicky, ale je to tak. Byl bych rád, kdybych ji mohl ujistit, že mezi smrtí Stelly Rodové a dopisem není žádná souvislost. A to je další důvod, proč jsem zde…“

„Koho ten dopis obviňoval?“

„Jejího muže.“

„Já bych té vaší slečně Brimleyové řekl,“ promluvil Cardew zvolna a s určitým důrazem, „že není nejmenšího důvodu, aby si něco vyčítala.“

KAPITOLA 13

CESTA DOMŮ

Bylo pondělí večer. Asi ve stejnou dobu, kdy se Smiley po svém rozhovoru s duchovním Cardewem vrátil do hotelu, se Tim Perkins, vedoucí Fieldingovy studentské skupiny, loučil s paní Harlowovou, která ho učila hrát na cello. Byla to velmi laskavá žena, třebaže trochu neurotická, a rmoutilo ji, když viděla, že ho něco trápí.

Perkins byl ze všech žáků, které jí z Carne poslali, nejlepší a ona ho měla ráda.

„Dneska jsi hrál špatně, Time,“ řekla, když se s ním u dveří loučila, „opravdu špatně. Nemusíš mi nic říkat – zbývá ti už jen jeden semestr a ze tří předmětů máš stále ještě nedostatečnou, potřebuješ se dostat do vyššího ročníku a tak v tom lítáš. Jestli chceš, nebudeme mít příští pondělí hodinu, přijď jen tak na kus bábovky, pustíme si nějaké desky.“

„Ano, paní Harlowová.“ Upevňoval si tašku na nosič kola.

„Světla máš v pořádku, Time?“

„Ano, paní Harlowová.“

„Raději dnes večer nelámej rekordy, Time. Do večerního čaje máš spoustu času. Nezapomeň, že je cesta stále ještě velmi kluzká.“

Perkins neodpověděl. Vytlačil kolo na cestičku a rozjel se k brance.

„Nezapomněl’s na něco, Time?“

„Promiňte, paní Harlowová.“ Vrátil se a ve dveřích jí potřásl rukou. Vždycky na to velice dbala.

„Podívej, Time, co se děje? Provedl jsi něco? Mně to můžeš říct, já nejsem od vás ze sboru, však víš.“

Perkins zaváhal a pak řekl:

„To dělají ty zkoušky, paní Harlowová.“

„S rodiči je všechno v pořádku? Nemáš doma nějaké potíže?“

„Ne, paní Harlowová.“ Zase zaváhal a pak řekl: „Dobrou noc, paní Harlowová.“

„Dobrou noc.“

Dívala se za ním, jak zavírá branku a sjíždí dolů po úzkém chodníku. Za čtvrt hodinky by mohl být v Carne; vlastně to bylo celou cestu z kopce.

Obyčejně míval rád cestu domů. Bývala to nejhezčí chvíle z celého týdne. Ale dnes večer jako by to ani nepozoroval. Jel rychle jako vždycky. Živý plot uháněl proti černé obloze a králíci uskakovali před světlem jeho reflektoru, ale dnes je téměř ani nevnímal.

Měl by to někomu říct. Měl to říct paní Harlowové – škoda, že to neudělal. Ona by věděla, co má dělat. Profesor Snow by byl také dobrý, ale už ho neměl na biologii, teď jim přednášel Rode. To byla jedna potíž. Druhá byl Fielding.

Měl by to říct Truebodce – ano, to je ta pravá osoba, řekne to Truebodce. Dnes večer po hlášení za ní zajde a řekne jí pravdu. Jeho otec se s tím ovšem nikdy nevyrovná, protože to znamená, že propadne, a možná že ho i vyloučí. Nedostane se na konci příštího semestru do Sandhurstu a rodiče na něho budou muset vydat víc peněz, než si mohou dovolit.

Přijížděl k nejstrmější části kopce. Živý plot na jedné straně končil a místo něho se nabízel, překrásný výhled na Sawleyský zámek, který vypadal na noční obloze jako kulisa k Macbethovi. Byl zblázněný do herectví – přál si, aby mu rektor dovolil hrát v divadelním klubu v Carne.

Naklonil se nad řidítka a povolil si větší rychlost k tomu, aby projel planinku na úpatí kopce. Studený vzduch ho šlehal do tváře a na okamžik pustil téměř všecko z hlavy. Náhle přibrzdil, cítil, jak se kolo pod ním divoce kymácí.

Něco nebylo v pořádku; proti němu se objevilo oslňující světlo a ze tmy na něho důrazně zavolal známý hlas.

KAPITOLA 14

ŠŤASTNÁ NÁHODA

Dobročinná organizace zřízená při soukromých školách měla kanceláře na Belgravském náměstí. Není jasné, zda účelem této drahé adresy bylo přilákat co nejvíce bohatých příznivců, či dodávat odvahy ztraceným existencím, nebo opatřit hraběnce ze Sawley levné útočiště v londýnském West Endu, jak špitaly jedovaté jazyky ve vysokých kruzích. Středisko skutečné práce bylo, jak se slušelo, přesunuto do předměstské čtvrti jižně od řeky, na jeden z těch zanedbaných plácků v Kenningtonu, které jsou částí londýnských architektonických protikladů. Jednoho dne objeví svět York Gardens, tak se náměstíčko jmenovalo, a to bude znamenat konec jeho půvabu, ale běžte tam teď, a uvidíte děti, jak si hraji na cestě „nebe, peklo, ráj“, a jejich matky v pantoflích postávající mezi dveřmi.

Slečna Brimleyová, která se tam octla poslušna Smileyova telefonu z předešlého rána, měla zvláštní dar mluvit s dětmi a našla tedy bez potíží sešlý dům bez čísla, který sloužil organizaci jako sběrné středisko. Za asistence sedmi malých kluků zmáčkla zvonek a trpělivě čekala. Konečně uslyšela kroky na schodech bez koberce, dveře se otevřely a v nich stálo neobyčejně krásné děvče. Na okamžik se vzájemně oceňovaly.

„Hrozně nerada vás obtěžuji,“ začala slečna Brimleyová, „ale jedna moje přítelkyně, co žije na venkově, mne prosila, abych se tu zeptala na balík šatů, který vám poslala asi tak před dvěma dny. Jde o takový hloupý omyl.“

„Bože, to je nepříjemné,“ řekla dívka účastně. „Nechcete jít dál? Bohužel je tu všude takový děsný zmatek, že ani není si kam sednout, ale můžete dostat kávu v prášku v bakelitovém kelímku.“

Slečna Brimleyová vešla za ní a rázně přirazila dveře před nosem sedmi klukům, kteří už byli připraveni proklouznout dovnitř. Octla se v hale a všude, kam se jen podívala, ležel balík na balíku, některé v jutových pytlích s úhlednými cedulkami, jiné ledabyle zabalené do hnědého roztrhaného papíru, byly tam krabice a prádelní koše, ba i staré kufry a nechyběl dokonce ani lodní kufr jako ze starožitností, s vybledlou žlutou cedulí, na které stálo: Není určeno k přepravě.

Dívka ji zavedla někam nahoru, kde to vypadalo jako v kanceláři, ve velké místnosti stál stůl z jedlového dřeva plný korespondence a u něho kuchyňská židle. V rohu hučela naftová kamna a vedle nich melancholicky stoupala pára z elektrického čajníku.

„Musíte prominout,“ řekla dívka, když vešly do místnosti, „ale dole se nedá mluvit. Člověk přece přitom nemůže stát na jedné noze jako Inkové. Nebo to nejsou Inkové? Možná že to jsou Afgánci. Jak jste nás vůbec našla?“

„Zašla jsem nejdřív do vaší kanceláře ve West Endu,“ odpověděla slečna Brimleyová, „a odtamtud mne poslali sem k vám. Myslím, že nebyli nijak nadšeni. Pak jsem se doptala u dětí. Ty vždycky znají cestu. Vy jste slečna Dawneyová, že?“

„Bože, to ne. Já tu přes den jenom vypomáhám. Jill Dawneyová je na celnici v Rotherhide, vrátí se nějak k odpolednímu čaji, chcete-li s ní mluvit.“

„Dobré nebe, dítě, jsem si jistá, že vás nezdržím ani dvě minuty. Ta moje přítelkyně, co bydlí v Carne…“ („Páni, to musí být nóbl,“ vzdychla dívka), „je to sice vzdálená sestřenice, ale já jí říkám přítelkyně, je to jednodušší, dala minulý čtvrtek své staré šedé šaty dobročinné organizaci a teď tvrdí, že z nich zapomněla sundat svou brož. Jsem si jistá, že to tak není, abyste rozuměla, je to hrozně zapomětlivé stvoření, ale včera ráno mi telefonovala celá bez sebe. Musela jsem jí slíbit, že sem ihned zajdu a přeptám se. Včera mi to naneštěstí nevyšlo – měla jsem od rána až do večera plno práce v redakci. Ale říkala jste něco o tom, že jste trochu pozadu s vybalováním, snad nejdu ještě příliš pozdě?“

„Vůbec ne! Toho jsou ještě stohy. Všechno, co leží dole, nás ještě čeká, musí se to rozbalit a roztřídit. Zásilky přicházejí z každé školy, starají se o to dobrovolné výbory – někdy jsou to chlapci, jindy učitelé – pořádají sbírky, pak dají všechny svršky dohromady a pošlou nám je ve velkém balíku, buď vlakem, nebo poštou, obyčejně to bývá vlakem. My to tady třídíme a pak odesíláme dál.“

„To jsem slyšela od Jane. Hned, když přišla na to, jakou udělala hloupost, běžela za ženou, která má v Carne na starosti sběr a odesílání, ale už bylo pozdě. Balík byl pryč.“

„To je k zbláznění… Víte, kdy ten balík posílala?“

„Vím. V pátek ráno.“

„Z Carne? Vlakem nebo poštou?“

Slečna Brimleyová se této otázky obávala, ale řekla nazdařbůh:

„Myslím, že poštou.“

Dívka se protáhla kolem slečny Brimleyové a už se přehrabovala v haldách papíru na psacím stole, odkud konečně vytáhla na světlo sešit v tvrdých deskách, který měl na štítku nápis Hlavní kniha. Namátkou ho otevřela a začala rychle převracet stránky a sem tam si nervózně slinila špičku prstu.

„V nejlepším případě to mohlo přijít včera,“ řekla. „A to jsme ještě určitě nestačili otevřít. Abych pravdu řekla, nevím, jestli to vůbec někdy skončíme, teď jsou velikonoce přede dveřmi a je to jenom tím horší. Navíc nám polovina šatstva hnije ve skladištích u celníků – sláva, už to mám!“ Přistrčila knihu slečně Brimleyové držíc svůj útlý prst stále na tužkou psaném zápisu v prostředním sloupci: Carne, balíková pošta 2716.

„Nevadilo by vám,“ řekla slečna Brimleyová, „kdybychom do toho balíku rychle nahlédly?“

Sešly dolů do haly.

„Není to vůbec tak hrozné, jak se zdá,“ křikla dívka přes rameno. „Všechno, co přišlo v pondělí, leží blízko u dveří.“

„Jak poznáte, odkud co přišlo, když nevidíte na poštovní razítko?“ zeptala se slečna Brimleyová, zatímco dívka rejdila mezi balíky.

„Rozesíláme dobrovolným výborům pro sběrnou akci naše natištěné přívěsné štítky. Každý výbor má své číslo a to je i na štítku, který mu pošleme. V jiných případech žádáme, aby bylo na balík napsáno tiskacími písmeny jméno školy. Víte, nemůžeme si prostě dovolit průvodní listy, to by bylo příliš zdlouhavé. Jediné, co musíme udělat, když nám dojde balík, je poslat předtištěný lístek s oznámením, že jsme s díky přijali balík o takové a takové váze toho a toho data. Lidé, kteří nepracují v dobrovolných výborech, neposílají balíky na naši adresu – ti používají adresy na Bclgravském náměstí, ta se udává v novinách.“

„A osvědčuje se vám ten systém?“

„Ne,“ odpověděla dívka, „neosvědčuje. Na výborech buď zapomenou používat naše štítky, nebo jim prostě dojdou a oni se neobtěžují nám to oznámit. Za deset dní nám telefonuji a rozčilují se, že ještě nedostali potvrzení. Lidé ve výborech se často mění, aniž bychom se o tom dověděli, a nepředávají dál naše instrukce o označování a odesílání balíků. Někdy se žáci najednou rozhodnou, že budou akci provádět sami, ale nikdo jim neporadí, jak to vlastně mají dělat. Lady Sarah div vzteky nevyletí z kůže, když se balíky objeví u nich na ústředí – všechny se pak zase musí přesahovat sem kvůli třídění a inventarizaci.“

„Ach tak.“ Slečna Brimleyová nespouštěla ustaraný pohled s dívky, která poskakovala mezi balíky a bez ustání mluvila.

