Naše hra

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román špionážní

Špionážní román o bývalém pracovníkovi britské tajné služby Cranmerovi, kterého pátrání po nezvěstném doktoru Pettiferovi zavede až na Kavkaz mezi hrdé ingušské horaly bojující za svou svobodu

Naše hra

John le Carré

Všechny postavy v této knize jsou vymyšlené a jakákoli jejich podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je pouze náhodná.

Autoři a vydavatelé děkují za souhlas k použití citátů z díla Grooks (autor Piet Hein) a Caucasian Journey (autor Negley Farson).

Ten, kdo přemýšlí o následcích, nemůže být statečný.

INGUŠSKÉ PŘÍSLOVÍ

Kdo shromaždúje vědomosti, shromaždúje i bolest.

EKLESIASTES

Kdybych žil na Kavkaze, psal bych tam pohádky.

ČECHOV, 1888

PRVNÍ KAPITOLA

Oficiálně zmizel Larry ze světa druhé říjnové pondělí deset minut po jedenácté, kdy nepřišel pronést svou přednášku k zahájení nového akademického roku.

Dovedu si tu scénu přesně představit, protože to není tak dávno, co jsem Larryho na tohle mizerné místo dovlekl, aby si ho prohlédl. Bylo tenkrát příšerné počasí, typické pro okolí Bath, a dodneška mě pronásleduje mučivá vzpomínka na nelítostné kamenné baráky, které ho pohlcovaly jako zdi cely. Vzpomínám na Larryho věčně mladistvá záda, jak se mi vyčítavě vzdalují betonovým kaňonem. Byl jako člověk jdoucí ke své Nemesis. Kdybych měl syna, myslel jsem si a upřeně za ním hleděl, takhle bych se asi cítil, kdybych ho poprvé strčil do internátní školy.

„Hele, Timbo,“ šeptá přes rameno, přesně tak, jak k člověku Larry umí mluvit, i když je na míle daleko.

„Ano, Larry.“

„Tohle je ono, že jo?“

„Tohle je co?“

„Budoucnost. Kde to všechno končí. Už jen zbytek života.“

„Je to nový začátek,“ poznamenám loajálně.

Ke komu jsem ale loajální? K němu? K sobě? K Úřadu?

„Musíme trochu ubrat,“ tvrdím. „Oba to musíme udělat.“

Den, kdy zmizel, byl v každém ohledu stejně deprimující. Vlezlá mlha zahaluje celou příšernou univerzitu a pokrývá lepkavým příkrovem okna špinavé posluchárny, kde má mít Larry přednášku. U stolků sedí dvacet studentů a dívá se na prázdný profesorský stůl z ostře žluté borovice. Dřevo je velmi poškrábané. Nějaká tajemná rnka napsala křídou na tabuli téma jeho přednášky, nejspíš to byl nějaký zbožňující student. „Kari Marx v supermarketu: revoluce a moderní materialismus.“ Sem tam se ozve smích. Studenti jsou všude stejní. První den semestru se chechtají všemu. Pak se ale postupně zklidní a spokojí se s tím, že se jeden na drnhého šklebí, vykukují ze dveří a poslouchají, jestli neuslyší Larryho kroky. Nakonec, když uplyne akademická čtvrthodinka, zaraženě si uklidí pera a sešity a dupou po betonové podlaze do bufetu.

Při kávě se pak prváci patřičně zhrozí nad první zkušeností s Larryho nepředvídatelností. Tohle se nám na gymplu nikdy nestalo! Jak to dohoníme? Kde si seženeme poznámky? Proboha! Ale otrlí Larryho fanoušci se jen smějí. To je prostě Larry, vysvětlují šťastně, příště pojede tři hodiny bez pauzy a budete z toho celí pryč, že zapomenete i na oběd. Uvažují, co ho mohlo zdržet: děsná kocovina nebo nějaký šílený milostný románek. Podezírají ho z množství pletek, protože Larry i v nějakých pětačtyřiceti vypadá na první pohled jako milovník, má kouzlo ztraceného chlapečka, básníka, který nikdy nedospěl.

Vedení univerzity mělo stejně ležérní přístup k faktu, že se Larry neobjevuje. Jeho kolegové nahlásili přestupek za necelou hodinu, i když ne všechny k tomu vedly přátelské důvody. Univerzitní činitelé nicméně čekali do příštího pondělka, kdy opět nedorazil, než se vzmohli a zavolali Larryho bytné. Tam se nic uspokojivého nedověděli, a tak telefonovali policii do Bath. Trvalo dalších šest dní, než policie kontaktovala mě. Bylo to v neuvěřitelnou dobu – v neděli v deset večer. Měl jsem za sebou únavné odpoledne, doprovázel jsem totiž autobus plný našich vesnických staroušů na výletě do Longleat. Pak jsem strávil úmorný večer ve sklepě, kde jsem se pral s německým vinným lisem, který můj strýc Bob kdysi pokřtil Zatvrzelej skopčák. Když jsem však uslyšel zvonek, srdce mi poskočilo a sám pro sebe jsem předstíral, že venku stojí Larry s vyčítavým pohledem v hnědých očích a s úsměvem, z něhož je vidět, jak na mě visí:

„Hele, Timbo, namíchej mi sakra velkou skotskou, a vůbec, na ženský přece kašlem, co?“

Dva muži.

Lilo, takže stáli schoulení na zápraží a čekali, až otevřu. Takoví ti tajní, kteří chtějí, aby se to na nich poznalo. Zaparkovali si auto na mé příjezdové cestě. Byl to Peugeot 306 diesel, celý se v lijáku leskl, byl označený POLICIE a vybavený obvyklou sbírkou zrcátek a antén. Podíval jsem se rybím okem kukátka a jejich tváře bez klobouků na mě zíraly jako nafouklé obličeje mrtvol. Starší z mužů měl knír a připadal mi hrubý, mladší mi trochu připomínal kozla. Měl dlouhou hlavu, tvarovanou jako rakev, a v ní malé kulaté oči jako díry po kulkách.

Počkej, říkal jsem si. Vydrž ještě moment. Tak to má vypadat, když je člověk klidný. Tohle je náš vlastní dům, je pozdě v noci. Až pak jsem se uvolil otevřít řetěz na dveřích. Naše dveře jsou ze sedmnáctého století, pobité železem, a váží tunu. Noční obloha byla neklidná. Náladový vítr se opíral do stromů. Vrány se navzdory temnotě pořád ještě vrtěly a stěžovaly si. Během dne napadl nečekaný sníh. Na příjezdové cestě dělal strašidelné šedavé čáry.

„Dobrý večer,“ řekl jsem. „Nestůjte tam venku v té zimě. Jen pojďte dál.“

Vstupní halu přistavěl můj dědeček. Je to skleněná a mahagonová místnost jako obří výtah a vede do velkého sálu. Chvíli jsme tam všichni tři stáli pod mosaznou lucernou, nehýbali se z místa a prohlíželi si jeden druhého.

„Tohle sídlo se jmenuje Honeybrook, viďte, pane?“ řekl knírek. Byl to typ, který se usmívá. „My jsme to ale neviděli vůbec nikde napsané.“

„Dnes tomu tady říkáme Vinice,“ vysvětlil jsem. „Co si přejete?“

Má slova sice asi byla zdvořilá, můj tón však ne. Mluvil jsem tak, jak oslovuji lidi, kteří vniknou na můj soukromý pozemek: Promiňte. Přejete si?

„Pak zřejmě budete pan Cranmer, jestli se nemýlím?“ pronesl knírek a stále ještě se usmíval. Vlastně nevím, proč tomu říkám úsměv, protože jeho výraz byl sice teoreticky mírný, ale nebyl v něm ani náznak humoru nebo dobré nálady.

„Ano, já jsem Cranmer,“ odpověděl jsem, ale můj hlas zněl stále tázavě.

„Pan Timothy Cranmer? Jenom taková běžná rutina, kdyby vám to nevadilo. Doufám, že vás neruším?“ Jeho knírek zakrýval svislou bílou jizvu. Tipoval jsem to na operaci rozštěpu rtu. Nebo ho někdo praštil rozbitou láhví, protože jeho kůže vypadala, jako by byla složená z malých kousků.

„Jenom taková rutina?“ opakoval jsem s nepokrytou nedůvěrou. „V tuhle noční dobu? Neříkejte mi, že mám prošlý řidičák.“

„Ne, pane, nejsme tu kvůli vašemu řidičáku. Pátráme po jakémsi doktoru Lawrenci Pettiferovi z univerzity v Bath.“

Dovolil jsem si udělat provinilou pauzu a pak jsem se zamračil, napůl pobaveně a napůl utrápeně. „Vy myslíte Larryho? Bože na nebi. Copak zase prováděl?“ A když jsem neobdržel žádnou odpověď, jen upřený pohled, dodal jsem: „Nebylo to nic špatného, doufám?“

„Bylo nám řečeno, že jste známý pana doktora, pokud ne přímo blízký přítel. Nebo to snad není pravda?“

Je to až moc velká pravda, pomyslel jsem si.

„Blízký?“ opakoval jsem, jako by představa blízkostí pro mě byla nová. „Tohle slovo bych asi nepoužil.“

Jako jeden muž mi podali kabáty a dívali se, jak je věším, a pak mě pozorovali dál, jak jim otvírám dveře dovnitř do domu. Většina návštěvníků, kteří jsou v Honeybrooku poprvé, se v tuhle chvíli nábožně zastaví, aby si prohlédla ochoz, ze kterého kdysi zpívali středověcí zpěváci, ohromný krb, portréty a valenou klenbu s erbovními znaky. Ne však knírek. A ani rakvová hlava, která náš hovor doposud ponuře pozorovala za zády svého staršího kolegy a teď se rozhodla mě oslovit ublíženým, hrubým, monotónním hlasem.

„My jsme zase slyšeli, že jste s Pettiferem byli strašní kámoši,“ namítl. „Přinejmenším na škole v Winchesteru. Byli jste spolužáci.“

„Byly mezi námi tři roky. To je pro školáky strašně veliký rozdíl.“

„Nicméně v prostředí soukromých škol, jak jsme slyšeli, představují takovéhle věci veliké pouto. Navíc jste spolu studovali v Oxfordu,“ obvinil mě.

„Co se stalo Larrymu?“ zeptal jsem se.

Na mou otázku oba reagovali neomaleným mlčením. Zdálo se, že rozvažují, jestli jim stojím za odpověď. Úkol padl na staršího z mužů jako na oficiálního mluvčího. Připadalo mi, že zvolil zvláštní techniku – předváděl karikaturu sebe samého. A ještě k tomu zpomalenou.

„No, teda, váš přítel doktor se tak trošku ztratil, abych vám pravdu řekl, vážený pane Cranmere,“ svěřil se neochotně. „V tomhle stadiu nemáme podezření na nějakou nečistou hru. Pohřešují ho však jak v místě bydliště, tak i na pracovišti. A pokud můžeme odhadnout,“ zamračená tvář naznačovala, jak to slovo miluje, „nenapsal nikomu dopis na rozloučenou. Pokud tedy samozřejmě nenapsal vám. Není čirou náhodou tady, viďte, pane? Nahoře, nevyspává se z toho, jak se řílcá?“

„Samozřejmě že ne. Nebuďte směšný.“

Zjizvený knír se nadzdvihl a odhalil zlost a zkažené zuby. „Ale? Proč bych měl být směšný, pane Cranmere?“

„Byl bych vám to řekl hned. Byl bych řekl, že je nahoře. Proč bych měl vás a zároveň i sebe připravovat o čas a předstírat, že tu není, kdyby tu ve skutečnosti byl?“

Opět mi neodpověděl. Bylo to od něj chytré. Začínal jsem mít podezření, že je chytrý i v jiných ohledech. Byl jsem proti policistům zaujatý a snažil jsem se toho předsudku zbavit, jenomže on to věděl a schválně na něj hrál. Byla to částečně třídní záležitost a částečně to pramenilo z mé bývalé profese, která se k ním chovala jako k chudým příbuzným. A částečně kdesi ve mně agitoval Larry, protože, jak jsme říkávali v Úřadě, stačilo, aby byl Larry v jednom okrsku s policajtem, a už byl zatčený za bránění ve výkonu jeho zákonných povinností.

„Jenomže, jak vidíte, pane, pan doktor zřejmě nemá manželku, společnici, někoho podobného, nemá nikoho,“ bědoval knírek. „Je velmi populární mezi studenty, kteří ho považují za eso, ale zeptejte se na něj jeho kolegů a narazíte na to, čemu já říkám němá zeď, ať už je to pohrdání, nebo závist.“

„Je to svobodný duch,“ poznamenal jsem. „Akademici na to nebývají zvyklí.“

„Co prosím, pane?“

„Má ve zvyku říkat, co si myslí. Zvláště pokud jde o akademiky.“

„Mezi které však pan doktor náhodou patří,“ podotkl knírek s drze zdviženým obočím.

„Byl synem faráře,“ řekl jsem bezmyšlenkovitě.

„Byl, pane?“

„Byl. Jeho otec je mrtvý.“

„Je však stále synem svého otce, pane,“ napomenul mě knírek.

Jeho falešný patos mě však začínal urážet. Ty si myslíš, že takovíhle hloupí policajti jsou, sděloval mi, a já se tak tedy chovám.

Do mého přijímacího pokoje vede dlouhá chodba ověšená akvarely z devatenáctého století. Cestou jsem poslouchal, jak za mnou klapou jejich boty. Hrál sem si předtím na stereu Šostakoviče, ale bez velkého nadšení. Vypnul jsem ho, a abych předvedl svou pohostinnost, nalil jsem tři sklenky našeho Honeybrook Rouge ročník ’93. Knírek zamumlal „Na zdraví,“ napil se a řekl, že je to ohromné, když si člověk pomyslí, že to víno vyrostlo zrovna tady v tomhle domě, dalo by se říci. Ale jeho kostnatý kumpán natáhl ruku se sklenicí ke krbu, aby prozkoumal barvu. Pak do ní strčil dlouhý nos a přičichl si. Potom víno znalecky poválel po jazyku a hleděl přitom na nádherný klavír značky Bechstein, který jsem ve svém šílenství koupil pro Emmu.

„Nepřipomíná mi snad trochu Pinot?“ dotazoval se. „Je v něm hodně taninu, to je jisté.“

„To je Pinot,“ odpověděl jsem skrz zaťaté zuby.

„Nevěděl jsem, že Pinot může v Anglii dozrát.“

„Nemůže. Pokud se tedy nepěstuje na výjimečném stanovišti.“

„Je vaše vinice na výjimečném místě?“

„Ne.“

„Tak proč jste tu révu nasázel?“

„Nenasázel. To udělal můj předchůdce. Byl to nevyléčitelný optimista.“

„Proč tohleto říkáte?“

Opanoval jsem se. Jen tak tak. „Mám několik důvodů. Půda je tu příliš bohatá, špatně propustná a je příliš vysoko nad hladinou moře. Můj strýc byl rozhodnutý všechny tyhle problémy nevnímat. Když se všem ostatním vinicím dařilo a té jeho ne, sváděl to na smůlu a příští rok to zkoušel nanovo.“ Obrátil jsem se ke knírkovi. „Možná bych se mohl dozvědět vaše jména, pokud smím.“

S patřičnými rozpaky mi přistrčili pod nos své průkazy, ale já mávl rukou. Svého času jsem se také oháněl legitimacemi a většina z nich byla falešná. Knírek tvrdil, že se mi snažil předem zavolat, ale zjistil, že nejsem v seznamu. Takže když už náhodou byli v této oblasti kvůli nějaké jiné záležitosti, rozhodli se, že si dovolí zazvonit u mých dveří. Nevěřil jsem jim. Jejich peugeot měl londýnské číslo. Měli na sobě městské boty. Jejich pleť neměla zdravou venkovskou barvu. Tvrdili, že se jmenují Oliver Luck a Percy Bryant. Luck, rakvová hlava, byl seržant. Knírek Bryant byl inspektor.

Luck dělal inventuru mého salonu: rodinné miniatury, gotický nábytek ze sedmnáctého století, moje knihy – Gercenovy memoáry, Clausewitzovo dílo o válce.

„Vy tedy hodně čtete,“ poznamenal.

„Když můžu.“

„A co jazyky, není to pro vás bariéra?“

„Některé ano, některé ne.“

„Které ne?“

„Umím trochu německy a rusky.“

„Francouzsky?“

„Jen čtu, nemluvím.“

Celou dobu na mě upírali oči, všechny čtyři. Vidí v nás policajti to, co skutečně jsme? Poznávají v nás něco, co jim připomíná je samé? Měsíce života na penzi ze mne spadávaly. Byl jsem zase ve službě a v duchu se ptal, jestli je to na mně vidět a jak v tom figuruje Úřad. Emmo, myslel jsem si, našli tě? Vyslýchali? Nutili tě, abys jim všelicos řekla?

Jsou čtyři ráno. Sedí ve své podkrovní pracovně, u psacího stolu z růžového dřeva, dalšího přepychového daru, který jsem pro ni koupil. Píše na stroji. Psala celou noc, klavíristka, u níž se vytvořila závislost na psacím stroji.

„Emmo,“ prosím ji ode dveří. „Na co tohle všechno je?“ Žádná odpověď. „Vždyť se strašně unavuješ. Jdi se trochu vyspat, prosím tě.“

Inspektor Bryant má dlaně mezi koleny a tře jimi o sebe, jako by loupal pšenici. „Tak tedy, pane Cranmere,“ říká a jeho úsměv na mě útočí, „kdypak jste naposledy viděl nebo slyšel svého přítele pana doktora, jestli smím být tak smělý?“

Což je otázka, na kterou jsem se posledních pět týdnů připravoval dnem i nocí.

Ale ještě jsem mu neodpověděl. Ještě ne. Byl jsem rozhodnutý narušit jeho vyšetřovatelský rytmus. Raději jsem odpovídal neuspěchaným tónem, který se hodil k poklidné atmosféře u krbu, kde jsme spolu seděli.

„No když říkáte, že neměl žádnou společnici –“ namítl jsem.

„Ano, pane?“

„Ale proboha,“ zasmál jsem se, „Lamy rozhodně vždycky někoho měl.“

Luck se do toho vložil. Neomaleně. Byl to člověk, který buď leží, nebo běží, neznal žádnou střední rychlost. „Myslíte ženskou?“ vyhrkl.

„Pokud já vím, tak jich měl vždycky zástup,“ kývl jsem. „Neříkejte mi, že se na stará kolena dal na celibát.“

Bryant zvažoval má slova.

„Takováhle pověst mu předcházela na univerzitě v Bath, pane Cranmere. Ale pravda, jak zjišťujeme, je poněkud jiná, viď, Olivere?“ Luck se dál mračil do ohně. „Vyptávali jsme se podrobně jeho bytné a vyptávali jsme se taky jeho kolegů z univerzity. Důvěrně. Nechtěli jsme pochopitelně v téhle počáteční fázi vyšetřování dělat dusno.“ Nadechl se a já jsem se musel sám sebe ptát, nakolik mu pro jeho pochmurné chování byli modelem jeho neuvěřitelně úspěšní televizní kolegové. „Hned zpočátku, okamžitě poté, co nastoupil na univerzitu v Bath, byl přesně takový, jak naznačujete. Chodil pít, házel očkem po hezkých studentkách a je zřejmé, že mu nejedna podlehla. Postupně však přichází změna. Začíná být vážný. Už nepořádá mejdany. Mnoho večerů tráví mimo domov. Někdy jsou to celé noci. Míň pije. Umírněný je slovo, které se často objevuje v konverzaci. Cílevědomý je další. V chování pana doktora je v poslední době jakési tajnůstkářství, abych tak řekl, jehož důvod se nám nepodařilo odhalit.“

Tomu se říká řemeslo, pomyslel jsem si. „Možná že konečně začínal dospívat,“ prohodil jsem lehce, ale zřejmě jsem do toho dal víc citu, než jsem měl v úmyslu, protože Luck obrátil svou dlouhou hlavu a zíral na mě, zatímco po šlachovitém krku mu přebíhaly červené a oranžové odlesky ohně.

„Jediná příležitostná návštěva v posledních dvanácti měsících, o níž víme, je jakýsi pán ze zahraničí známý jako Profesor,“ pokračoval Bryant. „Neví se, čeho to byl profesor, ani odkud byl. Profesor se nikdy nezdržel dlouho. Vypadá to, že se objevoval bez ohlášení, ale pan doktor byl pokaždé rád, že ho vidí. Přinesli si vždycky z restaurace maso na karí, dali si pár plechovek piva, nějakou skotskou a pak byl slyšet smích. Podle našeho zdroje byl Profesor vážně vtipálek. Přespal vždycky na pohovce a druhý den byl pryč. Měl jen lehkou tašku, stačila mu. Vlk samotář, tak mu bytná říkala. Neměl žádné jméno, pokud tedy věděla, jenom Profesor, byl to Profesor. On a pan doktor mluvili nějakým velice cizím jazykem, často až do rána.“

Přikývl jsem. Snažil jsem se dát najevo spíš zdvořilý zájem než vzrušení, které se ve mně probouzelo.

„Nebyl to Rus, protože to by bytná poznala. Její zesnulý manžel byl námořní důstojník, který prošel kursem ruštiny, takže ta paní ví, jak ruština zní. Ověřili jsme si to na univerzitě. Nikdo z jejich oficiálních hostů tomu popisu neodpovídá. Profesor přijel soukromě a soukromě taky odjel.“

Kráčím po Hampstead Heath, je už to pět let, Larry je po mém boku. Jdeme příliš rychle. Vždycky spolu pospícháme. V londýnských parcích, na víkendových výletech do našeho bezpečného útočiště, které patřilo Úřadu, chodíme jako dva atleti soutěžící dokonce i ve volném čase.

„Čečejev se dal na karí,“ oznamuje Larry. „Už celých zatracených šest měsíců mi tvrdí, že jehněčí je jehněčí a omáčky jsou dekadentní. Včera večer jsme zašli k Indickému místodržícímu, tam se nacpal kuřetem vindalú a objevil Boha.“

„Byl to zřejmě malý, sporý člověk,“ říkal právě Bryant. „Táhlo mu na padesát, tak ho alespoň odhadovala, černé, dozadu sčesané vlasy. Kotlety, hustý mroží knír. Většinou nosil bombera a tenisky. Plet měl přičmoudlou, ale pořád byl ještě bílý, říkala poďobaný. Jako by měl v mládí akné. Suchý humor, hodně vtípků. Ne jako jiní profesoři, které zná. Rád bych věděl, jestli vám to snad něco neříká.“

„Bohužel neříká,“ odpověděl jsem a nedovolil, aby mi to něco říkalo – nebo, přesněji řečeno, aby to na mě řvalo.

„Dokonce šla tak daleko, že prohlásila, že jiskřil, viď, Olivere? Mysleli jsme si, že je do něj zblázněná.“

Luck se místo odpovědi prudce obrátil na mě. „Jakými jazyky Pettifer mluví, kromě ruštiny? Potřebuju to vědět přesně.“

„Přesně to nevím,“ – tohle se mu nelíbilo – „studoval slavistiku. Jazyky jsou jeho silná stránka, zvláště jazyky menšin. Měl jsem dojem, že se je prostě učí jen tak mezi řečí. Je myslím tak trochu filolog.“

„Má to v krvi, že?“

„To nevím. Má na to prostě cit.“

„Jako vy.“

„Já mám vytrvalost.“

„A Pettifer ne?“

„Ten ji nepotřebuje. Už jsem vám to řekl. Má cit na jazyky.“

„Kdy byl naposled v cizině, pokud víte?“

„V cizině? Panebože, vždyť on cestoval pořád. Byla to jeho vášeň. Čím příšernější místo, tím víc se mu líbilo.“

„Kdy to bylo naposled?“

Osmnáctého září, pomyslel jsem si. Kdy jindy? Tenkrát to bylo naposled, poslední tajná schůzka, úplně poslední smích.

„Myslíte, kdy naposled cestoval?“ zeptal jsem se. „O tom bohužel nemám nejmenší tušení. Mohl bych se pokusit hádat, ale to bych vás jen pletl. Nemůžete se podívat na seznamy na letištích a tak podobně? Myslím si, že takovéhle věci už dneska mají na počítači.“

Luck pohlédl na Bryanta. Bryant pohlédl na mne a jeho úsměv byl napjatý do krajnosti právě tak jako jeho trpělivost.

„Tak tedy, vážený pane Cranmere, kdybych se mohl vrátit ke své původní otázce,“ pronesl hlasem, v němž zaznívaly poslední zbytky zdvořilosti. „Je jasné, že náš problém zní kdy. A bylo by od vás velice hezké, kdybyste nám konečně mohl prozradit to tajemství, kdy jste naposled byl v kontaktu s pohřešovanou osobou.“

Už podruhé mě pravda téměř ovládla. Kontakt? chtěl jsem říct. Kontakt, pane Bryante? Před pěti týdny osmnáctého září u nádrže Priddy pane Bryante! Kontakt na takové úrovni, že si to ani nedovedete představit!

„Myslím, že to bylo někdy brzo poté, co mu na univerzitě nabídli stálé místo,“ odpověděl jsem. „Byl celý bez sebe. Měl už dost externího přednášení a novinařina ho sotva uživila. Bathská univerzita mu nabídla jistotu, kterou hledal. Chytil se té příležitosti oběma rukama.“

„A?“ prohlásil Luck, který snad netaktnost pokládal za ctnost.

„A napsal mi. Larry pořád psal nějaké vzkazy. To byl náš poslední kontakt.“

„Co přesně psal?“

Psal, že Bathská univerzita je přesně taková jako tehdy, když jsem ho tam poprvé dovezl: šedivá, zatraceně studená a smrdí kočičím čůráním, odpověděl jsem v duchu, jak se ve mně znovu vzedmula pravda. Psal, že hnije od hlavy dolů ve světě bez víry nebo nevíry. Psal, že Bathská univerzita je Lubjanka bez té legrace, a jako vždycky z toho vinil mne osobně. Podepsán Larry.

„Psal, že dostal oficiální jmenovací dopis, že je radostí bez sebe a že bychom se měli radovat s ním,“ odpověděl j sem bezvýrazně.

„Kdy to přesně bylo?“ dožadoval se Luck.

„Já bohužel na data moc nejsem. Pořád vám to opakuju. Pokud to tedy nejsou ročníky.“

„Máte ten jeho dopis?“

„Nikdy si neschovávám starou korespondenci.“

„Ale odepsal jste mu.“

„Okamžitě. Když dostanu osobní dopis, vždycky to hned udělám. Nesnesu, když mi na stole leží nevyřízená pošta.“

„To je nejspíš tím, že jste hyl státní zaměstnanec.“

„Nejspíš ano.“

„Teď jste však už na odpočinku.“

„Jsem všechno jiné než na odpočinku, pane Lucku. Ještě nikdy v životě jsem neměl tolik práce.“

Zase tu byl Bryant se svým úsměvem a zjizveným knírkem.

„Myslím, že teď hovoříte o své rozmanité a užitečné práci pro společnost. Slyšel jsem, že pan Cranmer je opravdový světec obce.“

„Obce ne, vesnice,“ odpověděl jsem nevzrušeně.

„Zachraňte náš kostel. Pomoc pro seniory. Prázdniny na venkově pro děti postižené městským prostředím. Otevřete svůj dům a pozemky pro návštěvníky a pomozte tak místnímu hospici. Udělalo to na mě dojem, viď, Olivere?“

„Veliký,“ potvrdil Luck.

„Takže kdy jste se naposled s panem doktorem setkal, pane, tváří v tvář, když tedy zapomeneme na ty jeho neustálé dopisy?“ dal se do toho zase Bryant.

Zaváhal jsem. Úmyslně. „Tři měsíce? Čtyři? Pět?“ Vyzýval jsem ho, ať sí vybere.

„Bylo to tady, pane? Na Honeybrooku?“

„Ano, byl tady.“

„Jak často, co myslíte?“

„Ach bože, u Larryho si to člověk tak nějak nezapisuje, Larry se prostě zastaví, dostane v kuchyni vajíčko a zase vypadne. No, v posledních pár letech to nebylo ani desetkrát. Řekněme osmkrát.“

„A úplně naposledy, pane?“

„Snažím se na to přijít. Nejspíš v červenci. Rozhodli jsme se vyčistit vinné kádě s dostatečným předstihem. Nejlepší způsob, jak se zbavit Larryho, je dát mu nějakou práci. Hodinu drhnul, snědl nějaký chleba se sýrem, vypil čtyři giny s tonikem a šel.“

„Takže tedy v červenci,“ poznamenal Bryant.

„Jak jsem řekl. V červenci.“

„Můžete nějak upřesnit datum? Třeba který to byl den v týdnu? Nebyl to víkend?“

„Ano, musel to být.“

„Proč.“

„Nebyli tu zaměstnanci.“

„Zdálo se mi, že jste mluvil v množném čísle, pane.“

„Pomáhaly mi nějaké děti ze vsi, dal jsem jim libru na hodinu,“ odpověděl jsem a opět jsem se taktně vyhnul jakékoli zmínce o Emmě.

„Mluvíme o prostředku července, nebo snad spíš o konci, nebo to bylo na začátku?“

„Prostředek. Musel to být prostředek.“ Vstal jsem, snad abych předvedl, jak jsem uvolněný, a nápadně dlouho jsem studoval kalendář s fotografiemi lahví, který Emma pověsila vedle telefonu. „Tady to je. Teta Madeline, od dvanáctého do devatenáctého. Byla tu u mě týden moje prastará teta. Larry se určitě stavil tenhle víkend. Povídal si s ní.“

Tetu Madeline jsem nespatřil už dvacet let. Jestli ale měli v úmyslu hledat nějakého svědka, byl bych radši, kdyby šli po ní než po Emmě.

„No a taky se říká, pane Cranmere,“ ušklíbl se Bryant, „že doktor Pettifer dosti hojně používal telefon.“

Bujaře jsem se zasmál. Vstupovali jsme do další temné oblasti, a tak jsem potřeboval všechno sebevědomí, které jsem v sobě měl. „To se určitě říká. A je k tomu důvod.“

„Na něco jste si vzpomněl, viďte, pane?“

„Jo, to teda proboha vzpomněl. Bývaly doby, kdy Larry ve spojení s telefonem udělal člověku ze života úplné peklo. Volal v kteroukoli denní nebo noční dobu. Nevybíral si zrovna mě, volal každému, koho měl v notýsku.“

Znovu jsem se zasmál a Bryant se smál se mnou, zatímco puritán Luck dál zadumaně zíral do plamenů.

„Všichni někoho takového známe, že, pane?“ poznamenal Bryant. „Já jim s dovolením říkám dramatičtí umělci. V jejich životě se objeví nějaký problém – hádka s přítelem nebo přítelkyní – neměli by snad koupit ten fantastický dům, který právě viděli z okna autobusu? – a nejsou spokojení, dokud vás do toho problému nezatáhnou. Abych byl upřímný, myslím, že u nás doma je hlavně přitahuje moje manželka. Já s nimi nemám tu trpělivost. Kdy přišel doktor Pettifer s něčím naposled?“

„S čím jako myslíte?“

„S nějakým dramatem, pane. S něčím, čemu já říkám scéna.“

„Á, to už je dávno.“

„Před několika měsíci, ne?“

Znovu jsem předstíral, že pátrám v paměti. Existují dvě pravidla, která má člověk dodržovat, když ho vyslýchají, a já už jsem je obě porušil. První je nikdy bez vyzvání neposkytovat žádné dodatečné detaily. Druhé je nikdy nevyslovit přímou lež, pokud se jí člověk nedokáže držet až do hořkého konce.

„Kdybyste nám třeba popsal, jaké to bylo drama, pane, pomohlo by nám to ten hovor nějak časově určit, co říkáte?“ navrhl, jako by mě vyzýval k nějaké společenské hře.

Prožíval jsem hrozné dilema. V mé bývalé inkarnaci bylo veřejným tajemstvím, že na rozdíl od nás policie příliš nepoužívá mikrofony a napíchnuté telefony. Jejich nechvalně známá diskrétní vyšetřování se omezila na otravování sousedů, obchodníků a ředitelů bank, ale nedospěla k našemu soukromému hájemství elektronického sledování. To jsme si alespoň mysleli. Rozhodl jsem se uchýlit do dávné minulosti.