„Neříkala jste, že vaše přítelkyně učí v Carne? To musí být opravdová dáma. Ráda bych věděla, jaký je vlastně princ: na fotkách vypadá tak něžně. Můj bratranec byl v Carne – on je hrozný protiva. Víte, co mi říkal? Prý když byly dostihy v Ascottu, tak všichni… Sláva! Tady to máme!“ Dívka se narovnala a s velkým čtvercovým balíkem se hnala ke stolu, který stál ve stínu schodiště. Slečna Brimleyová si zvědavě prohlížela natištěný štítek a sledovala, jak opatrně rozvazuje uzel na pevném provaze.

Na štítku v levém rohu nahoře byla natištěna značka, kterou výbor zřejmě přidělil Carne: C4. Za čtyřkou bylo propisovací tužkou připsáno písmeno B.

„Co znamená B?“ zeptala se slečna Brimleyová.

„Ah, to je jen taková místní dohoda s Carne. Tamní členkou výboru je slečna D’Arcyová, ale měli tam tak dobré výsledky, že si musela přizvat přítelkyni, aby jí pomohla s balením. Když posíláme poděkování, vždycky poznamenáme, byl-li balík poslán A nebo B. Ta B musí být do práce jako ďas, ať je to kdo chce.“

Slečna Brimleyová si odpustila otázku, v jakém poměru bylo množství balíků se značkou slečny D’Arcyové k těm, které odeslala její anonymní asistentka.

Dívka sundala provaz a obrátila balík horní stranou dolů, aby mohla odstranit papír. Když jej obracela, padl zrak slečny Brimleyové na malou hnědou šmouhu uprostřed balíku, velkou asi jako šilink, ne víc. Zcela v souladu se svým vyhraněným racionalismem začala pátrat po jakémkoliv jiném vysvětlení, jen aby nemusela sáhnout po tom, které se samo nabízelo. Dívka rozbalovala dál a najednou řekla:

„Tak mne teď napadlo, nebylo to v Carne, ta hrozná vražda – jak cikánka zabila tu profesorovu ženu? To je strašné, kolik takových věcí se dneska děje. Hm! To jsem si mohla myslet,“ řekla pro sebe a náhle přestala rozbalovat. Vnější obal už byl pryč a dívka chtěla právě začít s prohlížením svršků uvnitř, ale její pozornost byla zřetelně upoutána tím, jak balík uvnitř vypadal.

„Co je?“ zeptala se slečna Brimleyová rychle.

Dívka se zasmála.

„Ale nic, to balení,“ řekla. „Značka C4B bývá obyčejně nesmírně pečlivá – jsou to nejlepší balíky, jaké dostáváme. Tohle je něco úplně jiného. Nemůže to být stejná osoba. Asi někdo zaskakoval. Napadlo mne to, hned když jsem ten balík uviděla.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Ale to máte jako s rukopisem. My to poznáme.“ Znova se zasmála a už bez řečí rozdělala balík. „Šedé šaty jste říkala, že? Tak se na to podíváme.“ Začala brát oběma rukama kusy oděvu, které ležely nahoře, a pokládala je stranou. Když byla asi v polovině hromady, vykřikla: „No ne, na mou duši! Tam se někdo musel zbláznit,“ a vytáhla z kupy sešlých svršků průhledný pršiplášť, pár velice starých rukavic a gumové přezůvky.

Slečna Brimleyová křečovitě svírala okraj stolu. V dlaních jí bušila krev.

„Tady je kapuce. A vlhká ještě k tomu,“ dodala dívka znechuceně a odhodila předměty, které ji tak pobouřily, na zem vedle stolu. Slečna Brimleyová nebyla schopna myslet na nic jiného, než na Smileyův dopis: „Ať ji zavraždil kdokoliv, musel být zakrvácený od hlavy až k patě.“ Ano, a ať to byl kdo chtěl, měl na sobě plášť do deště s kapuci, gumové přezůvky a tyhle staré kožené rukavice, na kterých zůstaly hnědé skvrny. Ten, kdo zabil Stellu Rodovou, ji nenapadl v noci náhodou, ale připravoval se na to už dlouho předem a čekal na svoji příležitost. „Ano,“ myslela si slečna Brimleyová, „čekal na dlouhou noc.“

Dívka už na ni zase mluvila:

„Bojím se, že to tady opravdu není.“

„Ne, moje milá.“ odpověděla slečna Brimleyová, „to vidím, že ne. Děkuji vám. Byla jste opravdu velmi laskavá.“ Hlas jí na okamžik vypověděl službu, ale pak se jí podařilo říct: „Myslím, že bude nejlepší, když necháte ten balík přesně tak, jak je teď, obal a všechno, co je v něm. Stalo se něco opravdu strašného a policie bude chtít vědět co nejvíc a vidět ten balík… Musíte mi to věřit, dítě – věci se mají jinak, než jak vypadají na první pohled…“

Ani nevěděla, jak se jí podařilo vyjít ven, do klidného světa York Gardens s široce otevřenýma očima čekajících dětí, ve kterých četla údiv.

Zamířila rovnou do telefonní budky. Dozvonila se do Sawleyského erbu a požádala nevlídného recepčního, aby jí zavolal k telefonu pana Smileye. Pak následovalo naprosté ticho, až se ozvala telefonistka z meziměstské ústředny a požádala ji, aby vhodila do automatu další minci. Slečna Brimleyová ostře odpověděla, že si za své peníze zatím přišla jenom na tři minuty ticha; celý rozhovor provázely mlaskavé zvuky, které neklamně prozrazovaly, že telefonistka prská do mluvítka, a pak se neočekávaně ozval Smileyův hlas:

„Georgi, tady je Brimka. Hlásím plášť do deště s kapucí, gumové přezůvky a nějaké kožené rukavice, které vypadají jako od krve. Na balicím papíru jsou také šmouhy, pokud jsem mohla vidět.“

„Je na balíku napsáno něco rukopisem?“

„Ne. Dobročinná organizace rozesílá natištěné štítky.“

„Kde jsou ty věci teď? Máš je u sebe?“

„Ne. Řekla jsem tomu děvčeti, aby nechala všecko přesně tak, jak to je. Myslím, že to hodinu nebo dvě vydrží… Georgi, jsi tam?“

„Ano.“

„Kdo to udělal? Byl to její muž?“

„Nevím. Já prostě nevím.“

„Nepotřebuješ, abych něco zařídila, s tím šatstvem myslím? Nemám zavolat Sparrowovi nebo někomu jinému?“

„Ne. Jdu teď hned za Rigbym. Sbohem, Brimko. A díky za telefon.“

Položila sluchátko. Měl takový divný hlas, pomyslela si. Někdy ztratí s člověkem kontakt. Jako když se otočí vypínačem.

Šla směrem k severozápadní části města míříc k Embankmetru. Bylo už dávno po desáté, poprvé co šla pozdě do práce, bůhví po kolika letech. Měla by si raději vzít taxíka. Protože byla šetrná žena, jela autobusem.

Ailsa Brimleyová nevěřila v krizové situace, protože dokázala vládnout sama sobě, což je vlastnost vzácná u mužů a ještě vzácnější u žen. Čím byla situace hrozivější, tím větší byl její klid. John Landsbury se o tom jednou vyjádřil: „Vy se vzpíráte všemu dramatickému, Brimko, máte zvláštní dar znevažovat všechno, co je naléhavé. Znám nejmíň tucet lidí, kteří by vám rádi platili pět tisíc liber ročně, abyste jim každý den opakovala, že co je důležité, je jen zřídkakdy naléhavé. Naléhavé rovná se pomíjející a pomíjející je téměř synonymem pro bezvýznamné.“

Vystoupila z autobusu a pečlivě odhodila lístek do koše na odpadky. Jak tam stála na ulici v plném slunci, sklopila oči k reklamní tabuli s prvním vydáním večerníku. Kdyby nesvítilo slunce, nebyla by se možná vůbec podívala; ale slunce ji oslepovalo a nutilo ji, aby klopila oči. A tak to uviděla; četla to černé na bílém, natištěné tučnými novinovými titulky v přecpané hysterické atmosféře Fleet Streetu: „Celonoční pátrání. Chlapec z Carne pohřešován.“

KAPITOLA 15

CESTA K FIELDINGOVI

Smiley položil sluchátko a prošel rychle kolem recepce k hlavním dveřím. Musí okamžitě mluvit s Rigbym. Právě když vycházel z hotelu, zaslechl, jak ho někdo volá jménem. Obrátil se a uviděl svého starého nepřítele, nočního vrátného, který teď vzdoroval dennímu světlu a kýval na něho svou scvrklou rukou. Jako Charón.

„Byli tu za vámi od policie.“ prohlásil s neskrývaným potěšením: „Shání vás pan Rigby, inspektor. Máte tam hned přijít. Ale hned, slyšel jste?“

„Vždyť tam právě jdu,“ ozval se Smiley dotčeně, a když vycházel otáčivými dveřmi, slyšel ještě, jak stařík opakuje: „Ale hned, rozumíte; čekají tam na vás.“

Když procházel carnskými ulicemi, přemýšlel snad už posté o tom, jak neproniknutelné jsou motivy lidského konání: na světě není žádné jednoznačné pravdy. Není jediného pevného bodu, ze kterého bychom mohli vycházet, dokonce ani ne v nejčistší logice, či v nejtemnějším mysticismu; a už vůbec ne v motivech lidí, kteří se dopustí násilného činu.

Našel vrah, k jehož odhalení chybělo už tak málo, uspokojení v dokonalém provedení svého vražedného plánu?

Protože teď už bylo všechno jasné: šlo o vraždu připravenou do nejmenšího detailu, týkalo se to i vražedného nástroje, který se našel tak nepochopitelně daleko od místa činu; šlo o vraždu, jejíž stopy měly posloužit ke smazání stop, o vraždu naplánovanou tak, aby vypadala náhodně jako vražda pro šňůru korálků. Záhada šlépějí ve sněhu byla nyní rozřešena. Vrah přibalil přezůvky, ve kterých přišel, do balíku. Odešel po cestičce vedoucí k brance a jeho vlastní šlépěje se ztratily ve spoustě ostatních.

Rigby vypadal unaveně.

„Novinky jste už jistě slyšel, jak předpokládám.“

„Jaké novinky?“

„O tom chlapci z Fieldingovy koleje, co se pohřešuje celou noc?“

„Ne.“ Smileyovi se najednou udělalo mdlo. „Neslyšel.“

„Dobrý bože, myslel jsem, že to víte. Včera večer o půl deváté nám Fielding telefonoval. Perkins, studentský vedoucí jeho koleje, se nevrátil z hudební lekce od paní Harlowové z Longemede. Vyhlásili jsme pohotovost a zahájili pátrání. Na cestu, po které se měl vracet, poslali policejní auto – jel na kole, víte. Poprvé nenašli nic, ale když se vraceli nazpět, šofér zastavil na úpatí Longemedského vrchu. Napadlo ho, že se chlapec možná rozjel s kopce velkou rychlosti, aby projel zatáčkou dole, a že ho to strhlo dolů. Našli ho v příkopu. Kolo leželo vedle. Byl mrtev.“

„Bože, to je strašné.“

„Novinářům jsme to napřed neříkali. Rodiče toho chlapce jsou v Singapuru. Otec je důstojníkem v armádě. Fielding mu poslal telegram. Museli jsme se spojit i s ministerstvem války.“

Po chvíli ticha se Smiley zeptal:

„Jak se to stalo?“

„Uzavřeli jsme silnici a pokoušeli jsme se to neštěstí rekonstruovat. Poslal jsem detektiva, aby se tam poohlédl. Potíž je v tom, že jsme toho do rána nemohli moc udělat. Kromě toho pošlapali ti muži, co se dalo; člověk jim to nemůže mít za zlé. Zatím to vypadá tak, že téměř pod kopcem upadl a narazil hlavou na kámen; odnesl to pravý spánek.“

„Jak to přijal Fielding?“

„Byl to pro něho velký otřes. Opravdu velký otřes. Nikdy bych nevěřil, že se ho něco tak dotkne, abych mluvil upřímně. Vypadal, jako by prostě… kapituloval. Musela se udělat spousta věcí – telegrafovat rodičům, spojit se s chlapcovým strýcem ve Windsoru a tak podobně. Ale on to všechno nechal na slečně Truebodyové, to je jeho hospodyně. Kdyby nebylo jí, vůbec nevím, jak by to zvládl. Skoro půl hodiny jsem tam s ním seděl, ale pak se najednou úplně zhroutil a požádal, abych ho nechal o samotě.“

„Co myslíte tím, že se úplně zhroutil?“ zeptal se Smiley spěšně.

„Plakal, vzlykal jako dítě,“ řekl Rigby sotva slyšitelně. „Nikdy bych si to o něm nepomyslel.“

Smiley mu nabídl cigaretu a sám si také zapálil.

„Předpokládám,“ vsadil všecko na jednu kartu, „že to byla nešťastná náhoda.“

„Také předpokládám,“ odpověděl Rigby strnule.