„Pokud se pamatuji, bylo to tehdy, kdy dával Larry jakési veřejné sbohem levičáckému socialismu a chtěl, aby se toho jeho přátelé zúčastnili,“ řekl jsem.

Luck stále ještě seděl u krbu. Položil si dlouhou ruku na tvář, jako by konejšil nějakou neuralgickou bolest. „Je to ruský socialismus, o kterém tu mluvíme?“ ptal se nevrlým hlasem.

„To je jedno, jakýkoli. Deradikalizoval se – to je jeho výraz a přál si, aby se jeho přátelé dívali, jak to dělá.“

„Kdy to tedy přesně bylo, pane Cranmere?“ otázal se Bryant z druhé strany.

„Před pár lety. Víc lety. Když se dával do pořádku před tím, než zažádal o to místo na univerzitě.“

„Listopad ’92.“

„Prosím?“

„Jestliže mluvíme o doktorově veřejném odmítnutí radikálního socialismu, pak hovoříme o jeho článku Smrt jednoho experimentu, publikovaném v Socialistické Revui v listopadu ’92. Pan doktor spojoval své rozhodnutí s analýzou něčeho, co nazýval podzemní kontinuita ruského expanzionismu, ať už je veden pod carským, komunistickým, nebo jako nyní federalistickým praporem. Psal také o nově nalezené morální ortodoxnosti Západu a přirovnával ji k raným stadiím komunistického sociálního dogmatu, ale bez dotyčného fundamentálního idealismu. Někteří jeho leví kolegové z akademických kruhů ten článek považovali za dost těžkou zradu. A co vy?“

„Neměl jsem na něj žádný názor.“

„Diskutoval jste s ním o tom článku?“

„Ne. Pogratuloval jsem mu.“

„Proč?“

„Protože právě to chtěl.“

„Vždycky říkáte lidem to, co chtějí?“

„Když chci zpacifikovat někoho, kdo mě právě otravuje, pane Lucku, a chci už se dát do něčeho jiného, tak to pravděpodobně udělám, to ano,“ přikývl jsem a odvážil se pohlédnout na francouzské hodiny pod skleněným poklopem. Ale Luck se nedal tak snadno zmást.

„A listopad ’92 – kdy Pettifer napsal ten slavný článek – mám dojem, že to byla právě doba, kdy jste odcházel ze svého bůhvíjakého místa v Londýně, ne?“

Nelíbilo se mi, jak Luck dělá paralelu mezi mým a Larryho životem. I jeho asertivní tón mi byl protivný.

„Pravděpodobně.“

„Schvaloval jste jeho rozchod se socialismem?“

„Žádáte mě, abych vám sdělil, jaké jsou moje politické názory, pane Lucku?“

„Pouze jsem si myslel, že to pro vás muselo být trochu riskantní, že jste se s ním znal v období studené války. Když jste byl státní zaměstnanec a on v těch dobách býval, jak jste právě řekl, revoluční socialista.“

„Nikdy jsem netajil, že znám doktora Pettifera. Nebyl zločin, že jsme spolu studovali na univerzitě nebo chodili do stejné školy, přestože vy si to zřejmě nemyslíte. Na mém oddělení s tím nikdy žádný problém nebyl.“

„Setkal jste se někdy s nějakými jeho přáteli ze sovětského bloku? S těmi Rusy, Čechy, Poláky a tak dále, se kterými se potloukal?“

Sedím nahoře v našem konspiračním domě na Shepherd Market a dávám si skleničku na rozloučenou s poradcem (ekonomickým) Voloďou Zorinem, ve skutečnosti vrchním rezidentem zrenovované ruské výzvědné služby v Londýně. Je to poslední z našich polooficiálních rozhovorů. Za tři týdny se rozloučím s tímhle tajným světem a vším tím okolo. Zorin je prošedivělý tažný kůň studené války s tajnou hodností plukovníka. Když se s ním loučím, připadá mi, jako bych říkal sbohem vlastní minulosti.

„Takže co uděláš se zbytkem života, příteli Timothy?“ ptá se.

„Omezím ho,“ odpovídám. „Bude ze mě Rousseau. Otočím se zády k velkým myšlenkám, budu pěstovat víno a činit dobré skutky v malém.“

„Postavíš kolem sebe Berlínskou zeď?“

„Bohužel už ji, Volodo, mám. Můj strýc Bob založil vinici v zahradě z osmnáctého století obehnané zdí. Je to past na mráz a útočiště nemocí.“

„Ne, doktor Pettifer mě nikdy nikomu takovému nepředstavil,“ odpověděl jsem.

„Říkal vám o nich něco? Kdo jsou? Co s nimi má společného? Obchody, které spolu mají? Jaké služby si vzájemně prokazují, něco takového?“

„Obchody? To tedy rozhodně ne.“

„Obchody. Vzájemné služby. Transakce,“ doplnil Luck s hrozivým důrazem.

„Nemám ani tušení, o čem to mluvíte. Ne, o ničem takovém se mnou nehovořil. Ne, nevím, co spolu probírali. Nejspíš plácali hlouposti. Vyřešili problémy světa při třech lahvích.“

„Vy nemáte Pettifera rád, že ne?“

„Nemám ho ani rád, ani nerad, pane Lucku. Nemám ve zvyku stále někoho posuzovat jako vy, jak se zdá. Je to starý známý. V malých dávkách je zábavný. Takhle jsem ho vždycky bral.“

„Nikdy jste s ním neměl nějakou vážnou rozepři?“

„Ani opravdovou hádku, ani opravdové přátelství.“

„Nenabídl vám Pettifer, že s vámi bude počítat při nějaké akci, když pro něj na oplátku něco uděláte? Když jste ten státní zaměstnanec. Nebo alespoň bývalý. Mohl byste mu zamést nějakou tu cestičku, dát sem tam tip, někde ho trochu doporučit.“

Jestli měl Luck v úmyslu mě naštvat, pak se mu to tedy dařilo ohromně. „Tahleta narážka je naprosto nevhodná,“ odpověděl jsem. „Právě tak bych se mohl ptát já vás, jestli berete úplatky.“

A opět vystoupil Bryant na obranu svého kolegy, těžkopádně, tak, aby mi to šlo na nervy. „Omluvte ho, pane Cranmere. Oliver je ještě mladý.“ Sepjal ruce v karikatuře modlitby. „Pane Cranmere – prosím – jestli smím, pane –“

„Ano, pane Bryante?“

„Myslím, že jsme opět odbočili, pane. Všiml jsem si, že to nám docela jde. Mluvíme o telefonu a pak najednou zjistím, že se bavíme o nějaké dávné, dva roky staré historii. Co takhle dneska, pane? Kdy se odehrála vaše poslední konverzace s doktorem Pettiferem po elektrickém telefonu, abych to vyjádřil přesně. Je jedno, na jaké to bylo téma, jen mi řekněte kdy. O to mi totiž jde a začínám si myslet, že mi z nějakého důvodu nechcete dát přímou odpověď. Proto tady mladý Oliver už začíná být trošičku podrážděný. Prosím, pane?“

„Stále ještě přemýšlím.“

„Dejte si na čas, jak jen potřebujete, pane.“

„Je to stejné jako s jeho návštěvami. Člověk na ně prostě zapomněl. Vždycky telefonuje, když má člověk zrovna něco rozdělaného.“ Například když jsem se miloval s Emmou v dobách, kdy jsme se ještě milovali. „Jestli jsem viděl ten a ten článek v novinách viděl jsem toho a toho osla v televizi, jak drze o čemsi lže? Takhle to dopadá s přátelstvím ze studentských dob. Co bylo skvělé před pětadvaceti lety, je teď otrava. Člověk dospěje. Jeho přátelé ne. Člověk se přizpůsobí. Oni zůstanou stejní. Stanou se z nich velké děti a začnou být protivní. A tehdy člověk vypne.“

Luckova zachmuřenost se mi nelíbila o nic víc než Bryantův kníratý úšklebek.

„A tím vypnutím, pane,“ pronesl Bryant, „tím myslíte skutečné vypnutí? Vypnul jste telefon? Nechal jste si ho odpojit? Protože právě to jste myslím udělal letos prvního srpna, pane Cranmere, a spojení s okolním světem jste navázal až o plné tři týdny později. V kteroužto dobu jste získal nové číslo.“

Musel jsem na to být připravený, protože jsem okamžitě vyjel, a to po obou.

„Inspektore Bryante. Seržante Lucku. Mám dojem, že už toho začínám mít víc než dost. V jednom okamžiku pátráte po pohřešované osobě. V další minutě se mě vyptáváte na spoustu irelevantních nesmyslů, na neetické kontakty, které jsem měl během státní služby, na mé politické názory, jestli jsem nespolehlivý a proč nejsem v telefonním seznamu.“

„Tak proč tam nejste?“ řekl Luck.

„Obtěžovali mě.“

„Kdo vás obtěžoval?“

„Do toho vám vůbec nic není, kdo to byl.“

Teď byl na řadě Bryant. „Jestli tomu tak bylo, pane, proč jste se nespojil s policií? Vy přece nejste zakřiknutý, že ne? Jsme vždycky rádi, když můžeme pomoci s obtížnými telefonáty, ať už jsou výhružné, nebo obscénní. Ve spolupráci s britským Telecomem samozřejmě. Není zapotřebí se na tři týdny odříznout od světa.“

„Hovory, které mě obtěžovaly, nebyly ani výhružné, ani obscénní.“

„Ale? Jaké tedy byly, pane, pokud se mohu zeptat?“

„Nic vám do nich nebylo. A ani teď vám do nich nic není.“ Dodal jsem druhou výmluvu, přestože jedna by bývala stačila: „Kromě toho za tři týdny bez telefonu si člověk ohromně odpočine.“

Bryant se hrabal v náprsní kapse. Vytáhl černý notes, stáhl z něj gumičku a otevřel si ho na klíně.

„Jenomže, pane, víte, my jsme se tady s Oliverem dost zabývali telefonními hovory pana doktora v době, kdy bydlel v Bath,“ vysvětlil. „Máme veliké štěstí, že bytná pana doktora je typická Skotka a měla s ním společnou telefonní linku. Zaznamenala tedy každý telefonní hovor včetně délky. Byl to zvyk, který zavedl její zesnulý manžel, námořní kapitán, a paní Macarturová v něm pokračuje.“

Bryant si olízl palec a otočil stránku.

„Hovory zvenčí, a pan doktor jich měl spousty, některé zřejmě z velmi vzdálených míst a mnoho jich bylo uprostřed přerušeno. Pan doktor často mluvil divnými jazyky, které nepoznávala. Ale když volal on sám, bylo to něco jiného. Pokud jde o tyto hovory, pak podle paní Macarthurové jste až do prvního srpna tohoto roku hvězdným partnerem pana doktora vy. Pouze v květnu a červnu dosáhla délka hovorů s vámi šesti hodin a dvaceti minut.“

Odmlčel se, ale já jsem stále ještě neříkal nic. Hrál jsem totiž nemožně rozdané karty a prohrál jsem. Kroutil jsem se a uhýbal, doufal jsem, že je uspokojím polopravdami. Ale proti tak dobře naplánovanému útoku jsem neměl šanci. Hledal jsem nějakého obětního beránka a napadl mě Úřad. Jestli ti idioti z Úřadu věděli o Larryho zmizení, proč mě tedy ksakru nevarovali včas? Musí přece vědět, že ho hledá policie. Proč je ale nezarazili? A jestli to z nějakého důvodu nebylo možné, proč mě tu takhle nechali plácat bez informací, kdo co ví a proč?

Účastním se poslední schůzky s Jakem Merrimanem, šéfem Personálního. Sedí v jedné z několika svých kanceláří s hustými koberci na podlaze, s výhledem na Berkeley Square, láme napůl sušenky jménem Rich Tea a lamentuje na koloběh dějin. Merriman hraje zatraceného anglického troubu tak dlouho, že už ani on sám, ani nikdo jiný neví, kdo ve skutečnosti je.

„No, Time, dělal jsi svou práci, kamaráde,“ naříká táhlým, nezvučným hlasem. „Prožíval jsi vášně své doby. Kdo může udělat víc?“

Poznamenal jsem „vážně, kdo“, ale Merriman neslyší žádnou ironii kromě své vlastní.

„Bylo to tam, to zlo, a tys to vyšpionil a teď už je to pryč. Myslím, jako že nemůžeme říct, že prostě jen proto, že jsme vyhráli, tak nemá smysl dál bojovat, že? Radši řekneme, hurá, zmlátili jsme je, komoušskej pes je mrtvej a zahrabanej a teď je čas podívat se na druhou stranu.“ Pobaveně zařehtá. „Ne Stranu s velkým S. Na tu malou.“ A dál dělí půlku sušenky, než si namočí její růžek do kávy.

„Ale já na ten mejdan nejsem pozvaný, že ne?“ řeknu.

Merriman nikdy nesděluje špatné zprávy sám. Je radši, když je z člověka vytáhne.

„No, řekl bych, že ne, co myslíš, Time?“ souhlasí a soucitně nakloní masitou hlavu. „Chci říct, že pětadvacet let docela vytvaruje myšlení, že? Myslel bych si, že bys na tom byl mnohem líp, kdybys uznal, že už sis odsloužil svoje, a teď je načase hledat nové pastviny. Koneckonců nejsi žádný chudák. Máš přece to pěkné místečko na venkově, svůj vlastní koutek. Tvůj strýc Robert byl tak laskavý, že umřel, což se o většině bohatých strýčků říct nedá. Co lepšího bys chtěl?“

V Úřadě se povídá, že na Merrimana si člověk musí dávat pozor, jinak dá výpověď sám, místo aby si počkal, až od něj dostane padáka.

„Myslím, že nejsem tak starý, že bych nemohl mířit na nové cíle,“ podotknu.

„Sedmačtyřicetiletí bojovníci ze studené války se už nedají recyklovat, Time. Jste všichni příliš hodní. Dodržujete při akci spousty pravidel. Řekneš to Pettiferovi, viď? Bude lepší, když to uslyší od tebe.“

„Co mu mám přesně říct?“

„No, nejspíš přesně to, co jsem teď právě řekl já tobě. Nemyslíš si přece, že jeho můžeme poslat na teroristické cíle, co? Víš vůbec, kolik mě stojí? Jenom jeho zálohy? A to nemluvím o výdajích, z těch by se člověk zjančil.“

„Vzhledem k tomu, že je to moje oddělení, kdo je zodpovědný za jeho výplatu, tak ano.“

„Hm, a chci říct, proč ještě pořád? Zatraceně, když se člověk snaží přemluvit chlápky, aby se kvůli němu dali do Bagdádského bratrstva nebo něčeho podobného, tak potřebuje každý penny, který může sehnat. Pettiferové tohohle světa vymírají. A já tvrdím, přiznejme si to.“

Začnu ztrácet trpělivost, jako obvykle pozdě. „Takhle neznělo rozhodnutí Nejvyššího poschodí, když se o jeho případě mluvilo naposled. Všichni zúčastnění souhlasili, že počkáme, jestli pro něj Moskva nevymyslí nějakou novou roli.“

„Čekali jsme, ale už nás to znudilo.“ Podá mi přes stůl výstřižek z Guardianu. „Pettifer potřebuje nějaké nové prostředí, jinak bude mít potíže. Promluv si s lidmi, kteří to tu mají v popisu práce. Univerzita v Bath hledá lingvistu, který by tam dělal taky cosi zvaného globální bezpečnost, což mi připadá jako největší protimluv všech dob. Dočasné místo, ale pak by to mohlo být nastálo. Jejich šéf pracoval u nás na Úřadě a je pro, pokud tedy Pettifer bude sekat dobrotu. Ani jsem nevěděl, že Bath vůbec má univerzitu,“ dodá nabručeně, jako by si stěžoval, že mu nikdo nikdy nic neřekne. „Musí to být jedna z těch novodobých vysokých škol.“

Je to nejhorší okamžik za našich nějakých dvacet let ve službě. Osud určil, že sedáváme v autech zaparkovaných nahoře na kopci. Tentokrát jsme na odpočívadle na kopci u Bath. Larry sedí vedle mě, obličej zabořený v dlaních. Nad vrcholky stromů rozeznávám obrysy univerzity, kterou jsme si právě prohlédli. Vidím pár špinavých kovových komínů, které jsou její hrozivou vizitkou.

„Tak v co teď budeme věřit, Timbo? V sherry u děkana a borový nábytek?“

„Říkej tomu mír, za který jsi bojoval,“ navrhnu nepřesvědčivě.

Jeho mlčení je jako obvykle horší než jeho nadávky. Natáhne ruce, ale místo volného prostoru nahmatá střechu auta.

„Je to bezpečné útočiště,“ řeknu, „půl roku se nudíš a druhou půlku roku si můžeš dělat, co chceš. To je sakra lepší než průměrný svět kolem.“

„Já se nedám takhle zkrotit, Timbo.“

„Nikdo neříká, že jo.“

„Nechci bezpečné útočiště. Nikdy jsem o něco takového nestál. Kašlu na bezpečná útočiště. Kašlu na takovouhle stagnaci. Kašlu na docenty, zaručenou penzi a nedělní mytí auta. A ty jdi taky někam.“

„Kašleš na historii, kašleš na Úřad a kašleš na stárnutí,“ doplním za něj jeho výčet.

Stejně ale mám v krku knedlík, to nemohu popřít. Položil bych mu ruku na rameno, chvějící se a zpocené, jenomže nemáme ve zvyku se jeden druhého dotýkat.

„Poslyš,“ řeknu mu. „Posloucháš mě? Jsi třicet mil od Honeybrooku. Každou neděli můžeš přijet na oběd a na svačinu a vyprávět mi, jak je to všechno příšerné.“

Je to nejhorší pozvání, jaké jsem kdy v životě vyslovil.

Bryant hovořil ke svému notesu. Držel si ho před obličejem a rozčiloval mě záznamy o Larryho telefonátech.

„A hele, vážený pan Cranmer tu figuruje jako volající. Nejsou to jenom ti divní cizinci. Vzdělaný pán, vždycky velmi zdvořilý, mluví spíš jako rádio než jako člověk, tak vás bytná popisuje. Ve vší úctě, přesně tak bych vás popsal sám.“ Olízl si prst a vesele obrátil stránku. „Pak zničehonic otočíte a necháte pana doktora totálně na holičkách. Hm, hm. Žádné hovory, ani sem, ani tam, po celé tři týdny. Dalo by se tomu říkat naprosté ticho. Zabouchl jste mu dveře před nosem, to tedy rozhodně, pane Cranmere, a my jsme tady s Oliverem uvažovali, proč jste mu to udělal. Přemýšleli jsme, co se stalo před tím, než jste si dal odpojit telefon, a co přestalo, když jste to udělal. Viď, Olivere?“

Ještě pořád se usmíval. Kdybych šel na svou poslední cestu k šibenici, nejspíš by se jeho úsměv nezměnil. Moje zlost na Merrimana se vděčně přesunula na Bryanta.

„Inspektore,“ začal jsem a už jsem se rozehříval. „Tvrdíte, že sloužíte veřejnosti. Přesto ale v neděli v deset večer, máte vy dva tu drzost vrazit ke mě domů bez povolení a bez předchozí domluvy –“

Bryant už byl na nohou. Posměšné chování z něj spadlo jako plášť. „Byl jste velice laskav, pane, a my jsme se tu zdrželi déle, než bylo správné. Nechali jsme se vaším vyprávěním asi příliš unést.“ Hodil vizitku na konferenční stolek. „Zavolejte nám, ano, pane? Ať je to cokoli. Třeba zatelefonuje, napíše, objeví se u vašich dveří, dozvíte se od někoho dalšího něco, co by nám mohlo pomoci ho objevit.“ Byl bych mu do toho vlezlého úsměvu vrazil pěstí. „Jo, a pro případ, že by se pan doktor objevil, byl byste tak laskav a dal nám své nové telefonní číslo? Děkuji vám.“

Luck přihlížel, jak píše podle mého diktátu.

„Pěkné piano,“ poznamenal seržant. Byl najednou příliš blízko a příliš vysoký.

Neřekl jsem nic.

„Vy hrajete, že?“

„Je to o mně známo.“

„Manželka je pryč?“

„Nejsem ženatý.“

„Jako Pettifer. V jakém oboru jste říkal, že jste byl? Kde ve státní službě? Zapomněl jsem.“

„Nezmínil jsem se o žádném oboru.“

„Takže kde jste byl?“

„Pracoval jsem při ministerstvu financí.“

„Jako lingvista?“

„Ne tak úplně.“

„A nepřipadalo vám to příliš negativní? Ministerstvo financí? Omezování veřejných výdajů, stabilizace platů, už žádné peníze pro nemocnice? To by mě asi sebralo.“ Opět jsem jím příliš pohrdal, než abych odpověděl. „Měl byste mít psa, pane Cranmere. Takovéhle místo. Přímo to po nějakém psovi volá.“

Vítr zmrtvěl. Déšť ustal a zanechal po sobě při zemi cáry mlhy, v nichž světla peugeotu vypadala jako podzimní ohýnky.

DRUHÁ KAPITOLA

Nepropadám často panice, ale té noci jsem jí byl blízko jako ještě nikdy. Koho z nás pronásledovali – Larryho, nebo mne?

Nebo snad oba? Kolik toho věděli o Emmě? Proč navštívil Čečejev Larryho v Bath, a kdy, kdy, kdy? Ti policajti nehledali nějakého okrajového akademika, který si na pár dní někam odskočil. Byli na stopě, cítili krev, hledali někoho, kdo vzrušoval jejich nejagresivnější instinkty.

Kdo si však mysleli, že je? – Larry, můj Larry, nebo náš Larry? Co provedl? Tohle povídání o penězích, Rusech, obchodech, o Čečejevovi, o mně, socialismu, zase o mně – jak by mohl Larry být něco jiného než to, co jsme z něj udělali my: anglický revolucionář ze střední třídy, který neví, kam vlastně směřuje, permanentní disident, diletant, snílek, odmítající všechno a vždy. Nelítostný, neschopný, donchuánský, nanicovatý, nepřiliš tvůrčí ztroskotanec, příliš chytrý na to, aby zničil argument, přiliš zatvrzelý, než aby se spokojil s defektním argumentem?

A kdo si mysleli, že jsem já – tenhle osamělý státní zaměstnanec ve výslužbě, který mluví sám pro sebe cizími jazyky, dělá víno a hraje si na své ohromné vinici v Sommersetu na milosrdného samaritána? Měl byste mít psa, no tohle! Proč by měli předpokládat, že když jsem sám, musím být i neúplný? Proč by měli pronásledovat mne, jenom proto, že nemohou dostat do rukou Larryho nebo Čečejeva?

A Emma – má křehká, nebo snad ne tak křehká, zmizelá Paní Honeybrooku – jak dlouho to bude trvat, než budou mít na mušce také ji? Šel jsem nahoru. Ne, nešel. Běžel jsem. Telefon mám u postele, ale když jsem zvedl sluchátko, musel jsem se zastydět, protože jsem zapomněl číslo, které jsem chtěl volat, což se mi nikdy v celém mém tajném životě nestalo, ani při těch nejtěžších operacích.

Proč jsem vlastně vůbec chodil nahoru? V přijímacím pokoji byl fungující telefon, právě tak jako v pracovně. Proč jsem letěl nahoru? Vzpomněl jsem si na jakéhosi nadšeného přednášejícího, který nás v kursu nudil povídáním o umění prolomit obležení. Když lidé propadají panice, říkal, panikaří směrem vzhůru. Vrhnou se k výtahům, pohyblivým schodům, snaží se jakkoli dostat nahoru, ne dolů. Když se konečně mládenci dostanou dovnitř, všichni, kteri jsou schopni se hýbat, jsou už na půdě.

Sedl jsem si na postel. Svěsil jsem ramena, abych si je uvolnil. Zakroutil jsem hlavou podle rady nějakého guru, který psal o automasáži. Nepocítil jsem žádnou úlevu. Přešel jsem po ochoze na Emminu stranu domu, postavil jsem se k jejím dveřím a poslouchal. Co jsem čekal, že uslyším? Klapání psacího stroje, který promiskuitně objímá postupně všechny Ztracené případy? Emmino zamilované šeptání do telefonu, než je přeruším? Domorodou hudbu z nejvzdálenější Afriky – z Guiney, Timbuktu? Zkusil jsem vzít za kliku. Někdo zamkl. Byl jsem to já. Znovu jsem poslouchal, ale nevešel dovnitř. Bál jsem se jejího ducha? Jejího přímého, obviňujícího, přehnaně nevinného pohledu, který říkal: nepřibližuj se, jsem nebezpečná, vyděsila jsem sama sebe a teď děsím tebe? Cestou na svou vlastní polovinu jsem se zastavil u dlouhého okna v přízemí a zadíval se na vzdálenou siluetu obezděné zahrady zářící v bledém světle skleníků.

Je teplá neděle. Pozdní léto na Honeybrooku. Už jsme spolu šest měsíců. Brzy ráno jsme stáli těsně vedle sebe ve stáčírně a Cranmer, náš velký vinař, uchváceně měřil obsah cukru v hroznech Madeleine Angevine, další z pochybných odrůd, které vybral strýc Bob. Madeleine je vrtošivá jako každá jiná žena, jak mě ujistil jakýsi francouzský expert s významným pomrkáváním a pokyvováním: jednoho dne zralá a připravená, a druhý den už má to nejlepší za sebou. Prozíravě nevztahuji tuhle sexistickou analogii na Emmu. Modlím se, aby to bylo sedmnáct procent, ale i při šestnácti to bude slibná sklizeň. V bájném année 1976 se strýček Bob dostal až na ohromných dvacet procent, než si anglické vosy vzaly svůj díl a anglický déšť se postaral o zbytek. Emma sleduje, jak držím refraktometr nervózně proti světlu. „Dostáváme se na osmnáct procent,“ pronesu konečně hlasem, který by se spíš hodil pro generála v předvečer velké bitvy. „Za dva týdny budeme mít vinobraní.“

Teď lenošíme mezi keři vinné révy v zahradě obehnané zdí a říkáme si, že jim svou přítomností pomáháme v posledním stadiu zrání. Emma sedí v houpací židli a vypadá jak z Watteauova obrazu, přesně tak, jak se mi líbí: široký klobouk, dlouhá sukně, blůza rozepnutá na slunci. Usrkává koktejl, čte si noty a já se na ni dívám, což bych si přál dělat po zbytek života. Dneska dopoledne po obřadu měření cukru jsme se milovali. Nalhávám sám sobě, že to poznám podle její zářící pleti a líného potěšení v jejích očích.

„Počítám, že kdybychom sehnali rozumné lidi, mohli bychom to tady zvládnout za jeden den,“ prohlásím směle.

S úsměvem otočí stránku.

„Strýček Bob dělal tu chybu, že si zval přátele. Beznadějné. Naprostá ztráta času. Opravdoví vesničani ti natrhají šest tun za den. Pět každopádně. Ne že tu máme víc než tři, to rozhodně ne.“

Zdvihne hlavu, usměje se, ale neříká nic. Usoudím, že se trošku vysmívá mým sedláckým fantaziím.

„Takže počítám, že když tu budeme mít Teda Lanxona a ty dvě Tollerovic děvčata, a jestli Mike Ambry zrovna nebude orat, a možná že by mohli přijít dva synové Jacka Taplowa ze sboru, jestli budou mít volno, až půjdou z kostela – výměnou za to, že podpoříme oslavu dožínek, přirozeně –“

Přes mladou tvář jí přelétne nesoustředěný výraz a já se leknu, že ji nudím. Svraští obočí a zdvihne ruce, aby si zapnula blůzu. Pak si ke své úlevě uvědomím, že prostě slyšela nějaký zvuk, který jsem já nezaslechl, protože její muzikantské ucho vždycky zjistí všechno dřív. Za moment to slyším taky: supění a rachocení příšerného auta, zastavujícího na příjezdové cestě. Ihned vím, čí je to auto. Nemusím čekat, až zaslechnu známý hlas, který se nikdy nezvýší, ale není tak tichý, že by nebyl slyšet.

„Timbo. Cranmere, proboha. Sakra, schováváš se, člověče? Time?“

Poté, protože Larry člověka vždycky najde, se otevřou dveře v zahradní zdi a už v nich stojí, štíhlý, v ne tak zcela bílé košili, širokých černých kalhotách a hrozných semišových botách, pettiferovský pramen vlasů mu umělecky visí přes pravé oko. A mně je jasné, že téměř o rok později, když už jsem si začínal myslet, že ho nikdy neuvidím, přišel na první ze slíbených nedělních obědů.

„Larry! To je fantastické! Panebože!“ vykřiknu. Podáme si ruce a pak mě k mému překvapení Larry obejme a jeho třídenní strnisko mě škrábe na čerstvě oholené tváři. Za celou tu dobu, kdy byl můj agent, mě neobjal ani jednou. „Skvělé. Konečně ti to vyšlo. Emmo, tohle je Larry.“ Držím ho teď za paži. Je to pro mě něco úplně nového. „Bůh nás oba poslal do Winchesteru a pak do Oxfordu a od té doby jsem se ho nedokázal zbavit. Že je to tak, Larry?“

Nejprve to vypadá, že na ni nemůže zaostřit pohled. Je bledý, jako když ho čeká gilotina, a trochu divoce se mračí. Soudě podle jeho dechu je ještě opilý po celonočním tahu, na němž byl nejspíš s univerzitními uklízečkanů. Ale jako obvykle to na něm není vidět. Vypadá jako snaživý a citlivý muž, který se chystá na souboj a je příliš mladý na smrt. Stojí před ní, hlavu kriticky zakloněnou, aby si ji mohl prohlédnout. Přejíždí si klouby prstů po čelisti. Rošťácky, ironicky se usměje. Emma mu věnuje stejně rošťácký úsměv a stín klobouku přitom tajemně zastiňuje horní polovinu její tváře, což velmi dobře ví.

„No to jsem blázen,“ prohlásí Larry šťastně. „Otoč se, krásko, otoč se. Kdo to je, Timbo? Kdes ji sakra našel?“

„Pod muchomůrkou,“ odpovím pyšně, což Larryho příliš neuspokojí, ale zní to mnohem líp než , jednoho vlhkého pátečního večera v čekárně u fyzioterapeuta v Hampsteadu“.

Pak se jejich dva úsměvy propojí a rozzáří – její tázavý a jeho, snad ovlivněný její krásou, méně sebejistý. Je to úsměv vzájemného poznání, i když tak úplně nevědí, co vlastně poznávají.

Ale já to vím.

Jsem jejich makléř, jejich prostředník. Víc než dvacet let jsem vedl Larryho hledání. Teď vedu Emmu, chráním ji před tím, co v minulosti tak často nacházela. Přísahá, že už to znovu najít nechce. Když teď ale pozoruji, jak se mí dva hledači osudu navzájem odhadují, uvědomuji si, že stačí, abych vykročil z ringu, a jsem zapomenut.

„Nic neví,“ řeknu Larrymu pevně, hned jak se mi ho podaří odlákat do kuchyně. „Jsem prostě chlápek z ministerstva financí na penzi. Ty jsi ty. A to je naprosto všechno. Žádný podtext, nic. Oukej?“

„Ještě pořád žiješ v té staré lži, co?“

„A ty ne?“

„No jasně. Pořád. Takže kdo to je?“

„Jak to myslíš?“

„Co tu dělá? Jsi dvakrát tak starý jako ona.“

„Ty taky. Minus tři roky. Je to moje holka. Co myslíš, že tu tak asi dělá?“

Má hlavu v lednici. Hledá tam sýr. Larry má pořád hlad. Někdy si říkám, co by asi celé ty roky jedl, kdyby nebyl můj agent. Zláká ho místní čedar.

„Kde je sakra chleba? Pak pivo, kdyby ti to nevadilo. Nejdřív pivo, pak alkohol.“

Ucítil ji, říkám si, zatímco mu hledám ten zatracený chleba. Jeho vnitřní hlas mu našeptal, že s někým žiju, a teď si ji přijel omrknout.

„Hele, tuhle jsem potkal Dianu,“ pronese úmyslně nedbalým tónem, který vždycky používá, když mluví o mé bývalé manželce. „Vypadá o deset let mladší. Pozdravuje svého miláčka.“

„To je teda novinka,“ řeknu.

„No, neřekla to takhle doslova. Ale naznačila to. Tak to s velkými láskami vždycky bývá. Mívá v očích ten starý známý zasněný výraz, když zaslechne tvé jméno.“

Doposud byla Diana jeho poslední tajná zbraň proti mně. Když jsem s ní byl ženatý, zesměšňoval ji, jak jen mohl, ale teď k ní údajně pociťuje bratrskou lásku a vyrukuje s ní, jakmile má pocit, že mě to vyvede z míry.

„Jestli jsem o něm slyšela?“ vybuchne Emma toho večera, uražená, že bych se na něco takového mohl vůbec ptát. „Miláčku, seděla jsem Lawrenci Pettiferovi u nohou odmalička. No, ne doslova. Ale metaforicky řečeno je to bůh.“

Takže, jak se stává docela často, se o Emmě dozvídám něco nového. Před pár lety – Emma je svým založením, téměř bych i řekl povoláním, mlhavá – se rozhodla, že pouhá hudba jí nestačí a že se bude tedy vzdělávat. Takže místo na Alternativní hudební festival v Devonu – upřímně řečeno, Time, je to tam teď samé T’ai Či a tráva, vysvětlí s pohrdavým úsměvem, který mě ani v nejmenším nepřesvědčí – se vrhla na základní kurs politiky a filozofie v Cambridgi: „A myslím to vážně, že v těch radikálních věcech, a o ty mi tam přirozeně šlo, bylo cokoliv od Pettifera absolutně povinné…“ Trochu moc mává rukama. „Chci říct, že jeho práce ‚Umělci a revolta‘ a ‚Materialistická poušť‘…“ Náhle to vypadá, že jí došla slova. Vzhledem k tomu, že jmenovala dva tituly, ale dál o nich nemluvila, pomyslím si trochu nelaskavě, jestli Larryho četla nebo o něm jen slyšela.

Poté je téma Larry po vzájemné mlčenlivé dohodě odloženo. Další neděli čistíme Zatvrzelého skopčáka a připravujeme ho na bitvu. Při práci pořád poslouchám, jestli neuslyším Larryho příšerné auto. To se však neobjeví. Ale tu další neděli Larry přichází, neúprosný jako osud a právě tak nezvaný. Tentokrát je oblečený ve francouzské sedlácké haleně, odrbaném slamáku a puntílcatém šátku, jehož cípy poletují jako křídla.

„Tak jo, dobře. Je to ohromně legrační,“ varuji ho méně slušně, než mívám ve zvyku. „Jestli ale jdeš na vinobraní, tak sakra budeš trhat hrozny.“

A on samozřejmě trhá jak divý, což je celý Larry. Když chcete, aby udělal cik, udělá cak. Když chcete, aby udělal cak, naprosto vám očaruje holku. O tři týdny později je kvašení dokončeno a stáčíme víno do sudů, přisíříme, a pak následuje hrubá filtrace. A v té době už automaticky prostírám stůl pro tři: jedno místo pro Cranmera, jedno pro Emmu a jedno pro metaforického boha, u jehož nohou seděla od malička.

Běžel jsem dolů do pracovny a vyhrabal adresář. Pod M žádný Merriman není, ale já přece nehledám Merrimana. Hledám Mary, což je nelaskavé kódové jméno, které jsem mu dal. Jsem si jistý, že Emma by se mého adresáře nedotkla. Kdyby se tam ale přece jen podívala, místo Merrimana by našla ženu jménem Mary, která bydlí v Chiswicku a má kancelář v Londýně. Na druhou stranu Larry vždycky bez nejmenšího uzardění četl mou soukromou korespondenci, právě tak jako dopisy kohokoli jiného. A kdo by mu to mohl mít za zlé? Když někoho nutíte, aby rozebíral a kradl srdce, můžete děkovat jenom sami sobě, když se sebere a ukradne vám vaše tajemství a všechno, co ještě máte.

„Haló?“ Ženský hlas.

„Je tam šedesát šest devadesát šest?“ zeptal jsem se. „Tady je Arthur.“

Nebylo to její telefonní číslo, které jsem právě odříkal, ale můj osobní klíčový kód. Bývaly doby, kdy mě takovéhle triky ohromovaly.

„Ano, Arture, koho chcete?“ protáhla povýšeným tónem.

Napadlo mě, že můj klíčový kód mě odhalil jako bývalého, nesoučasného člena. Proto ten neústupný tón, protože bývalí členové tradičně znamenají obtíže. Představoval jsem si ji vysokou, s koňským obličejem, něco přes třicet, se jménem jako třeba Sheena. Bývaly doby, kdy jsem Sheeny považoval za páteř Anglie.

„Rád bych mluvil se Sidneym, prosím,“ odpověděl jsem. „Tak nějak nejpozději včera, jestli je to možné.“

Sidney pro Jaka Merrimana. Arthur pro Tima Cranmera, alias Timba. Nikdo, kdo je někdo, nepoužívá své vlastní jméno. Co dobrého nám to kdy přineslo, tyhlety nesmysly s mečem a pláštěm? Jak nám to uškodilo, tohle věčné zahalování a skrývání vlastní identity? Kvík. Pink. Tajemná rezonance, jak počítač mluví s počítačem a pak s Bohem. Zvuk vody vytékající z vany.

„Sidney vám zavolá za dvě minuty, Arthure. Počkejte tam, kde jste.“ S cvaknutím zmizela.

Kde ale jsem? Jak bude Sidney vědět, kde mě najít?

Pak jsem si vzpomněl, že všechny ty obtíže s vystopováním telefonních hovorů zmizely spolu se starou budovou. Když jsem volal, nejspíš měla moje telefonní číslo na displeji ještě předtím, než zvedla sluchátko. Věděla dokonce, u kterého telefonu sedím: Cranmer je ve své pracovně… Cranmer se škrábe na prdeli… Cranmer je nemocný láskou… Cranmer je anachronismus… Cranmer si myslí, že když se počítá věčnost, je celý život v jedné vteřině, a uvažuje, kde to četl… Cranmer zase zvedá sluchátko…

Vakuum, po němž následovaly další elektronické ruchy. Měl jsem už připravenou řeč. Měl jsem už připravený tón. Odtažitý. Žádný nevhodný cit, který Merriman odsuzuje. Ani náznak toho, že se další bývalý člen pokouší vemluvit zpátky do stáda. Tím jsou totiž proslulí. Zaslechl jsem Merrimana a začal jsem se omlouvat, že ho volám takhle pozdě v neděli večer, ale jeho to nezajímalo.

„Dělal jsi nějaký pitominy se svým telefonem?“

„Ne. Proč?“

„Snažím se tě sehnat od pátečního večera. Změnil sis číslo. Proč jsi nám to kčertu neřekl?“

„Tak nějak jsem si představoval, že máte možnosti na to přijít.“

„O víkendu? Děláš si legraci.“

Zavřel jsem oči. Britská tajná služba musí čekat do pondělního rána, aby zjistila telefonní číslo, které není v seznamu. Tohle by se mělo říct nanicovaté kontrolní komisi, která má za úkol udělat z nás společnost efektivní, zodpovědnou a – vtip všech vtipů – otevřenou.

Merriman se mě ptal, jestli mě navštívila policie.

„Nějaký inspektor Percy Bryant a seržant Oliver Luck,“ odpověděl jsem. „Tvrdili, že jsou z Bath. Já jsem měl dojem, že jsou z Osob a Obsazení.“

Ticho. Konzultoval svůj diář, kolegu, nebo co já vím matku. Byl v Úřadě? Nebo ve své atr. dvougars, v Chiswicku, jen co by kamenem dohodil od Temže?

„Nejdřív mi to vyjde zítra ve tři,“ řekl hlasem, jaký používá můj zubař, když ho člověk žádá, aby zařadil jeho neplacený bolestivý případ do svého lukrativního programu: no, bolí to opravdu? „Předpokládám, že víš, kde teďsídlíme? Dostaneš se sem?“

„Přinejhorším se zeptám policajta,“ odpověděl jsem.

Nepřišlo mu to legrační. „Přijď k hlavnímu vchodu a vezmi si pas.“

„Cože si mám vzít?“

Už byl pryč. Snažil jsem se ovládnout: uklidni se. To nemluvil Zeus, to byl Jake Merriman, nejlehčí lehká váha z Nejvyššího poschodí. Jak jsme říkávali, kdyby byl ještě lehčí, tak ho to sfoukne ze střechy. Jakova představa krize byla zkažená oliva v jeho martini. Kromě toho, co je tak senzačního na tom, že se Larry ztratil? Jde jen o to, že se do toho zamíchala policie. Co ty další případy, kdy Larry zmizel? Tenkrát v Oxfordu, kdy se rozhodl, že radši pojede na kole do Delf, než by šel na přijímačky? V Brightonu, kdy se měla uskutečnit jeho první tajná schůzka s ruským kurýrem, ale on se radši opil v kruhu přátelských duší, které potkal v baru hotelu Metropole?

Jsou tři ráno. Larrymu v roli mého agenta se teprve prořezávají mléčné zuby. Parkujeme nahoře na jednom z našich opuštěných kopců, tentokrát na Sussex Downs. Pod námi září světla Brightonu. Za nimi leží moře. Hvězdy a srpek měsíce vypadají jako namalované.

„Když já ale nevidím žádný cíl, Timbo, ty koni,“ protestuje Larry a krátkozrace se dívá skrz přední sklo. Je ještě kluk se siluetou Petera Pana – dlouhé řasy a plné rty. Díky své roztěkané odvaze a cílevědomosti je velice přitažlivý pro komunistické ctitele. Nechápou – a jak by mohli? – že jejich nejnovější kořist se může v okamžiku otočit o tři sta šedesát stupňů, pokud nebude splněna jeho neustálá touha po akci, že Larry Pettifer by radši viděl svět řítit se do katastrofy než klidně stát.

„Máš špatného člověka, Timbo. Potřebuješ menšího chlapa. Většího sráče.“

Hele, sněz si něco, Larry, řeknu a dám mu kus masové taštičky. Tumáš, lokni si ještě citronového džusu. Tohle je totiž zločin, který páchám pokaždé, když začíná slábnout: umluvím jeho odpor, mávám strašným praporem povinnosti. Chovám se jako prefekt ve škole,

Tak, jak jsem s ním mluvil, když byl kdysi vzpurný farářův syn a já byl babylonský král.

„Slyšíš mě?“

„Slyším.“

„Říká se tomu služba, vzpomínáš si? Čistíš politické kanály. Je to ta nejšpinavější práce, kterou demokracie nabízí. Jestli to chceš nechat někomu jinému, tak to všichni pochopíme.“

Dlouhé ticho. Opilý Larry není nikdy hloupý. Někdy je mnohem jasnozřivější opilý než střízlivý. A já mu lichotil. Nabídl jsem mu tvrdou, nebezpečnou cestu.

„Nemyslíš si snad, demokraticky řečeno, Timbo, že bychom na tom mohli vlastně být líp se špinavýma kanálama, co?“ hraje si na strážce naší svobodné demokracie.

„Ne, nemyslím. Ale jestli je to tvůj názor, tak to radši řekni rovnou a běž domů.“

Což je tedy ode mne trochu drsné, ale jsem pořád na Larryho dost nažhavený: já jsem ho stvořil a musím ho mít, budu tahat za všechny možné nitky, jen když zůstane můj. Je to jen pár týdnů, co ho vládnoucí hlavní rezident na sovětské ambasádě v Londýně, který se údajně jmenuje Brod, po nekonečných zásnubních tancích naverboval jako agenta. Pokaždé, když je teď Larry s Brodem, dělá mi to takové starosti, že je mi z toho špatně. Ani se neodvažuju pomyslet, jaké buřičské názory se vkrádají do Larryho náladové, ovlivnitelné mysli a vyplňují vakuum jeho neustálé nudy. Když ho posílám do světa, představuju si, že se vrátí víc můj, než když odcházel. Zní to sice jako fantazie nějakého fanatického vlastníka, ale takhle nás loutkáře učili ovládat své agenty: jako své svěřence, jako své druhé rodiny, jako muže a ženy, které máme vést, radit jim, sloužit, motivovat je, vychovávat, doplňovat a vlastnit.

A tak mě Larry poslouchá a já se taky poslouchám. Jsem tak přesvědčivý a uklidňující, jak jen to jde. Proto snad Larry na chvilku usne, nebot náhle se jeho zpocená hlava geniálního kluka prudce zvedne, jako by se právě probudil.

„Mám vážný problém, Timbo,“ svěří se odvážně. „Vlastně strašně vážný. Vrcholně.“

„Pověz mi, o co jde,“ pronesu chápavě.

Srdce mám už ale v kalhotách. Ženská, pomyslím si. Další. Je těhotná, podřezala si žíly, její manžel Larryho hledá s bejkovcem. Auto, napadne mě. Další. Naboural ho, ukradl, zaparkoval a zapomněl kde. Všechny tyhle problémy jsem během našeho společného tajného života nejmíň jednou zažil a v těch špatných chvílích jsem se začínal ptát sám sebe, jestli Larry vůbec stojí za to. Nejvyšší poschodí se mě na tohle ptá od začátku celého tohohle podniku.

„Jde o mou nevinnost,“ vysvětlí.

„Tvou co?“

Opakuje to téměř pedantsky. „Náš problém, Timbo, je moje krátkozraká, nevyléčitelná, všežravá nevinnost. Nemůžu nechat život na pokoji. Miluju ho. Jeho fikce i fakta. Mám rád každého a pořád. A ze všech nejradši mám toho, s kým jsem mluvil naposled.“

„A z toho vyplývá?“

„A z toho vyplývá, že musíš být sakra opatrný v tom, co ode mě chceš. Protože já to udělám. Ty jsi totiž taková výmluvná svině. Ty jsi takový frajer. Musíš šetřit, chápeš? Neber si mě pořád celého.“

Pak se otočí, zdvihne ke mně tvář a já vidím, jak mu po obličeji jako kapky deště tečou alkoholické slzy, které však, jak se zdá, nemají vliv na jeho hlas, který je jako obvykle trochu nejistý, měkký: „Chci říct, že je to v pořádku, když prodáš svou duši ty. Žádnou stejně nemáš. Ale co ta moje?“

Nevšímám si jeho prosby o pomoc. „Rusové verbují napravo nalevo,“ pronesu čistě racionálním tónem, který tak nenávidí. „Jsou naprosto bez skrupulí a mají velké úspěchy. Jestli se ze studené války někdy stane horká, mají nás v hrsti, pokud je neporazíme v jejich vlastní hře.“

A moje taktika funguje, protože příští den se stane něco, co nikdo kromě mne nečekal. Larry si smluví novou schůzku se svým kontaktem a v roli Tajného Spravedlivého Ochránce udělá všechno přesně tak, jak má. Protože nakonec – o tom jsem byl v mládí přesvědčený – farářův syn, když ho člověk správně vede, nakonec vždycky přijde k noze, bez ohledu na krátkozrakou nevinnost.

Můj pas leží v v pravé horní zásuvce psacího stolu. Nefalšovaný britský modrozlatý čtyřiadevadesátistránkový strašák pro cizince ze staré školy. Je nadepsaný Timothy d’Abell Cranmer, bezdětný, povolání není udáno, jeho platnost skončí za sedm let. Doufejme, že dříve než platnost jeho majitele.

Přines si pas, říkal včera Merriman.

Proč? Kam chce, abych jel? Nebo mi sděloval v duchu starého přátelství: do zítřka do tří odpoledne máš čas se vypařit? Zní mi v uších. Nejdřív slyším ječení, pak vzlykání, nakonec sténání větru. Schyluje se k nějaké bouři. Boží hněv. Včera bláznivé podzimní sněžení a dneska skutečná mořská bouře, která tříská okenicemi, hvízdá v podkroví a dům pod jejím náporem praská. Stál jsem u okna v pracovně a pozoroval, jak déšť bičuje okenní tabulky. Zadíval jsem se do tmy a uviděl, jak se na mě šklebí Larryho bledý obličej a jeho hezká bílá ruka ťuká do skla.

Je Silvestr, ale Emmu bolí záda a nemá náladu na nějaké slavení. Odebrala se do svých královských komnat, kde se natáhla na postel. Naše oddělené ložnice by zmátly hlavu každému, kdo by hledal konvenční hnízdečko lásky. Existuje její strana domu a moje strana domu, a takhle jsme to dohodli už toho dne, kdy ke mně přišla: každý z nás bude mít své panství, své území, právo na samotu. Tohle žádala a já jí to poskytl. Nikdy jsem však tak úplně nevěřil, že mě donutí slib dodržet. Ale je to tak. Dokonce i když jí nesu čaj nebo bujon nebo něco jiného, co by ji podle mého názoru mohlo rozveselit, zaťukám a čekám, dokud neuslyším, jak mi říká, že mohu vstoupit. Dneska večer, protože je Silvestr, náš první, smím ležet na zemi vedle ní, držet ji za ruku, povídat si s ní, dívat se přitom do stropu a poslouchat loutnovou hudbu ze sterea, zatímco zbytek Anglie se veselí.

„To už je teda vrchol,“ stěžuje si – v jejím hlase se ozývá humor, to je pravda, ale nestačí zakrýt zklamání – „chci říct, že dokonce i Larry ví, kdy jsou Vánoce. Mohl aspoň zavolat.“

Tak jí vysvětlím, a není to poprvé, že Vánoce mu jdou strašně na nervy. Jak každé Vánoce, co se známe, vyhrožuje, že přestoupí k islámu, a jak každé Vánoce se vydá na nějaký trucvýlet, aby unikl nekřesťanským anglickým radovánkám. Vykreslím žertovný obrázek Larryho plahočícího se nehostinnou pouští s hrstkou beduínů. Mám ale pocit, že mě skoro neposlouchá.

„Vlastně už neexistuje na světě místo, odkud by se dneska nedalo telefonovat,“ pronese přísně.

Protože jde o to, že z Larryho se stal náš prostředek k ukrácení dlouhé chvíle, náš génius na scestí. Nic v našem životě se neděje bez alespoň letmého kývnutí směrem k němu. Dokonce i náš poslední ročník, přestože se ještě dvanáct měsíců nedá pít, má domáckou přezdívku Chateau Larry.

„My jemu přece voláme dost často,“ namítá. „Myslím, že nám mohl aspoň dát vědět, že je v pořádku.“

Je to ale vlastně ona, kdo mu telefonuje. Kdybych na to však poukázal, nejspíš by to brala jako porušení vlastní svrchovanosti. Volá mu, aby se ujistila, že se dostal v pořádku domů, aby se zeptala, jestli se teď skutečně mohou kupovat jihoafrické hrozny, aby mu připomněla, že si domluvil večeři s děkanem, nebo mu řekla, že se má na schůzi katedry dostavit střízlivý a upravený.

„Třeba si našel nějakou krásnou holku,“ navrhnu s větší nadějí v hlase, než si vůbec dovede představit.

„Tak proč nám to neřekne? Ať ji přivede, potvoru, jestli to jinak nejde. My bychom proti tomu přece nic neměli, že ne?“

„Rozhodně ne.“

„Nesnáším představu, že je sám.“

„Zrovna o Vánocích.“

„Kdykoli. Vždycky, když vyjde ze dveří, mám prostě pocit, že už se nikdy nevrátí. Připadá mi – nevím – takový nějaký ohrožený.“

„Myslím, že třeba zjistíš, že je o trošku míň choulostivý, než si představuješ,“ pronesu směrem ke stropu, tak jako ona.

V poslední době jsem si všiml, že se nám spolu mluví lépe, když se na sebe nedíváme. Je to možná jediný způsob, jak spolu vůbec můžeme hovořit. „Dostal se nahoru moc brzo, to je Larryho problém. Skvělý na univerzitě, září v normálním světě. V mé generaci byli jen dva nebo tři podobní. Jsou to ale ti, kteří vždycky přežijí. Kteří si vždycky všechno vezmou, to je možná lepší výraz.“

Říkejte tomu kamufláž nebo ještě nějak hůř: mnohokrát jsem se v minulých týdnech přistihl, jak si hraju na trpícího milosrdného samaritána, zatímco v hloubi srdce jsem ten nejhorší samaritán na světě.

Dneska už má ale Pánbůh mé licoměrnosti dost. Protože sotva jsem domluvil, už slyším ne kokrhání kohouta, ale ťukání na okno v přízemí. Je to však natolik v rytmu loutnové hudby, že na okamžik váhám, jestli to není klepání v mé hlavě. Až pak Emma vytrhne svou ruku z mé, jako bych ji uštkl, převalí se na bok a posadí se. Stejně jako Larry nekřičí, ale mluví normálním hlasem. S ním. Jako by vedle ní ležel Larry, ne já.

„Larry? Jsi to ty? Larry?“

A zezdola slyším hlas měkký jako peří, který přemůže i zemskou přitažlivost a tři stopy silné kamenné zdi, když chce objevit, kde se skrýváš. Samozřejmě ji neslyšel. Nemohl. Neexistuje žádný myslitelný důvod, aby věděl, kde jsme, nebo dokonce jestli jsme vůbec doma. Je pravda, že dole svítí nějaká světla, ale to dělám stejně vždycky, abych odradil zloděje. A můj sunbeam je bezpečně zamčený v garáži, takže není vidět.

„Hej, Timbo. Emm. Miláčkové. Spusťte padací most. Jsem doma. Vzpomínáte si, Larry Pettifer, ten velkej učitel? Prďoch Pettifer? Šťastnej Novej rok. Šťastnej, veselej, co to sakra máme.“

Říká jí Emm. Ona proti tomu nic nenamítá. Začínám si naopak myslet, že to jméno nosí jako jeho emblém.

A já? Já v tomhle kabaretu nemám ani řádku? Není to snad moje role, moje povinnost, mu vyhovět? Letět k oknu své ložnice, otevřít ho, vyklonit se a hulákat na něj, „Larry, jsi to ty, tak ti to přece jen vyšlo – jsi sám? Poslyš, Emmu zlobí záda. Hned jsem dole!“ – být potěšený, přivítat ho, svého nejlepšího přítele, samotného na Silvestra? Timbo, jeho skála, ta, která ho rozdrtila, jak říká? Běžet dolů, rozsvítit venkovní světla, odemykat zámky a dívat se kukátkem, jak se jeho byronská postava kolébá ve tmě. Obejmout ho, jak jsme si v poslední době navykli, držet v náručí jeho milovaný zelený rakouský baloňák, jemuž říká myší kožíšek. Je promočený na kůži, protože sem jel skoro celou cestu z Londýna, dokud se ta jeho zatracená kára nezbláznila a nepřevalila se do příkopu, a tím ho pňnutila stopnout si auto plné opilých starých panen? Jeho umělecké strniště není staré jeden den, ale šest a jeho tvář září něčím jiným než pitím. Je to lesk, jiskření vzdálených míst. Měl jsem pravdu, pomyslím si: byl na jedné ze svých hrdinských plaveb a teď se vrací, aby se vytahoval.

„Zlobí záda?“ říká. „Emmu? Do prdele. Nemůžou ji zlobit záda, ne dneska v noci, kdepak, Emmu ne!“

Má pravdu.

Hned, jak Larry dorazil, Emma se zázračně uzdravila. O půlnoci jí začíná nový den, jako by ji nikdy v životě záda nebolela. Lítám po své šatně, natáčím Larrymu vodu do vany, vyhrabávám čisté ponožky, kalhoty, košili, svetr a pantofle místo těch jeho příšerných semišek a přitom poslouchám, jak Emma ve svém pokoji pobíhá sem a tam, plná radostné nerozhodnosti. Značkové džíny, nebo tu dlouhou sukni, kterou mi Tim koupil k narozeninám? Dveře skříně zaprotestují, sukně vyhrála. Bílou blůzu ke krku, nebo tu černou vystřiženou? Bílou, Tim nemá rád, když vypadám jako děvka. A k té bílé blůze ke krku si můžu vzít ten intaglio náhrdelník, co si Tim usmyslel, že mi dá k Vánocům.

Tančíme.

Stydím se tančit, což Larry velice dobře ví. On je naopak rozený talent: v jednom momentě impozantní britský koloniální foxtrotér, v dalším šílený kozák nebo co si myslí, že je, naparuje se kolem ní v majestátních kruzích, pleská mými pantoflemi do naleštěné dřevěné podlahy. Zpíváme, přestože já žádný zpěvák nejsem a už dávno jsem se naučil v kostele pouze otevírat ústa a nezpívat nahlas. Nejdřív stojíme v těsném trojúhelníku a posloucháme, jak hodiny odbíjejí dvanáct. Pak se obejmeme – každý z nás dostane jednu měkkou bílou paži – a hulákáme Valčík na rozloučenou. Larry předvádí diskant kůrového zpěváčka a intaglios na Emmině krku jiskří a poskakují. A přestože její oči a úsměvy jsou pro mne, nepotřebuji hodiny ve škole lásky, abych věděl, že každý obrys a úžina jejího těla, výšin od její tmavé hlavy až po cudné záhyby sukně mluví k němu. A když se v půl čtvrté chystáme této noci po druhé do postele a Larry se rozvaluje v ušáku, dívá se na nás, zase už k smrti znuděný, a já stojím za ní a masíruju jí ramena, vím, že jsou to jeho ruce, a ne moje, které cítí na svém těle.

„No, takže jsi byl zase na jednom z těch svých výletů,“ řeknu mu příští ráno, když ho najdu v kuchyni, jak si dělá čaj a topinku s fazolemi v rajské omáčce. Nespal. Až do svítání jsem poslouchal, jak přechází v mé pracovně, hrabe se mi v knížkách, otevírá zásuvky, lehá si a zase vstává. Celou noc jsem snášel zatuchlý smrad jeho příšerných ruských cigaret: značka Prima pro chvíle, kdy se chce cítit jako intelektuál v placaté čepici, a Bělomorkanal, když potřebuje trošku uklidňující rakoviny plic, jak rád říká.

„No, takže ano, byl,“ kývne konečně. Byl totiž neobyčejně zdrženlivý, pokud šlo o tuhle poslední nepřítomnost, a vzbudil ve mně novou naději, že si našel nějakou vlastní ženskou.

„Na Středním východě?“ zeptám se.

„To ani ne.“

„V Asii?“

„Taky ne. Vlastně přímo v Evropě. V baště evropské civilizace.“

Nevím, jestli se mě snaží umlčet, nebo mě chce vyprovokovat k větší snaze, ale tu radost mu neudělám, ať to myslí jak chce. Nejsem už jeho opatrovník. Usazení agentů na nových místech – i když kdy se Larry vlastně usadil? – má na starosti Relokační oddělení, pokud neexistují nějaká jiná písemná opatření.

„Hm, ale bylo to nějaký pěkně pohanský místo,“ poznamenám a chystám se načít nějaké nové téma.

„To teda bylo fakt pohanský. Jestli chceš prožít opravdový Vánoce, zkus Groznyj v prosinci. Naprostá tma, smrad nafty, psi jsou ožralí, puberťáci jsou ověšení zlatem a v ruce mají kalašnikovy.“

Zírám na něj. „Groznyj v Rusku?“

„Vlastně v Čečensku. Na severním Kavkaze. Vyhlásili nezávislost. Jednostranně. Moskva je trošku namíchnutá.“

„Jak ses tam dostal?“

„Svez jsem se stopem. Letěl jsem do Ankary. Letěl jsem do Baku. Kousek se plížil po pobřeží. Zahnul doleva. Byla to hračka.“

„Cos tam dělal?“

„Navštívil starý kamarády. Přátele přátel.“

„Čečeny?“

„Jednoho nebo dva. A pár jejich sousedů.“

„Řekl jsi to v Úřadu?“

„Myslel jsem si, že je s tím ani nebudu obtěžovat. Byl to jen vánoční výlet. Hezký hory. Čerstvej vzduch. Co je jim do toho? Dává si Emm cukr do čaje?“

Je už napůl cesty ke dveřím a v ruce drží hrnek kouřícího čaje.

„Ukaž. Dej mi to,“ řeknu ostře a vezmu si od něj hrnek. „Stejně jdu nahoru.“

Groznyj? opakuju si stále dokola. Podle posledních tiskových zpráv z té oblasti je Groznyj jedním z nejméně pohostinných míst na zemi. Byl bych se vsadil, že ani Larry by neriskoval, že místo anglických Vánoc padne za oběť krvežíznivým Čečenům. Takže lže? Nebo se mě snaží šokovat? Co má na mysli, když říká staří kamarádi, přátelé přátel, sousedi? Groznyj, a kam potom? Naverboval ho snad znovu Úřad, aniž by mi to řekli? Nechci se do toho nechat zatáhnout. Chovám se, jako by se celý ten rozhovor nikdy nestal. A Larry to dělá také tak – až na ten jeho zatracený úsměv a to, jak září dálkou.

„Emma souhlasila, že mi sem tam trošku vypomůže,“ říká Larry, když se jednoho slunečného nedělního podvečera loudáme po horní terase. „Helfne mi sem tam s nějakým Beznadějným případem. Nevadí ti to?“

Teďuž to nejsou jen nedělní obědy. Někdy je nám třem spolu tak dobře, že má Larry pocit, že musí zůstat i na večeři. Je to už šest týdnů, co k nám chodí, a tón jeho návštěv se naprosto změnil. Prišerné historky z prostého univerzitního života jsou pryč. Místo toho tu máme Larryho redux, Larryho snílka o budoucnosti světa, Larryho nedělního kazatele, který v jednom momentě plamenně odsuzuje nestydatou strnulost Západu, v další chvíli maluje sladké vidiny altruistických válek, vedených údernými jednotkami Spojených národů oblečenými v batmanovských uniformách a v okamžení srážejících hlavy tyranii, moru a hladovění. A vzhledem k tomu, že takovéhle vidiny náhodou považuju za nebezpečné žvásty, dostávám se do nešťastné role rodinného skeptika.

„Tak koho bude Emma zachraňovat?“ vyptávám se až příliš sarkasticky. „Araby z bažin? Ozonovou díru? Nebo starou dobrou velrybu obecnou?“

Larry se směje a plácne mě do ramene, takže okamžitě začnu být ostražitý.

„Všechny, k sakru, Timbo, jen abys měl vztek. A sama.“

Jeho ruka mi stále leží na rameni. Oplácím mu jeho přehnaně zářivý úsměv, jenže mě trápí něco zásadnějšího než ta přezdívka, kterou jí dal. To, co vidím na povrchu jeho úsměvu, je příslib zlomyslného, ale neškodného soupeření. Ale pod ním čtu varování před nadcházejícím zúčtováním: „Ty jsi mě nastartoval, pamatuješ, Timbo?“ říká mi jeho výsměšný pohled. „To neznamená, že mě můžeš vypnout.“

Já mám však dilema, které mi přináší mé svědomí, nebo jak by Larry řekl, má vina. Jsem Larryho přítel právě tak jako stvořitel. A jako přítel vím, že ty takzvané Beznadějné případy, s nimiž víří zatuchlý vzduch v Bath – Stop násilí v Rwandě, Nenechte Bosnu vykrvácet k smrti, Akce Molucké ostrovy – jsou jediná možnost, jak vyplnit prázdnotu, kterou po sobě nechal Úřad, když ho vyhodil a pokračoval dál sám.

„No doufám, že ti k něčemu bude,“ prohlásím ušlechtile. „Jo, a můžeš použít stáje, kdybys potřeboval větší kancelář.“

Když si ale jeho výrazu všimnu podruhé, nelíbí se mi o nic víc než předtím. O den nebo dva později si vyberu ten správný moment, abych zjistil, k čemu ji Larry zlanařil, a narazím kupodivu na zeá mlčení.

„Je to něco jako Amnesty International,“ řekne a ani nevzhlédne od psacího stroje.

„To je ohromný. Takže o co vlastně půjde, budete dostávat politické vězně na svobodu a tak podobně?“

„Tak nějak.“ Píše dál.

„To bude teda velká kampaň,“ podotknu trapně, protože je to vážně námaha udržovat konverzaci přes celou délku její podkrovní pracovny.