„Možná,“ řekl Smiley, „že by bylo lépe, kdybych vám oznámil své novinky, než se pustíme do dalších úvah. Šel jsem právě za vámi, když jste mi telefonoval. Tohle jsem se dověděl od slečny Brimleyové.“ A svým precizním způsobem vypověděl všechno, co mu řekla Ailsa Brimleyová, i to, proč začal být zvědavý, co je vlastně v balíku.

Zatímco Rigby telefonoval do Londýna, Smiley čekal. Rigby téměř mechanicky popisoval, co je třeba udělat: balík s celým obsahem se musí vyzvednout, dále je třeba zařídit všechno, aby mohl být ihned předán k analýze policejním expertům; z povrchových ploch sejmout otisky prstů. On sám přijede do Londýna, vezme sebou několik ukázek chlapcova rukopisu a jeho poslední kompozici a vyžádá si mínění grafologa. Ne, pojede vlakem, který odjíždí z Carne ve čtyři pětadvacet a přijíždí do Waterloo v osm nula pět. Mohli by mu poslat na nádraží auto? Následovalo mlčení, pak se Rigby dotčeně ozval: „Dobrá, tak si tedy vezmu taxíka,“ a prudce zavěsil. Na okamžik se na Smileye rozzlobeně zadíval, pak se usmál, zatahal se za ucho a řekl: „Promiňte, začíná mne to trochu zmáhat.“ Kývl hlavou k protější stěně a dodal: „Asi proto, že musím bojovat současně na několika frontách. Vlastně jsem měl šéfovi referovat o tom balíku, ale on je teď stejně na lovu – vyjel si s několika přáteli, sice jenom na holuby, nebude tam dlouho – jenže já jsem se o vaší přítomnosti v Carne zatím nezmiňoval a abych pravdu řekl, kdyby vám to nevadilo, raději bych…“

„Ale ovšem,“ přerušil ho Smiley spěšně. „Je to mnohem jednodušší, když mne prostě vynecháte.“

„Řeknu mu, že se jednalo jen o informativní šetření. O slečně Brimleyové se budeme muset později zmínit… Ale není důvodu, proč bychom si měli přidělávat nepříjemnosti, je to tak?“

„Jistěže.“

„Tak si myslím, že bych měl propustit Bláznivou Janii… Měla vlastně pravdu. Stříbrná křídla v měsíčním světle.“

„To bych nedělal – ne, Rigby, já bych ji nepropouštěl,“ řekl Smiley s neobvyklou naléhavostí. „Nechte si ji tu tak dlouho, jak jen můžete. Pro rány boží, jen žádné nešťastné náhody. Už jich bylo dost.“

„Vy tedy nevěříte, že Perkins zemřel nešťastnou náhodou?“

„Bůh je mi svědkem, že ne,“ vyjel Smiley nečekaně, „a vy tomu také nevěříte.“

„Nasadil jsem na ten případ detektiva,“ odpověděl Rigby chladně. „Nemohu si to vzít sám. Musím se věnovat Rodovu případu. Vrchní inspektor bude teď nucen požádat o pomoc Scotland Yard; to nám byl čert dlužen. Myslel si, že to bude jen legrácka…“

„A do té doby?“

„Do té doby budu dělat všechno možné i nemožné, abych přišel na to, kdo zabil Stellu Rodovou.“

„Jestliže,“ začal Smiley zvolna, „jestliže najdete na tom plášti do deště otisky prstů, o čemž silně pochybuji, máte vůbec něco… tady v místě… s čím byste je mohli porovnat?“

„Máme Rodovy otisky, samozřejmě, a Janiiny.“

„Ale Fieldingovy ne?“

Rigby zaváhal.

„Chcete-li vědět pravdu, máme i ty,“ řekl nakonec. „A máme je už dávno. Ale vůbec nešlo o takový případ.“

„Je to z války, že?“ řekl Smiley. „Jeho bratr mi o tom říkal. Stalo se to někde v severní Anglii. Celý ten případ se ututlal, bylo to tak?“

Rigby přikývl.

„Pokud jsem slyšel, ví o tom pouze D’Arcy; a rektor, samozřejmě. Stalo se to o prázdninách – šlo o nějakého chlapce z letecké základny. Vrchní inspektor byl velmi nápomocen…“

Smiley stiskl Rigbymu ruku a sešel dolů po známých dřevěných schodech. Znova si uvědomil ten nezřetelný pach pasty na podlahu a karbolového mýdla, který člověku vnukal představu veřejných institucí, byl to stejný pach jako ve Fieldingově domě.

Pomalu se vracel zpět k Sawleyskému erbu. Na rozcestí, kde měl odbočit doleva k hotelu, zaváhal a pak se zřejmě rozhodl jinak. Zvolna, téměř s nechutí se dal cestou, která vedla k Opatskému náměstí, a prošel jeho jižním koncem k Fieldingovu domu. Výraz jeho tváře prozrazoval obavy, ba dokonce i strach.

KAPITOLA 16

SMYSL PRO HUDBU

Dveře otevřela slečna Truebodyová. Oční víčka měla zarudlá, jako by plakala.

„Mohl bych mluvit s panem Fieldingem? Přišel jsem se rozloučit.“

Zaváhala.

„Pan Fielding se po tom všem necítí dobře. Pochybuji, že by chtěl vůbec někoho přijmout.“ Šel za ní do haly a pozoroval ji, jak jde k pracovně. Zaklepala, naklonila hlavu, pak jemně stiskla kliku a zmizela uvnitř. Trvalo dlouho, než se zase objevila. „Bude tu za chvíli,“ řekla a nevěnovala mu ani pohled. „Nesvléknete si kabát?“ Čekala, než ze sebe shodil svrchník, pak ho vzala a pověsila vedle van Goghovy židle. Stáli mlčky a oba upírali oči ke studovně.

Pak se dveře pootevřely a v nich se objevil Fielding, neoholený a bez saka. „Pro všechno na světě,“ řekl těžkým jazykem. „Co tu chcete?“

„Přišel jsem vám dát sbohem, Fieldingu, a vyslovit vám svou soustrast.“

Fielding si ho zle přeměřil; opíral se celou vahou o dveřní rám. „Dobře. Sbohem. Děkuji za návštěvu.“ Mávl rukou těžce do vzduchu. „Kvůli tomu jste mne nemusel obtěžovat,“ dodal nezdvořile. „Stačilo prostě poslat lístek.“

„Ano, mohl jsem to tak udělat; ale celý případ je tak tragický, vždyť už měl úspěch na dosah ruky.“

„O čem to mluvíte? Co tím u všech čertů chcete říct?“

„Myslím tím jeho kompozici… ten závěrečný test. Simon Snow mi o tom povídal. Opravdu neuvěřitelné, jak ho Rode vytáhl nahoru.“

Následovalo dlouhé ticho, pak Fielding promluvil: „Sbohem, Smileyi. Děkuji vám za návštěvu.“ Obrátil se a byl na cestě do pracovny, když za ním Smiley zavolal:

„Není zač… vůbec není zač. Tak si myslím, že se chudák Rode sám ani ve snu nenadál, jak ta kompozice dopadne. Pro Perkinse byl ten výsledek písemky záležitostí života a smrti, nemám pravdu? Nemohl by postoupit do dalšího semestru, kdyby propadl z přírodních věd. Pravděpodobně by musel odejít ze školy, i když byl studentským vedoucím v koleji, a rozhodně by ho nevzali na vojenskou akademii. Chudák Perkins, měl být Rodovi opravdu za co vděčný. A vám taky, Fieldingu, to je jisté. Zřejmě jste mu opravdu pomohli… oba, vy i Rode. To se musí dovědět, jeho rodiče. Nejsou na tom finančně nijak valně, jak jsem slyšel. Jeho otec je přece důstojníkem v armádě, v Singapuru, nemýlím-li se. Musela to být pro něho opravdu velká oběť vydržovat chlapce v Carne. Jistě ho potěší, až uslyší, kolik jste toho tady pro chlapce udělali, nemyslíte, Fieldingu?“ Smiley byl velmi bledý. „Znáte přece poslední novinky, aspoň předpokládám,“ pokračoval. „O té pomatené cikánce, co zabila Stellu Rodovou? Uznali ji dostatečně příčetnou na to, aby byl proti ní zahájen proces. Řekl bych, že ji asi pověsí. To už bude třetí smrt, nemyslíte? Víte, něco vám povím. Mezi námi, Fieldingu, nevěřím, že to udělala. Nevěřím tomu ani za mák.“

Nedíval se na Fieldinga. Malé ruce pevně svíral za zády a stál tam se svěšenými rameny, hlavu nakloněnou trochu ke straně, jako by naslouchal odpovědi.

Fieldingovi způsobila Smileyova slova fyzickou bolest. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl; „ne. Zabilo je Carne; Carne to bylo.

Něco takového se mohlo stát jen tady. Je to naše hra: co nejvíc hráčů musí vypadnout. Rozděl a panuj!“ Pohlédl Smileyovi do tváře a rozkřičel se: „A teď pro Kristovy rány zmizte! Máte, co jste chtěl, ne? Můžete si mě připíchnout do své sbírky!“ A pak se ke Smileyovu zděšení rozplakal dlouhými neovladatelnými vzlyky, zakrývaje si oči oběma rukama. Znenadání vypadal groteskně, jak tam stál – těžkopádné nohy stočené špičkami dovnitř – a křídově bílýma rukama se snažil zastavit proudy dětinských slz. Smiley ho jemně dostrkal zpátky do pracovny a usadil ho před vyhaslým krbem. Pak začal tichým hlasem, ve kterém zněl soucit:

„Jestliže to, co si myslím, je pravda, pak není času nazbyt. Chtěl bych, abyste mi pověděl o Timu Perkinsovi – o té jeho kompozici.“

Fielding přikývl s tváří zabořenou do dlaní.

„Byl by to neudělal, že? Byl by to neudělal, propadl by, a musel by odejít ze Školy.“ Fielding mlčel. „Po kompozici mu Rode dal svou aktovku, aby ji zanesl sem, v aktovce měl sešity. Rode měl ten týden službu v kapli, nedostal by se před večeři domů a chtěl opravit zkušební texty ještě týž večer po vaší společné večeři.“

Fielding sundal ruce s tváře a opřel se dozadu o židli, oči měl zavřené. Smiley pokračoval:

„Perkins přišel domů a večer odnesl aktovku k vám, jak ho Rode požádal, protože u vás měla být bezpečně uložena. Perkins byl konečně studentský vedoucí v koleji, měl zodpovědnost. Odevzdal tašku vám a vy jste se ho přitom zeptal, jak mu dopadla kompozice.“

„Plakal,“ řekl Fielding náhle. „Plakal, jak může plakat jen dítě.“

„A když se vyplakal, přiznal se vám, že podváděl? Že si našel správné odpovědi a opsal je do své práce? Je to tak? A po vraždě Stelly Rodové si vzpomněl, co ještě v aktovce kromě papírů viděl?“

Fielding se vztyčil.

„Ne! Copak to nechápete? Tim by nikdy nepodváděl, ani aby si zachránil život! A o to tady jde, to je ta krutá ironie,“ křičel. „On nikdy nikoho nepodvedl. Já jsem to udělal, abych mu pomohl.“

„Jak byste mohl napodobit jeho rukopis?“

„Psal propisovací tužkou. Byly to jenom vzorečky a diagramy. Když odešel a já jsem tu byl sám, otevřel jsem aktovku a prohlédl jsem si jeho práci. Bylo to úplně beznadějné – měl správně jenom dvě otázky ze sedmi. Tak jsem to pro něho zfalšoval. Opsal jsem všecko z učebnice modrou propisovací tužkou, tou tady píšeme všichni. Prodává je Abott. Napodobil jsem jeho rukopis, jak jsem nejlépe uměl. Musel jsem napsat jen tři řádky číslic. Všecko ostatní byly diagramy.“

„Pak jste to tedy byl vy, kdo otevřel aktovku? Vy jste viděl…“

„Ano, já jsem to byl, vždyť vám to říkám, já, a ne Tim! Nedovedl podvádět, ani aby si zachránil život. Ale Tim za to zaplatil, copak to nechápete? Když se oznamovaly výsledky, musel Tim vědět, že s jeho písemkou není něco v pořádku. Vždyť vypracoval jen dvě otázky ze sedmi a přece dostal jedenašedesát bodů. Ale jinak nevěděl nic, nic!“

Dlouhou dobu ani jeden z nich nepromluvil. Fielding stál proti Smileyovi, šťastný, že se zbavil svého tajemství, a Smiley se díval přes něho někam do neurčita a jeho tvář měla výraz hlubokého soustředění.

„Pak jste ovšem věděl,“ řekl konečně, „když byla Stella Rodová zavražděna, kdo to udělal.“

„Ano,“ ozval se Fielding. „Věděl jsem, že ji zavraždil Rode.“

Fielding nalil sobě a Smileyovi koňak. Zdálo se, že se mu vrátilo ztracené sebeovládání. Sedl si a dlouhou dobu na Smileye zamyšleně hleděl.