Je o mnoho nedělí později, ale všechny neděle teď splynuly v jednu. Jsou to Larryho dny, pak Larryho a Emminy dny, a dál je to peklo, které je navzdory všemožným variacím dusivě stejné. Přesněji řečeno je časné pondělní ráno a nad Mendipskými vrchy se rozednívá. Larry nás opustil před celou půlhodinou, ale rachot jeho příšerného auta, jak řinčí a prdí na příjezdové cestě, mi stále ještě zní v uších. Jeho něžné „hezky se vyspěte, milánkové“ je rozkaz, který má hlava zatvrzele odmítá uposlechnout – a Emmina zřejmě také, protože Emma teď stojí u okna v mém pokoji jako nahá stráž a pozoruje, jak se na pozadí ohnivého východu slunce černá oblaka rozdělují a zase spojují. Nikdy v životě jsem neviděl nic tak nedosažitelného a krásného, jako je Emma s dlouhými černými vlasy na zádech, jak se nahá dívá do svítání.

„Přesně tohle bych chtěla být,“ pronese konverzačním, příliš nadšeným tónem, který už u ní začínám očekávat. „Chci být rozbitá a zase se dát dohromady.“

„Proto jsi sem přece přišla, miláčku,“ připomenu jí. Ona se však už se mnou o své sny nedělí.

„Co je to s vámi dvěma?“

„Kterými dvěma?“

Ignoruje to. Ví, a já to vím také, že v našich životech je jen jeden další partner.

„Co jste vlastně byli za přátele?“ zeptá se.

„Nebyli jsme milenci, jestli myslíš tohle.“

„Možná jste měli být.“

Někdy je mi její tolerance nepříjemná. „Proč?“

„Dostali byste to ze sebe. Většina Angličanů ze soukromých škol, které já znám, v dětství něco s kluky měla. To jsi do něj ani nebyl zamilovaný?“

„Bohužel nebyl. Ne.“

„Třeba byl on zamilovaný do tebe. Byl jsi jeho vzor. Jeho rytíř v zářící zbroji.“

„To myslíš ironicky?“

„Říká, že jsi na něj měl velký vliv. Byl jsi charakter. I později po škole.“

Říkejte tomu řemeslo, říkejte tomu zoufalství milence: jsem chladný jako led. Chladný jako v akci. Porušil snad Larry omertu – Larry, po pětadvaceti letech tajných poslání, se klidně vyzpovídal mé holce? Používal přesně stejné ošidné formulace, které kdysi hodil do tváře svému trpícímu velícímu důstojníkovi? Cranmer ve mně pokřivil lidskost, Emmo. Cranmer mě svedl, vykořisťoval mou krátkozrakou nevinnost, udělal ze mě lháře a pokrytce?

„Co ti ještě řekl?“ zeptám se s úsměvem.

„Proč? Je toho ještě víc?“ Je stále ještě nahá, ale už jí to není příjemné, tak si vezme přehoz a zabalí se do něj, než se vrátí na hlídku k oknu.

„Byl jsem jen zvědavý, jakou podobu měl ten můj špatný vliv mít.“

„On neřekl špatný vliv. To jsi řekl ty.“ Teď se neupřímně zasmála ona. „Můžu se přece ptát, jestli jsem se nedostala mezi vás dva, ne? Nejspíš jste spolu byli ve vězení. To by vysvětlovalo, proč vás ministerstvo financí vyhodilo v sedmačtyřiceti.“

Kvůli ní musím doufat, že to myslí jako vtip, jako únik od tématu, které hrozí se vymknout z ruky. Nejspíš čeká, že se budu smát. Náhle je však propast mezi námi nepřeklenutelná a oba máme strach. Takhle daleko jsme si ještě nikdy nebyli a nikdy jsme takhle vědomě nestáli před něčím nevyslovitelným.

„Půjdeš na jeho přednášku?“ řekne v nešikovné snaze změnit téma.

„Na jakou přednášku? Myslel bych si, že jedna přednáška každou neděli stačí.“

Vím velice dobře, o jakou přednášku jde. Jmenuje se „Promarněné vítězství: Politika Západu od roku 1988“ a je to další pettiferovská invektiva proti morální prohnilosti západní zahraniční politiky.

„Larry nás pozval na svou výroční přednášku na univerzitě,“ odpoví a dává mi hlasem najevo, že se mnou má nadlidskou trpělivost. „Má pro nás dva lístky a pak nás pozval na indické jídlo.“

Já se ale cítím přiliš ohrožený, jako na jehlách, příliš naštvaný, než abych byl příjemný.

„Myslím, že mi v poslední době karí moc nejede, díky, Emmo. A pokud jde o to, že ses dostala mezi nás –“

„Ano.“

Zarazím se včas, ale jen tak tak. Na rozdíl od Larryho nesnáším velké řeči, život mě naučil nechat nebezpečné řeči nevyřčené. Jaký to má smysl říkat Emmě, že nestojí mezi mnou a Larrym, ale že je to Cranmer, kdo se dostal mezi své dva výtvory? Chci na ni křičet, že jestli hledá příklady nevhodného vlivu, nemusí se dívat příliš daleko. Stačí si uvědomit, jak Larry manipuluje s ní, jak nelítostně ji tvaruje, jak ji svádí každotýdenními a nyní už každodenními apely na její nekonečně přístupné svědomí. Jak nevybíravě ji naverboval jako pomocnici a služebnou pod zástěrkou takzvaných Beznadějných případů, jimž se stále věnuje. Pokud je klam jejím nepřítelem, měla by jej hledat ve svém nově nalezeném příteli.

Nic z toho však nevyslovím. Na rozdíl od Larryho nejsem pro konfrontace. Ještě ne.

„Chci jen, abys byla volná,“ řeknu. „Nechci, abys někomu podléhala.“

V mé hlavě se ale ozývá bezmocný křik jako řev pásové pily: Jen si s tebou hraje! To přece dělá! Proč si nevidíš dál než na špičku nosu? Pozdvihne tě výš a výš, a až ho začneš nudit, nechá tě tam balancovat samotnou. On je všechno to, čemu jsi chtěla uniknout, všechno to dohromady.

Je moje Temné období. Část života před Emmou. Poslouchám Larryho v jeho nejhorším stadiu, jak se vytahuje svými úspěchy. Od Cranmerovy povzbudivé řeči k jeho uplakanému agentovi na kopci u Brightonu uplynulo sednmáct let. Dnes už Larryho považují za nejlepšího muže z arzenálu agentů Úřadu. Kde jsme? V Paříži? Ve Stockholmu? V jedné z našich londýnských hospod, jak jsme nikdy nechodili do jedné dvakrát za sebou? Jsme v tajném bytě na Tottenhem Court Road, než ho zbourají, aby udělali místo pro další kus moderního nic. Larry přechází sem a tam, pije skotskou, mračí se úšklebkem Velkého dirigenta a já ho pozoruju.

Kalhoty má na půl žerdi kolem štíhlých boků. Popel příšerné cigarety se mu sype na rozepnutou černou vestu, kterou se v poslední době rozhodl snad ani nesundávat. Jeho jemné prsty směřují vzhůru a dojí vzduch v rytmu jeho polopravd. Proslulý pettiferovský pramen přes oko je teď už sice prošedivělý, ale stále se mu ještě houpe na čele v nedospělém vzdoru. Zítra jede zase do Ruska, oficiálně na měsíční stáž na Moskevské státní univerzitě, ale ve skutečnosti na každoroční oddych a rekreaci řízenou jeho posledním šéfem KGB, nepříliš přesvědčivým zástupcem kulturního atašé Konstantinem Abramovičem Čečejevem.

Ve způsobu, jakým v současné době Moskva s Larrym zachází, je něco majestátního, ale i anachronického: přivítají ho jako nějakou důležitou osobnost na letišti v Šeremetjevu, do jeho bytu ho doveze Zil s kouřovými skly, má nejlepší stoly, nejlepší lístky, nejlepší holky. A Čečejeva pro tuto příležitost přivezou z Londýna, aby hrál majordoma v pozadí. Projděte zrcadlem a mohli byste si představit, že prokazují čest loučícímu se dlouholetému agentovi britské Tajné služby.

„Věrnost ženám je prostě pitomost,“ prohlašuje Larry, vyplazuje potažený jazyk a studuje jeho odraz v zrcadle. „Jak můžu být zodpovědnej za pocity nějaký ženský, když nejsem zodpovědnej za svý vlastní?“ Plácne sebou do křesla. Proč jsou i jeho nejneohrabanější pohyby tak plné nedbalého půvabu? „U ženskejch existuje jedinej způsob, jak zjistit, jestli jsi udělal dost, a to je udělat toho až moc,“ prohlásí a prakticky mi řekne, abych to zapsal pro příští generace.

V takovýchhle chvlích se snažím na Larryho nepohlížet kriticky. Moje práce je uklidnit ho, vyhovět jeho náladám, dodat mu odvahu, vydržet jeho urážky a vždycky se nakonec usmívat.

„Time?“

„Ano, Emmo.“

„Potřebuju to vědět.“

„Všechno, co jen chceš,“ prohlásím velkoryse a zavřu knížku. Je to jeden z jejích ženských románů a nečte se mi moc dobře.

Jsme v místnosti, kde se snídá. Je to vlastně kulatá pepřenka, kterou strýček Bob přilepil k jihovýchodnímu rohu domu. Svítí sem ranní slunce, a tak se tu příjemně sedí. Emma stojí ve dveřích. Ode dne, kdy byla na Larryho přednášce, jsem ji téměř neviděl.

„Je to lež, vid?“

Jemně ji vtáhnu do místnosti a zavřu dveře, aby nás paní Benbowová neslyšela.

„Co je lež?“

„Ty. Neexistuješ. Přinutils mě spát s někým, kdo neexistuje.“

„Myslíš tím Larryho?“

„Myslím tebe! Ne Larryho. Tebe! Proč by sis měl myslet, že jsem spala s Larrym? O tobě mluvím!“

Protože jsi s ním spala, řeknu si. Teď mě ale objímá, aby přede mnou skryla obličej. Podívám se dolů a vidím, že moje pravá ruka vyvíjí vlastní iniciativu, hladí ji po zádech a utěšuje, protože jsem špatně pochopil její slova. A napadá mě, že když člověk nemá na celém božím světě co užitečného na práci, hladit někoho po zádech je docela dohrý způsob, jak si ukrátit dlouhou chvíli. Zalyká se a pláče, vyráží ze sebe Larry, Tim, obviňuje mě, raději než by obviňovala sama sebe, i když většina toho, co říká, se milosrdně ztrácí v mé košili. Zachytím slovo fasáda, ale možná je to šaráda. A slovo fikce, ale mohla to být i frikce.

Mezitím horečně přemýšlím, na čí hlavu padne vina za tuhle scénu i za další podobné. Protože ve světě, kde jsme s Larrym vyrůstali, by bylo naprosto nesprávné předpokládat, že když pravá ruka utěšuje, neuvažuje levá o nějaké své tajné akci.

A ještě pořád mě nemůže opustit. Někdy se uprostřed noci vkrade do mého pokoje jako zloděj a beze slova se se mnou miluje. Pak

TŘETÍ KAPITOLA

Podvratný odpolední déši zatahoval nad Temží špinavé záclony. Choulil jsem se pod deštníkem na jižní straně nábřeží a pozoroval nové velitelství mého bývalého zaměstnavatele.

Přijel jsem dopoledním vlakem, naobědval se ve svém klubu u stolku blízko výtahu na jídlo. Později jsem si koupil pár košil na Jermyn Street a jednu z nich jsem teď měl na sobě. Nic mě ale nemohlo utěšit při pohledu na hroznou budovu, která se tyčila přede mnou. Larry, pomyslel jsem si, jestli je Univerzita v Bath Lubjanka, tak co je tohle?

Bavil jsem se, když jsem bojoval se světovým bolševismem z Berkeley Square. Sedět u stolu, zanášet do grafu nezadržitelný pokrok nádherné proletářské revoluce a večer vykročit na zlaté chodníky kapitalistického Mayfairu s navoněnými nočními dámičkami, zářícími hotely a tiše jedoucími Rolls Royci – tahle ironie vždycky dodala mému kroku na pružnosti. Ale tohle – tenhle ponurý mnohaposchoďový betonový kryt, zasazený mezi ječící auta, noční kavárny a ošuntělé obchody s oblečením – koho si myslí, že svou zamračeností děsí nebo chrání?

Pevně jsem uchopil deštník a vyrazil přes ulici. V oknech se síťovými záclonami se už objevovala první zasmušilá světla: v horních patrech to byly chromované lustry a zlevněné stolní lampy, v neumytém přízemí neony. Ke vstupním dveřím vedla cesta z škvárobetonových tvárnic. Neusměvaví mladí muži v řidičských uniformách postávali u provizorního překližkového přijímacího pultu. Cranmer, řekl jsem, a podal deštník a hezkou krabici s košilemi ukryté v igelitové tašce, mám domluvenou schůzku. Musel jsem ale z kapes vyndat drobné a klíče, než mě detektory kovu přijaly.

„Time! Skvělý! Dlouho jsme se neviděli! Jak šel život? Docela dobře, člověče, jestli mám soudit podle toho, co vidím, zatraceně dobře! Hele, poslyš, nezapomněl jsi na ten pas?“

Při tom všem mi Andreas Munslow potřásal rukou, plácal mě po rameni, sebral správci proužek růžového papíru, podepsal, že mě převzal, a papír vrátil.

„Ahoj, Andy,“ řekl jsem.

Munslow sloužil na mém oddělení jen na zkoušku, dokud jsem ho honem nedal převelet jinam. A zítra bych tě vyrazil znovu, oznámil jsem mu v duchu vesele, zatímco jsme kráčeli chodbou a bavili se jako kamarádi, kteří se sešli po dlouhé době.

Dveře byly označené V/VB. Na Berkeley Square žádný takovýhle post neexistoval. Předpokoj byl zařízený nábytkem z umělého růžového dřeva. Na Berkeley Square jsme mívali květovanou látku. Nápis nabádal ZAZVOŇTE, ČEKEJTE NA ZELENÉ SVĚTLO. Munslow pohlédl na své potápěčské hodinky a zamumlal: „Jsme tu trochu brzo.“ Posadili jsme se bez zvonění.

„Byl bych si myslel, že Merriman si vybojuje něco na horní palubě,“ poznamenal jsem.

„No, víš, Jake si tak nějak myslel, že tě předá rovnou lidem, co se těmahle věcma zabývají, Time, a sám to s tebou probere později.“

„Jaký věci?“

„No, vždyť víš. Postsovětský. Nová éra.“

Uvažoval jsem, co to má společného s novou érou, když zmizí bývalý agent.

„Takže co znamená to VB? Vyšetřovna bláznů? Vyhazov bezpodmínečný?“

„Na to se asi nejspíš zeptej Marjorie, Time.“

„Marjorie?“

„Já se v tom tak úplně nevyznám, víš, jak to myslím?“ Rozzářil se. „Hele, to je skvělý, že tě zase vidím. Fakt ohromný. Nevypadáš ani o den starší a tak vůbec.“

„Ty taky ne, Andy. Vůbec ses nezměnil.“

„Kdybys mi teda mohl dát ten pas, Time.“

Dal jsem mu ho. Čas ubíhal.

„Tak jak jde teď život na Úřadě?“ zeptal jsem se.

„Docela to jde, Time. Je to skvělý místo. Bezva.“

„To jsem rád.“

„A ty děláš víno, Time. Je to tak?“

„Sem tam šlapu nějaký hrozny.“

„Skvělý. Ohromný. Říká se, že britský víno teď docela jede.“

„Jo, říká? To je ale hezký. Bohužel ale žádný britský víno neexistuje. Je anglický víno a velšský. To moje je anglický a dost podřadný, ale studujeme, abychom ho vylepšili.“

Vzpomněl jsem si, že měl vždycky kůži jako hroch, protože to s ním vůbec nehnulo.

„Hele, a jak se má Diana? Královna špionů, tak se jí říkalo, tenkrát ve starých časech. Ještě se jí tak říká. Je to docela kompliment.“

„Má se dobře, doufám. Díky, Andy. Ale už jsme sedm let rozvedení.“

„Ach bože, to mě mrzí.“

„To nemusí. Mě to nemrzí a Dianu taky ne.“

Stiskl zvonek, sedl si a čekali jsme na zelené světlo.

„Hele, poslyš, co ty tvý záda?“ Přišla na něj další inspirace.

„To je od tebe hezký, že sis na to vzpomněl, Andy. Od doby, kdy jsem odešel od Tajné služby, tak je to dobrý, musím s radostí říct.“

Byla to lež, ale Munslow byl člověk, se kterým jsem se netoužil dělit o pravdu, a proto jsem ho nechtěl mít na svém oddělení.

Pewová, řekla. Marjorie Pewová.

Sympaticky podávala ruku a měla rovný pohled, šedohnědý a trošičku vizionářský. Na tváři světlý lehký pudr, oblečená byla v něčem tmavomodrém se širokými rameny, s bílou náprsenkou u krku, která mi vždycky připomíná advokátky. Kolem krku řetízek, který nejspíš míval její otec u hodinek. Měla mladistvou postavu a velice anglické držení těla. Prkenně se uklonila a podávala mi ruku tak, že držela loket od těla. Bylo vidět, že pochází z venkova a prošla soukromou školou. Tmavé vlasy měla ostříhané jako kluk.

„Time,“ pronesla. „Pro každého tady jste Tim, tak já vám tak budu taky říkat. Já jsem Marjorie s i-e na konci. Nikdo mi neříká Marge.“ Podruhé by ti to tedy nikdo určitě neřekl, pomyslel jsem si a posadil se.

Všiml jsem si, že nemá na rukou žádné prsteny. Žádné rámečky s fotkou manžela, jak drbe kokra za ušima. Žádné desetileté děcko s vypadanými mléčnými zuby na dovolené se stanem v Toskánsku. Chtěl bych kávu nebo čaj? Kávu prosím, Marjorie. Zvedla telefonní sluchátko a objednala kávu. Nebyla to prosba, byl to rozkaz. Byla zvyklá dávat rozkazy. Žádné papíry, pera, hračky ani magnetofon. Nebo alespoň nebyly žádné vidět.

„Takže začneme od začátku?“ navrhla.

„Proč ne?“ řekl jsem stejně přátelským tónem.

Poslouchala mě tak, jak Emma poslouchá hudbu. Nehybně, občas se usmála, občas zamračila, ale nikdy to nebylo na místech, kde bych to čekal. Poslouchala s uvážlivou nadřazeností psychiatra. Nedělala si žádné poznámky a počkala, až skončím, než mi položila první otázku. Mluvil jsem plynule. Část mého mozku si tu řeč zkoušela celý den a pravděpodobně i celou noc. Příchod napůl zapomenutého kolegy mě vůbec nevyrušil. Dveře se otevřely – jiné dveře než ty, kterými jsem vešel – a dobře oblečený muž mezi nás postavil tác s kávou, mrkl na mne a podotkl, že Jake tu bude za minutku, že ministerstvo zahraničí má nějaké svízele. Radostně jsem sebou trhl, protože jsem poznal Barneyho Waldona, krále styčných důstojníků mezi policií a Úřadem. Pokud jste měli v úmyslu vyloupit nějaký byt nebo plánovali drobný únos, případně když chytili vaši dceru, celou zdrogovanou, jak si to ve tři ráno sviští ve svém předělaném mini po dálnici M25, Barney byl člověk, který zajišťoval, aby byla moc zákona na vaší straně. Jeho přítomnost mi dodala pocit bezpečí.

Marjorie si upjatě složila ruce pod bradou. Když jsem mluvil, sledovala mě s nábožným zaujetím, díky čemuž jsem byl ve střehu. Vyvaroval jsem se jakékoli zmínky o Emmě, zlehčil jsem fakt, že jsem si nechal změnit telefonní číslo – nejasně jsem se zmínil, že některé omyly mohou člověku proměnit život v naprosté peklo a přiznal, že jsem docela uvítal příležitost oddechnout si od Larryho nočních opilých hovorů. Pronesl jsem na to téma smutný vtip: něco o tom, že z každého, kdo na sebe vezme břemeno Larryho přátelství, se musí okamžitě stát odborník na různé typy sebeobrany. Dostal jsem za to od ní chabý úsměv. Možná že jsem měl být k policii upřímnější, řekl jsem, ale dělal jsem si starosti, aby to nevypadalo, že jsme si byli s Larrym blízko. Mohli by pak z toho vyvozovat nesprávné důsledky – nebo možná ty správné.

Pak jsem se zase pohodlně opřel, abych jí ukázal, že jsem jí řekl celou pravdu a nic jiného než pravdu. Vyměnil jsem si přátelský pohled s Bameym.

„Drsný,“ poznamenal.

„Trošku nevhodný,“ souhlasil jsem. „Ale je to typickej Larry.“

„To si piš.“

Pak jsme se oba podívali na Marjorii s ie, která dosud nepromluvila. Zírala na jedno místo na svém psacím stole, jako by tam měla něco ke čtení. Nic tam však neměla. Všiml jsem si, že za ní jsou dvoje dveře, každé po jedné straně. Napadlo mě, že tohle není její kancelář, ale předpokoj, a že opravdový život se žije jinde. Měl jsem pocit, že nás někdo odposlouchává. Ale v Úřadě má člověk tenhle pocit stejně pořád.

„Promiňte, Time. Nenapadlo vás říct policii, ať přijdou později, a okamžitě nám zavolat? Místo toho, abyste jim prostě otevřel dveře?“ zeptala se a pořád přitom zkoumala stůl.

„Měl jsem možnosti volby – jako v jakékoli akci,“ vysvětlil jsem jí možná trošičku přezíravě, „mohl jsem je vyhodit a zavolat vám, ale to by začali mít podezření. Nebo jsem to mohl rozehrát tak, jak to na první pohled vypadalo, to znamená normálně. Prostě normální policejní vyšetřování normálně zmizelého přítele. A takhle jsem to řešil.“

Byla ráda, že může sdílet můj názor. „A kromě toho to pravděpodobně bylo normální, ne? Pořád to ještě může být. Jak říkáte, Larry prostě jen zmizel.“

„No, byla tam ta zmínka o Čečejevovi,“ připomněl jsem jí. „Popis Larryho bytné, jak mluvila o tom cizinci, se na něj hodil do puntíku.“

Jakmile jsem se zmínil o Čé, její oči se ke mně nepřátelsky zdvihly.

„Ano, hodil?“ řekla, jako by se ptala spíš sama sebe než mne. „Řekněte mi o něm něco.“

„O Čečejevovi?“

„Není z Gruzie nebo tam odněkud?“

Ach, Larry, pomyslel jsem si, teď bys tu měl s námi být.

„Ne, obávám se, že byl z druhé strany. Pocházel ze severního Kavkazu.“

„Takže byl Čečen,“ prohlásila se zvláštním dogmatismem, který mě u ní nepřekvapoval.

„No, skoro, ale ne tak docela,“ řekl jsem laskavě, přestože jsem měl chuť jí poradit, aby se šla podívat na mapu. „Je Inguš. Z Ingušska. To je hned vedle Čečenska, ale menší. Čečensko je na jedné straně, Severní Osetie na druhé. Ingušsko je uprostřed.“

„Aha, rozumím,“ přikývla se stejně prázdným pohledem jako předtím.

„Podle měřítek KGB byl Čečejev jednička. Příslušníci starých muslimských menšin se obvykle nedostávali do zahraničního oddělení KGB. Většinou se nedostávali vůbec nikam. Existují zvláštní zákony, které je drží na uzdě, jsou známí jako černé prdele a zůstávají v provinciích. Čé porušil pravidla.“

„Aha.“

„Čé mu říkal Larry.“

„Rozumím.“ Přál jsem si, aby to přestala říkat, protože to evidentně nebyla pravda.

„Černá prdel zní v ruštině mnohem hůř než v angličtině. Dřív se tak označovali jen muslimové ze Střední Asie. V novém duchu otevřenosti se to rozšířilo i na lidi ze sevemího Kavkazu.“

„Aha.“

„Čé byl hrdinská postava, aspoň v Larryho očích. Elegantní, kulturní, dokonalý Gorec, dokonce i docela vtipný. Po různých těch šmejdech, které musel Larry snášet, byl Čé doušek čerstvého vzduchu.“

„Gorec?“

„Horal. Plurál je Gorci. Byl taky dobrý styčný důstojník.“

„Vážně?“ Prohlížela si ruce.

„Larry rád lidi idealizuje,“ vysvětlil jsem. „Je to součást jeho věčné nedospělosti. Když ho zklamou, není pro ně žádný trest dost strašný. Ale s Čé se to nikdy nestalo.“

Něco jsem jí připomněl.

„Neměl Larry nějaké stanovisko, pokud jde o Kavkaz?“ zeptala se s nesouhlasem v hlase. „Mám dojem, že si vzpomínám, jak jsme museli volat ministerstvo zahraničí, aby si jeho názor poslechli.“

„Myslel si, že bychom měli v posledních dnech sovětské moci jevit o tuto oblast větší zájem.“

„Jak větší zájem?“

„Viděl v severním Kavkazu další sud s prachem. Příští Afghánistán. Další Bosny, které čekají na příležitost. Měl dojem, že Rusům by se v této oblasti nemělo důvěřovat. Nesnášel, jak se do toho pletou. Rozdělují a panují. Byl znechucený z démonizace islámu, z toho, že v našich křižáckých výpravách nahradil komunismus.“

„A dělat?“

„Prosím?“

„Dělat. Co jsme měli my na Západě dělat, podle Pettiferových představ, abychom odčinili své hříchy?“

Pokrčil jsem rameny, možná trochu nezdvořile. „Přestat být na straně starých ruských dinosaurů… trvat na řádném respektování malých národů… vzdát se své lásky k velkým politickým uskupením a víc myslet na jednotlivé menšiny…“ Citoval jsem slovo od slova Pettiferova nedělní kázání. Stejně jako Larry jsem mohl pokračovat celý den. „Věnovat pozornost detailům. Lidskosti, za kterou jsme ve studené válce bojovali především.“

„Ano?“

„On za ni bojoval.“

„A Čečejev ho v tomhle zřejmě ovlivňoval.“

„Zřejmě.“

Celou tu dobu mi stále hleděla do očí. Teď se v jejím pohledu zablesklo obvinění.

„A vy jste tento názor sdílel – vy osobně?“

„Názor, který měl Čé?“

„Tohle pojetí povinností Západu.“

To jsem teda sakra nesdílel, pomyslel jsem si. To byl Larry v nejhorším stadiu. Rozdmýchával bouři, protože se nudil. To jsem ale neřekl.

„Byl jsem profesionál, Marjorie. Neměl jsem čas souhlasit s jeho názory, nebo je odmítat. Věřil jsem tomu, co bylo tehdy pro danou práci nutné.“

Pozorovala mě stále dál a měl jsem pocit, že neposlouchá ani tak má slova, jako spíš to, co jsem neřekl.

„Stejně jsme ho vyslechli,“ prohlásila, jako by nás to zprošťovalo viny. „Samozřejmě jsme ho poslouchali. Vyslechl ho náš analytik. Vyslechl ho expert ministerstva zahraničí na jižní Rusko. Nemělo to ale úspěch.“

„Proč ne?“

„Řekli mu, že v dané oblasti nejsou žádné britské zájmy. My jsme mu to povídali také, ale když to slyšel přímo od zdroje, vybuchl. Citoval jim jedno kavkazské přísloví. ‚Proč chcete světlo, když jste slepí?“‚

„Věděl jste, že Čečejev byl před dvěma lety se všemi poctami penzionován?“

„Samozřejmě.“

„Proč samozřejmě?“

„Stalo se to tehdy, když jsme propouštěli Larryho. To, že Čé odešel, byl faktor, který rozhodně přispěl k rozhodnutí Nejvyššího poschodí ukončit operaci Pettifer.“

„Nabídli Čečejevovi jiné místo?“

„Podle něj ne. Odcházel.“

„Kam šel? Tedy podle něj.“

„Domů. Chtěl zase zpátky své hory. Už ho unavovalo dělat ze sebe intelektuála a chtěl se vrátit ke svým kmenovým kořenům.“

„Nebo to alespoň tvrdil.“

„Říkal to Larrymu, což je něco trošku jiného.“

„Rádi si mysleli, že jejich vztah je založený na důvěře. Čé mu nikdy nelhal. Nebo to aspoň tvrdil a Larry mu věřil.“

‚A vy?“

„Jestli jsem lhal Larrymu?“

„Věřil Čečejevovi.“

„Nikdy jsme ho nenachytali.“

Marjorie položila palec a ukazováček pravé ruky na hřbet nosu, jako by si ho chtěla narovnat.

„Ale Čečejev tu samozřejmě nikdy nebyl hlavní rezident, že ne?“ Vedla mě jako u výslechu před porotou.

Ne poprvé jsem se ptal sám sebe, kolik toho ví a nakolik spoléhá na mé odpovědi. Usoudil jsem, že její technika bude zřejmě směsice nevědomosti a vychytralosti, že si u mě ověřuje to, co už ví, a skrývá to, co neví.

„Ne, nebyl. Hlavní rezident byl člověk jménem Zorin. Černá prdel by se nikdy nemohla dostat na místo šéfa důležitého západního postu. Dokonce ani Čé ne.“

„Neměl jste nějaká jednání se Zorinem?“

„Vždyť víte, že měl.“

„Povězte nám o nich.“

„Odehrávala se podle přísných rozkazů Nejvyššího poschodí. Každých pár měsíců nebo tak nějak jsme se scházeli v konspiračním bytě.“

„Na Trafalgaru. U Shepherd Market.“

„Jak dlouhé období to bylo?“

„Celkem jsme se myslím sešli asi tak dvanáctkrát. Všechny ty schůzky byly přirozeně nahrávané.“

„Měl jste nějaké schůzky se Zorinem, z nichž není zvukový záznam?“

„Ne, a on si pro jistotu nosil ještě vlastní magnetofon.“

„A účel těchto schůzek?“

Odříkal jsem jí to přesně tak, jak jsem to měl napsané v instrukcích: „Neformální rozhovory mezi našimi dvěma Tajnými službami o záležitostech potenciálního společného zájmu, uskutečňované v novém duchu spolupráce.“

„A přesně?“

„To, z čeho obě strany bolela hlava. Pašování drog. Nelegální prodej zbraní. Extrémisté s bombami. Případy velkých mezinárodních podvodů, které se nějak dotýkaly ruských zájmů. Když jsme začali, mluvili jsme dost potichu a moc jsme o tom neříkali Američanům. Když jsem pak odcházel, byla už ta spolupráce docela oficiální.“

„Měl jste na něj vazbu?“

„Na Zorina? Samozřejmě. Byla to moje práce.“

„A vydržela?“

„Myslíte, jestli jsme ještě pořád zamilovaní? Kdybych měl nějaké další kontakty se Zorinem, nahlásil bych je na Úřadu.“

„Kdy jste o něm slyšel naposled?“

„Odešel pak brzo z Londýna. Říkal, že jde dělat nějakou hroznou kancelářskou práci v Moskvě. Nevěřil jsem mu. On to ode mě ani neočekával. Naposled jsme se spolu napili a on mi věnoval svou kágébáckou placatku. Byl jsem patřičně dojat. Nejspíš jich měl dvacet.“

Nelíbilo se jí, že jsem byl patřičně dojat. „Hovořil jste s ním někdy o Čečejevovi?“

Přestal jsem dávat najevo, jak mě šokuje. „Samozřejmě že ne. Čé dělal oficiálně v kultuře. Jeho činnost byla naprosto tajná, zatímco Zorin nám byl představen jako diplomat zodpovědný za zpravodajskou službu. Poslední, o co bych stál, bylo naznačit Zorinovi, že jsme prokoukli Čečejeva. Byl bych mohl Larryho kompromitovat.“

„O jakých mezinárodních podvodech jste hovořili?“

„O kterých konkrétních případech? O žádných. Byla to záležitost navázání budoucích vazeb mezi jejich vyšetřovateli a našimi. Říkali jsme tomu dávat dobré lidi dohromady. Zorin byl ze staré školy. Vypadal jako z přehlídky na oslavu Říjnové revoluce.“

„Aha.“

Čekal jsem. Ona taky. Musela však čekat déle.

Jsem zpátky se Zorinem na poslední skleničce v Shepherd Market. Doposud jsme vždycky pili whisky dodanou Úřadem. Dnes je to Zorinova vodka.

Před námi na stole stojí lesklá stříbrná placatka ozdobená rudým znakem jeho tajné služby.

„Nejsem si jistý, na jakou budoucnost se teď můžeme napít, příteli Timothy,“ přizná s pokorou, která pro něj není vůbec charakteristická. „Snad pro nás vymyslíš vhodný přípitek.“

Tak navrhnu ruské slovo pro řád, protože vím, že tenhle starý komunistický voják má nejraději řád, ne pokrok. Takže se u okna v prvním patře, zataženého sítěnou záclonou, napijeme na řád a zákazníci přicházejí do obchodu pod námi a zase odcházejí, děvky vykukují ze vchodů po zákaznících a z obchodu s hudebninami vyřvává nějaká deska.

„Ty otázky o Larryho obchodních jednáních, které vám položili na policii,“ říkala Marjorie.

„Ano, Marjorie?“

„Nepřipomněly vám něco?“

„Předpokládal jsem, že policie má jako obvykle nesprávného člověka. Larry je úplné mimino, pokud jde o obchod. Moje oddělení neustále řešilo jeho daňová přiznání, výdaje, překročené účty a nezaplacené složenky za elektřinu.“

„Nemyslíte, že to mohla být jen zástěrka?“

„Co by zastírala?“

Vůbec se mi nelíbilo, jak pokrčila rameny. „Zastírala by ukryté peníze, které někde získal a nechtěl, aby o nich někdo věděl. Maskovala by talent na obchod.“

„Rozhodně ne.“

„Máte teorii, že Čečejev nějak souvisí s Larryho zmizením?“

„Já žádnou takovou teorii nemám. Zdálo se, že to naznačuje policie.“

„Takže si nemyslíte, že by Čečejevova přítomnost v Bath měla nějaký význam?“

„Na tohle nemám žádný názor, Marjorie. Jak bych taky mohl? Larry a Čé si byli blízcí. Každý z nich založil fanklub toho druhého. To vím jistě. Jestli ale ty kluby ještě existují, to nevím.“ Uviděl jsem příležitost a chopil se jí. „Dokonce ani nevím, kdy se ta Čečejevova návštěva v Bath měla konat.“

Neskočila na to. „Myslíte si, že není možné, aby Larry s Čečejevem uzavřeli napříldad nějakou obchodní smlouvu? Jakoukoli? Týkající se čehokoli?“

Chtěl jsem se s někým podělit o svou podrážděnost, a tak jsem pohlédl na Bameyho. Ten však dělal mrtvého brouka.

„Ne. Rozhodně ne,“ odpověděl jsem. „Jak jsem řekl na policii, a to několikrát.“ A dodal jsem: „To nepřichází v úvahu.“

„Proč.“

Nelíbilo se mi, že mě nutí se opakovat. „Protože Larry na peníze vždycky kašlal a neměl vůbec žádný smysl pro byznys. Plat, který dostával od Úřadu, nazýval Jidášovy peníze. Měl špatný pocit, že si je vůbec bere. Měl pocit –“

„A Čečejev?“

Už jsem měl taky plné zuby toho jejího přerušování. „Co Čečejev?“

„Měl smysl pro byznys?“

„Rozhodně ne. Odmítal ho. Kapitalismus, zisk, peníze jako motivaci – všechno tohle nenáviděl.“

„Chcete říct, že byl nad věcí?“

„Nebo pod věcí. To je jedno.“

„Byl příliš pravdomluvný? Příliš čestný? Přijímáte názor, jaký na něj měl Larry?“

„Je to chlouba gorců, že v horách se za peníze nic nekoupí. Chamtivost dělá z lidí hlupáky, jak říkají,“ citoval jsem opět Larryho. „Jediné, na čem záleží, je mužnost a čest. Je to nejspíš romantický nesmysl, ale Čé to Larrymu tvrdil a na toho to udělalo patřičný dojem.“ Už jsem toho měl dost. „Já v tomhle vůbec nefiguruju, Marjorie. Larry je mimo službu, Čé taky a já právě tak. Myslel jsem si, že byste měla vědět, že Čé navštívil Larryho v Bath a že Larry zmizel. Pokud jste to dosud nevěděla. Každý si může udělat vlastní závěr, proč to udělal.“

„Vy ale přece nejste každý, že ne? Jste odborník na vztah LarryČečejev, ať už jste ve službě, nebo ne.“

„Jediní odborníci na ten vztah jsou Larry a Čé.“

„Copak jste ale ten vztah nestvořil? Neřídil? Nedělal jste celé ty roky právě tohle?“

„Před nějakými dvaceti lety jsem vytvořil vztah mezi Larrym a tehdejším hlavním rezidentem KGB. Pod mým vedením mu Larry mával pláštěm pod nosem, hrál si na nedostupného a nakonec řekl, ano, budu špion pro Moskvu.“

„Pokračujte.“

Stejně jsem pokračoval. Netušil jsem, proč mě takhle pobízí, a měl jsem dojem, že ona to netuší taky. Jestli ale chtěla přednášku o Larryho historii, měla ji mít.

„Nejdřív byl Brod. Po Brodovi jsme měli Miklova, pak Kranského, pak Šerpova, pak Mislanského, nakonec Čečejeva. Zorin byl jeho šéf, ale Čé Larryho řídil. Larry si ke každému z nich našel cestu. Dvojití agenti jsou chameleoni. Dobří dvojití agenti své role nehrají, ale žijí je. Jsou to, co jim role předepisuje. Když byl Larry s Timem, byl s Timem. Když byl se svým sovětským řídícím důstojníkem, tak byl s ním, ať se mi to líbilo, nebo ne. Moje práce byla zajistit, abychom z toho určitě měli co nejvíc.“

„A byl jste si jistý, že to tak bylo.“

„V Larryho případě jsem si byl jistý, ano.“

„A pořád ještě jste.“

„Teď, když už jsem mimo službu a v klidu o věcech přemýšlím, tak ano, jsem si jistý. U dvojitých agentů se vždycky předpokládá určitá ztráta loajality. Opozice je pro ně vždycky trochu lákavější než domácí strana, Mají prostě takovou povahu. Jsou to neustálí rebelové. Larry byl taky rebel. Jenomže to byl náš rebel.“

„Takže Larry a jeho ruští řídící důstojníci by mohli provádět, co by chtěli, a nikdo by nic netušil.“

„Tak to nebylo.“

„Proč ne?“

„Měli jsme to jištěné.“

„Jak.

„Z jiných živých zdrojů. Dohled pomocí odposlechu. Byt nějakého prostředníka. Restauraci, do které jsme dali štěnice. Odposlouchávané auto. Kdykoliv jsme někde měli mikrofon, hrála s ním Larryho verze do posledního puntíku. Nikdy jsme ho nenachytali. Víte, všechny tyhle věci jsou v jeho spise.“

Koženě se na mě usmála a pokračovala v prohlížení svých rukou. Zdálo se, že z ní vyprchala síla, která ji hnala vpřed. Napadlo mě, že je unavená a že je nefér, když od ní očekávám, že by mohla během jediného krizového víkendu přečíst spisy nahromaděné za dvacet let. Nadechla se.

„V jedné ze svých posledních zpráv se zmiňujete o ‚pozoruhodné spřízněnosti‘ mezi Larrym a Čečejevem. Mohla by existovat i v oblastech, o nichž byste nevěděl?“

„Když jsem o nich nevěděl, tak jak mohu na vaši otázku odpovědět?“

„V čem ta spřízněnost spočívala?“

„Už jsem vám to řekl. Larry se rozhodl, že Čé bude jakousi jeho univerzitou severního Kavkazu. Tohle Larry dělává. Každého vždycky zbaští. Když sem Čé přijel, Larry o té oblasti věděl právě tak málo jako kdokoli jiný. Měl slušné všeobecné znalosti o Rusku, ale lidé z Kavkazu jsou sami o sobě složitá záležitost. Za pár měsíců už byl Larry schopný vykládat o Čečenech, Osetech, Dagestáncích, Inguších, Abcházcích, o všech možných národech. Čé ho vedl skutečně dobře. Měl pro něj cit. Uměl prásknout bičem a uměl Larryho nalákat. Byl to šašek. Měl šibeniční humor. A udržoval Larryho svědomí v chodu. Larry vždycky potřeboval svědomí –“

Opět mě přerušila. „Chcete říct, že vaše vlastní spřízněnost s Larrym byla ještě pozoruhodnější?“

Ne, drahá Marjorie, nic takového neříkám. Tvrdím, že Larry byl zloděj lásky, který běhal ode zdi ke zdi. Hned jak byl hotový s okouzlováním Čečejeva, musel letět ke mně a dát to do pořádku, protože nebyl jenom vyzvědač, ale i farářův syn se sníženým smyslem pro zodpovědnost, který potřeboval, aby mu každý odpustil, že všechny ostatní zradil. Chci říct, že navzdory všemu tomu kajícnému bušení do prsou a moralizování a údajnému intelektuálnímu rozhledu bylo pro něj vyzvědačství jak nějaká droga. Říkám, že byl taky hajzl: byl křivý a pomstychtivý, a bez zaváhání byl člověku schopný ukrást ženu. Že měl talent na řemeslo a na černou magii a že můj hřích bylo povyšovat podvodníka v něm nad snílka, za což mě někdy nenáviděl o trochu víc, než jsem si zasloužil.

„Larry miluje archetypy, Marjorie,“ odpověděl jsem a nasadil přitom unavený tón. „Pokud neexistují, tak si je vymyslí. Je akční typ, abych použil moderní výraz. Má rád všechno ve velkém. Čečejev mu to umožňoval.“

„A co vy, vy taky?“

Shovívavě jsem se zasmál. O co jí proboha jde, jestli ne o mne?

„Já jsem byl na domácím hřišti. Byl jsem jeho Anglie – i s chlupama a tak. Čé byl exotika. Byl salonní muslim právě tak, jako byl Larry salonní křesťan. Když byl Larry s Čečejevem, byl na prázdninách. Když byl se mnou, byl ve škole.“

„A vydrželo to.“ Nechala mě chvilku tápat. „Díky vám.“ Znovu se poradila se svýma rukama. „Dlouho potom, co ostatní agenti ze studené války byli propuštěni, Larry dál žil plným vyzvědačským životem. Moskva vlastně prodloužila Čečejevův výlet v Londýně, aby mohl dál Larryho řídit. Není to trochu zvláštní, když se podíváme zpátky?“

„Proč by to mělo být zvláštní?“

„Když ostatní agenti ze studené války odcházeli ze služby?“

„Larryho spojení s Moskvou bylo ojedinělé. Měli jsme všechny důvody doufat, že by mohlo přežít komunistickou éru. Jeho moskevští šéfové si to mysleli taky.“

„A to byl rozhodně názor, který vy jste podporoval.“

„Samozřejmě že ano.“ Už jsem zapomněl na sílu svého tehdejšího přesvědčení. „No dobře, přišla ta obrovská změna. Larrymu už nezbyl žádný komunistický experiment, který by mohl obdivovat, ale Larry stejně nikdy nebyl takový agent ani v jejich očích, ani ve svých vlastních. Byl metla západního kapitalismu, bojovník za Rusko, ať dobré, nebo špatné. To, co ho pohánělo – jak fiktivně, tak i reálně byl jeho romantismus, jeho láska k vyděděncům, jeho hluboké pohrdání britským establishmentem a jeho ponížená oddanost Americe. Larryho nenávisti se s pádem komunismu nezměnily. Jeho lásky taky ne. Jeho sen o lepším, spravedlivějším světě se nezměnil – jeho láska k jednotlivci, větší než láska ke kolektivu – láska k odlišnosti a podivínskosti. Naše společnost prasat v žitě se taky nezměnila. Po studené válce se dokonce ještě zhoršila. Na obou stranách Atlantiku. Začala být zkorumpovanější, zahleděná do sebe, konfornmí, netolerantní, izolacionistická, spokojená sama se sebou. Méně slušná, spravedlivá. To jsou Larryho slova, Marjorie. Mluvím jako humanistický renegát, který chce spasit svět. Británie, kterou Larry ve svých představách celé ty roky sabotoval, je dneska živá a zdravá. Nejhorší vláda, nejšedivější vedení, nejsmutnější, nejpodvedenější voliči, jaké jsme kdy měli – proč by nás Larry neměl zrazovat dál?“

Odstoupil jsem od řečnického pultu a měl jsem radost, když jsem viděl, jak se červená. Představoval jsem si strýčky v Kabinetu a tetičky s modrým přelivem, které tvoří páteř toryovské pravice.

„Nechte Larryho tam. To byl můj argument. Počkejte a uvidíte, co s ním nová ruská výzvědná služba provede. Jsou to stejní lidé, jen mají jiné klobouky. Určitě se jen tak neposadí a nenechají jednu zkorumpovanou supervelmoc řídit svět. Počkejte na další jednání a nedělejte to jako obvykle, že ho vyhodíte a pak se snažíme všechno dohnat, když už je pozdě.“

„Vaše výmluvnost však neměla úspěch,“ zdůraznila a zamyšleně si hrála s řetízkem.

„Bohužel ne. Každému, kdo má minimální znalosti o historii, mělo být jasné, že za rok nebo za dva to bude úplně stejné jako dřív. Nejvyšší poschodí však ne. Larryho nevyhodili Rusové. Byli jsme to my.“

Její ruce pustily řetízek, spojily se a opět se modlily pod bradou. V její tichosti byla jakási předtucha. Na druhé straně místnosti zíral Barney Waldon do prázdna. Pak jsem si uvědomil, že slyšeli něco, na co byli naladění, a já ne: nějaké elektronické pípnutí nebo zabzučení nebo cinknutí z vedlejší místnosti. Připomnělo mi to Emmu na zahradě, jak slyšela jeho auto dřív než já toho dne, kdy se poprvé objevil.

Marjorie bez vysvětlení vstala, a jako by jí to někdo rozkázal, vykročila k jedněm dveřím. Prošla jimi jako duch a nechala je za sebou právě tak neprodyšně zavřené, jako byly předtím.

„Barney, co se to tady sakra děje?“ zašeptal jsem, hned jak jsme byli sami. Oba jsme napínali uši, ale neslyšeli jsme nic. Tedy alespoň já nic neslyšel.

„Máme teď v krámě spoustu chytrých ženských, Time,“ odpověděl a pořád měl přitom nešpicované uši. Nepoznal jsem, jestli se vytahuje, nebo jestli běduje. „To víš, to je jejich, takovýhle hnidopišství. Na to jsou dobrý.“

„Co ode mne ale chce?“ trval jsem na svém. „Hele, Barney, vždyť už jsem v penzi. Jsem nula. Proč se na mě kouká takhle skrz prsty?“

Objevila se Marjorie a ušetřila mu odpověď. Tvář měla kamennou a ještě bledší než obvykle. Posadila se a složila konečky prstů k sobě. Všiml jsem si, že se chvějí. Někdo ti to dal sežrat, pomyslel jsem si. Ten, kdo poslouchal, ti řekl, abys začala být nepřátelská, nebo vypadla. Cítil jsem, jak se mi zrychluje puls. Přál jsem si, abych mohl vstát a jít pryč. Pustil jsem si pusu na špacír, řekl jsem si, a teď za to zaplatím.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Time.“

„Ano, Marjorie.“

„Mám pravdu, když tvrdím, že Larry proti nám něco měl v době, kdy odcházel?“ Tvrdší, zastřený hlas. Rychlejší pohled.

„Vždycky proti nám něco měl, Marjorie.“

„Ale ke konci něco zvláštního, jestli to dobře chápu.“

„Myslel si, že nejsme hodni štěstí, které nám historie nadělila.“

„Jak štěstí?“

„Štěstí, že jsme vyhráli studenou válku. Mrzela ho neskutečnost toho všeho.“

„Čeho všeho?“ – ledově.

„Studené války. Dvou zdiskreditovaných ideologií, bojujících za mír, který ani jedna z nich nechce. Bojujících zbraněmi, které nefungují. To je další Larryho citát.“

„Souhlasil jste s ním?“

„Do jisté míry.“

„Myslíte si, že měl pocit, že mu něco dlužíme? My, Úřad. Něco, co měl například právo si vzít?“

„Chtěl zpátky svůj život. To bylo trochu víc, než jsme pro něj mohli udělat.“

„Nemyslíte, že mohl mít pocit, že mu něco dluží Rusové?“

„Právě naopak. On dlužil jim. Larry se moc rád obviňuje.“

Netrpělivě pohodila hlavou, jako by vina nebyla v její agendě.

„Vy tvrdíte, že během posledních čtyř let výzvědné služby pro nás neměl Larry žádné finanční transakce s Konstantinem Abramovičem Čečejevem? Nebo žádné, které jste nehlásil?“

„Říkám, že pokud spolu nějaké měli, nevěděl jsem o nich, a tudíž jsem žádné nenahlásil.“

„A co vy?“

„Prosím?“

„Měl jste vy nějaké finanční transakce s Čečejevem, které jste nenahlásil?“

„Ne, Marjorie, neměl jsem žádné finanční transakce s Čečejevem ani s žádným jiným příslušníkem ruské zpravodajské služby, ať už minulým nebo současným.“

„Ani s Volodou Zorinem?“

„Ani se Zorinem.“

„S Pettiferem taky ne?“

„Kromě toho, že jsem ho zachraňoval před bankrotem, tak ne.“

„Máte ale samozřejmě soukromé prostředky?“

„Měl jsem štěstí, Marjorie. Mí rodiče zemřeli, když jsem byl malý, a tak jsem měl místo lásky peníze.“

„Můžete mi sdělit něco o svých osobních výdajích za posledních dvanáct měsíců?“

Zmínil jsem se, že se k nám připojil Merriman? Možná že ne, protože si nejsem jistý, kdy to udělal, i když musel vstoupit dost brzo po tom, co se Marjorie vrátila. Byl to velký muž, ale pohyboval se velice lehce, jako by plul, jak to takovíhle lidé často dělávají. Předpokládám, že dveře musely být pootevřené, asi je tak nechala Marjorie. Bylo mi ale divné, že jsem si toho nevšiml, protože jako tolik lidí od řemesla mám nepříjemný pocit z nezavřených dveří. Mohl jsem jen předpokládat, že ve zmatku, který ve mně vyvolal Marjoriin útok, jsem si nevšiml přesunů vzduchu a světla, jak Merriman nehlučně usadil svůj rozměrný zadek na příhodné opěradlo Barneyho pohovky. Obrátil jsem se totiž na Bameyho, abych protestoval proti nehoráznosti její otázky. Místo toho jsem zjistil, že se dívám na Merrimana. Měl na sobě tuhý bílý límeček, stříbrnou kravatu a červený karafiát. Merriman byl vždycky oblečený jako na něčí svatbu.

„Time. To jsem rád.“

„Ahoj, Jaku. Jdeš právě včas. Právě se mě ptají, kolik peněz jsem za tenhle rok utratil.“

„Ano, a kolik? Vezmi si jen toho Bechsteina. Ten stál majlant. No a pak ta tvoje pouť do toho hezkého klenotnictví pana Applebyho ve Wellsu. To nikdy nebylo laciné, tam jsi nechal nějakých třicet táců, nehledě na ty různé parádičky a hezké šatičky, cos jí koupil. To musí být holka. Ještě štěstí, že není na auta, protože už si dovedu představit bentleye s norkovými potahy na sedadlech. Vím, že jsi v mládí dědil po rodičích, vím, že ti strýček Bob nechal Schloss i s obsahem, ale co ten zbytek? Nebo je to všechno od té nezbedné tetičky Cecily, která před několika lety tak šikovně umřela v Portugalsku? Na chlápka, kterému na penězích nezáleží, si rozhodně umíš vybírat příbuzné.“

„Když mi nevěříš, tak si to ověř u mých právníků.“

„Můj milý hochu, naprosto ti to potvrzují. Půl milionu liber ještě navrch k tomu, co už máš, vyplaceno nadvakrát z roztomilého svěřeneckého fondu na Channel Islands. Víš, ale ti advokáti se nikdy s tetičkou nesetkali. Jednala s nimi jakási firma v Lisabonu. Ta lisabonská firma se s ní taky nikdy nesetkala. Byl s ní ve spojení její obchodní manažer, nějaký právník v Paříži. Chci říct, fakt, Time, už jsem viděl, jak se perou peníze, ale ještě nikdy, jak se perou právníci.“

Otočil se k Marjorii Pewové a promluvil, jako bych nebyl v místnosti. „Ještě pořád to kontrolujeme, tak by si radši neměl myslet, že je z toho venku. Jestli se teta Cecily najde někde v chudinském hrobě, bude mít Cranmer problémy.“

„Time?“ Byla to zase Marjorie. Ráda by se vrátila k logice mého chování, prohlásila. Chtěla by ode mě ještě jednou slyšet, jak to včera večer bylo, aby si byla jistá, že tomu rozumí.

„Jen si poslužte,“ řekl jsem. Použil jsem frázi, kterou jsem dosud nikdy v životě nevyslovil.

„Time, proč jste nám volal z domova? Říkal jste, že vás napadlo, že policie může nahrávat nějaké ilegální pásky a že to maskovali historkou o Larryho skotské bytné. Nemohli napíchnout taky váš telefon? Myslela bych si, že při vašem výcviku a zkušenostech byste dojel do vesnice a zavolal z veřejné budky.“

„Použil jsem ustálený postup.“

„Tím si nejsem jistá. První pravidlo říká, že se máte ujistit, že je to bezpečné.“

Pohlédl jsem na Merrimana, ale ten se tvářil jako nepřátelský divák a zíral na mě jako na vězně u výslechu.

„Policie mohla odposlouchávat budku ve vesnici taky,“ namítl jsem. „Ne že by si tam moc užili. Je většinou rozbitá.“

„Chápu,“ řekla a znovu naznačila, že nechápe.

„Bylo by to vypadalo sakra divně, kdybych jel v jedenáct v noci skoro dva kilometry do vesnice, abych si zavolal. Zvlášť když policie hlídala můj dům.“

Pohlédla na špičky svých pěstěných prstů, pak zase na mě, než začala odpočítávat body, které se jí nezdály. Merriman se rozhodl, že se bude radši dívat do stropu. Waldon na podlahu.

„Odřízl jste se od Pettifera. Myslíte si, že jeho zmizení může být naprosto normální. Dělá vám to ale takové starosti, že se nemůžete dočkat, až nám o tom řeknete. Víte, že Čečejev už je ve výslužbě. Pettifer taky. Podezíráte je však, že mají něco za lubem, přestože nevíte co a proč. Myslíte si, že vám policie možná napíchla telefon. Ale voláte nám z něj. Zíráte na tuhle budovu dvacet minut, než seberete odvahu a vstoupíte. Bylo by tedy omluvitelné, kdyby člověk předpokládal, že od té doby, co vás včera večer policie navštívila, jste ve stresu, který je naprosto nepřiměřený Larryho zmizení. Člověk by mohl dokonce předpokládat, že vám něco dělá starosti. Takové starosti, že dokonce i člověk, který se tak přehnaně kontroluje jako vy, udělá řadu chyb, které jsou v rozporu s jeho profesionálním výcvikem.“

Mé obavy vystřídala náhlá radost. Odpustil jsem jí všechno: okázalost, která by se hodila spíše u soudu, nepřiliš dobře maskovanou necivilizovanost, to, že o mně řekla, že se přehnaně kontroluju. V uších mi zněly andělské chóry a měl jsem dojem, že jedním z těch andělů je Marjorie Pewová. Neprozradil jsem jí předtím nic. Nevadí, že mi nechtěla nebo snad nemohla říct datum Čečejevovy poslední návštěvy. Sdělila mi něco důležitějšího: nevěděli o Emmě a Larrym.

Věděli o Emmě a mně, protože podle pravidel Úřadu jsem jim to musel oznámit. Nenakreslili však třetí stranu trojúhelníka. A to, jak jsme říkávali, je tříhvězdičková zpravodajská služba – výsledek vší té dřiny.

Zvolil jsem sentimentální, ublížený tón. „Larry byl víc než můj agent, Marjorie,“ prohlásil jsem. „Čtvrt století to byl můj přítel. Navíc to byl nejlepší živý zdroj, který jsme měli. Byl jedním z lidí, kteří mají štěstí, protože na něm pracují. Na začátku ho na místě naverbovala KGB. Nebyl dost velký, aby z něj byl nějaký vlivný agent, neměl žádný přístup k informacím. Dali mu malý plat a vypustili ho do okruhu mezinárodních konferencí, vyzbrojeného nějakými informacemi z moskevského centra, a doufali, že se za čas vypracuje. Vypracoval. Stal se z něj jejich člověk, vyhledával levicové studenty, označoval budoucí spřátelené duše Kremlu a lovil na světových konferencích. Za pár let tento Úřad díky Larrymu sestavil své vlastní obsazení krotkých komunistických agentů, některých britských, jiných zahraničních, ale všech zcela řízených tímto Úřadem. Společně krmili Moskvu těmi nejrafmovanějšími dezinformacemi po celou studenou válku a KGB na to nikdy nepřišla. Přitahoval podvratné živly jako mucholapka. Pracoval na oportunistech ze zemí třetího světa, až se z něj kouřilo. Měl paměť, kvůli níž by většina z nás vraždila. Znal každého koupeného poslance ve Westminsteru, každého podplaceného britského novináře, lobbyistu a vlivného agenta financovaného londýnským centrem Moskvy. V KGB i v tomto Úřadě byli lidi, kteří mu vděčili za své živobytí a povýšení. Byl jsem jedním z nich. Takže ano, dělalo mi to starosti. Ještě pořád mi to dělá starosti.“

V uctivém tichu, které následovalo po tomto proslovu, jsem si uvědomil, že vím, co znamená V/VB. Jestliže Jake Merriman byl vedoucí osobního oddělení a Barney Waldon byl spojka Úřadu na Scotland Yardu, pak Marjorie Pewová byla nenáviděný šakal Tajné služby, dříve známý nižším šaržím jako politický komisař. Dnes měla její funkce vznešený název vedoucí vnitřní bezpečnosti. Do její pracovní náplně patřilo všechno od prohlížení nevyprázdněných odpadkových košů až po nechutné probírání milostného života současných a minulých zaměstnanců. Svá podezření měla sdělovat Jaku Merrimanovi. Proč by se jinak před ní Merriman a Waldon takhle plazili? Proč by jinak po mně chtěla, abych popsal – svými vlastními slovy, jako bych se chystal použít slova někoho jiného – jak se mi původně podařilo Larryho pro Úřad získat. Marjorie Pewová si chtěla ověřit nějakou zmatenou konspirační teorii o tom, že jsme byli s Larrym od začátku spaktovaní, že jsem Larryho nenaverboval já, ale že se naverboval sám, nebo spíš že mě Larry a Čé společně zlanařili do nějakého pochybného soukromého podniku.

Stejně jsem radši postupoval opatrně. Teorie jako ta její už v našem řemesle zničily životy mnoha dobrých lidí na obou stranách Atlantiku, než byly zase rozpačitě odloženy. Odpověděl jsem jí pečlivě a přesně, i když jsem si dovolil sem tam nějakou uštěpačnou poznámku, abych dokázal, jak jsem v pohodě.

„Když jsem se s ním poprvé setkal, byl to úplný Cikán,“ řekl jsem.

„To bylo v Oxfordu?“

„Ne, ve Winchesteru. Larry tam nastoupil v tom samém pololetí, kdy já byl prefekt. Larry měl nějaké stipendium. Polovinu školného mu platila škola, anglikánská církev mu přispívala, protože byl nemajetný, a zbytek nějak dal dohromady. Na škole tenkrát ještě vládl temný středověk. Šikanování, bití, zastrašování. Larry nezapadl a ani o to nestál. Byl nepořádný a chytrý, odmítl se naučit slang používaný ve Winchesteru, ale neuměl držet jazyk za zuby, což způsobilo, že u určitých lidí byl nepopulární a jinde zase trochu hrdina. Zmlátili ho, až byl modrý. Snažil jsem se ho chránit.“

Tolerantně se usmála, aby ukázala, že si je vědoma homosexuálního podtónu, ale že je přiliš mazaná, než aby to vyslovila nahlas.

„Jak přesně ho chránit, Time?“

„Pomoci mu se trochu mírnit. Nesnažit se být pořád tak zatracené neoblíbený. Několik semestrů to fungovalo, ale pak ho chytili, jak kouří, a později, jak pije. Pak ho načapali na Dívčí škole Svatého Swithina, jak dělá to třetí, což vzbudilo závist méně odvážných duší –“

„Jako jste byl napříldad vy?“

„– a odřízlo ho to od hlavního homosexuálního proudu,“ pokračoval jsem a hezky jsem se na Merrimana usmál. „Když rákoska neměla požadovaný efekt, vyhodili ho ze školy. Jeho otec, který byl kanovník nějaké velké katedrály, si nad ním umyl ruce, a jeho matka už byla mrtvá. Nějaký vzdálený příbuzný splašil nějaké peníze, aby ho poslal do školy v Švýcarsku. Po jednom semestru Švýcaři poděkovali a vrátili ho zpátky do Anglie. Je záhadou, jak získal stipendium do Oxfordu, ale stalo se, a Oxford se do něj zamiloval. Byl moc hezký a holky po něm šílely. Byl krásný, neuznával zákony, byl,“ náhle jsem se cítil trapně, „byl extrovert.“ Použil jsem slovo, které by se jí podle mého mohlo líbit.

Jake Merriman se do toho vložil. „A byl marxista, potěš ho pámbu.“

„A trockista a ateista a pacifista a anarchista a cokoliv dalšího, co by mohlo děsit boháče,“ dodal jsem. „Nějakou dobu dával přednost kombinaci Marxe a Krista, ale to padlo, když zjistil, že nemůže věřit v Krista. A byl to prostopášník,“ dodal jsem jakoby mimochodem a potěšilo mě, když jsem uviděl, jak Marjorii ztuhly nenamalované rty. „Ke konci druhého ročníku se univerzita musela rozhodnout, jestli ho vyloučí, nebo ho vezmou na postgraduál v All Souls. Vyloučili ho.“

„Proč vlastně?“ zeptala se Pewová ve snaze omezit mou výřečnost.

„Všechno přeháněl. Moc pil, moc se pletl do politiky. Příliš málo pracoval, měl příliš mnoho ženských. Byl přiliš svobodný. Bylo ho prostě moc. Musel jít. Příště jsem ho viděl v Benátkách.“

„Tou dobou jste už samozřejmě byl ženatý,“ poznamenala, jako by se snažila naznačit, že mé manželství bylo nějaká zrada přátelství s Larrym. Viděl jsem, jak se Merrimanova hlava vrátila do původní polohy a jeho oči začaly opět sledovat strop.

„Ano, a taky už jsem byl v Úřadě,“ souhlasil jsem. „I Diana tu pracovala. Byli jsme na svatební cestě. A najednou jsme na náměstí Svatého Marka uviděli Larryho oblečeného v britské vlajce, jak drží svůj slamák z Winchesteru na špičce složeného deštníku.“ Nedočkal jsem se žádných úsměvů, tedy kromě svého vlastního. „Dělal turistického průvodce skupině Američanek a jako obvykle do něj každá z nich byla zamilovaná. Tak to taky mělo být. Věděl všechno, co se o Benátkách dalo vědět, měl nevyčerpatelnou zásobu nadšení. Jeho italština byla docela dobrá, anglicky mluvil jako lord a nemohl se rozhodnout, jestli má přestoupit na katolickou víru, nebo odpálit bombu pod Vatikánem. Zařval jsem: ‚Larry!‘ Uviděl mě, hodil klobouk a deštník do vzduchu a objal mě. Pak jsem ho představil Dianě.“

Řekl jsem to takhle, ale v duchu jsem vnímal podtext: bolestnou monotónnost a neštastné milování našich líbánek, které už trvaly druhý týden, a naprostou úlevu – i Diana ji cítila, jak mi později pověděla – že se v našem životě vyskytla třetí osoba, a k tomu ještě tak divoká jako Larry, i když si dělá legraci z jejích konvenčních způsobů. Viděl jsem Larryho v červeno-bílo-modrém tričku, jak dramaticky klečí Dianě u nohou, jednu ruku přitisknutou na srdce, ve druhé drží klobouk, ten klobouk, slamák z Winchesteru, právě ten, který zázračně přežil celá ta léta a zase se objevil před rokem na vinobraní v Honeybrooku. Dýnko měl přilepené a nalakované, tehdy jako nyní, sláma už nedržela propletená. A kolem klobouku svatá páska naší Koleje, potrhaná, ale vítězná. Slyšel jsem jeho měkký hlas s falešným italským přízvukem, jak se teatrálně dere skrz benátský prosluněný vzduch a bláznivě nás zdraví: Tóto je Timba! Sám vélka Timba! A vý jste jeho krásna nevěsta!