„Nemám peníze,“ řekl konečně. „Žádné. Neví o tom nikdo, jen rektor. Oh, vědí, že jsem víceméně na dně, ale netuší, jak jsem na tom špatně. Před mnoha lety jsem provedl pořádnou hloupost. Dostal jsem se do nepříjemností. Stalo se to ve válce, sehnat učitele bylo tenkrát téměř nemožné. Byl jsem pedagogickým ředitelem koleje a prakticky jsem vedl celou školu – ještě s D’Arcym. Dělali jsme to dohromady a rektor na nás jen dohlížel. Pak jsem vyvedl tu věc. O prázdninách. Bylo to v severní Anglii; přednášel jsem tam pro výcvikové středisko RAF. A šlápl jsem vedle. Ošklivě. Zabásli mě. A kde se vzal tu se vzal, objevil se D’Arcy ve svém předpotopním svrchníku a oznámil mi rektorovy podmínky: vrať se zpátky do Carne, milý kolego, a nikdo z nás se o tom už v životě nezmíní – pokračuj ve své práci v koleji, příteli, a dávej své vědomosti dál. V tisku o tom nebylo ani zmínky. Víme, že už se to nikdy nebude opakovat, milý příteli, a máme zoufalý nedostatek pedagogů. Nastup zase u nás jako externista. Udělal jsem to tedy a už to tak zůstalo, každý rok v prosinci jsem si to šlapal s kloboukem v ruce k dobrému starému D’Arcymu a žádal, aby mi prodloužil pracovní poměr. A ovšem – penze veškerá žádná. Budu muset jít vypomáhat do kursů. V Somersetu je jeden takový institut, tam mne vezmou. Ve čtvrtek mám v Londýně schůzku s tamějším ředitelem. Jejich škola je takový živoucí hřbitov pro přestárlé učitele. Rektorovi jsem to musel říct, protože mi dával doporučující list.“

„Proto jste o tom nikomu neřekl? Kvůli Perkinsovi?“

„Částečně proto. Chtěli by vědět všechno možné. Udělal jsem to pro Tima… Na rektorátě by tím nebyli nijak nadšeni. Zvláštní citové hnutí… To nevypadá dobře, že? Ale nebyl to takový cit, Smileyi, teď už ne. Vy jste ho nikdy neslyšel hrát na cello. Ne, že by byl génius, ale někdy hrál opravdu krásně, s takovou vybroušenou prostotou, že to znělo neobyčejně dobře. Byl to dost neobratný chlapec, a když hrál dobře, působilo to překvapivě. Musel byste ho slyšet.“

„Nechtěl jste ho do toho zatahovat. Kdybyste byl řekl policii, co jste viděl, zničil byste tím také Tima?“

Fielding přikývl.

„On byl jediný z celého Carne, koho jsem miloval.“

„Miloval?“ opakoval Smiley.

„Pro Kristovy rány,“ hlesl Fielding vyčerpaně, „proč ne?“

„Rodiče chtěli, aby šel do Sandhurstu. Musím přiznat, že já jsem nechtěl. Představoval jsem si, že když ho tu udržím ještě jeden nebo dva semestry, podaří se mi možná pro něho získat stipendium, aby mohl studovat hudbu. Proto jsem ho udělal studentským vedoucím v koleji. Chtěl jsem, aby ho rodiče nechali dál v Carne, když tu má tak dobré výsledky.“ Fielding se odmlčel. „Byl prachmizerný studentský vedoucí,“ dodal.

„A co tedy bylo vlastně v té aktovce?“ zeptal se Smiley, „když jste ji otevřel a prohlížel Timovu písemku?“

„Kus nepromokavé umělé hmoty… mohl to být docela dobře jeden z těch plášťů do deště, co se dají složit do malého balíčku, pár starých rukavic a podomácku dělané galoše.“

„Podomácku dělané galoše?“

„Ano. Z gumovek, které někdo nahoře ustřihl.“

„Nic víc?“

„Ještě něco. Kus těžkého kabelu, domnívám se, že jej používal jako pomůcku při praktických cvičeních. Je docela přirozené, že má někdo s sebou v zimě nepromokavý plášť. Teprve po té vraždě jsem si uvědomil, jak to vlastně udělal.“

„Věděl jste,“ zeptal se Smiley, „proč to udělal?“

Zdálo se, že Fielding váhá.

„Rode je pokusný králík,“ začal, „první člověk z obyčejné školy, kterého jsme přijali. Ve skutečnosti jsme tu většinou absolventi Carne. Vyrůstali jsme v jeho ovzduší od samého počátku. Ale Rode ne a Carne ho děsilo. Už samotné jméno Carne zaručuje společenské postavení a Rode společenské postavení zbožňoval. Jeho žena byla úplně jiná. Měla své vlastní normy, naprosto odlišné, ale stejně dobré. Někdy jsem Roda pozoroval v neděli ráno v opatském kostele. Profesoři sedí v lavicích na krajních místech, uprostřed chrámové lodi. Pozoroval jsem jeho obličej, když ho míjeli zpěváci v šatech bílé a šarlatové barvy, rektor ve své doktorské tóze s profesory a za nimi pedel. Rode byl jako opilý – opilý pýchou Carne. To je opojné víno pro člověka z obyčejné školy. Muselo se ho hrozně dotknout, že se Stella na tom nechtěla podílet. Bylo to na něm vidět. Ten den, co u mne večeřeli, ten den, kdy zemřela, se spolu pohádali. Nikomu jsem to neřekl, ale je to tak. Rektor měl při večerní pobožnosti kázání na téma: Přidržujte se toho, co dobré jest. Rode si na to vzpomněl u večeře; nesnesl moc vína, to víte, nebyl na to zvyklý. Měl toho kázání plnou hlavu a byl přemožen rektorovým řečnickým nadáním. Ona nikdy do opatství nepřišla – chodila do té holé baptistické modlitebny u nádraží. A on pořád vedl svou, o tom jak je pobožnost v opatském kostele krásná, o její důstojnosti a o tom, jak si člověka podmaňuje. Byla zticha a když skončil, zasmála se a řekla: ‚Chudáčku, Stane. Pro mne budeš vždycky ten starý dobrý Stan.‘ V životě jsem neviděl nikoho tak rozzuřeného. Byl bílý jako stěna.“

Fielding si shrnul bílé vlasy s čela a pokračoval tónem, který měl v sobě něco z jeho bývalé okázalosti:

„Kolikrát jsem pozoroval i ji, většinou při jídle. Nejenom tady, ale při různých večeřích, na které jsme byli oba pozváni. Všímal jsem si těch nejjednodušších věcí – třeba jak jedla jablko. Vzala ho do ruky a okrajovala slupku kolem dokola, až odpadla jako spirálka. Pak jablko rozkrojila na čtvrtky a ty pokrájela ještě na kostičky. Mohla být docela dobře ženou havíře, která připravuje jídlo pro svého muže. Musela vidět, jak si lidé počínají tady, ale nikdy ji nenapadlo, že by to měla dělat podle nich. Já si toho cením. A vy také, doufám. Ale Carne ne – a Rode taky ne, zvláště Rode ne. Ten na ni jen hleděl a myslím, že ji začal nenávidět, protože se nechtěla přizpůsobit. Nakonec v ní viděl překážku k úspěchu, jednu z věcí, která mu znemožňovala udělat skvělou kariéru. A když už došel k takovému závěru, co měl dělat? Rozvést se nemohl – to bylo daleko horší než žít s ní v manželství. Rode věděl, co si v Carne myslí o rozvodu. Nezapomeňte, že naše společenství se opírá o základy anglikánské církve. Tak ji tedy zabil. Spáchal podlou vraždu a podle využil svého vědecky trénovaného mozku k tomu, aby nastražil stopy, jaké si člověk jen mohl přát. Fingované stopy. Stopy, které by vedly k neexistujícímu vrahovi. Ale někde se stala chyba; Tim Perkins dostal jedenašedesát bodů. To byla u něho zcela nemožné, musel to opsat. Příležitost měl – odnášel aktovku s papíry. Rode nad tím začal přemýšlet a přišel na to, co se přihodilo: Tim otevřel aktovku a uviděl plášť, přezůvky i rukavice. A kus trubky. A tak ho Rode zabil také.“

Fielding se s překvapující energií zvedl a nalil si ještě koňak. Tvář mu planula jako v extázi.

Smiley vstal.

„Kdy jste říkal, že budete v Londýně? Ve čtvrtek?“

„Ano. Mám obědvat s ředitelem mého příštího působiště v jednom z těch protivných klubů na Pall Mall. Vždycky si vyberu ten nepravý, vám se to nestává? Ale obávám se, že to nemá valného smyslu, sejít se s ním, jestliže se tohle všechno dostane na veřejnost. To mne potom už nevezmou ani tam.“

Smiley váhal.

„Zastavte se u mne, až přijedete, povečeříme spolu. Můžete zůstat na noc, chcete-li. Pozvu ještě několik známých. Uděláme si večírek. Do té doby už vám bude jistě líp. Mohli bychom si pak pohovořit. Třeba se mi podaří vám nějak pomoci… už kvůli Adriánovi.“

„Díky. Velmi rád. Kromě té schůzky mne čeká v Londýně stejně ještě spousta věcí.“

„Dobrá. Ve tři čtvrtě na osm. Je to Bywater Street v Chelsea, číslo 9A.“

Fielding si to zapsal do diáře. Ruka se mu už nechvěla.

„Ve smokinku?“ zeptal se Fielding.

Musel to být šotek, který ponoukl Smileye k odpovědi:

„Bývá to u mne zvykem, ale na tom nesejde.“ Na okamžik bylo ticho.

„Předpokládám,“ začal Fielding ohledávat půdu, „že tohle všechno o Timovi a o mně budou chtít zveřejnit při soudním přelíčení. Stane-li se to, úplně mne to zruinuje, to mi věřte.“

„Nemyslím, že by se tomu dalo zabránit.“

„Stejně se teď cílím mnohem lépe,“ řekl Fielding, „mnohem lépe.“

Smiley se spěšně rozloučil a odešel. Šel rychlým krokem směrem k policejní stanici, přesvědčen až do hloubi duše, že tak dokonalého lháře, jako je Terence Fielding, už dlouho nepotkal.

KAPITOLA 17

ŠTVANICE

Zaklepal u Rigbyho na dveře a vešel rovnou dovnitř.

„Mám veliké obavy, že budete muset zatknout Stanleye Roda,“ začal a reprodukoval svůj rozhovor s Fieldingem.

„To bude třeba povědět šéfovi,“ řekl Rigby s pochybami v hlase. „Zopakoval byste to ještě jednou před ním? Chystáme-li se zabásnout carnského profesora, pak si myslím, že bude nejlepší, když o tom napřed bude vědět šéf. Právě se vrátil. Bude tu v minutě.“ Zvedl telefon na stole a požádal, aby mu dali vrchního inspektora.

O několik minut později kráčeli oba mlčky po chodbě pokryté kobercem. Na obou stěnách visely fotografie ragbyových a kriketových týmů, z nichž některé zežloutly a vybledly pod indickým sluncem, jiné si uchovaly sépiovou barvu, oblíbenou u carnských fotografů začátkem století. V pravidelných vzdálenostech od sebe stály na chodbě prázdné křiklavé červené kbelíky, na kterých bylo bílými písmeny pečlivě napsáno PROTI POŽÁRU. Chodba končila tmavými dubovými dveřmi. Rigby zaklepal a čekal. Za dveřmi bylo ticho. Zaklepal znova a v odpověď kdosi vyštěkl: „Dále!“

Jejich vstup pozorně sledovali dva velcí křepeláci. Za nimi se u obrovského psacího stolu krčil brigádní generál Havelock, vrchní policejní inspektor v Carne.

Několik tenkých praménků bílých vlasů, které podivně rostly na jeho jinak zcela holé hlavě, bylo s úzkostlivou péčí rozděleno tak, aby pokrývaly co největší plochu. Díky tomu vypadal nepředstavitelně splihle, jako by se právě vynořil z řeky. Zato knírek bohatě kompenzoval nedostatek vlasového porostu, měl žlutou barvu a vypadal dosti solidně. Generál byl malý muž, navlečený do hnědého obleku, krk mu svíral tuhý límce se zakulacenými rohy.

„Pane generále,“ začal Rigby, „dovolte, abych vám představil pana Smileye z Londýna.“

Vrchní inspektor se zvedl od svého psacího stolu, rezignovaně a nerad, jako by kapituloval před nepřítelem. Pak vymrštil proti Smileyovi malou drsnou ruku a řekl: „Z Londýna, co? Těší mne, pane Smileyi,“ všecko jedním dechem, jako by se to právě naučil zpaměti.

„Pan Smiley je tu soukromě na návštěvě,“ pokračoval Rigby. „Zná se s panem Fieldingem.“

„To je originál, ten Fielding, prostě originál,“ zavrčel vrchní inspektor.

„Ano, pane generále,“ přitakal Rigby a mluvil dál: „Pan Smiley přichází právě od pana Fieldinga, byl se s ním rozloučit před odjezdem do Londýna.“ Havelock blýskl pohledem po Smileyovi, jako by odhadoval, zda tu cestu vydrží. „Pan Fielding učinil určitou výpověď, která obsahuje nový průkazný materiál i o něm samotném. Jde o tu vraždu, pane generále.“

„Nuže, Rigby?“ řekl nedočkavě.