„Chodili jsme s ním do restaurací, navštívili to příšerné místo, kde bydlel – žil s nějakou pomořanskou hraběnkou, přirozeně a jednoho rána jsem se probudil a měl jsem inspiraci: vždyť je přesně to, co hledáme, je ten, o němž jsme mluvili na pátečních seminářích. Upíše se nám a předhodíme ho druhé straně.“

„A to vám nedělalo starosti, že je to váš přítel?“

Při slově přítel mnou projela jiná bolest. Přítel? Nikdy jsem se k němu nedostal blízko, pomyslel jsem si. Známý možná, ale přítel nikdy. To jsem nikdy nechtěl riskovat.

„Daleko větší starosti by mi to dělalo, kdyby to byl můj nepřítel, Marjorie,“ slyšel jsem se, jak hedvábně odpovídám. „Mluvíme o hlubinách studené války. Bojovali jsme o přežití. Věřili jsme tomu, co děláme.“ Nemohl jsem odolat a rýpl jsem si: „Mám dojem, že v těchhle dobách to bude asi trochu těžší.“

A pak, pro případ, že Nová doba zamlžila její vzpomínky na tu starou, jsem vysvětlil, co to znamenalo předhodit někoho druhé straně: jak sekce pro řízení agentů byla pod neustálým tlakem, aby našla nějakého mladého muže – v těch dobách to musel být muž – aby zamával pláštěm na pilné ruské verbíře, kteří pracovali v oblasti kolem sovětského velvyslanectví v Kensington Palace Gardens. A jak Larry téměř v každém ohledu odpovídal profilu muže, kterého jsme doufali najít, nebo kterého toužili najít oni – dokonce jsme ho mohli poslat zpátky do Oxfordu, aby dostudoval třetí ročník a složil státnice.

„Zatracený chlápek, měl čisté jedničky a já jen ubohé dvojky,“ řekl jsem s nuceným smíchem, k němuž se však nikdo nepřidal: ani Merriman, který pokračoval ve zkoumání stropu, ani Waldon, který měl tak pochmurně zaťaté čelisti, že by se dalo pochybovat, jestli vůbec ještě někdy promluví.

„A tak jsme poslali ruským verbířům přesně to, co hledali a co v minulosti nacházeli,“ pokračoval jsem, „nóbl Angličana na scestí, intelektuálského průzkumníka, zlatého hocha klesajícího ke dnu, někoho, kdo hledá Boha, má sympatie ke Straně, ale není zkompromitovaný tím, že by k ní formálně patřil, člověka nezakotveného, nedospělého, nestálého, politicky všežravého, lstivého, a když bylo zapotřebí, i zloděje –“

„Takže jste mu to navrhli,“ přerušila mě Marjorie a podařilo se jí, že to znělo tak, jako bych Larryho sbalil někde na veřejném záchodku.

Zasmál jsem se. Můj smích ji štval, a tak jsem se hodně smál.

„Proboha, to ne, Marjorie, ještě celé měsíce ne. Nejdřív jsme to museli vybojovat na Úřadě. Spousta lidí na Nejvyšším poschodí tvrdila, že se nikdy nepodrobí disciplíně. Školní vysvědčení měl hrozná, výsledky na univerzitě ještě horší. Všichni říkali, jak je chytrý, ale na co? Můžu říct poznámku?“

„Prosím.“

„Larryho naverbování byla skupinová operace. Když se rozhodl, že půjde do kláštera, šéf naší sekce rozhodl, že bych ho měl řídit já. Ale jedině pod podmínkou, že mu podám zprávu před každou schůzkou s Larrym a po ní také.“

„Takže proč se dal do kláštera, jak tomu říkáte?“ zeptala se.

Její otázka mě naplnila hlubokou únavou. Jestli to nevíš teď, tak se to nedovíš nikdy, chtěl jsem jí říci. Protože neměl nikde stání. Protože byl voják. Protože mu to řekl Bůh, a on v něj nevěřil. Protože měl kocovinu. Nebo neměl. Protože jeho temná stránka se chtěla taky provětrat. Protože on byl Larry a já jsem byl Tim a ta možnost se naskytla.

„Předpokládám, že ho lákala ta výzva,“ řekl jsem. „Být tím, čím člověk je, jenomže jaksi ještě víc. Líbila se mu představa, že je z něj nezávislý sluha. Odpovídala jeho smyslu pro povinnost.“

„Cože?“

„Měl v hlavě německé úsloví. Frei sein ist Knecht. Být volný je být poddaným.“

„To je všechno?“

„Všechno co?“

„Je to plný rozsah jeho motivace, nebo tam byly ještě nějaké praktičtější důvody?“

„Lákala ho ta romantika. Říkali jsme mu, že v tom nic romantického není, ale tím jsme ho jen víc nalákali. Viděl sám sebe jako nějakého kacířského templářského rytíře, který platí daň pravověrnosti. Přestože to nikdy nevyslovil, líbilo se mu, že má dva otce, KGB a nás. Kdybyste mě požádala, abych to všechno sepsal, získala byste řádku protikladů. To je Larry. To jsou agenti. Motivy neexistují v abstraktnu. Nejde o to, kdo lidi jsou. Jde o to, co dělají.“

„Děkuji.“

„Není zač.“

„A peníze?“

„Prosím?“

„Peníze, které jsme mu platili. Ten velký nezdanitelný příjem. Jakou roli hrály tyhle peníze v jeho kalkulacích, co myslíte?“

„Ale proboha, Marjorie, v těch dobách nikdo nepracoval pro peníze a Larry pro prachy nepracoval nikdy v životě. Vždyť jsem vám to řekl. Říkal svému platu jidášské stříbrňáky. Je naprosto negramotný, když jde o prachy. Finanční neandrtálec.“

„Nicméně mu jich prošla rukama strašná spousta.“

„Byl rozmařilý, nepraktický. Utratil všechno, co měl. Každý, kdo mu vyprávěl dojemnou historku, z něj něco vytáhl. Měl pár drahých zvyků, jako by byl z vyšší třídy, a my jsme ho v nich podporovali, protože Rusové jsou snobi. Ve většině věcí byl však naprosto nematerialistický.“

„Jako třeba v čem?“

„Kupoval si například víno u Berryho a dával si šít boty.“

„Tomu neříkám nematerialistické. To je u mě extravagantní.“

„To jsou jen slova,“ odsekl jsem.

Chvíli nikdo nemluvil, což jsem považoval za dobré znamení. Marjorie opět prováděla průzkum svých nenalakovaných nehtů. Barney vypadal, jako by byl radši hezky zpátky mezi svými policajty. Nakonec se Jake Merriman probral z nepřirozeného transu, narovnal se, přihladil si dlaněmi vestu a objel si prstem vnitřek tuhého bílého límečku, aby jej osvobodil od záhybů masa, které hrozilo jej zavalit.

„Ten váš Konstantin Abramovič Čečejev připravil ruskou vládu o třicet sedm milionů liber a ta cifra stále stoupá,“ sdělil mi. „Ještě pořád počítají. Zdejší ruský velvyslanec jednal s ministrem zahraničí a dal mu spis s důkazy. Sám Bůh ví, proč si vybral právě pátek, když ministr odjížděl na chatu. Ale udělal to a otisky Larryho kopyt jsou všude po celém spise. Promyšlená organizovaná loupež za bílého dne, Time Cranmere, provedená tvým bývalým agentem a jeho bývalým řídícím důstojníkem z KGB. Je velmi pravděpodobné, že Čečejev se někde doslechl, že to má prasknout, letěl do Bath a poradil Larrymu, aby se zdekoval, než na něj velvyslanec napíše demarši. Pokoušíte se něco říct? Nedělejte to.“

Pokud vím, tak jsem ani nenaznačil, že bych to měl v úmyslu, tak jsem zavrtěl hlavou, ale on už mluvil dál.

„Je to docela jednoduchá finta, kterou používali, ale tím se nedejme zmást. Jen málo ruských bank má oprávnění převádět peníze do zahraničí. Ty, které smějí peníze převádět, mají obvykle úzké styky s bývalou KGB. Společník se sídlem ve Velké Británii založí fingovanou britskou společnost – import, export, cokoli – a posílá falešné účty svým kámošům do Moskvy. Účty jsou ověřené zkorumpovanými úředníky spojenými s mafií. Pak jsou proplacené. Má to kouzlo, které se mi zvlášť líbí. Vypadá to, že ruský právní řád se ještě nedostal k tomu, aby postihoval takové moderní speciality jako bankovní podvod, takže nikdo nedostane přes prsty a všichni, kteří by kolem toho dělali dusno, dostanou podíl. Ruské banky jsou ještě pořád v době ledové, zisk je abstraktní pojem, který nikdo nebere vážně. Řečeno nesmrtelnými slovy Noela Cowarda, vycucej si kaviár z prstu a poděkuj bohu.“

Další pauza. Merriman vyzývavě zdvihl obočí, ale já jsem byl stále zticha.

„Když ty peníze Čečejev dostal, udělal to, co bychom udělali všichni. Ukryl je v řadě neviditelných účtů v Británii i za hranicemi. Ve většině těchto akcí fungoval náš starý přítel Larry jako jeho prostředník, pokladník a komplic: nechával zaregistrovat společnosti, otevíral účty, předkládal faktury, ukládal prachy. Za minutku mi určitě řekneš, že je to všechno Čečejevova práce, že zfalšoval Larryho podpis. To se ale budeš plést, Larry je v tom až po ten svůj hnusnej krk, a pokud víme, ty taky. Jedeš v tom?“

„Ne.“

Otočil se k Bameymu. „Jak daleko už jsou policajti?“

„Velitel Zvláštního oddělení má dneska v pět podat zprávu tajemníkovi Kabinetu,“ sdělil Barney, když si předtím odkašlal.

„Bryant a Luck jsou od nich?“ zeptal jsem se.

Barney Waldon se to chystal potvrdit, když mu Merriman skočil nezdvořile do řeči: „My to víme, ale on může jen hádat, Bamey.“

Já však už odpověď měl: ano.

„Proslýchá se, že jejich vyšetřování nikam moc nevede, ale to může být jen blafování,“ pokračoval Barney. „To poslední, co bych měl dělat, je dávat najevo nepatřičný zájem. Sdělil jsem Zvláštnímu oddělení, že to není náš problém. Položil jsem si ruku na srdce a řekl, že není. Řekl jsem to Městské policii i Sommersetskému policejnímu sboru. Otevřeně jsem lhal.“ Zdálo se, že mu to dělá starosti.

Merriman se znovu ozval: „Takže ne abys nám zkazil naši hru, Time Cranmere, slyšíš? Jestli chytí Larryho a on bude tvrdit, že pro nás pracoval, popřeme to a budeme to popírat i potom dál u soudu. Jestli řekne, že pracoval pro tebe, pak pan Timothy Cramner, bývalý pracovník ministerstva financí, spadne do velice hluboké díry. A v novém duchu otevřenosti ti sděluju, že jestli jen otevřeš pusu, pomoz ti pámbu.“

„Představuje jejich velvyslanec Čečejeva jako diplomata bona fide?“ zeptal jsem se.

„Bývalého diplomata. Ano. A vzhledem k tomu, že jsme proti Čé celé po ty čtyři roky, co byl v Londýně, nehnuli ani prstem, nikdy jsme si nestěžovali, a to ze zřejmého důvodu, abychom nenarušili tok informací, tak zastáváme stejnou pozici. Jestli někdo vyvolá nějaké duchy z minulosti, ministerstvo zahraničí se zblázní.“

„A co vztah Larryho a Čé?“

„Co s ním má být? Byl legitimní. Čečejev byl kulturní atašé, populární a schopný. Larry byl bývalý levičácký intelektuál, který konal cesty na Matičku Rus, na Kubu a do dalších odporných koutů světa, pokud tedy byly zadarmo. Teď je z něj poklidný docent v Bath. Ten vztah byl přirozený a normální, a jestli nebyl, tak to stejně nikdo neřekne.“ Merriman ze mě nespustil pohled. „Jestli Rusy někdy napadne, že Pettifer pracoval pro tuhle Službu – že byl, jak nám tu opakovaně připomínáš, přes dvacet let naším nejposlušnějším sluhou – vypukne zemětřesení, chápeš mě? Tvého roztomilého přítele Zorina už vyrazili – alkoholismus, pasivní konspirace, posral, na co sáhl – je v domácím vězení a má dost velkou šanci, že ho za úsvitu zastřelí. Je od nás ohromně hezké, že jsme to s tebou neudělali taky tak. Jestli si někdy vezmou do hlaviček – myslím policii, Rusy, ať už všichni, nebo jen jedni z nich, v téhle záležitosti je to jedno, protože policie pracuje naslepo a my je v tom hodláme nechat – že naše Tajná služba, ve spojení s nějakou z ruských mafií, si vybrala právě dobu, kdy ruská ekonomika umírá na rýmu, aby ji obrala o nějakých sedmatřicet milionů liber –“ Nedořekl. „Můžeš si tu větu dokončit sám. Ano, co je?“

Byl to ten neustálý refrén, který se ve mně stále ozýval. Navzdory zmatku, který jsem pociťoval, jsem ho nemohl zadržet: „Kdy viděli Larryho naposledy?“

„Zeptej se policie, akorát že se neptej.“

„Kdy byl Čé na poslední návštěvě v Británii?“

„Žádný Čečejev na britskou půdu v posledních šesti měsících nevstoupil. Ale vzhledem k tomu, že je všeobecně známo, že Čečejev nikdy nebylo jeho vlastní jméno, bylo by dost překvapivé, kdyby se vracel jako někdo, kdo nikdy nebyl.“

„Zkusili jste jeho aliasy?“

„Směl bych ti připomenout, že už jsi ve výslužbě?“ Už měl dost plané konverzace. „Nebudeš dělat vůbec nic, Timíku Cranmere, slyšíš mě? Budeš sedět ve svém zámku, konat dobré skutky, vyrábět to své čůčo, chovat se přirozeně a vypadat nevinně. Nesmíš opustit Británii bez maminčina dovolení a taky máme tvůj pas, což už bohužel není ta záruka, jaká to kdysi bývala. Nebudeš se k Larrymu ani v nejmenším přibližovat slovem, činem, gestem nebo telefonem. Neuděláš to ani ty, ani tví prostředníci a pomocníci, ani tvoje nádherná Emma. Nebudeš o Larrym, o jeho zmizení, ani o kterékoli části tohohle rozhovoru mluvit absolutně s nikým, což zahrnuje i kolegy a spojky. Flirtuje Larry ještě s Dianou?“

„Nikdy s ní neflirtoval. Jen to na ni hrál, aby mě štval. A protože se oba rozhodli, že nesnášejí Úřad.“

„Nestalo se absolutně nic. Nikdo se nepohřešuje. Jsi chlápek, který pracoval na ministerstvu financí a žije s neurotickou holčičkou skladatelkou, nebo kdo to je, a pěstuje zatraceně příšerné víno. Přepínám a končím. Jestli nám budeš volat, ať je to naprosto tajný hovor z bezpečného telefonu. U čísla, které ti dáváme, se mění poslední číslice podle dní v týdnu. Pondělí je jedna, úterý dvě. Myslíš, že to zvládneš?“

„Vzhledem k tomu, že jsem ten systém vymyslel, tak snad ano.“

Marjorie Pewová mi podala proužek papíru, na kterém bylo strojem psané číslo 071. Merriman mluvil dál.

„Když si s tebou budou zase chtít povídat policajti, musíš dál lhát. Snaží se vypátrat, co jsi dělal na ministerstvu financí, ale ministerstvo jako obvykle nic nepustí a poldové se nikam nedostanou. A pokud jde o nás, tak neexistuješ. Nikdy jsi tu nebyl. Cranmer? Cranmer? Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Byli jsme sami, Merriman a Cranmer, pokrevní bratři jako vždycky. Merriman mě vzal za paži. Vždycky chytal člověka za loket, když se loučil.

„Po tom všem, co jsme pro něj udělali,“ řekl. „Penze, nový začátek, dobrou práci, i když ho skoro každá univerzita v Anglii odmítla, postavení. A teď tohle.“

„Je to smůla,“ poznamenal jsem. Nebylo co dodat.

Merriman se uličnicky usmál. „Neodpravil jsi ho, že ne, Time?“

„Proč bych to měl dělat?“

Poprvé toho dne jsem byl dost blízko momentu, kdy ztratím poslední, jak to Marjorie nazvala, přehnanou sebekontrolu.

„Ale proč bys to dělat neměl?“ namítl šibalsky. „Není to přesně to, co si lotři navzájem dělají, radši než by si rozdělili lup?“ Nevesele se zachechtal. „Není to prostě skvělé s tou Emmou? Jste šíleně zamilovaní?“

„Ano, ale teď právě je pryč.“

„To nesnesu. Kde?“

„Na několika představeních svých věcí v Midlands.“

„Neměl bys tam být a dělat jí společnost?“

„Radši na takové věci jezdí sama.“

„Samozřejmě. To je ta její samostatnost. A není pro tebe moc mladá?“

„Jestli ano, tak mi to nepochybně řekne.“

„Jedna nula pro tebe. Frajer. Nikdy necouvej z boje. Emmy tohohle světa vyžadují naši stálou pozornost. Podívej se na její svazek.“

„Ne, děkuju.“

Merrimana člověk nikdy nedostane. „Ne, děkuju? Ty ses tam nekoukl?“

„Ne, a ani to nemám v úmyslu.“

„Ale můj drahý hochu, to musíš! Je tak bohatý, tak různorodý, guel courage! Změň jména a můžeš ve svém pokročilém věku napsat bestseller. Mnohem výnosnější než ta břečka strýčka Bobbyho. Time?“

‚Copak?“ Jeho prsty pevněji sevřely můj biceps. „Ten dlouhý, předlouhý vztah, který jsi měl s drahým Larrym. Winchester, Oxford, tenhle Úřad – byla to tehdy tak plodná spolupráce. Tak příhodná. Ale dneska, milý hochu, už je konec.“

„O čem to proboha mluvíš?“

„Jde o image, milý hochu. Byla to vznešená minulost, zlatá éra. V rukou tisku je to ale dynamit. Než se nadějeme, budou v tom hledat špionské kroužky na univerzitě a nějaké milostné aféry. Nebyli jste, že ne?“

„Co jsme nebyli?“ odpověděl jsem a odháněl vzpomínku na nahou Emmu stojící u okna mé ložnice, jak mi pokládá stejnou otázku.

„No, vždyť víš. Ty a Larry. Takový to. Tak byli?“

„Jestli se ptáš, jestli jsme byli homosexuálové a zrádci, tak jsme nebyli ani jedno z toho. Larry byl rarita soukromé školy: Naprostý heterosexuál.“

Opět mi dlouze stiskl paži. „Chudinko. To muselo být pro zdravého hocha zklamání. No jo, takhle to chodí, viď? Jsme potrestaní za zločiny, které jsme nikdy nespáchali, ale krádež ve velkém někde jinde nám projde. Je důležité být strašně, ale strašně opatrný. Nejhorší je skandál. Lži si, jak chceš, ale ušetři mě skandálu. Pro Úřad je v dnešních dobách těžké udržet si pozici. Spousty much kolem hrnce. Jsem tu pořád, milý hochu. Ozvi se kdykoli.“

Munslow ještě pořád postával v předpokoji. Uviděl mě a zařadil se vedle mě. Ruce mu neohrabaně visely podél těla. Ani v jedné z nich nenesl můj pas.

PÁTÁ KAPITOLA

Potřeboval jsem zabít dvě hodiny, než pojede poslední vlak do Castle Cary. Zřejmě jsem se procházel. Někde jsem si musel koupit večerní noviny, přestože je nesnáším. Příští ráno jsem je měl v kapse baloňáku, zmuchlané do nečitelného žvance s křížovkou vyplněnou špičatými tiskacími písmeny, které se vůbec nepodobaly mému písmu. A asi jsem si cestou musel dát pár skotských, protože si toho z vlaku moc nepamatuju kromě odrazu, který jel se mnou v černém okně. Stín měl občas Larryho tvář, občas mou, a někdy to byla Emma s vlasy vyčesanými nahoru a s perlovým náhrdelníkem z osmnáctého století, který jsem jí dal toho dne, kdy si na Honeybrook přivezla stoličku k pianu. V hlavě jsem toho měl tolik, že jsem tam neměl nic. Larry ukradl třicet sedm milionů, Čé je jeho komplic a já mám být druhý. Utekl s lupem a Emma šla za ním – Larry, kterého jsem učil krást, prohledávat psací stoly, otevírat cizí zámky, fotografovat papíry, učit se nazpaměť, dát si na čas a případně, kdyby někdy musel, utéct a schovat se. Plukovník Voloďa Zorin, kdysi pýcha moskevské Anglické sekce, je v domácím vězení. Přecházel jsem přes lávku nad nádražím Castle Cary zmatený klapáním chlapeckých bot na viktoriánském mřížoví a s pocitem, že cítím páru a hořící uhlí. Byl jsem zase kluk a táhl si dolů po kamenných schodech školní kufr na další osamělé prázdniny se strýčkem Bobem.

Můj nádherný starý sunbeam stál na parkovišti u nádraží, přesně tam, kde jsem ho nechal. Prováděli s ním něco, nasadili do něj štěnice a zařízení, pomocí nichž mě vystopují, postříkali ho nejnovější kouzelnou barvou? Moderní technika na mě byla moc. Vždycky to tak bylo. Cestou mě naštval pár světel těsně za mnou, ale na téhle klikaté cestě zkusí předjíždět jen blázen nebo opilec. Přehoupl jsem se přes hřeben a vjel do vesnice. Někdy večer byl kostel osvětlený. Dneska ne. V oknech domů blikaly poslední televizní obrazovky jako pohasínající uhlíky. Světla mě rychle dojela a měnila se z tlumených na dálková. Zaslechl jsem houkačku. Zajel jsem k okraji, abych pustil toho, kdo se tolik snaží předjet, a uviděl jsem Celii Hodgsonovou, jak mi nadšeně mává ze svého landroveru. Zamával jsem jí také nadšeně. Celia byla jedním z mých místních úspěchů před Emmou, z dob, kdy jsem byl víkendový pán Honeybrooku a nejlepší partie ze všech rozvedených mužů v okolí. Žila v chudobě na velkém panství poblíž Sparkfordu, lovila se smečkou psů a vymýšlela plány na dětské prázdniny. Jednou v neděli jsem ji pozval na oběd a dost mě překvapilo, že jsem se s ní octl v posteli ještě před avokádem. Pořád ještě jsem předsedal jejímu výboru, pořád jsme si povídali v obchodě. Už nikdy jsem s ní nespal a nezdálo se, že by mi zazlívala Emmu. Někdy jsem se ptal sám sebe, jestli si tu příhodu vůbec pamatuje.

Přede mnou vyrostly kamenné sloupy u brány do Honeybrooku. Zpomalil jsem tak, že jsem se sotva plazil, rozsvítil jsem mlhovky a přinutil se pečlivě sledovat otisky pneumatik na příjezdové cestě. Nejdřív tam byla poštovní dodávka Johna Guppyho. Každý jiný řidič uhne doleva, když se chce vyhnout třem velkým dírám pod svahem, ale John se navzdory mým úpěnlivým prosbám radši vyhýbá doprava, protože to tak dělá už čtyřicet let. Rozryje přitom cíp trávníku a poničí cibule narcisů.

Vedle Johna Guppyho vedla odvážná tenká stopa kola Teda Lanxona. Teď byl můj vinař, kterého mi odkázal strýc Bob s příkazem, abych si ho nechal, dokud nepadne, což on ovšem rozhodně odmítal udělat a raději navěky zachovával mnohé strýcovy chyby. A mezi tím vším drncaly Tollerovy sestry v maskáčově natřeném subaru, skoro víc nad zemí než na ní. Tollerovy byly naše pomocnice a Tomovo prokletí, ale zároveň i jeho potěšení. Stopy subaru překrývaly cizí otisky těžkého náklaďáku. Někdo musel něco přivézt. Ale co? Hnojivo, které jsme si objednali? Už přišlo ve čtvrtek. Nové láhve? Dovezli je minulý měsíc.

Na štěrkovém prostranství před domem jsem neviděl nic zvláštního, a to nic mě začalo znepokojovat. Jak to, že ve štěrku nejsou žádné stopy pneumatik? Copak tudy Tollerova děvčata nesvištěla cestou do zahrady obehnané zdí? Nezaparkoval tu snad John Guppy, když mi doručoval poštu? A co ten záhadný náklaďák, který dojel až sem, aby se tu vznesl kolmo vzhůru?

Nechal jsem svítit světla, vystoupil z auta, přecházel po parkovišti a pátral po stopách nohou nebo pneumatik. Někdo štěrk uhrabal. Vypnul jsem světla a vystoupil po schodech do domu. Cestou ve vlaku mě začala otravovat záda. Jakmile jsem si však odemkl a vstoupil dovnitř, bolest ustala. Na rohožce leželo dvanáct obálek, většinou hnědých. Nic od Emmy, nic od Larryho. Prohlédl jsem si razítka. Všechny dopisy přišly o den později. Podíval jsem se na zadní stranu obálek. Všechny byly příliš dobře zalepené. Kdy se jen ten Úřad poučí? Položil jsem obálky na stolek s mramorovou deskou, a aniž bych rozsvítil, vyšel jsem po šesti schodech do velké síně a tiše jsem stál.

A poslouchal a čichal. A ucítil v nehybném vzduchu závan teplého těla. Pot? Dezodorant? Pánský olej na vlasy? Nemohl jsem to sice určit, ale rozeznal jsem to. Šel jsem opatrně chodbou do své pracovny. V půli cesty jsem to postřehl znovu: stejný dezodorant, slaboučký závan starého cigaretového kouře. V domě nikdo nekouřil – to by bylo šílenství. Někdo možná kouřil v hospodě nebo snad v autě, a nemusela to být nutně ta osoba, z jejíchž šatů vycházel zatuchlý kouř. Byl tu však každopádně cítit cizí cigaretový kouř.

Než jsem jel dneska ráno do Londýna, nenastražil jsem žádné chytré pasti, žádné vlasy v zámku, žádné nitky natažené přes panty, žádné fotografie Polaroidem. Nepotřeboval jsem to. Měl jsem svůj prach. Pondělí je volný den paní Benbowové. Její přítelkyně paní Cooková přijde jen tehdy, když přijde paní Benbowová, čímž ukazuje, jak nesouhlasí s Emmou. Mezi pátečním večerem a úterním ránem tedy nikdo v domě prach neutírá, pokud to neudělám já. A já to většinou udělám. Občas mě baví doma něco udělat a v pondělí rád leštím svou sbírku barometrů z osmnáctého století a jednu nebo dvě drobnosti, které neobdrží svůj díl jinak velmi přísné pozornosti paní Benbowové: čínské podnožky a vyřezávaný stolek v mé šatně.

Dnes ráno jsem ale vstal brzo a díky řemeslu, které jsem v sobě zřejmě měl už od dětství, jsem nechal prach ležet tam, kde byl. Vzhledem k ohni v krbu ve velké síni a v saloně mívám pěknou úrodu už v pondělí ráno. A v pondělí večer dokonce ještě lepší. Hned jak jsem vstoupil do své pracovny, viděl jsem, že na psacím stole z ořechového dřeva žádný prach není. Na celé jeho desce ani jedno zrníčko poctivého prachu. Mosazná držadla nedotčená. Ještě jsem cítil leštidlo.

Takže přišli, pomyslel jsem si a nic jsem necítil. Je to dáno: přišli. Merriman mě povolá do Londýna, a zatímco jsem bezpečně pod jeho dohledem, pošle své fretky ve stěhováku nebo v dodávce elektrických podniků nebo co to v dnešní době používají, aby se vloupali do mého domu a prohledali ho. Vědí totiž, že pondělí je příhodný den. Vědí, že Laxon a Tollerova děvčata pracují pět set metrů od domu v zahradě obehnané zdí, odříznuté ode všeho kromě oblohy. A když už je Merriman v tom, nechá mi kontrolovat poštu a nepochybně taky telefon.

Šel jsem nahoru. Zase kouř. Paní Benbowová nekouří. Její manžel také ne. Já také ne, je mi odporný ten zlozvyk i ten smrad. Pokud se odněkud vrátím se šaty načichlými kouřem, musím se celý převléknout, vykoupat a umýt si vlasy. Když u nás je na návštěvě Larry, otevírám všechna okna a dveře, co jen počasí dovolí. V poschodí jsem ale znovu ucítil starý cigaretový kouř. V mé šatně a ložnici zase. Přešel jsem po ochozu na Emminu stranu domu: její polovina, moje polovina, a galerie je meč mezi námi. Larryho meč.

S klíčem v ruce stojím před jejími dveřmi tak jako včera v noci, znovu nerozhodnutý, jestli mám vstoupit. Jsou dubové a polstrované, domovní dveře, které se nějak dostaly nahoru po schodech. Otočil jsem klíčem a vstoupil dovnitř. Pak jsem dveře rychle zavřel a zamkl, i když nevím proti komu. Nevnikl jsem sem ode dne, kdy jsem tu uklízel po jejím odjezdu. Pomalu jsem se nadechl ústy a nosem současně. Závan navoněného pudru smíchaného se zašlým pižmem. Takže poslali ženskou, pomyslel jsem si. Napudrovanou ženskou. Nebo dvě. Nebo šest. Ale rozhodně ženy: trvá na tom nějaké pitomé dekorum Úřadu. Ženatí muži se nesmějí hrabat v oblečení mladé ženy. Stál jsem v její ložnici. Po mé levé straně byla koupelna. Přede mnou ateliér. Na nočním stolku žádný prach. Nadzdvihl jsem polštář. Pod ním ležela nádherná hedvábná noční košile z obchodu White House na Bond Street, kterou jsem jí dal do vánoční punčochy, ale nikdy jsem neviděl, že by ji měla na sobě. Toho dne, kdy mě opustila, jsem košili našel zabalenou v původním hedvábném papíře, zastrčenou dozadu do zásuvky. Podle své role špiona v akci jsem ji rozložil, vytřepal a položil pod polštář jako kamufláž. Slečna Emma jela na sever, aby si poslechla, jak hrají její skladby, paní Benbowová… Slečna Emma se vrátí za pár dní, paní Benbowová… Matka slečny Emmy je těžce nemocná, paní Benbowová… Slečna Emma je ještě mimo, paní Benbowová…

Otevřel jsem skříň. Všechny šaty, které jsem jí kdy koupil, úhledně visely na ramínkách přesně tak, jak jsem je našel v den jejího odjezdu: dlouhé šaty z hedvábného žerzeje, kostýmy, sobolí paleto, které si rezolutně odmítla i jen vyzkoušet, boty od nějaké známé firmy, pásky a kabelky od někoho ještě známějšího. Upřeně jsem se na ně díval a ptal jsem se sám sebe, kdo jsem byl, když jsem je kupoval, a jakou ženu jsem si představoval, že oblékám.

Byl to sen, myslel jsem si. Ale proč by měl snít muž, který má Emmu jako realitu? Slyšel jsem její hlas: Nejsem špatná, Time. Nepotřebuju pořád měnit a maskovat. Jsem dobrá tak, jak jsem. Čestně. Slyšel jsem Larryho hlas, jak se mi vysmívá ve tmě Mendipských vrchů. Ty nemáš lidi rád, Timbo. Ty je tvoříš. To je Boží práce, ne tvoje. Znovu Pak jsem zaslechl Emmu: To nejsem já, kdo potřebuje změnit, Time, to jsi ty. Od té doby, co tenkrát Larry vešel do zahrady, se chováš jako někdo na útěku. A opět se ozval Larry: Ty jsi mi ukradl žjvot. Já jsem ti ukradl ženskou.

Zavřel jsem skříň, vstoupil do její pracovny, rozsvítil světla a přelétl kolem sebe rychlým pohledem, který je připraven okamžitě uhnout v momentě, kdy objeví něco neviditelného. Moje oči však neobjevily nic, čemu by se potřebovaly vyhnout. Všechno bylo tak, jak jsem to nechal, když jsem vytvářel zdání po jejím odjezdu. Psací stůl z dob královny Anny, který jsem jí dal k narozeninám, byl díky mému úsilí přímo modelem vzorného pořádku. Zásuvky, teď už uklizené, byly zásobené psacími potřebami. Na roštu krbu byly položené noviny a třísky. Emma milovala oheň. Vždycky se před krbem natáhla jako kočka a ležela na boku s hlavou podepřenou rukou.

Pátrání mi dovolilo na chvíli si ulehčit břemeno, které mě tížilo. Kdyby se sem nahrnul celý přepadový tým s fotoaparáty, gumovými rukavicemi a sluchátky, co by tu viděli kromě toho, co vidět měli? Cranmerova ženská nemá pro operaci žádný význam. Hraje na klavír, nosí dlouhé hedvábné šaty a píše o venkovských záležitostech u starého dámského psacího stolu.

O jejích složkách s korespondencí, o jejím Znovu probuzeném rozhodnutí vyléčit celý svět z jeho nemocí, o klapání a skřípění jejího elektrického psacího stroje v každou denní a noční dobu nevěděli nic.

Najednou jsem umíral hlady. Larryho stylem jsem se vrhl na lednici a dorazil zbytek bažanta zbylého z úmorného večírku, který jsem pořádal pro hrstku vesnických veličin. Ještě tam čekalo půl láhve Pauillacu, až ho někdo dopije, ale měl jsem práci. Donutil jsem se pustit televizní zprávy, ale o pohřešovaných profesorech a skladatelkách tam nebylo ani slovo, ani písmenko. O půlnoci jsem šel zpátky nahoru, rozsvítil ve své šatně a za zataženými závěsy si navlékl tmavý pulovr na zip, šedivé flanelové kalhoty a černé tenisky. Rozsvítil jsem světlo v koupelně, aby bylo vidět zvenčí, a za deset minut zase zhasl.

Opakoval jsem to v ložnici, a pak jsem si pořád v naprosté tmě nasadil čepici a kolem obličeje si omotal černý šátek. Po špičkách jsem sešel ze schodů pro služebnictvo do kuchyně, kde jsem při světle věčného plamínku na sporáku sundal prastarý čtvrtmetrový klíč z háčku ve spíži a dal si ho do kapsy kalhot.

Otevřel jsem zadní dveře, zaklapl je za sebou a bez pohnutí stál v mrazivé noci a čekal, až si mé oči přivyknou na tmu. Nejdřív se zdálo, že si nezvyknou nikdy, protože byla černočerná noc bez jediné hvězdičky. Chlad visel kolem mého chvějícího se těla jako ledový plášť. Slyšel jsem křik ptáků a kňučení nějakého malého zvířete.

Postupně jsem začal rozeznávat kamennou cestičku. Vedla čtyřmi pískovcovými schodišti po terasách k potoku, po němž je dům pojmenován. Přes potok vede lávka a za ní je branka. Vzadu na nezalesněném pahorku jsem postupně rozeznal známou siluetu malého, ale masivního kostelíka, tak pevného proti obloze, že byl jako pečeť vtisknutá do tmy.

Plížil jsem se kupředu. Šel jsem do kostela. Ne se však modlit.

Nevěřím v Boha, přestože si myslím, že společnost je na tom lépe kvůli Němu než bez Něj. Neodmítám Ho tak jako Larry, abych pak za ním letěl se omlouvat. Ale také Ho nepřijímám.

Jestli někde v hloubi věřím v nějaký základní smysl, nějaký Urgeist, jak by to nazval Larry, má cesta k němu bude spíš estetická třeba podzimní krása Mendipských kopců nebo Emma, jak mi hraje Liszta – než cesta modlitby.

Přesto osud určil, že se stanu strážcem víry, protože když jsem od drahého strýčka Boba zdědil Honeybrook a rozhodl se odejít jako Studený válečník do penze, získal jsem také šlechtický titul a spolu s ním i právo na prebendu kostela svatého Jakuba, raně gotické katedrály v miniatuře, posazené na východním okraji mého pozemku. Kostel měl předsíň, šestihrannou zvonici, půlkulatou střechu a nádherný párek obřích havranů. Díky své odlehlosti a úpadku zájmu o náboženství však přestal být používán.

Když jsem přijel z Londýna, ještě celý zardělý nadšením pro svůj nový bukolický život, rozhodl jsem se s naprostým souhlasem diecéze oživit svůj kostel jako místo bohoslužby. Neuvědomil jsem si o nic víc než biskup, že když to udělám, ohrozím tím již tak se ztenčující kongregaci farního kostela, která stojí o míli dál. Na vlastní náklady jsem opravil střechu a zachránil dřevo v překrásné předsíni. Biskupova manželka mě osobně povzbuzovala, abych nechal opravit oltářní baldachýn, zorganizoval z ochotných duší úklidovou četu, a pak, když už bylo všechno hotovo, získal služby bledého vikáře z Walesu, který za neformální odměnu dával chléb a víno různorodé hrstce farmářů, víkendových návštěvníků a nás penzistů, kteří jsme se všichni kvůli němu snažili vypadat zbožně.

Asi po měsíci však diecéze spolu se mnou byla nucena uznat, že jsem plýtval úsilím na nepravém místě. Nejdřív mé ochotné duše přestaly být tak ochotné, údajně kvůli Emmě. Nelíbilo se jim, jak říkali, když přijeli s kbelíky a smetáky ve svých landroverech a našli ji, jak sedí na kůru u varhan a hraje Petera Maxwella Daviese pro kongregaci o jednom věřícím. Nelaskavě naznačili, že jestli chtějí Londýňan a jeho mladičká metresa používat kostel jako svou soukromou koncertní síň, mohou si ho uklízet sami. Pak se objevil nějaký nesympatický muž v blejzru a v Larryho semišových botách a tvrdil, že mluví za jakési církevní sdružení, o němž nikdo neslyšel, a žádal po mně informace: jak velká je například naše kongregace, jaká je výše milodarů a kam směřují, jména kazatelů, kteří nás navštěvují. V jiném životě bych měl pochybnosti o jeho zaměstnavateli, protože se mě také zeptal, jestli nejsem svobodný zednář, ale ještě než odešel, byl jsem rozhodnutý, že mé dny spasitele Svatého Jakuba skončily. Biskup rád souhlasil.

Svěřený kostelík jsem však neopustil. V hloubi duše musím být sluha, a tak jsem okamžitě objevil uklidňující uspokojení z vytírání kamenné podlahy, z utírání prachu na kostelních lavicích, z leštění mosazných svícnů v tichu svého sedm set let starého soukromého kostela. To už jsem měl další důvod, proč vytrvat: kromě duševní útěchy mi Svatý Jakub poskytoval nejlepší tajný úkryt, jaký jsem kdy mohl doufat najít.

Nemluvím o mariánské kapli s obložením prožraným červotočem a tak uvolněným, že by za ně člověk mohl nacpat celý archiv, a nebylo by to vidět, ani o prostorných sklepeních, kde bortící se náhrobky dávných farníků poskytovaly ohromné množství přirozených mrtvých schránek. Mluvím o věži samotné, o tajné hexagonální skrýši bez oken pro kdysi pronásledované kněze, kam se dalo vejít tajnými dveřmi ze sakristie, a dál pak po maličkém točitém schodišti ke druhým dveřím a kam, jak pevně věřím, nevešla živá duše už celá staletí. Přišel jsem na ten úkryt náhodou, když jsem se trápil nad nesrovnalostí mezi vnějšími a vnitřními rozměry věže.

Věž je sice bez oken, ale génius, který mou tajnou komnatu postavil – ať už kvůli nebezpečí, nebo kvůli tajným radovánkám – prokázal další důmyslnost tím, že prostor vybavil úzkými horizontálními štěrbinami vysoko ve zdi v každém místě, kde hlavní stropní nosníky podpírají venkovní dřevěné obložení věže. Když jsem tedy vstal a přecházel od jedné střílny ke druhé, měl jsem naprostý přehled o blížícím se nepříteli.

Pokud jde o světlo, zkoušel jsem to snad desetkrát. Zapojil jsem primitivní systém elektrického osvětlení a pak pracně obcházel kostel, tu z větší vzdálenosti, tu zblízka. Jedině když jsem se přitiskl ke zdi věže a zaklonil hlavu, zahlédl jsem slaboučkou zář odrážející se na vnitřku dřevěného obložení.

Popisuju tu skrýš takhle detailně, protože má ohromnou důležitost pro můj vnitřní svět. Nikdo, kdo nežil tajným životem, nemůže docenit, jak mu člověk propadne. Nikdo, kdo se zřekne tajného života, nebo koho se zřekne tajný život, se z té deprivace nikdy nevzpamatuje. Jeho touha po vnitřním životě je občas nesnesitelná, ať už jde o náboženský, nebo tajný život. V každou denní či noční dobu sní o tajné organizaci, která ho Znovu zve do své náruče.

Přesně tak jsem na tom byl pokaždé, když jsem vstoupil do své skrýše a opět prohlédl svůj poklad: diáře, které jsem si neměl nechávat, ale když už jsem to udělal, schovával jsem si je dál, staré zprávy o schůzkách, neupravené záznamy z různých operací, zápisy naškrábané při konspirační činnosti, necenzurované pásky s hlášením. Tu a tam i celé spisy, které Nejvyšší patro určilo ke skartaci a které jsem takhle označené pak odnesl do svého soukromého archivu. Schoval jsem si je zčásti kvůli osvětě dalších generací, zčásti jako osobní pojistku proti deštivému dni, který, jak jsem se obával, jednou přijde, a který už je tady. Měl jsem strach z momentu, kdy nesprávné vnímání ze strany mých zaměstnavatelů nebo nějaký hloupý skutek z mé strany vrhne pokřivené světlo zpět na věci, které jsem řekl nebo udělal čestně.

A nakonec spolu s papíry tu mám svůj balíček poslední záchrany pro okamžik, kdy nic, dokonce ani ty záznamy, mě nemůže zachránit: rezervní totožnost na jméno Bairstow, skládající se z pasu, kreditní karty a řidičáku. Všechny jsem je legálně získal na nějakou operaci, která se pak nekonala, nechal si je a tajně je sám prodlužoval. Testoval jsem je. Dokonce i důstojník, který je měl na starosti, si přestal být vědom jejich existence. A byly použitelné, chápejte. Mluvíme tu o Úřadu fungujícím na domácí půdě, ne o nějakém ubohém laciném padělateli, který to jednou tiskl. Všechny papíry se hodily do správných počítačů a nešly zvenčí vysledovat, takže pokud člověk znal své řemeslo a měl peníze, a to já měl, mohl si žít ten druhý život mnohem bezpečněji než svůj vlastní.

Když jsem přecházel přes lávku, vinul se ke mně kroutící se mrak mrznoucí mlhy stoupající z potoka. Došel jsem k brance, otevřel závoru a zavřel vrátka, jak nejrychleji jsem mohl. Jejich pobouřené zaskřípění se na okamžik připojilo k nočním zvukům. Plížil jsem se po cestičce a přes starý hřbitov, který byl posledním odpočinkem strýce Boba, ke vchodu a tam jsem šmátral po klíčové dírce. V naprosté tmě jsem zasunul klíč do zámku, prudce jím otočil, strčil do dveří a vstoupil dovnitř.

Kostelní vzduch je jako žádný jiný. Je to vzduch, který dýchají mrtví, vlhký, starý a děsivý. Je plný ozvěn, i když není slyšet žádný zvuk. Po hmatu jsem prošel sakristií, jak nejrychleji jsem se odvážil, našel tajné dveře, otevřel je, dlaně položil na prastaré kameny, vylezl nahoru po točitém schodišti až do své svatyně a rozsvítil světlo.

Byl jsem v bezpečí. Konečně jsem si mohl myslet nemyslitelné. Celý můj vnitřní život, který jsem se neodvažoval přiznat, natož prozkoumávat, dokud jsem nebyl uvnitř ve své skrýši, byl Znovu přístupný mému zkoumavému pohledu.

„Pane Timothy d ‚Abelle Cranmere. Přiznáváte se? Zavraždil, nebo nezavraždil jste ubitím a utopením v noci osmnáctého září nebo kolem toho data u nádrže Priddy v hrabství Sommerset Lawrence Pettifera, svého bývalého přítele a tajného agenta?“

Rveme se tak, jak to umějí jen bratři. Všechno hýčkání a rozmazlování, všechny neuvážené urážky, které jsem spolykal – počínaje jeho posměšnými poznámkami o mé první ženě Dianě, přes víc než dvacet let pokračující vtipy o mé citové vyprahlosti, o tom, čemu říká můj falešný úsměv, o mých dobrých způsobech, které mi slouží místo srdce, a konče jeho bezohlednou krádeží Emmy – všechna ta moje zdrženlivost, z níž jsem mohl mít rakovinu, se obrátila ven v nahromaděné, zuřivé vzpouře.

Zasypávám ho ranami a on mi je pravděpodobně vrací, ale já nic necítím. To, co do mě bouchá, je pouhá překážka na cestě k němu, protože já ho chci zabít. Záměr, se kterým jsem sem přišel, bude uskutečněn. Mlátím ho tak, jak se pereme, když jsme kluci. Dávám mu divoké, prudké, neobratné rány, přesně takové, jaké nám ve výcvikovém táboře radili nepoužívat. Rozcupoval bych ho na kusy zuby, kdyby mi na to nestačily prsty. Křičím: Tak hele! Nadávals mi špionopat, tumáš hergot špionopata! A občas, aniž bych jen trochu doufal, že dostanu odpověď, na něj řvu otázky, které mi propalují duši od té doby, co mě Emma opustila: Co jsi s ní udělal? Jaké lži jsi jí o nás napovídal? – chtěl jsem říct: jaké pravdy – Cos jí slíbil, že to nemůže dostat ode mne?

Svítí úplněk. Dlouhá kyselá tráva pod našima nohama vyrostla pod divokými mendipskými větry do velkých chomáčů. Vrhám se na něj, dávám mu rány a cítím, jak mě hrboly bouchají do kolen. Musím upadnout, protože mi měsíc uteče a pak se zase vrátí, a já vidím svislý okraj oblohy s rozervanými okraji, které tvoří povrchový důl. Pořád do něj mlátím rukama v rukavicích, pořád na něj křičím otázky jako ten nejhorší vyšetřovatel na světě. Tvář má vlhkou a horkou a myslím, že musí všude krvácet, ale v matném světle měsíce se nedá věřit ničemu: mohl by mě splést pot a bahno. A tak nevěřím ničemu a mlátím do něj pořád dál a ječím na něj: Kde je? Vrať mi ji! Nech ji být! Strefuju se do něj a jeho posměšky už nahradily lítostivé vzlyky.

Konečně ho přemůžu, Larryho, pravdivou verzi mě samého, jak si říká, Nespoutaného Timba, jehož život jsem se nikdy neodvážil vést, dokud jsem ho nevedl jeho prostřednictvím. Tak chcípni! řvu na něj a mlátím ho – teď loktem, jsem unavený a vzpomínám si na pár triků. Za moment už ho seknu do průdušnice nebo mu prsty v rukavici zatlačím ty jeho žádostivé oči do důlků. Umři, a pak už bude můj život žít jenom jeden z nás. Protože když ho žijeme dva, Larry, starej brachu, tak je nás moc.

Byl to dlouhý rozhovor, chápete, všechny tyhle řeči o porušení omerty a čí život je čí, čí holka je čí, kde se schovává a proč. Zasáhl do naší dávné temné minulosti. Stejně ale řeči jsou jen řeči, a já jsem ho přišel zabít. Mám za pasem osmatřicítku, a až dozraje čas, mám v úmyslu ho s ní zastřelit. Je to neoznačená zbraň, bez čísla, nedá se zjistit, odkud pochází. Ani Britská policie ani Úřad o ní nikdy neslyšeli. Přijel jsem sem autem, které není moje, a mám na sobě šaty, které už si nikdy neobléknu. Teď už je mi jasné, že jsem Larryho vraždu plánoval celé roky, aniž jsem si byl vědom, že to dělám, možná ode dne, kdy jsme se objali na náměstí Svatého Marka. Možná to začalo už tehdy v Oxfordu, kdy mu dělalo takovou radost mě veřejně ponižovat: Timbo, který se nemůže dočkat, až bude ve středním věku, Timbo, panic naší školy, náš buržoazní dříč, náš malý biskup. A třeba už ve Winchesteru, kde navzdory vší péči, kterou jsem do něj investoval, nikdy neprojevoval dostatečný respekt k mému vznešenému postavení.

Jsem ostatně vychytralý. Všechno je utajené jako za starých časů. Dneska Timbo neuvařil žádnou večeři, nekoná se žádný rozhovor jako laskavost pro Larryho a navíc pak romantická procházka s Emmou jako zvláštní pozornost. Pozval jsem ho na tajnou schůzku sem nahoru do Mendipských kopců, na tuhle plošinu připomínající měsíční krajinu, která je blíž k obloze než k zemi, kde na zabílenou cestu vrhají stromy stíny podobné mrtvým mužům a kde neprojíždějí žádná auta. Zmínil jsem se o naléhavé, ale blíže neurčené souvislosti s jakousi operací, abych v něm nevzbudil podezření. A Larry se dostavil brzo, protože navzdory všem bohémským pózám je po dvaceti letech mého trpělivého vedení vyzvědač až do konečků prstů.

A já? Křičím? Ne, myslím, že ne. „Jde vlastně o Emmu, Larry,“ vysvětlím úvodem, když se sejdeme v měsíčním světle. Nejspíš mu věnuju svůj falešný úsměv. Nespoutaný Timbo stále ještě čeká, aby vyskočil na svobodu. „O náš vztah.“

Náš vztah? Čí vztah? Emmin a můj? Larryho a můj? Jejich a můj? Ty jsi mě k němu přistrčil, říká Emma skrz slzy. Nastražil jsi mě na něj, aniž bys to věděl.

Ale on teď vidí mou tvář, nepochybně zkreslenou měsíčním světlem a už dost divokou, aby ho to varovalo. Ale místo toho, aby se vyděsil, řekne mi něco tak drzého, tak naprosto odpovídajícího tomu, co jsem se na něm za těch více než třicet let naučil nenávidět, že si nevědomky podepíše rozsudek smrti. Je to odpověď, která mi od té doby stále zní v hlavě. Pluje přede mnou ve tmě jako lampa, kterou musím vystopovat, abych ji zhasl. Dokonce i za denního světla se mi nestydatě ozývá v uších.

„To je ale do prdele tvůj problém, ne, Timbo? Tys mi ukrad život. Já jsem ti ukrad ženskou. Jednoduchý, co?“

Uvědomím si, že pil. V mendipském větru cítím nejen podzim, ale i skotskou. Slyším ten arogantní tón, který se mu vloudí do hlasu, když se chystá proslovit jeden z těch svých nacvičených monologů, obsahující dokonce i podřadná souvětí a vztažné věty a v podstatě i středníky. Představa, že nemá jasnou mysl, mě naplní znechucením. Chci ho tu mít střízlivého a zodpovědného za to, co udělal.

„Ta ženská už je splacená, ty idiote!“ chrčí na mě. „Není to žádná hračka do postele nějakýho retardovanýho blbce!“

Rozzuřeně vytáhnu osmatřicítku – křížem, tak, jak nás to oba učili – a namířím mu ji asi ze vzdálenosti třiceti centimetrů na kořen nosu.

„Už jsi někdy něco takovýho viděl, Larry?“ zeptám se ho.

Ale Larry z toho zřejmě úplně zblbne. Zašilhá po pistoli a pak zdvihne obočí v obdivném úsměvu.

„No, to jsem ani netušil, že máš něco takhle velkýho,“ pronese.

V tu chvíli ztratím nervy a oběma rukama mu vrazím pažbu šikmo do obličeje.

Nebo si myslím, že to dělám. A tehdy jsem ho možná zabil.

Nebo si možná pamatuju to, co se zdálo, a ne to, co bylo.

Možná další mé rány, jestli vůbec ještě nějaké byly, zbytečně dopadaly na mrtvé nebo umírající tělo. Nevím už to ani ve snech, ani když jsem vzhůru. Dny a noci, které od té doby uplynuly, mi nepřinesly žádné osvícení, jen strašlivé variace jedné a té samé scény. Táhnu ho k nádrži, hodím na zem a skutálím ho do vody. Skoro ani nešplouchne, je to spíš zvuk, jako by ho něco vcuclo pod hladinu. Nevím, jestli ve mně převládá panika nebo výčitka, když provádím tenhle konečný čin. Možná je to pud sebezáchovy, protože i tehdy, kdy ho táhnu nohama napřed přes chomáče trávy – a dívám se, jak se na mě jeho kývající, měsíčně bílá tvář šklebí a pak se ponoří – vážně uvažuju, jestli ho mám zastřelit, nebo ho šílenou rychlostí zavézt do bristolské nemocnice.

Neudělám však nic z toho. Ani ve snu a ani ve skutečnosti. Sklouzne do vody po hlavě a jeho nejlepší přítel jede domů sám a jen se cestou zastaví, aby si vyměnil auto a oblečení. Jsem nadšený? Jsem zoufalý? Jsem obojí, v jedné minutě je mi lehčeji u srdce, než mi bylo celá léta, v příští trpím výčitkami vraha. Zavraždil jsem ho však?

Nevypálil jsem žádnou kulku. V revolveru žádná nechybí. Na pažbě není žádná krev.

Dýchal. Viděl jsem bublinky. A mrtví muži, pokud nejsou Larry a opilí, nedýchají, i když se šklebí.

Takže jsem možná zabil jen sebe?

Larry je můj stín, myslím si v nějaké vzdálené periferii své mysli, když projíždím v jakémsi snovém odcizení mezi pískovcovými sloupy Honeybrooku. Jediný způsob, jak ho chytit, je vrhnout se na něj. Pak si vzpomenu na něco, co mi kdysi říkal, je to citát jednoho z jeho literárních vzorů: „Zabít, aniž by člověk přitom byl zabit, je iluze.“

Zpátky v bezpečí své pracovny, konečně se mi třesou ruce. Naleju si velikánskou whisky a hodím ji do sebe, pak další a další a další. Takhle jsem nepil od jedné noci s ohňostroji na oslavu Guy Fawkese v Oxfordu, kdy jsme se s Larrym málem navzájem otrávili, protože jsme soutěžili, kdo vypije víc sklenic. To je černé světlo, myslím si, když odstrkávám prázdnou láhev a zatvrzele střízlivý se pustím do druhé: černé světlo, které vidí ležící boxer, než ho začnou odpočítávat, černé světlo, které láká slušné lidi přes vřesoviště s revolverem za pasem, aby zavraždili své nejlepší přátele, černé světlo, které bude od této noci svítit pořád dál v mé hlavě, svítit na všechno, co se stalo, nebo nestalo u nádrže v Priddy.

Vzbudil jsem se. Seděl jsem s hlavou v dlaních u stolu ve své skrýši, mé spisy a suvenýry nahromaděné všude kolem mě.

Byl však Larry zloděj právě tak jako má mrtvá Nemesis? ptal jsem se sám sebe. Defraudant, konspirátor, milovník tajného bohatství právě tak jako žen?

Všechno, co jsem o Larrym věděl, se té myšlence vzpěčovalo. Nešlo mu o peníze: kolikrát to budu muset křičet do prázdna, než mi někdo uvěří? Chamtivost dělá z lidí hlupáky.

Ani jednou, při jediné přiležitosti, kdy jsme ho postrkovali k tomu či onomu kroku v kariéře agenta, se mě nezeptal: kolik mi zaplatíte? Jedinkrát nepožadoval zvýšení jidášských peněz, nestěžoval si na lakotný přístup Úřadu ke svým výdajům, nehrozil, že zahodí plášť a meč, pokud mu neslíbí víc.

Ani jednou, když od svého sovětského řídícího důstojníka dostal každý měsíc aktovku nacpanou penězi na výplatu svých imaginárních subagentů – a to mluvíme o desetitisících liber – nevznesl jedinou námitku, když mi to podle pravidel Úřadu musel všechno odevzdat.

A teď zničehonic zloděj? Čečejevův pokladník a komplic? Třicet sedm milionů liber – a ta suma stále roste – které jsou ukryté na zahraničních bankovních účtech, a ty si tam měl schovat Larry? A Čečejev? Za přispění Zorina? Všichni tři dohromady jsou obyčejní podvodníci?

„Hej, Timbo!“

Je večer v Twickenhamu, kde ani jeden z nás nebydlí a kam jsme právě proto přijeli. Sedíme ve výčepu hospody zvané Zelný záhon, nebo se možná jmenuje Měsíc pod vodou. Larry vybírá hospody jedině kvůli jménům.

„Hele, Timbo. Víš, co mi Čé řekl? Oni kradou. Teda jako gorci. Krádež je čestná, pokud se něco vezme kozákům. Jdeš s puškou, zastřelíš kozáka, štípneš mu koně a vrátíš se domů, kde tě uvítají jako hrdinu. Ve starých dobách taky přinášeli hlavy svých obětí dětem na hraní. Na zdraví.“

„Na zdraví,“ řeknu a připravím se na Larryho zvláší citlivé momenty.

„Taky není žádný zákon proti zabití. Když se připleteš do nějaké krevní msty, noblesse – čest – tě přiměje skosit každého, kdo je v dohledu. Jo, a Ingušové rádi začínají ramadán dřív, než se má, aby to dali sežrat sousedům a předvedli jim, jak jsou zbožní.“

„Tak co uděláš ty?“ zeptám se tolerantně. „Budeš pro něj krást, zabíjet, nebo se kvůli němu budeš modlit?“

Směje se, ale přímou odpověď mi nedá. Namísto toho se mi dostane přednášky o súfismu, jak se praktikuje mezi gorci, a o silném vlivu tajných společností na zachovávání etnické jednoty. Je mi připomenuto, že Kavkaz je opravdový tyglík Evropy, velká hranice Asie, poslední pevnůstka malých národů a etnických individualit. Čtyřicet národů na ploše velikostí Skotska, Timbo! Musím slyšet, že si mám Znovu přečíst Lermontova a Tolstého Kozáky a zapomenout na Alexandra Dumase, protože je romantický lajdák.

A na určité úrovni jsem šťastný, když je šťastný Larry. Než přijel do Londýna Čé, nedal bych za budoucnost naší operace ani zlámanou grešli. Ale teď se všichni tři těšíme z jejího oživení. Když o tom tak uvažuju, má z toho radost i tajemnou mlhou opředený prkenný šéf, ctihodný Voloďa Zorin. Na jiné úrovni však mám k Larryho vztahu s Čé větší nedůvěru než k vazbám, které navázal se svými předešlými ruskými řídícími důstojníky.

Proč? Protože Čé se Larryho dotýká tam, kde se to nepodařilo jeho předchůdcům. A kam jsem se nedostal ani já.

Larry říká svou roli sakra dobře, četl jsem v v naštvané poznámce psané mým vlastním písmem dole pod zprávou o schůzce. Jsem přesvědčený, že s Čé něco pečou… Ano, ale co pečou? ptal jsem se netrpělivě té nanicovaté myšlenky. Ze sportu oloupit lidi z nížin? To bylo příliš absurdní. Larry pod vlivem silnějšího člověka by se mohl pustit do spousty věcí. Ale falšovat stvrzenky, otvírat bankovní účty v cizině? Zúčastnit se dlouhodobého rafinovaného podvodu ve výši nějakých sedmatřiceti milionů liber? Takového Larryho jsem neznal. Jaký byl ale Larry, kterého jsem znal?

ČÉ – OSOBNÍ SVAZEK, četl jsem napsáno Cranmerovými přísnými tiskacími písmeny na tlustých modrých deskách, které obsahovaly moje soukromé papíry týkající se Čečejeva. Začínaly dnem jeho příjezdu do Londýna a končily Larryho poslední oficiálně zaznamenanou návštěvou Ruska.

„Čé je hvězda, Timbo… napůl aristokrat, napůl divoch, naprostý Mensch a sakra legrační…“ opěvuje Larry. „…Kdysi nenáviděl všechno ruské kvůli tom, co provedl Stalin jeho národu, ale když přišel Chruščev, byl pro Dvacátý sjezd Strany. Tohle pořád opakuje, když se opije: ‚Věřím ve Dvacátý sjezd Strany,‘ jako vyznání víry…

‚Čé, jak ses dostal do té šlenosti?‘ ptám se ho. Bylo to v době, když studoval v Grozném, říká. Probojoval se na univerzitu navzdory těžkým byrokratickým překážkám. Ingušští navrátilci zřejmě nejsou na jediné univerzitě sousedního Čečenska vítaní. Nějaké horké hlavy se ho snažily přesvědčit, aby s ním vyhodil do povětří ústředí Strany na protest proti tomu, jak se do Ingušů kope. Čé jim říkal, že jsou cvoci, ale oni ho neposlouchali. Řekl jim, že je pro Dvacátý sjezd Strany, ale oni ho pořád neposlouchali. Tak je strašlivě zmlátil, počkal, až utečou do hor, a šel to prásknout KGB…“

„Na KGB to udělalo takový dojem, že když dostudoval, sebrali ho a poslali ho do nějaké školy u Moskvy na tři roky angličtiny, arabštiny a špionství. Hele, a vem si tohle – hrál Lorda Goringa v Ideálním manželovi. Říkal, že z něj byli všichni paf. Inguš hraje Lorda Goringa! Já ho prostě miluju!“

Potvrzeno mikrofonovými nahrávkami, poznamenal prozaický Cranmer svým rukopisem bankovního úředníka, jak mu velela povinnost.

Groznyj v Rusku? slyším sám sebe se ptát.

Vlastně v Čečensku. Na severním Kavkaze. Vyhlásili nezávislost. Jak ses tam dostal?

Svez jsem se stopem. Letěl jsem do Ankary. Letěl jsem do Baku. Kousek se plížil po pobřeží. Zahnul doleva. Byla to hračka.

Čas, pomyslel jsem si a slepě zíral do kamenné zdi před sebou. Drž se času.

Čas je ohromný léčitel mrtvých. Držel jsem se ho už pět týdnů, ale teď se ho držím, jako by mi šlo o život.

Prvního srpna odpojuju telefon.

O několik nedělí později – neděle je náš osudný den – si Emma odstěhuje stoličku od piana a starožitné šperky a zmizí, aniž by nechala adresu, na kterou jí mám posílat poštu.

Osmnáctého září zabiju, nebo nezabiju Larryho Pettifera u nádrže Priddy. Dokud Emma neodjela, věděl jsem pouze, že budu muset podniknout nějaké kroky v duchu nejlepších tradic Státní služby. Z času se stává prázdný prostor ozářený černým světlem.

Z času se stává opět čas, když desátého října, kdy měl Larry zahájit svůj přednáškový cyklus na Univerzitě v Bath a dvaadvacet dní po Priddy se doktor Lawrence Pettifer oficiálně ztratí.

Otázka: jak dlouho předtím, než oficiálně zmizel, se Larry vlastně ztratil?

Otázka: kde byla Emma, když jsem zabíjel, nebo nezabíjel Larryho?

Otázka: kde je Emma teď?

A největší otázka ze všech, kterou mi nikdo nezodpoví, i když to každý ví: kdy navštívil Čečejev Larryho? Protože jestli se Čečejevova poslední návštěva v Bath uskutečnila po osmnáctém září, bylo Larryho zmrtvýchvstání úplné. Jestli to bylo předtím, pak musím dál putovat černým světlem, vrah sebe sama, jestli ne Larryho.

A po chvíli další problém: kde je Larryho tělo?

V Priddy jsou dvě nádrže, Lom a Waldegrave. My místní říkáme Lomu Priddy a v létě po jeho břehu stále pobíhají děti. O víkendu zaparkují rodiny ze středních vrstev svá volva na odpočivadle a pořádají pikniky na pláni porostlé trsy vřesu a trávy. Takže jak by tam mohla mrtvola tak velká jako Larryho – jak by tam mohla jakákoli mrtvola – smrdět a hnít a plout, a nikdo by si jí nevšiml šestatřicet dní a nocí?

První teorie: policie našla Larryho tělo a lže.