„Prohlásil, že to udělal manžel zavražděné, Stanley Rode. Fielding řekl, že když mu vedoucí jeho studentské skupiny přinesl Rodovu aktovku s kompozicemi…“

„S jakými kompozicemi?“

„Rode měl v to odpoledne dozor u písemných zkoušek, jak si jistě vzpomínáte. A před večeří u Fieldinga také ještě službu v kapli. Aby nemusel sešity nosit sebou, dal je Perkinsovi, a ten je měl odnést…“

„Je to ten hoch, co se mu stalo neštěstí?“ zeptal se Havelock.

„Ano.“

„Vy toho víte opravdu hodně,“ podotkl Havelock zachmuřeně.

„Fielding řekl, že aktovku otevřel, když mu ji Perkins přinesl. Chtěl se podívat, jak Perkinsovi dopadla písemka z fyziky. Velice si přál, aby chlapec prošel, závisela na tom celá jeho budoucnost,“ pokračoval Smiley.

„Ano, teď každý myslí jenom na výnosné místo,“ přisadil si Havelock hořce. „Za mých časů tomu tak nebývalo, to vás mohu ujistit.“

„Když Fielding aktovku otevřel, našel tam kompozice. A kromě toho ještě průhledný plášť do deště, pár starých kožených rukavic a gumové přezůvky, udělané podomácku.“

Na okamžik nikdo nepromluvil.

„Panebože, panebože! Slyšíte to, Rigby? To jsou přece věci, co našli v tom balíku z Londýna. Kristepane!“

„A nakonec byl v aktovce taky ještě kus kabelu, kus masivního kabelu. Jde o stejnou aktovku, pro kterou se Rode vracel v ten večer, kdy došlo k vraždě,“ uzavřel Smiley svůj výklad. Měl pocit, že krmi díle – lžička nesměla být příliš plná.

Ticho, které pak následovalo, trvalo dlouho. Posléze Rigby, který zřejmě svého šéfa dobře znal, zase začal:

„Motivem k vraždě byla touha udělat kariéru v povolání, pane generále. Paní Rodová dávala najevo naprostý nezájem o lepší společenské postavení, oblékala se nevhodným způsobem a neúčastnila se společenského a náboženského dění ve škole.“

„Okamžik,“ řekl Havelock. „Rode připravoval vraždu od samého začátku, souhlasí?“

„Ano, pane.“

„Když si vyzvedl aktovku, vracel se směrem k North Fields. Co viděla potom?“

„Pak si oblékne plášť do deště, nasadí kapuci a rukavice. Ozbrojí se kusem kabelu. Vejde dovnitř zadní brankou, projde zahradou k domovním dveřím a zazvoní. Jeho žena otevře. Srazí ji na zem, odtáhne do skleníku a tam ji zavraždí. Plášť, rukavice a přezůvky omyje pod kohoutkem a zastrčí do balíku. Balík zabalí a vyjde, tentokrát předními dveřmi, k vstupní brance, jde po chodníku a ví, že jeho vlastní stopy brzy zmizí pod šlépějemi ostatních lidí. Když se dostane na cestu, kde je sníh tvrdý, takže na něm není vidět stopy, otočí se a vrátí se nazpět do domu, sehraje roli otřeseného manžela a dá si záležet, aby jeho vlastní otisky překrývaly ty, které tam zanechal v rukavicích. Jen jednu věc bylo nebezpečné poslat v balíku, pane generále. Zbraň.“

„Budiž, Rigby. Sbalte ho. Pan Borrow vám vystaví zatykač, chcete-li; jinak zavolám lordu Sawleyovi.“

„Ano, pane generále. A já pošlu seržanta Lowa za panem Fieldingem, aby sepsal kompletní výpověď, ano?“

„Proč s tím u čerta nevyrukoval dřív, Rigby?“

„Na to se budete muset zeptat jeho, pane generále,“ odpověděl Rigby s kamennou tváří a vyšel z místnosti.

„Jste také absolventem Carne?“ zeptal se Havelock, když podával stříbrnou schránku na cigarety přes stůl Smileyovi.

„Lituji, nejsem,“ odpověděl Smiley.

„Odkud se znáte s Fieldingem?“

„Setkali jsme se po válce v Oxfordu.“

„Podivín, ten Fielding, opravdu podivín. Říkal jste, že se jmenujete Smiley?“

„Ano.“

„Nějaký Smiley se oženil s Annou Scrombeovou, to je neteř lorda Sawleye. Proklatě pěkné děvče ta Anna a vezme si takovou nulu. Potřeštěného škrabálka kdesi na ministerstvu, co má tak zrovna žebráckou gáži, penzičku a zlaté hodinky. Sawley byl z toho hrozně otrávený.“ Smiley neřekl nic. „Sawleyův syn studuje v Carne. Slyšel jste o tom?“

„Myslím, že jsem něco podobného četl v novinách.“

„Povězte mi – ten chlapík Rode. To je ten z obyčejné veřejné školy, že?“

„Pokud vím, ano.“

„Zatraceně stará historie. Takové experimenty se nevyplatí. Člověk nemůže jen tak kašlat na tradice.“

„Ne. Jistěže ne.“

„To máte dneska ty potíže. Vezměte třeba jen Afriku. Nikdo nechce pochopit, že se stát nedá vybudovat přes noc. Proměna lidí v džentlmeny trvá několik století.“ Havelock svraštil obočí a pohrával si s perořízkem, který ležel na psacím stole.

„Nechápu, jak se mu podařilo hodit ten kabel, co s ním vraždil, do kanálu. Vždyť jsme ho osmačtyřicet hodin po vraždě nespustili z očí.“

„To je pro mne záhada,“ řekl Smiley. „A Janie Lynová taky.“

„Co tím myslíte?“

„Nevěřím, že měl Rode tak silné nervy, aby se vrátil do domu, kde zavraždil svou ženu, a věděl, že ho Janie Lynová při vraždě viděla. Ovšem za předpokladu, že to opravdu věděl… Je to příliš chladnokrevné… a všecko dohromady nelidsky bezcitné.“

„Je to divné, hrozně divné,“ bručel Havelock. Podíval se na hodinky tak, že odtáhl rychlým pohybem levý loket daleko od těla, jak to dělávají kavaleristé, což Smileyovi připadlo komické a trochu smutné. Minuty utíkaly.

Smiley se ptal sám sebe, nemá-li raději odejít, ale měl neurčitý pocit, že si Havelock přeje, aby zůstal.

„To bude pěkný cirkus,“ ozval se Havelock. „Nestává se každý den, aby zalkli carnského lektora pro vraždu.“ Položil perořízek s hlučným klapnutím na psací stůl. „Tu novinářskou smečku by měl někdo vypráskat bičem!“ prohlásil. „Jen se podívejte, jak špiní v novinách královskou rodinu. To je prostě odporné!“ Vstal, přešel pokoj a usadil se do koženého křesla před krbem. Jeden křepelák ho následoval a uvelebil se mu u nohou.

„Co ho k tomu vedlo, nepochopím. Proč to k čertu udělal? Vlastní ženu, takový člověk.“ Havelock to říkal prostě, jako by se dožadoval vysvětlení.

„Obávám se,“ řekl Smiley zvolna, „že se nikdo nikdy nemůže dovědět, proč ten druhý něco udělá.“

„Panebože, máte úplnou pravdu… Čím se vůbec zabýváte, Smileyi?“

„Po válce jsem byl nějaký čas v Oxfordu. Trochu jsem přednášel a jinak jsem se věnoval vědecké práci. Teď jsem v Londýně.“

„Jeden z těch prominentních mozků, že?“

Smiley si v duchu přál, aby se Rigby už vrátil.

„Víte něco o jeho rodině? Má ještě rodiče nebo příbuzné?“

„Myslím, že jsou oba mrtvi,“ odpověděl Smiley a vtom pronikavě zazvonil telefon na Havelockově stole. Volal Rigby. Stanley Rode zmizel.

KAPITOLA 18

PO PLESE

Chytil ještě vlak do Londýna v jednu třicet. Podařilo se mu to jen taktak, protože se v hotelu pohádal kvůli účtu. Zanechal pro Rigbyho vzkaz se svou adresou a londýnským telefonním Číslem, ve kterém ho čádal, aby mu zavolal večer, jakmile budou hotovy laboratorní testy. Nebyl už v Carne nic platný.

Když vlak pomalu vyjížděl z Carne a známé body mizely jeden za druhým v dotěrné únorové mlze, naplnil duši George Smileye pocit úlevy. Nechtěl sem jet, to věděl sám nejlépe. Bál se míst, kde jeho žena prožila dětství, bál se uvidět zámek a panství, na kterém dřív bydlela. Ale nestalo se nic. Z mrtvých linií Sawleyského zámku ani z okolní přírody se nevynořila jediná vybledlá vzpomínka, která by ji připomínala. Přetrvaly jen klepy, tak tomu bude vždycky, dokud budou žít Hechtové a Havelockové, aby se slunili v odlesku, který na ně vrhá známost s nejpyšnější rodinou v Carne.

Do Chelsea si vzal taxík, vynesl kufr nahoru a vybalil věci s pečlivostí muže, který je zvyklý žít sám. Měl chuť se vykoupat, ale rozhodl se zavolat nejdřív Ailse Brimleyové. Telefon stál na nočním stolku. Usadil se na pelest postele a vytočil číslo. Kovový pečlivě modulovaný hlas zazpíval: „Tady Unipress. Dobré odpoledne,“ a on požádal, aby ho spojili se slečnou Brimleyovou. Následovalo dlouhé ticho a pak se ozvalo: „Je mi líto, ale slečna Brimleyová má konferenci. Mohl by snad někdo jiný zodpovědět vaše podněty?“

Podněty, pomyslel si Smiley. Dobrý bože! Proč pro všechno na světě podněty – proč ne otázky nebo dotazy?

„Ne,“ odpověděl. „Řekněte jí jenom, že volal Smiley.“ Položil sluchátko, vešel do koupelny a pustil si horkou vodu. Mořil se ještě s manžetovými knoflíky, když zazvonil telefon. Volala Ailsa Brimleyová:

„Jsi to ty, Georgi? Myslím, že bude nejlíp, když sem hned přijdeš. Máme návštěvu. Je tu pan Rode z Carne. Chce s námi mluvit.“

Popadl kabát, vyběhl na ulici a zavolal taxi.

KAPITOLA 19

KONEC LEGENDY

Pohyblivé schody dolů byly nabity zaměstnanci Unipressu, kteří se chystali domů, a už teď div neusínali. Pohled na to, jak zavalitý džentlmen středních let bere schody na protijedoucím páse po třech, pro ně představoval nečekané povyražení, a tak byl Smiley na své cestě popoháněn posměšky kancelářských poslíčků a hihňáním písařek. V prvním poschodí se zastavil, aby si pročetl ohromnou tabuli, na které se nacházela jména dobré čtvrtiny všech anglických deníků. Konečně pod hlavičkou Technika a různé objevil Křesťanský hlas, místnost 619. Měl pocit, že výtah stoupá neobyčejně pomalu. Nedefinovatelný hudební rámus tryskal zpod červeného plyše a liftboy v chlupaté bundě poškubával boky v křečovitém beatovém rytmu. Zlaté dveře se s lehkým zasyknutím otevřely, chlapec řekl: „Šesté,“ a Smiley spěšně vystoupil na chodbu. Za okamžik už klepal na dveře místnosti šest set devatenáct. Otevřela mu Ailsa Brimleyová.

„Georgi, to je od tebe hezké,“ řekla živě. „Pan Rode tě rád uvidí.“ A bez jakéhokoliv jiného vysvětlení ho vedla do kanceláře. V křesle u okna seděl v bezvadném černém svrchníku carnský lektor Stanley Rode. Když Smiley vstoupil, vstal z křesla a podával mu ruku.

„Dobře, že jste přišel,“ řekl chladně. „Opravdu dobře.“ Měl stále stejně upjaté chování a bezvýrazný hlas.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se Smiley.

Posadili se. Smiley nabídl slečně Brimleyové cigaretu.

„Týká se to článku, co píšete o Stelle,“ začal. „Mám poněkud nepříjemný pocit. Zachoval jste se k ní pěkně a chtěl jste pietně uctít její památku. Chápu, že byste to udělal rád, ale já si nepřeji, abyste ten článek psal.“

Smiley neřekl nic a Ailsa byla dost moudrá, aby mlčela. Od tohoto okamžiku to byla Smileyova záležitost. Mlčení mu nijak nevadilo, zato – jak se zdálo – znepokojovalo Roda.

„Nebylo by to správné. Pan Glaston je také toho názoru, mluvil jsem s ním včera, než odjel. Nemohu vás prostě nechat, abyste to napsal.“

„Proč ne?“

„Příliš mnoho lidí ví své, chápejte. Ubohý pan Cardew, ptal jsem se i jeho. Ten ví kdeco, a o Stelle ví hodně, tak jsem šel za ním. Chápe i to, proč jsem přestoupil k anglikánské církvi. Prostě jsem to nesnesl, když jsem ji vídával každou neděli, jak tam jde a padá na kolena.“ Potřásl hlavou. „Všecko to bylo špatné. Člověku to dokázalo otrávit i víru v boha.“

„Co vám řekl pan Cardew?“

„Řekl, že nemáme soudit. To přísluší jen bohu. Ale já jsem mu odpověděl, že to nemůže být správné, když ji všichni ti lidé znají a vědí, co dělala, a pak si přečtou ty chvalozpěvy v Hlase. Vždyť by to museli považovat za úplně vylhané. Cardew se na to tak nedíval, řekl jenom, že to máme přenechat bohu. Ale já nemohu, pane Smileyi.“

A zase dlouhou chvíli nikdo nepromluvil. Rode seděl téměř nehybně, jen sem tam lehce zakýval hlavou. Pak se znova rozhovořil:

„Nejdříve jsem starému panu Glastonovi nevěřil. Tvrdil, že je špatná, ale já jsem to nebral na vědomí. Tenkrát bydlela Stella s otcem nahoře na kopci, na Gorsově vršku, odtamtud je to k modlitebně jen krůček. Jak se zdálo, neměli nikdy žádnou služku delší čas, takže většinou obstarávala práci v domácnosti Stella. V neděli ráno po mši jsem se u nich obvykle zastavil. Stella pečovala o otce, vařila mu a vedla domácnost a já jsem se v duchu vždycky ptal, kde naberu odvahu, abych požádal pana Glastona o její ruku. Glastonovi byli v Branxomu opravdu někdo. Učil jsem tenkrát na střední škole. Pracoval jsem jen na půl úvazku, přitom jsem studoval doktorát a udělal jsem předsevzetí, že když složím zkoušku, požádám ji, aby se za mne provdala.

V tu neděli, co jsem se dověděl výsledek zkoušky, jsem zašel hned po ranní k nim. Otevřel mi sám pan Glaston. Zavedl mne rovnou do pracovny. Z okna bylo vidět polovinu keramické továrny u Poole a na obzoru moře. Když jsem se posadil, začal: ‚Vím, kvůli čemu jsi přišel, Stanleyi. Chceš si vzít Stellu. Ale přitom ji vůbec neznáš,‘ řekl, ‚ani trochu ji neznáš‘. ‚Chodím k vám už dva roky, pane Glastone,‘ odpověděl jsem mu, ‚a myslím, že vím, co chci.‘ Na to mi začal o ní povídat. Nikdy jsem si nemyslel, že uslyším člověka mluvit takovým způsobem o vlastním dítěti. Řekl, že je špatná, má prý srdce jako kámen a je plna zloby. Proto u nich žádná služka nevydržela. Vyprávěl mi, jak jednala s lidmi, byla laskavá a plná účasti, dokud jí o sobě nepověděli úplně všecko, pak je začala urážet, říkala jim do očí nejnemožnější podlosti, napůl pravdu, napůl lež. Vyprávěl mi ještě mnoho jiných věcí, ale já jsem mu z toho nevěřil nic, ani jediné slůvko. Pak jsem ztratil hlavu. Rozkřikl jsem se na něho, že je žárlivý stařec a že se bojí ztratit hospodyni, prolhaný žárlivý starý dědek, který chce, aby s ním jeho dítě čekalo na smrt. Řekl jsem mu, že on je špatný, ne Stella, a křičel jsem na něho lháři, lháři. Zdálo se, že neslyší, jenom potřásl hlavou, já jsem vyběhl na chodbu a zavolal Stellu. Myslím, že byla v kuchyni, přišla, ovinula mi ruce kolem krku a políbila mne.

O měsíc později jsme se vzali a její otec nám dával požehnání. Na svatbě mi potřásl rukou a řekl mi, že jsem správný muž, a já jsem si ještě myslel, to je kus starého pokrytce. Dal nám peníze – mně, ne jí – dva tisíce liber. Možná lituje všech těch hrozných věcí, které mi řekl, napadlo mě, a tak jsem mu později napsal, že mu odpouštím. Nikdy mi neodpověděl a taky jsem ho od té doby téměř nevídal.

Rok, možná o něco déle, jsme žili v Branxomu docela šťastně. Byla přesně taková, jak jsem si myslel, domácká a prostá. Ráda chodila na procházky a líbala se pod živým plotem; občas se jí líbilo hrát velkou dámu a jít ve večerních šatech k Delfínu na večeři. Nestydím se přiznat, že tenkrát pro mne hodně znamenalo ukazovat se v drahých restauracích s dcerou pana Glastona. Byl členem Rotary-klubu, radním v městské správě a v Branxomu známá osobnost. Dávala mi to najevo – někdy před lidmi, a mne se to dotýkalo. Pamatuji se, jak, jsme si jednou vyšli k Delfínu, byl tam číšníkem chlapík jménem Johnnie Raglan. Chodili jsme spolu do školy. Johnnie u žádné práce nevydržel, a od té doby, co vyšel ze školy, nedělal nic jiného, než běhal za děvčaty a padal z jednoho maléru do druhého. Stella se s ním znala, odkud to nevím, a když jsme si sedli, hned na něho kývala, Johnnie přišel a Stella ho přiměla, aby přinesl ještě jednu židli a přisedl k nám. Ředitel podniku se díval zlostně, ale neodvážil se nic podniknout, protože šlo o dceru Samuela Glastona. Johnnie s námi seděl celou dobu, co jsme večeřeli, a Stella s ním hovořila o škole a o tom, co jsem byl zač jako chlapec. Johnnie byl štěstím celý bez sebe, začal se vytahovat a vykládal, jaký jsem byl budižkničemu a hodný chlapeček a kolik mi jich on, Johnnie, naložil – většina z toho co říkal, byla lež, a Stella ho ještě podporovala. Později jsem jí to vyčetl, řekl jsem jí, že nehodlám utrácet nekřesťanské peníze v Delfínu za to, abych poslouchal hloupé řeči Johna Raglana a ona se do mne pustila jako vzteklá kočka. Utrácel jsem její peníze, řekla, a Johnnie nebyl o nic horší než já. Pak toho litovala, políbila mne a já jsem jí odpustil.“

Na tváři mu vyrážel pot; mluvil překotně, chrlil ze sebe jedno slovo za druhým. Vypadal jako člověk, který si vybavuje svůj noční děs, a není schopen jej zapudit z mysli, protože hrůza je stále zpola přítomná. Odmlčel se a pohlédl pronikavě na Smileye v očekávání, že konečně promluví, ale Smiley se díval někam za něho, ve tváři se mu nehnul ani sval, jen jeho jindy měkký výraz obličeje ztvrdl.

„Pak jsme se dostali do Carne. Právě jsem otvíral Timesy, když jsem uviděl ten inzerát. Hledali profesora fyziky, tak jsem se o to ucházel. Hovořil se mnou pan D’Arcy a místo jsem dostal. Až v Carne jsem objevil, že Stellin otec mluvil pravdu. Než jsme se dostali sem, nebyla nijak zvlášť zanícená baptistka, ale tady se do toho dala skutečně se vší pompou. Věděla, že to bude dělat špatný dojem a že mi to neprospěje. V Branxomu měli baptisté krásný velký kostel, nebylo na tom nic směšného, když někdo chodil do baptistické modlitebny. Ale v Carne tomu bylo úplně jinak; kostelík stál úplně stranou, byl malý a měl plochou cínovou střechu. Chtěla se za každou cenu odlišovat a provokovat školu i mne předstíranou skromností. Nevadilo by mi, kdyby to u ní bylo opravdové, ale nebylo. Duchovní Cardew to dobře věděl. Ten Stellu prokoukl, pan Cardew, ten ano. Myslím, že mu hodně řekl její otec. Tak nebo tak působil pan Cardew dřív v severní Anglii a znal celou rodinu velice dobře. Pokud vím, psal panu Glastonovi, ba ho někdy i navštěvoval. Začátek byl velice slibný. Lidé z městečka byli celí šťastní, když ji viděli – ženu profesora ze školy v baptistické modlitebně, to se v Carne ještě nikdy nestalo. Pak se ujala té dobročinné akce – sbírala šatstvo a všechno ostatní. Slečna D’Arcyová, sestra pana D’Arcyho, vedla tu akci ve škole a Stella ji chtěla porazit jejími vlastními zbraněmi, získat víc věcí od lidí z městečka než slečna D’Arcyová ze školy. Ale já jsem věděl, o co jí šlo. Věděl to i pan Cardew a ke konci už i lidé z města. Nic jí neušlo. Sbírala kdejaký klep, sháněla špinavé pomluvy. Někdy se večer vrátila – ve středu a v pátek měla své dobročinné spolky – odhodila kabát a smála se tak, až jsem se bál, že se pomátla.

‚Mám je! Mám je všecky,‘ říkala. ‚Znám všechna jejich tajemství a mám je v hrsti, Stane.‘ Tak mi to řekla. A ti, co ji prohlédli, z ní začali mít strach. Všichni tady pomlouvají, ale ne proto, aby z toho měli zisk jako Stella. Ta byla protřelá. Všechno jemné a dobré musela strhnout a pošpinit.

Těch lidí, co o nich něco věděla, bylo asi dvanáct. Jeden z nich byl dopravce nábytku Mulligan; jeho dcera žije s dítětem někde u Leamingtonu. Stella nějak přišla na to, že děvče není vdané – poslali ji tam k tetě, aby porodila dítě a pokusila se tam začít nový život. Jednou Stella telefonovala Mulliganovi, bylo to něco kvůli účtu, když se stěhoval Simon Snow, a řekla: ‚Pěkný pozdrav z Leamingtonských lázní, pane Mulligane. Potřebovali bychom, abyste nám vyšel vstříc!‘ Vyprávěla mi to – přišla domů, a smála se jako blázen. Ale nakonec dostali oni ji, nezdá se vám? Nezůstali jí nic dlužni!“

Smiley zvolna přikývl a upřel pohled na Roda.

„Ano,“ řekl nakonec, „splatili jí rovným dílem.“

„Všichni si mysleli, že to udělala bláznivá Janie, ale já jsem věděl, že ne. Janie by spíš zabila vlastní sestru než Stellu. Byly si tak blízké jako měsíc a hvězdy, to jsou Stellina slova. Bavívaly se spolu celé hodiny, když jsem musel večer na schůzi sboru nebo na mimořádnou hodinu. Stella pro ni vařila, dávala jí šaty a peníze. Posilovalo to v ní pocit vlastní moci, když pomáhala stvoření, jako byla Janie, a měla kolem sebe její podlézavou vděčnost. Ne protože byla laskavá, ale protože byla zvrácená. Z Branxomu si s sebou přivedla malého psíka, takového křížence. Jednou, když jsem přišel domů, našel jsem ho v garáži. Ležel tam a kňučel, celý vyděšený. Kulhal a hřbet měl plný krve. Zmlátila ho. Věděl jsem už dřív, že to zvíře bije, ale nikdy to nebylo tak zlé, nikdy. A pak se to stalo – křičel jsem na ni, ona se mi smála do očí a já jsem ji uhodil. Nijak silně, ale přece jenom dost. Do tváře. Dal jsem jí čtyřiadvacet hodin na to, aby nechala psa utratit, jinak že to oznámím policii. Vyváděla – pes prý je její a ona si s ním bude dělat, co se jí zlíbí, ale druhý den si nasadila černý klobouk a odvedla psa k veterináři. Myslím, že mu vykládala nějakou smyšlenku. Dovedla spřádat věrohodné zkazky o čemkoliv. Vymyslela si roli a tu prostě hrála. Jako historka, co napovídala těm nebohým manželům. U slečny D’Arcyové bydleli nějaký čas přistěhovalci a těm Stella navykládala takové věci, že od D’Arcyů utekli, a museli je odvézt zpátky do Londýna. Slečna D’Arcyová jim zaplatila jízdenky a všechno, dokonce pozvala sociální pracovnici, aby si s nimi pohovořila a pokusila se věci urovnat. Myslím, že slečna D’Arcyová nemá dodnes nejmenší tušení, kdo to všecko způsobil, ale já ano – Stella mi to řekla. Smála se tím svým známým smíchem: ‚Tady máš svou vznešenou dámu. Jen se podívej, co zbylo z té její dobročinnosti.‘

Po tom případu se psem si začala vymýšlet, že jí chci ublížit, uhýbala, kdykoliv jsem se přiblížil, chránila si rukama obličej, jako by čekala, že ji uhodím.