Druhá teorie: policie to na mě hraje a čeká, až jim poskytnu důkazy, který jim chybí.

Třetí teorie: připisuju policii příliš mnoho rozumu.

A co Úřad, co dělá? Ach, bože můj, to, co jsme dělávali vždycky! Nasadíme do dostihu všechny koně najednou a nedostaneme se nikam.

Čtvrtá teorie: z černého světla se stane bílé světlo a Larryho tělo není mrtvé.

Kolikrát jsem se už jel podívat k nádrži Priddy? Skoro. Vyvezl jsem auto z garáže, oblékl si starý sportovní kabát, vyjel na příjezdovou cestu, abych si vymyslel nějaký jiný účel – zaskočit místo toho do Castle Cary, něco tam nakoupit, podívat se k Applebymu z Wellsu?

Někde jsem četl, že mrtvé ženy plavou břichem nahoru. Mrtví muži mají obličej ve vodě. Nebo je to naopak? Existuje ještě Larryho úšklebek, kterým mě chtěl obvinit – zírá na mě ještě pořád v měsíčním světle? Nebo je to temeno jeho rozbité hlavy, jak se navždy dívá do kalných vod posmrtného života?

Objevil jsem tužkou psaný záznam o Čečejevových postech, skládající se z jeho oficiáleího životopisu a Larryho poznámek:

1970 Írán, pod jménem Grubajev. Udělal si jméno tím, že navázal kontakty s místní (zakázanou) komunistickou stranou. Jmenován a chválen Ústředním výborem, jehož členem ex officio je šéf osobního oddělení KGB. Povýšen.

1974 Severní Jemen, pod jménem Klimov jako zástupce šéfa rezidentury. Husarské kousky, potyčky v poušti, podřezávání krků. (Larryho neslušná poznámka: byl to ruský Lawrence, který se živil velbloudími chcankami a pečeným pískem.)

1980-82 narychlo umístěn do Stockholmu jako Čečejev, aby nahradil místní dvojku vyhoštěnou za činnosti neslučitelné s… atd. Nudí se k smrti. Nesnáší Skandinávii až na aquavit a ženské. (Larry: udělal asi tak tři týdně. Ženské i flašky.)

1982-86 Anglická sekce moskevského centra. Užírá se a je napomínán za drzost.

1986-90 V Londýně jako Čečejev, druhý muž na rezidentuře pod Zorinem (protože, jak jsem řekl drahé Marjorii, žádná černá prdel se nikdy nedostane na šéfovské místo důležité západní rezidentury).

Z obálky připnuté zevnitř k deskám vyndám nějaké fotografie, které většinou fotil Larry: Čé před dačou sovětského velvyslanectví v Hastings, kam byl Larry někdy zvaný na víkend, Čé na Edinburghském festivalu ve svém kulturním převleku před plakáty hlásajícími „Kavkazská hudební a taneční zábava“.

Znovu jsem se podíval na Čečejevovu tvář, jak už jsem se na ni díval tolikrát v minulosti: ostrá, ale s příjemnými rysy, je na ní vidět suchý humor a vynalézavost. Klidné oči za sedmatřicet milionů liber.

A díval jsem se na ni dál. Vzal jsem si sem nahoru starou lupu strýčka Boba, abych se mohl podívat hlouběji než kdykoli předtím. Kdesi jsem četl, že velcí generálové s sebou všude nosili fotografie svých protivníků, věšeli si je na stan a snili nad nimi, než se začali modlit k strašlivému Bohu Bitev. Ale v tom, co jsem cítil k Čé, nebylo žádné nepřátelství. Často jsem se divil, jak se proboha Larrymu podařilo svého druhého rodiče přelstít. Ale takhle to chodí s dvojími agenty na celém světě. Jestli je člověk na správné straně, ta špatná strana vypadá absurdně. A jestli je člověk na nesprávné straně, bojuje jako blázen, aby lidi přesvědčil, že je na správné straně, až je pak moc pozdě. A rozhodně jsem si nedovedl představit, jak mohl někdo, jehož předky tři stovky let pronásledovala ruská koloniání vláda, přemluvit sám sebe, aby sloužil svým utlačovatelům.

„Je kavkazský vlkodlak, Timbo,“ prohlašuje Larry vzrušeně. „Racionální špion ve dne, gorec v noci. V šest večer už vidíš, jak se mu objevují tesáky…“

Čekal jsem, že jeho nadšení usne. Tentokrát se to nestalo. Takže jsem postupně začínal mít Čé taky docela rád a Larry mi v tom dělal prostředníka. Začal jsem spoléhat na jeho profesionalitu. Nahlas jsem se podivoval jeho schopnosti udržet si Larryho respekt. A jestli jsem nechápal, čemu v něm Larry říká vlk, byl jsem schopný, i když z druhé ruky, vycítit sílu jeho revolty proti hrůznému systému, kterému slouží.

Jsem v našem konspirativním domě v Lambeth, sedím vedle Jacka Androvera, našeho hlavního hlídače, a on mi pouští na videu scénu, jak Čé vybírá v zahradách v Kew mrtvou schránku, kterou Larry před hodinou naplnil. Nejdřív se projde kolem varovného signálu, který oznamuje, že je schránka plná, a kamera nám ukáže dětské znamení křídou, které Larry načmáral na cihlové zdi. Čé zahlédne značku koutkem oka a kráčí dál. Jde svižnou, téměř drzou chůzí, jako kdyby věděl, že ho někdo filmuje. Jakoby nic se přiblíží k záhonů růží. Sehne se a předstírá, že si čte botanické označení na stoncích. Přitom udělá horní polovina jeho těla rychlý pohyb, ruka vytáhne balíček z úkrytu a bezpečně ho schová pod šaty. To všechno tak obratně, tak nepozorovaně, že mi to připomene vojenskou přehlídku, na kterou mě kdysi vzal strýček Bob. Byli tam tenkrát kozáčtí jezdci a ti vždycky v plném trysku sklouzli pod břicha svých neosedlaných koní, a pak se Znovu objevili a salutovali.

„Nemá ten tvůj chlápek v sobě nějakou velšskou krev?“ zeptá se mě Jack, když Čé zase pokračuje v nevinné prohlídce růžových záhonů. Jack má pravdu. Čé má v sobě hornickou pečlivost a kymácivou hornickou chůzi.

„Mým klukům a holkám vážně padl do oka,“ ujišťuje mě Jack, když odcházím. „Úskočný není to pravé slovo. Říkají, že je to opravdová čest ho sledovat, pane Cranmere.“ A pak plaše: „Nemáte náhodou nějaké zprávy o Dianě, pane Cranmere?“

„Má se dobře, děkuju. Je zase šťastně vdaná a jsme dobří přátelé.“ Má bývalá žena Diana pracovala v Jackově oddělení, než prohlédla.

Zase peníze.

Po čase, problémech a Konstantinu Čečejevovi uvažuju o penězích. Ne o svých ročních výdajích, nebo o tom, kolik jsem zdědil po strýci Bohovi nebo tetě Cecily, nebo jak jsem si mohl dovolit Emmin Bechstein, který vlastně nechtěla. Ale o opravdových penězích, o třiceti sedmi milionech vyždímaných z ruské vlády, o naplánované loupeži bílých límečků s otisky Larryho kopyt po celém spise.

Vstal jsem od stolu, začal se procházet po své skrýši a postupně vyhlížel ze všech střílen. Chytal jsem vzpomínky, které vířily ode mě pryč, jen jsem po nich natáhl ruku.

Peníze. Vyvolávám v duchu příležitosti, kdy se Larry zmínil o penězích v jakémkoli kontextu kromě daní, dluhů, zapomenutých účtů, prasatech v žitě, západním materialismu a šecích, které se mu nějak vymkly z ruky.

Vrátil jsem se ke stolu a začal jsem se Znovu probírat spisy, až jsem přišel na jeden zápis, který jsem hledal, aniž jsem tak zcela věděl, co to je: jeden list vytržený ze žlutého bloku s pečlivými poznámkami psanými mou propiskou. A nahoře otázka, která vypadala, jako bych mluvil sám k sobě: Proč mi Larry lhal o svém bohatém příteli v Hullu?

Blížím se k té otázce pomalu, stejně jako Larry. Jsem zpravodajský důstojník. Nic neexistuje mimo kontext.

Larry se právě vrátil z Moskvy. Načínáme jeho poslední rok ve službě. Náš tajný byt tentokrát není na Tottenham Court Road, ale na vídeňské Hohe Warte, v rozlehlém zeleně okachlíčkovaném domě, určeném k demolici. Už se rozednívá, ale my jsme nešli spát. Larry přiletěl včera pozdě v noci a hned jsme se pustili do hlášení. Za pár hodin pronese klíčový proslov na konferenci Mezinárodní organizace angažovaných novinářů, které Larry, jak se dalo očekávat, překřtil na Hovnináře. Rozvaluje se na pohovce, jednu štíhlou ruku spuštěnou dolů jako na Sickertově obraze a ve druhé drží sklenici s mahagonovou whisky a balancuje jí na břiše. Slet ruských analytiků středního věku – termín moskevští pozorovatelé už vyšel z módy – ho nechal v prapodivné náladě, která se nehodí do přicházejícího dne. Mluví o světě, o naší úloze v něm. I když se chce dostat k tématu peněz, musí Larry nejdřív pohovořit o světě.

„Západu už došel soucit, Timbo,“ oznámí do stropu a ani se nesnaží potlačit ohromné zívnutí. „Jedeme na prázdnou nádrž. Do prdele s náma.“

Jsi ještě v Moskvě, myslím si, když se tak na něj dívám. Čím jsi starší, tím je pro tebe těžší přecházet mezi oběma tábory a trvá ti déle, než se dostaneš domů. Když takhle zíráš do stropu, vím, že se díváš do moskevského nebe. Když se koukáš na mě, je mi jasné, že srovnáváš mé dobře živené obrysy s vyzáblými tvářemi, které jsi nechal tam. A vím, že když takhle sprosťačíš, jsi na dně.

„Volte novou ruskou demokracii,“ mumlá dál. „Antisemitskou, antiislámskou, antizápaďáckou. Korupci, za kterou by člověk dal život. Hele, Timbersi –“

Než však začne mluvit o penězích, musí se Larry nejdřív najíst. Vajíčka, slanina a jeho oblíbené topinky opečené na pánvi. Z ničeho neztloustne. Obrácená volská oka, tak jak je má rád. English Breakfast Tea od Fortnuma a Masona, který přivezli letadlem moskevští analytici. Plnotučné mléko a práškový cukr. Chleba musí být celozrnný. Spousty soleného másla. Paní Bathurstová, hospodyně naší rezidentury, zná všechny slabůstky pana Larryho, a já konečně taky. Jídlo ho upokojilo. Vždycky to tak je. Z člověka v dlouhém hnědém, moly prožraném županu, který si bere všude s sebou, se zase stane můj přítel.

„Copak?“ odpovím.

„Známe někoho, kdo dělá do peněz?“ zeptá se s plnou pusou. Dostali jsme se k jeho cíli. Já to samozřejmě netuším, a tak jsem k němu neobvykle úsečný. Možná že mě ke konci studené války už unavuje víc, než jsem ochotný připustit.

„Tak dobře, Larry, v jakým průšvihu jsi tentokrát? Je to jen pár měsíců, co jsme za tebe zaplatili kauci.“

Rozesměje se, na můj vkus až příliš srdečně. „Nech toho, ty vole. O mne nejde. Je to kvůli jednomu kamarádovi. Potřebuju nějakýho krvelačnýho fašistickýho bankéře. Tak koho známe?“

Tak a jedem. Jde o peníze. Jeden můj kámoš na univerzitě v Hull, vysvětluje bodře a maže si džem. Kámoš, kterého neznáš, dodá, než se stačím zeptat na jméno. Ten blbec přišel k balíku peněz, řekne. Maxibalíku. Úplně zčistajasna. Podobně jako ty, Timbo, když ta tvoje teta jaksejmenuje zaklepala bačkorama. Potřebuje, aby ho někdo držel za ruku. Potřebuje účetní, advokáty, takový ty blbosti. Někoho prvotřídního, ne moc známýho, rafinovanýho. Známe někoho takovýho? No tak, Timbo, vždyť ty přece znáš každýho.

Snažím se mu tedy někoho vymyslet, přestože se hlavně pokouším pochopit, proč si vybral právě tenhle okamžik, aby projednal něco tak irelevantního, jako jsou finanční záležitosti jednoho kamaráda z Hullu.

A náhodou jsem před pouhými dvěma dny seděl právě vedle takového bankéře jako čestný člen předsednictva soukromé charity jménem Nadace Charlese Lavendera pro velšská města a vesnice.

„No, byl by tu starý dobrý Jamie Pringle,“ navrhnu opatrně. „Nikdo by o něm asi neřekl, že je rafinovaný, ale rozhodně patří do první ligy, což sám rád zdůrazňuje.“

Pringle byl náš současník v Oxfordu, hrál ragby a spolu s Larrym se řadil do skupiny Nesnesitelní.

„Jamie je pitomec,“ prohlásí Larry a míchá si English Breakfast Tea. „Kde se vůbec vyskytuje? Pro případ, že by ten kamarád měl zájem?“

Jenomže Larry lže.

Jak to vím? Vím to. Není zapotřebí zakyslého vnímání deprese ze studené války chýlící se ke konci, aby člověk prohlédl jeho lest. Když člověk někoho dvacet let řídí, když ho školí v podvodech, ponoří ho do nich, vybudí jeho lstivost a ta funguje, i když ho pošle spát s nepřítelem a zatím si kouše nehty a čeká, až se vrátí, i když ho vypiplá přes všechny jeho lásky a nenávisti, přes záchvaty zoufalství a krutou zlobu a všudypřítomnou nudu a snaží se celým srdcem rozlišit mezi jeho hereckými výkony a tím, co je pravda, pak buď zná jeho obličej, nebo nezná nic. A já jsem Larryho tvář znal jako mapu své vlastní duše. Mohl bych vám ji nakreslit, být malíř: každé zdůraznění jeho rysů, každé zdvižení a pokles každé výmluvné linie jeho obličeje, místa, kde se nic neděje a kde se usadí svatý klid, když lže. Lže o ženách, o sobě. Nebo o penězích.

Cranmerův tajnůstkářský vzkaz sobě samému, nedatováno: Zeptat se Jamieho Pringla, co měl LP proboha za lubem.

Ale vzhledem k Merrimanově sekeře zdvižené nad našimi hlavami a vzhledem k tomu, že mi LP šel zcela neobyčejně na nervy, musel mít Cranmer na práci úplně jiné věci.

Takže je to před pár měsíci, kdy už jsme dva volní muži a Emma a pochutnáváme si na bůhvíkolikátém nedělním obědě na Honeybrooku a já jsem odvedl poněkud koženou konverzaci od utrpení v Bosně, etnických čistek Abcházců a decimování obyvatel Moluckých ostrovů – už jsem vlastně zapomněl, jaké další zuřivé problémy dne je oba stravovaly – kdy se náhodou ozve jméno Jamieho Pringla. Nebo ho možná nastražil do konverzace nějaký démon ve mně, protože teď už začínám být trošku neklidný.

„Jo – abych nezapomněl – jak to mimochodem tenkrát dopadlo s Jamiem?“ zeptám se Larryho se zvláštní bezstarostností, kterou my špioni používáme, když v přítomnosti obyčejného smrtelníka vybalujeme nějaké téma z tajného obalu.

„Udělal něco pro toho tvého kámoše v Hullu? Pomohl mu? Co se vlastně stalo?“

Larry pohlédne na Emmu, pak na mne, já už se však přestal divit, proč se nejdřív dívá na Emmu, protože všechno, co se mezi námi třemi děje, je teď věcí mlčenlivé konzultace mezi nimi dvěma.

„Pringle je kretén,“ odpoví Larry stručně. „Byl. Teď taky je. A navždy bude. Amen.“

Emma se plaše dívá do svého talíře a Larry se pustí do dlouhé invektivy proti tomu, co nazývá neužitečné držky naší oxfordské generace, a tak převede téma Jamie Pringle na další výpad proti zápaďácké únavě z neustálého soucitu.

Obrátil ji, pomyslím si žargonem našeho řemesla. Je pryč. Dezertovala. Přešla na druhou stranu. A ani o tom neví.

Střílnami byly za horami vidět šedavé pruhy nového dne. Nevzhledná mladá sova pálená letí nízko na zamrzlým kopcem a hledá snídani. Tolik společných rozbřesků, pomyslím si. Tolik života vyplýtvaného na jednoho muže. Larry je pro mě mrtvý, ať už jsem ho zabil, nebo ne, a já jsem mrtvý pro něj. Jediná otázka je: kdo je mrtvý pro Emmu?

Vrátil jsem se ke stolu, znovu jsem se zahrabal do papírů, a když jsem se dotkl obličeje, ucítil jsem ke svému překvapení šestatřicetihodinové strnisko. Mžoural jsem po své tajné skrýši a počítal hrnky od kávy. Podíval jsem se na hodinky a nechtělo se mi věřit, že jsou tři odpoledne. Hodinky mi však šly správně a slunce svítilo jihozápadní střílnou. Nežil jsem v nějaké cizí bílé noci v Helsinkách, nepřecházel v hotelovém pokoji a nemodlil se za Larryho bezpečný návrat z Moskvy, Havany, nebo dokonce Grozného. Byl jsem tady ve své skrýši a vytahoval vlákna. Ještě jsem z nich však nesmotal nit.

Rozhlédl jsem se kolem a zrak mi padl na koutek mého království, který jsem měl zakázaný svým vlastním výnosem. Byl to výklenek zakrytý provizorní zatemňovací roletou, kterou jsem našel na půdě a přitloukl přes vchod. Říkal jsem tomu Emmin archiv.

„Ta tvoje překrásná Emma je ale holka,“ oznamuje s chutí Merriman dva týdny poté, co jsem mu musel předložit její jméno a oznámit, že to je moje zamýšlená společnice. „Rád uslyšíš, že neznamená pro nikoho žádný risk, snad jen vyjma tebe. Chtěl by ses malinko mrknout na její životopis, než se do toho vrhneš? Pak samozřejmě popřem, žes to viděl. Připravil jsem ti tady balíček na cestu.“

„Ne.“

„Její prišerný rodokmen?“

„

„Ne.“

Balíček už leží mezi námi na stole, anonymní hnědé desky formátu A4, z nichž vykukuje půl tuctu bílých anonymních papírů.

„Její exotické toulky cizinou? Ostudné milostné avantýry, bosé protestní pochody, demonstrace, její věčně krvácející srdce? Tihle dnešní mladí muzikanti, člověk se diví, kde vůbec najdou čas, aby se naučili stupnice.“

„Ne.“

Jak by mohl kdy pochopit, že Emma je můj dobrovolně přijatý rizikový faktor, moje nová otevřenost, moje glasnosť skládající se z jedné holky? Nemám zájem o žádné ukradené informace o ní, o nic, co mi sama od sebe neřekne. Nicméně ke své hanbě si spis vezmu, což Merriman ví, že udělám, a zlostně si ho nacpu pod paži. Síla mé staré profese je na mě prostě příliš velká. Vědomost nikdy nezabije, kázal jsem dvacet let každému, kdo byl ochotný mě poslouchat, ale nevědomost to může udělat.

Dal jsem všechno do pořádku, připravil úkryt na svou další návštěvu a procpal unavené tělo točitým schodištěm a tajnými dveřini. V sakristii jsem si vzal overal, smeták, prachovku a leštidlo na podlahu. Takto vybavený jsem pokračoval do hlavní lodi, tam jsem se čelem k oltáři zastavil a vyhýbavě, jak to my agnostici děláváme, jsem se neobratně poklonil Stvořiteli, v něhož jsem se nemohl přimět věřit. Když jsem to měl za sebou, dal jsem se do svých uklízecích povinností, protože jsem člověk, který nikdy nezanedbává svou krycí identitu.

Nejdřív jsem otřel prach z konců středověkých lavic, pak jsem vytřel dlaždice na podlaze a přejel je leštidlem, což dost znepokojilo rodinku netopýrů. O půl hodiny později jsem se odvážil na denní světlo, stále ještě v overalu a s koštětem, které vydávalo svědectví o mé práci. Slunce zmizelo za modročernou hradbou mraků. Rozmazané pruhy deště se opíraly do holých vrchů. Srdce se mi zastavilo. Zíral jsem na kopec, kterému říkáme Maják. Je ze všech šesti nejvyšší. Obrys má zbrázděný různě tvarovanými balvany a vyvýšeninami, o nichž se říká, že to jsou zbytky bývalého pohřebiště. Mezi kameny, jakoby černě vystřižená proti bouřlivému nebi, stála silueta muže v dlouhém kabátě. Ten zřejmě neměl žádné zapínání, protože vlál a vzdouval se v závanech větru, přestože ho muž držel rukama vraženýma do kapes.

Hlavu měl odvrácenou ode mě, jako bych ho právě udeřil pažbou osmatřicítky. Stál s levou nohou vytočenou stranou v podivné napoleonské pozici, jakou s oblibou zaujímal Larry. Na hlavě měl placatou čepici. Přestože jsem si nevzpomínal, že bych kdy Larryho viděl v čepici, vůbec nic to neznamenalo, protože věčně u lidí zapomínal čepice a bral si místo nich jiné, které se mu líbily lépe. Snažil jsem se zavolat, ale nevydal jsem ani hlásku. Otevřel jsem ústa a chtěl zakřičet: „Larry!“, můj jazyk však nebyl za žádnou cenu schopný vyslovit L. Vrať se, prosil jsem ho němě, pojď dolů. Začneme, budeme přátelé, ne rivalové.

Udělal jsem krok kupředu, pak další. Myslím, že jsem měl v úmyslu se na něj vrhnout jako u Priddy, přeskakovat přes zdi, nevšímat si stoupání, řvát: „Larry, Larry! Larry, jsi v pořádku?“ Jak mi ale Larry vždycky říkal, spontánnost není moje silná stránka. Tak jsem místo toho položil smeták, přiložil dlaně k ústům a plaše zavolal něco: „Haló ty tam, kdo to je, jsi to ty?“

Nebo jsem si možná právě už podruhé ve dvou dnech uvědomil, že mluvím k nepříjemnému Andreasi Munslowovi, někdejšímu členovi mého oddělení a držiteli mého pasu na plný úvazek.

„Co si kruci myslíš, že tu děláš?“ zahulákal jsem na něj. „Jak se odvažuješ mě sem chodit šmírovat? Jdi pryč. Vypadni odsud.“

Řítil se ke mně z kopce pavoučími kroky. Nikdy jsem si doposud neuvědomil, jaký to musí být pohyblivý člověk.

„Přeju ti dobré odpoledne, Time,“ řekl bez známky včerejší úcty. „Uklízíš Pánbíčkovi?“ zeptal se s pohledem na mé koště a pak na mě. „Ty se teď už neholíš?“

„Co tu děláš?“

„Hlídám tě, Time. Kvůli tvé bezpečnosti a klidu. Z rozkazu Nejvyššího poschodí.“

„Nepotřebuju, aby mě někdo hlídal. Můžu se hlídat sám. Vypadni.“

„Jake Merriman myslí, že to potřebuješ. Myslí si, že si z něj děláš srandu. Nařídil mi, abych tě sledoval. Abych ti pověsil zvonek na prdel, jak to vyjádřil. Jsem v Koruně dnem i nocí.“ Strčil mi pod nos papír. „Tohle je můj mobilní telefon. Daniel Moore, pokoj 3.“ Namířil mi ukazováček na prsa. „A vůbec, jdi do prdele, Cranmere. Prostě jdi do prdele. Tys mě podved, a máš to u mě. Ber to jako varování.“

Emmin duch na mě čekal v přijímacím pokoji. Byla u Bechsteina na své speciální stoličce a vymýšlela nahlas noty. Seděla v přísné poloze, která ji přeštípne v pase a rozšíri v bocích. Měla na sobě starožitné šperky, aby mi udělala radost.

„Už jsi zase flirtoval s Larrym?“ zeptá se nahlas, aby přehlušila hudbu.

Neměl jsem však náladu na to, aby se mi někdo smál, a zvlášť ne ona.

Padl večer, ale já už vstoupil do černého světla své duše. Jasné denní světlo by mě bylo stejně nezachránilo. Přecházel jsem po domě, dotýkal se věcí, otevíral a zase zavíral knihy. Uvařil si jídlo a nechal ho ležet nesnědené. Pustil si hudbu a neposlouchal ji. Spal jsem a zase se vzbudil se stejným snem, který mě připravil o spánek. Vrátil jsem se do úkrytu v kostele. Jaké stopy jsem sledoval, jaká vodítka? Probíral jsem se ruinami své minulosti, hledal úlomky bomby, která ji zničila. Nejednou jsem v zoufalství vstal od stolu, postavil se před starý hadr z války a moje ruka se připravila, že strhne bariéru do Emmina zakázaného území, kterou jsem sám vytvořil. Pokaždé jsem se však ubránil.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Jako obvykle, což, pane Cranmere?“

„Prosím, Tome.“

„Řekl bych, že se těšíte, jak už každým dnem budete moci začít jezdit zadarmo.“

„Díky, Tome, ještě musím pár let počkat, ale já počkám rád.“

Připojím se k jeho smíchu, protože tohle je náš stálý špatný vtip, pronesený každé druhé úterý, kdy si kupuju lístek do Paddingtoňu a postavím se na nástupiště mezi londýnské obleky. A kdyby tohle byl obyčejný pátek, asi bych si trochu vymýšlel a představoval si, že jsem ještě ve službě. A kdyby měla Emma dobrý den, z legrace by mi narovnala kravatu, uhladila klopy saka, popřála mi hezký den v úřadě a pak mi dala poslední, nádherný, hanbatě sugestivní polibek. A kdyby měla špatný den, pozorovala by můj odjezd zpoza stínů svého podkrovního okna a zřejmě by nevěděla, že ji také pozoruju v postranním zrcátku sunbeamu a vím, že ji tu nechávám na celý den samotnou s psacím strojem a telefonem a že Larry je jen třicet mil po silnici odtud.

Dneska ráno jsem však namísto Emmina amatérského oka cítil, jak mě do zad bodá profesionální dohled. Dohadoval jsem se právě o nějakých nepodstatných věcech s ubohým místním baronetem zvaným Chudý Percy, který zdědil prosperující inženýrskou firmu, dovedl ji k bankrotu a teď za provizi prodává životní pojistky, když jsem si všiml siluety pokladního v okénku. Tom se naklonil do kanceláře a zády ke mně něco řekl do telefonu. Když vlak vyjížděl ze stanice, zahlédl jsem muže v placaté čepici a baloňáku, jak stojí na parkovišti a zuřivě mává nějaké paní o pár sedadel přede mnou, která mu však nevěnuje nejmenší pozornost. Byl to stejný muž, který mě před chvílí sledoval v dodávce až od křižovatky, na niž ústí příjezdová cesta od mého domu.

Z okamžitého popudu jsem přiřadil Toma k policii a čepici s baloňákem k Munslowovi. V duchu jsem jim popřál hodně štěstí. Ať všechny pronásledující strany zaznamenají, že tento pátek se Tim Cranmer opět zabývá svými obvyklými záležitostmi.

Měl jsem na sobě tmavomodrý oblek s tenkým proužkem. Nemůžu si pomoct, oblékám se podle toho, s kým se mám setkat. Když jdu na návštěvu k vikáři, vezmu si tvídový oblek, když se jdu podívat na kriket, je to blejzr a sportovní kravata. A jestli se po čtyřech dnech děsivého uvěznění ve své vlastní hlavě účastním schůze správců Nadace Charlese Lavendera pro velšská města i venkov, která se koná každé dva měsíce pod záštitou Pringle Brothers z bankovní Threadneedle Street, nemohu odolat, abych sám nevypadal trochu jako bankéř. Nastoupím do vlaku, studuji finanční stránky v novinách, posadím se do auta s řidičem, které na mě čeká mezi překrásnými oblouky navrženými architektem Brunelem, popřeju Pringlovu uniformovanému vrátnému dobré jitro. A ve skle mahagonových dveří vidím stejného neobsazeného taxíka se zhasnutým nápisem TAXI, který mě sledoval celou cestu z Praed Street.

„Pane Cranmere, dobrý den, to je bezva, že vás vidím,“ zakňourala netečná Jamieho sekretářka Pandora cockneyským přízvukem, hned jak jsem vešel do kůží čalouněného edwardiánského předpokoje, kde vládla.

„Hergot, Time!“ zvolal Jamie Pringle, sto dvacet kilo nacpaných do pruhované košile a šlí morušové barvy, a drtivým stiskem mě usazoval na gauč. „Ani mi neříkej, že už je pátek, co, co?“

Pringle je kretén, slyšel jsem, jak Larry říká v mém středním uchu. Byl. Teď taky je. A navždy bude. Amen.

Monty veplul dovnitř jak svůj vlastní stín. Měl na sobě vypasovanou černou vestu, široké kalhoty se záložkami a smrděl cigaretami, které nesměl kouřit na poschodí, kde firma sídlila. Monty vedl účty a platil naše čtvrtletní výdaje šeky, které Jamie podepisoval.

Po něm vešel Paul Lavender. Ještě se celý třásl z nebezpečné jízdy rolls roycem ze svého domu na Mount Street. Připomínal kočku, měl světlé vlasy a bylo mu sedmdesát. V lakových mokasínách se splihlými třapci se pohyboval velice pomalu. Jeho otec, náš dobrodinec, začal svůj život jako učitel v Llandudnu, později založil řetězec hotelů a pak jej prodal za sto milionů liber.

Po Pavlovi dorazily Dolly a Eunice, dvě staropanenské sestry. Dolly měla na šatech připíchnutého diamantového závodního koně. Před léty vyhrála Dolly Derby, nebo to alespoň tvrdila, i když Eunice přísahala, že Dolly v životě nevlastnila nic většího než překrmenou čivavu.

Pak se dostavil Henry, advokát Lavenderovy rodiny. Bylo to díky Henrymu, že jsme se scházeli tak často. A kdo by mu to měl za zlé, když dostával čtyři sta liber za hodinu?

„Víno se pořád drží?“ zeptal se pochybovačně, když jsme si podali ruce.

„Ale ano, děkuju. Docela dobře.“

„Nevytlačuje vás z trhu laciné francouzské víno? Tak to jsem asi musel číst špatné noviny.“

„Obávám se, že asi ano, Henry,“ řekl jsem.

Seděli jsme kolem proslulého Pringlova konferenčního stolu. Každý z nás měl před sebou jednu kopii zápisu z minulé schůzky, jeden výpis z účtů a jeden čajový šálek z wedgewoodského porcelánu s pocukrovanou máslovou sušenkou na talířku. Pandora nalévala čaj. Paul si opřel hlavu o bledou dlaň a zavřel oči.

Jamie, náš předseda, se chystal promluvit. Ruce, které před třiceti lety rvaly zabahněné ragbyové míče z rozvášněných skrumáží, uchopily malé poloviční brýle ve zlatých obroučkách a zahákly je nejdřív za jedno ucho a pak za druhé. Trh, oznámil Jamie, je v depresi. Vinil z toho cizince.

„No a ti vaši Němci odmítají snížit úrokové sazby, ten váš jen za chvíli proletí střechou a ty zisky High Street jdou strašně dolů,“ zmateně se kolem sebe rozhlédl, jako by zapomněl, kde je, „obávám se, že anglické prachy se nacházejí v nějaké brázdě nízkého tlaku.“ Načež kývl na Henryho, který s příšerným klep otevřel dva zámky laminátového kufříku a přečetl nám nekonečnou zprávu:

Rozhovory s místními úřady ohledně vybudování sportovních zařízení v chudých čtvrtích pokračují tempem, jaké člověk od místních státních zaměstnanců musí čekat, Jamie…

S nabídkou Nadace na další dětský pavilon v Lavenderově nemocnici pro matky se nedá nic dělat, dokud nebudou vyčleněny další prostředky Nadace na personál. V současné době žádné finance pro tento účel nemáme, Jamie…

Náš návrh zřídit pojízdnou knihovnu, abychom vyhověli potřebám dětí v oblastech s vysokou negramotností, narazil na politické námitky místních úřadů – jedna strana tvrdí, že dny bezplatných knihoven jsou dávno za námi, druhá říká, že výběr knih