Začala dokonce předstírat, že se ji chystám zavraždit. Šla a řekla to duchovnímu Cardewovi. Sama tomu nevěřila. Říkala mi: ‚Když mě teď zavraždíš, Stane, bude to špatné, všichni budou vědět, kdo to udělal.‘ Ale jindy fňukala a hladila mě a žebrala, abych ji nezabíjel. ‚Chceš mne zabít za dlouhé noci!‘ Vykřikovala to, ta slova ji téměř očarovala, dlouhá noc, vychutnávala jejich zvuk, jako to dělávají herci a vykonstruovala z těch dvou slov celý příběh. ‚Oh, Stane,‘ řekla, ‚chraň mne v postních nocích.‘ Víte jistě jak to je, když člověk vůbec nemá v úmyslu něco takového udělat a někdo za vámi chodí a uprošuje vás, abyste to nedělali. Napadne vás, že byste to nakonec mohli i udělat, začnete uvažovat o takové možnosti.“

Slečna Brimleyová začala zrychleně dýchat. Smiley vstal a přistoupil k Rodovi.

„Proč vlastně nejdeme ke mně něco sníst?“ řekl. „Tam si můžeme v klidu pohovořit. Jako mezi přáteli.“

Vzali si taxík do Bywater Street. Rode seděl vedle Ailsy Brimleyové. Už se trochu uklidnil a Smiley na sklápěcím sedátku naproti ho pozoroval a přemýšlel. A najednou pochopil to nejdůležitější z faktů, které o Rodovi vyšly najevo: neměl žádné přátele.

Smiley si vzpomněl na Buchnerovu pohádku o dítěti, které zůstalo samo v opuštěném světě, a když nenašlo nikoho, kdo by si s ním povídal, vydalo se za měsícem, protože se na ně usmíval, ale měsíc byl jen kus shnilého dřeva. A když místo slunce, měsíce a hvězd nenašlo nic, chtělo se vrátit zpátky na zem, ale ta zatím zmizela.

Možná proto, že byl Smiley unavený, nebo proto, že stárnul, pocítil vůči Rodovi příval náhlého soucitu, tak jako cítí děti s ubožáky a rodiče se svými dětmi. Rode se tolik snažil – používal jazyk, kterým mluvili v Carne, kupoval si správné šaty, usiloval, aby měl v hlavě jen ty správné myšlenky, a přece zastával beznadějně stranou, zoufale osamocen.

Zatímco Ailsa Brimleyová zaběhla do lahůdek na King’s Road pro polévku a nějaká vajíčka, zapálil Smiley v obývacím pokoji plynová kamna. Namíchal whisky se sodovkou a podal Rodovi, který upíjel malými doušky ze sklenice a mlčel.

„Musel jsem to někomu říct,“ ozval se konečně. „Myslel jsem, že vy budete ta pravá osoba. A také jsem nechtěl, abyste napsal ten článek. Ví o tom příliš mnoho lidí, chápete.“

„Kolik lidí o tom doopravdy ví?“

„Jenom ti, které dostala. Asi takových dvanáct lidí z městečka. A ovšem pan Cardew. Byla úžasně vychytralá. Nestávalo se často, že by dala nějaký klep dál. Věděla na chlup přesně, kam až může zajít. Lidé, kteří na to přišli, jsou jen ti, co je držela v šachu. Ach, D’Arcy, Felix D’Arcy – ten taky. Ti dva měli spolu něco zvláštního; co to bylo, to mi nikdy neřekla. Stávalo se někdy večer, že si přehodila přes sebe šál a vyklouzla ven, celá rozechvělá, jako by šla na ples. Bývalo to i dost pozdě, v jedenáct, někdy i ve dvanáct hodin. Nikdy jsem se neptal, kam jde, protože to s ní pak nebylo k vydržení, ale občas na mne kývla, zatvářila se lstivě a řekla: ‚Ty nic nevíš, Stane, ale D’Arcy ano. D’Arcy ví, ale nesmí prozradit,‘ a pak se zase rozesmála, pokoušela se vypadat tajemně a tak to šlo pořád dokola.“

Smiley dlouho mlčel, pozoroval Roda a přemýšlel. Pak se najednou zeptal: „Nevíte, jakou měla Stella krevní skupinu?“

„Já mám B. Vím to určitě. Byl jsem v Branxomu dárcem krve. Ona měla jinou.“

„Jak to víte?“

„Dělali jí rozbor krve, než jsme se vzali. Trpívala dřív chudokrevností. Pamatuji se jenom, že měla jinou skupinu než já, to je všecko. Možná že A. Jistě bych to říct nemohl. Proč?“

„Kde jste registrován jako dárce krve?“

„V transfúzní stanici North Poole.“

„Budou se tam na vás ještě pamatovat? Jste u nich pořád zapsán?“

„Myslím, že ano.“

Ode dveří se ozval zvonek. Byla to Ailsa Brimleyová, která se vracela s nákupem.

Uchýlila se do kuchyně, zatímco Rode se Smileyem se rozložili v příjemném pohodlí obývacího pokoje.

„Řekněte mi jednu věc,“ začal Smiley, „o tom večeru, kdy se stala vražda. Proč jste nechal po večeři aktovku u Fieldinga? Byla to roztržitost?“

„Ne tak docela. Měl jsem ten večer službu v kapli, takže jsme se Stellou přijeli k Fieldingům každý zvlášť. Byla tam dřív než já a myslím, že Fielding předal aktovku jí – hned na začátku večera, aby se na ni nezapomnělo. Během večera se o tom ještě zmínil. Postavila aktovku v hale ke svému kabátu. Nebyla velká. Byl bych přísahal, že ji držela v ruce, když jsme se v hale loučili, musel jsem se zmýlit. Ještě jsme ani nedošli domů, když se mne ptala, co jsem s tou aktovkou udělal.“

„Ona se ptala vás, co jste udělal s aktovkou?“

„Ano. Pak jí něco přeletělo přes nos a začala mi vyčítat, že ona musí vždycky myslet na všecko. Neměl jsem moc chuti se tam vracet. Mohl jsem zavolat Fieldingovi a domluvit se s ním tak, že aktovku vyzvednu časně zrána, ale Stella o tom nechtěla ani slyšet. Donutila mne, abych šel. Nechtěl jsem to všecko kolem vykládat na policii, že jsme se pohádali, nebylo by to vhodné.“

Smiley přikývl.

„Když jste se vrátil k Fieldingovi, zvonil jste u dveří?“

„Ano. Mají tam za domovními dveřmi ještě jedny skleněné dveře uvnitř, něco jako francouzské okno, aby jim tam netáhlo. Domovní dveře byly ještě otevřeny a v hale se svítilo. Zazvonil jsem a vzal jsem si aktovku od Fieldinga.“

Byli právě hotovi s večeří, když zazvonil telefon.

„Tady Rigby, pane Smileyi. Dostal jsem výsledky z laboratoře. Jsou opravdu záhadné.“

„Nejdřív tu kompozici. Nesouhlasí to, že?“

„Ne. Experti se shodli na tom, že všechny číslice a písmena byly napsány jedním a týmž perem. U diagramů už si nejsou tak jisti, ale jsou toho názoru, že písmena v popisech se shodují u všech diagramů s ostatním textem na papíře.“

„Takže všechno napsal ve skutečnosti chlapec sám?“

„Ano. Dal jsem jim pro srovnání ještě některé jiné ukázky jeho rukopisu. Všechno naprosto souhlasí s rukopisem kompozice. Fielding na tom nemohl zfalšovat vůbec nic.“

„Dobrá. A co plášť do deště? Žádné otisky?“

„Jen stopy krve, nic víc. Na plášti jsme žádné otisky nenašli.“

„Jakou měla krevní skupinu, když jsme u toho?“

„Skupinu A.“

Smiley si sedl na pelest postele. Přitiskl si sluchátko k uchu a začal potichu mluvit. Po deseti minutách sešel zvolna dolů. Štvanice byla u konce, a jemu se už teď zvedal žaludek při představě, jak budou ubíjet kořist.

Trvalo skoro hodinu, než se objevil Rigby.

KAPITOLA 20

VŠECHNA ŠPÍNA ŘEKY

Albertův most vypadal právě tak absurdně jako vždycky, se svým ocelovým mřížovím, které se vpichovalo wagnerovskými věžičkami do nehybného londýnského nebe. Dole se rezignovaně valila Temže, a ukládajíc náplavu své špíny do pobřežních výkladišť v Battersea, uplývala do mlhy, která se plížila proti proudu.

Mlha byla neobyčejně hustá. Smiley pozoroval plovoucí kusy dřeva, když se s ní srazily; změnily se nejdřív v bílý oblak, pak jako by stoupaly a rozplývaly se, až konečně zmizely.

Takhle to tedy skončí, jednoho protivného rána jako je dnešní, vytáhnou vyděšeného vraha z cely a strčí mu krk do oprátky. Bude mít Smiley za dva měsíce ještě dost odvahy, aby si vzpomněl na to, jak se za oknem rozednívalo a hodiny odbíjely určený čas? Jak zlomili člověku na popravišti vaz a odklidili ho, stejně jako smetí z řeky?

Pustil se přes Beaumont Street směrem na King’s Road. Kolem projel mlékař se svým kodrcavým přívěsným vozíkem. Až se nasnídá, vezme si taxi a zajede do Curzon Street objednat víno k večeři. Vybere něco speciálního. Fielding bude rád.

Fielding upíjel se zavřenýma očima, levou ruku lehce položenou na hrudi.

„Božské,“ řekl „božské!“ A Ailsa Brimleyoyá na proti němu se pousmála,

„Co hodláte dělat, až budete v penzi, pane Fieldingu,“ zeptala se. „Holdovat francouzským vínům?“

Se sklenkou stále ještě přiloženou k ústům se zadíval na svícny. Bylo to krásné stříbro, lepší než měl doma. V duchu uvažoval, proč jsou u večeře jen tři.

„Holdovat klidu a míru,“ odpověděl konečně. „Nedávno jsem na něco přišel.“

„Na co?“

„Že jsem hrál před prázdným hledištěm. Ale teď mi dělá dobře pomyšlení na to, že si nikdo nebude pamatovat, kde jsem vypadl z role nebo zkazil nástup. Tak mnoho z nás trpělivě čeká na to, až na ně přijde řada, aby zemřeli. V Carne si nikdo nebude pamatovat déle než dva měsíce, jak jsem si strašně zpackal život. Byl jsem až donedávna příliš marnivý, než abych si to připustil.“ Postavil sklenici před sebe a nečekaně se usmál na Ailsu Brimleyovou. „A to je mír, o kterém jsem mluvil. Existovat ne v mysli někoho jiného, ale ve své vlastní, žít jako mnich v bezpečí a v zapomnění.“

Smiley mu znova naplnil sklenici:

„Slečna Brimleyová se za války znala velmi dobře s vaším bratrem Adriánem. Pracovali jsme všichni v jednom oddělení,“ řekl. „Dělala Adriánovi nějaký čas sekretářku, že Brimko?“

„Je to zlé, že špatní lidé neumírají,“ prohlásil Fielding. „Řekl bych, že je to až nepříjemné. Pro ně samotné myslím.“ Lehce škytl. „Okamžik, kdy se pravda zjeví v dobrém jídle! Übergangsperiode mezi entrements a moučníkem,“ všichni se zasmáli a ztichli.

Smiley postavil sklenici a řekl:

„To, co jste mi vyprávěl ve čtvrtek, když jsem se s vámi přišel rozloučit…“

„Ano?“ ozval se Fielding podrážděně.

„Jak… jak jste podváděl kvůli Timovi Perkinsovi a zfalšoval jeho práci…“

„Co s tím?“

„To není pravda.“ Stejně dobře mohl mluvit o počasí. „Experti udělali srovnání písma, a nebylo to tak, jak jste říkal. Celou kompozici psala jediná osoba… chlapec. A jestliže někdo připisoval něco dodatečně, pak to musel být také on.“

Nastalo dlouhé ticho, Fielding pokrčil rameny.

„Ale milý příteli, přece ode mne neočekáváte, že tomu budu věřit. Takoví bývají obvykle slabomyslní.“

„Ovšemže to ještě nic nedokazuje. Chci říct, že jste tím mohl chlapci pomáhat. Když jste kvůli němu lhal, chránil jste jeho čest. Je to správné vysvětlení?“

„Řekl jsem vám pravdu,“ utrousil krátce. „Vyberte si z toho, co chcete.“

„Myslím, že si dovedu představit situaci, za které k tomu mohlo dojít, byl jste otřesen chlapcovým zoufalstvím, když přinesl aktovku, rychle jste ji otevřel, vytáhl papíry a řekl mu, co má psát.“

„Poslyšte,“ řekl Fielding rozhořčeně, „proč tu záležitost nenecháte konečně na pokoji? Co vám je do toho?“

A Smiley odpověděl s náhlým zápalem:

„Protože se vám snažím pomoci, Fieldingu. Prosím vás, věřte mi, že vám chci pomoci. Už kvůli Adriánovi. Nechci, aby tam bylo… ještě víc nepříjemností, než je nezbytně nutné a ještě víc bolesti. Chci tu věc vyjasnit, než přijde Rigby. Proces proti Janii vzali nazpět. To víte nebo ne? Teď si podle všeho myslí, že to udělal Rode, ale zatím ho nezatkli. Mohli to udělat, ale neudělali. Jenom ho důkladně vyslechli a sepsali výpověď. Takže, jak vidíte, všechno se točí jen kolem té aktovky. Nejdůležitější je, zda jste ji skutečně otevřel a zda ji otevřel také Perkins. Copak to nechápete? Jestliže to byl přece jen Perkins, kdo zfalšoval kompozici a kdo otevřel aktovku, a ne vy, pak bude policie chtít odpověď na velmi důležitou otázku: budou se ptát, jak jste věděl, co bylo uvnitř.“

„Co se mi to tu pokoušíte vykládat?“

„Oni nejsou doopravdy slabomyslní, víte. Zkusme to na okamžik z opačného konce. Řekněme, že jste to byl vy, kdo zabil Stellu Rodovou, a že jste měl pro to důvod a velice dobrý důvod, a oni ví, jaký důvod by to asi mohl být; řekněme, že jste předjel Roda, potom co jste mu předal aktovku – třeba na kole, jak to říkala Janie, na křídlech větru. Jestliže tomu opravdu tak bylo, pak nemohla být v aktovce ani jedna z věcí, o kterých jste mluvil. To jste si prostě vymyslel. A když byly později známy výsledky kompozic, vyšlo najevo, že Perkins dodatečně písemku přepsal, domyslel jste si, že otevřel aktovku a viděl, že uvnitř nebylo nic, nic, jenom sešity. Tím je vysvětleno, proč jste musel chlapce zabít. A mimo to,“ dodal téměř s nechutí, „takhle to všechno do sebe krásně zapadá.“

„A jaký byl ten důvod, o kterém jste mluvil, smím-li vědět?“

„Třeba vás vydírala. Jistě věděla o tom, že jste byl za války odsouzen, protože tenkrát bydlela ještě na severu. Její otec tam byl soudcem, je to tak? Docela chápu, proč se na to podívali do archívu. Policie, myslím. Ten případ projednával její otec. Věděla, že jste na dně a že potřebujete nutně jiné místo, tak vás zahnala do úzkých. Podle všeho o tom věděl i D’Arcy. Řekla mu to. Neměla co ztratit; věděl o té historii od samého začátku a udělal by všecko, aby zabránil novinám pochutnat si na tom skandálu. Počítala s tím, znala dobře lidi. Řekl jste to D’Arcymu ještě také vy, Fieldingu? Bylo by vám to podobné.

Když za vámi přišla a prohlásila, že ví všecko, začala se vysmívat a bavila se tím, šel jste k D’Arcymu a řekl jste mu o tom. Ptal jste se ho, co máte dělat. A on řekl – co tak asi mohl říct? Možná že řekl: pokuste se zjistit, co chce. Ale ona nic nechtěla. A peníze už teprve ne, chtěla něco daleko příjemnějšího, co by uspokojovalo její malichernou zlou duši: chtěla vás ovládat a poroučet vám. Zbožňovala intriky, určovala vám schůzky v nejnemožnější čas na nejabsurdnějších místech. V lese, v polorozpadlém kostele, a navíc ještě vždycky v noci. A nechtěla od vás nic, jen poslušnost. Byl jste nucen naslouchat jejímu vychloubání a jejím bláznivým pletichám, ponižovat se a podlézat a pak vás propustila až do příště.“ Znova vzhlédl. „Je víc než pravděpodobné, že budou takhle uvažovat, víte. Proto musíme vědět, kdo nahlížel do aktovky. A kdo manipuloval s kompozicemi.“ Oba na něho hleděli, Ailsa s hrůzou a Fielding bezvýrazně a rezignovaně.

„Jestliže takto uvažují,“ zmohl se Fielding konečně na otázku, „jak jsem podle nich mohl vědět, že se Rode vrátí pro aktovku ještě týž večer?“

„Ach, vědí přece, že si dala s vámi v tu noc schůzku po večeři, kterou jste pořádal.“ Smiley to řekl ledabyle, jako by to byl jen bezvýznamný detail. „Byla to součást její hry.“

„Jak to mohou vědět?“

„Od Roda,“ pokračoval Smiley. „Stella měla aktovku v předsíni u sebe, držela ji dokonce v ruce. Ale do North Fields přijela už bez ní; tam ji popadl vztek a začala mu vyčítat, že ji zapomněl. Přinutila ho, aby se pro ni vrátil. Vidíte tu souvislost?“

„Docela jasně,“ ozval se Fielding, a Smiley zaslechl, jak Ailsa Brimleyová zašeptala s hrůzou jeho jméno.

„Jinými slovy, když si Stella vymyslela ten trik, který měl uspokojit její zlomyslnou duši, viděl jste v tom příležitost, jak ji zavraždil a svalit vinu na neexistujícího tuláka, nebo v případě, že by to nevyšlo, na Roda; to měla býl druhá možnost, jak zamést stopy. Předpokládejme, že jste se rozhodl ji zabít. Měl jste v úmyslu zajet tam některý večer, až bude Rode učit. Připravil jste si galoše, plášť do deště a dokonce i kabel, který jste vzal z Rodova kabinetu, a hodlal jste pečlivě připravit falešné stopy. Ale jaká skvělá příležitost se naskytla, když se objevil Perkins s aktovkou! Stella vymáhala svou schůzku – dohodli jste se, že zapomenutá aktovka poslouží jako záminka. A to je – obávám se – myšlenkový pochod, který pravděpodobně probíhá v policejních hlavách. Abyste rozuměl, oni vědí, že to Rode neudělal.“

„Odkud to vědí? Jak to mohou vědět? Nemá žádné alibi.“ Zdálo se, že ho Smiley neposlouchá. Díval se do okna, těžké sametové záclony se neklidně zachvívaly.

„Co je? Kam se to díváte?“ zeptal se Fielding s nečekanou naléhavostí, ale Smiley neodpověděl.

„Víte, Fieldingu,“ řekl konečně, „my nevíme, jaký kdo je, na to nemůžeme nikdy přijít. Neexistuje žádné pravidlo, které by se vztahovalo na člověka, žádná definice, která by se hodila na každého z nás. A někteří z nás – nebo myslíte, že nemám pravdu – jsou pouhé nicky, labilní jako chameleóni. Jednou jsem četl něco o básníkovi, který se ponořil do ledové fontány, aby si v kontrastu uvědomil své vlastní bytí. Musel se ujistit sám o sobě, víte, asi jako dítě, které se pošklebuje rodičům. Dalo by se říct, že se takový člověk musí postavit do plného slunce, pak uvidí vlastní stín a uvěří, že opravdu žije.“

Fielding netrpělivě mávl rukou. „Jak víte, že ji nezavraždil Rode?“

„A lidé, o kterých jsem mluvil – oni skutečně existují, Fieldingu – mají jednu zvláštnost, víte jakou? Nejsou schopni žádného citu, necítí radost ani bolest, lásku ani nenávist. Nesou to jako hanbu a děsí je, že nemají cit. A jejich komplex, komplex tohoto druhu, je nutí k výstřednostem a k přehánění; musí ucítit alespoň chladnou vodu, protože jinak ani neví, že existuje. Svět v nich obvykle vidí herce, fantasty, lháře a možná někdy i filosofy, ale nikdy ne to, co skutečně jsou – živoucí mrtvoly.“

„Jak to víte? Jak víte, že to nebyl Rode?“ Fielding vykřikl a v hlase se mu chvěl vztek.

Smiley odpověděl:

„Povím vám to. Kdyby Rode zavraždil svou ženu, pak musel mít plán připravený už dávno předem. Plášť do deště, galoše, vražedná zbraň, precizní časové schéma, i to, že poslal Perkinse s aktovkou k vám – všechno svědčí o dlouhé přípravě. Ovšemže by si člověk mohl položit otázku: proč do toho vůbec Perkinse zatahoval, proč si vlastně tu aktovku nenechal u sebe? Ale nevadí. Podívejme se, jak to provedl. Po večeři odešel se svou ženou, aktovku úmyslně nechal u vás. Když dovedl Stellu domů, vrátil se a aktovku vyzvedl. Mezi námi, bylo to riskantní nechat aktovku u vás. Pomineme-li úplně fakt, že ji měl zamknout, jak by člověk od něho očekával, pak si jeho žena mohla všimnout, že nemá aktovku, mohl jste se o tom zmínit vy nebo i slečna Truebodyová, ale kupodivu to žádný neudělal. Vrátil se tedy pro aktovku, pospíšil nazpět, zabil ženu a nastražil falešné stopy, které měly oklamat policii. Vstrčil plášť do deště, rukavice a přezůvky mezi věci pro dobročinný spolek, sbalil do balíku a připravil všechno, aby mohl s úspěchem zmizet. Možná že ho vyrušila bláznivá Janie, ale stejně se dostal na polní cestu a vrátil se nazpět do domu jako Stanley Rode. O pět minut později už je u D’Arcyů. Od toho okamžiku ho policie nespustila z očí příštích čtyřicet osm hodin. Možná že o tom nevíte, Fieldingu, ale policie našla vražednou zbraň asi osm kilometrů od Rodova domu, v příkopu u cesty. Našli ji necelých deset hodin nato, co byla objevena vražda, a velmi dlouho před tím, než se Rodovi naskytla možnost, aby ji tam odhodil.

A o to tady právě jde, Fieldingu. Takový fakt nelze přehlédnout. Myslím, že není nemožné nastražit falešný vražedný nástroj. Rode mohl použít vlasů ze Stellina hřebene, přilepit je lidskou krví na kus kabelu a pohodit to do příkopu dřív, než vůbec vraždu spáchal. Ale jediná krev, které mohl použít, byla jeho vlastní – a ta má odlišnou krevní skupinu. Krev na vražedné zbrani, kterou našli, patřila podle krevní skupiny Stelle Rodové. Nemohl ji tedy zavraždit. Existuje ještě několik drobných konkrétních důkazů ve spojitosti s balíkem. Rigby včera hovořil se slečnou Truebodyovou. Telefonovala Stelle Rodové ráno toho dne, kdy byla zavražděna, na váš příkaz, Fieldingu, aby jí oznámila, že pošle po chlapci ve čtvrtek ráno do North Fields nějaké staré šaty, může-li počkat s odesláním balíku až do té doby.

Čím vám Stella vyhrožovala, Fieldingu? Že napíše anonymní dopis na vaše nové působiště?“

Když Smiley domluvil, položil ruku Fieldingovi na rameno a řekl: „A teď běžte, pro všechno na světě odejděte. Není času nazbyt, kvůli Adriánově památce, běžte už,“ a Ailsa Brimleyová zašeptala cosi, co nemohl slyšet.

Zdálo se, že Fielding nevnímá. Velkou hlavu měl zakloněnou dozadu, oči napůl přivřené a tlustými prsty stále ještě svíral vinnou sklenku.

A zvonek u hlavních dveří se rozječel jako výkřik ženy v opuštěném domě.

Smiley si nikdy později nemohl uvědomit, co způsobilo tolik hluku, zda Fieldingovy ruce na stole, když vstával, nebo křeslo, které převrátil. Možná že to vůbec žádný hluk nebyl, ale prostě jen šok z náhlého pohybu, když jej člověk nejméně očekává, způsobený pohledem na Fieldinga, před okamžikem ještě letargicky sedícího v křesle, jak se vrhá přes pokoj ke dveřím.

Pak ho popadl Rigby a zkroutil Fieldingovi pravou ruku tak, že křičel bolestí a strachem a otáčel se k nim tváří, stále ještě v Rigbyho železném sevření. Nato pronesl Rigby zatýkací formuli a Fieldingovy k smrti vyděšené oči se zavěsily na Smileye.

„Zadržte ho, zadržte ho, Smileyi, pro lásku boží! Vždyť mě pověsí!“ A vykřikoval poslední slovo znova a znova: „Pověsí, pověsí,“ dokud nepřiběhli z ulice detektivové a nestrčili ho bez okolků do čekajícího auta.

Smiley stál a díval se za odjíždějícím autem. Nejelo rychle, zvolna klouzalo vlhkou ulicí, až zmizelo. Ještě dlouho potom stál a díval se do prázdné ulice, takže si ho kolemjdoucí zvědavě prohlíželi a pokoušel se přijít na to, co vlastně vidí. Ale nikde nebylo nic k vidění. Jen napolo osvětlená ulice a stíny, které se po ní ploužily.

„M“ KNIHY

SVAZEK 27

Lidové

nakladatelství

JOHN LE CARRÉ

KVALITNÍ VRAŽDA

Z anglického originálu A murder of quality, vydaného nakladatelstvím Penguin Books, London 1965, přeložila Anna van Dijková. Obálku s kresbou Jiřího Petráčka a vazbu navrhl Leo Novotný. Graficky upravil Milan Albich. V roce 1971 vydalo Lidové nakladatelství, Václavské nám. 36, Praha 1, jako svou 1406. publikaci. Odpovědná redaktorka Alena Vlčková. Vytiskl Tisk, knižní výroba, n.p. Brno, závod 1. Formát papíru 80/100. AA 8,12, VA 8,55. 176 stran. 13-34. Náklad 60 000 výtisků. 1. vydání.

26-039-71. Cena brož. 10,70 Kčs, váz. 15 Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai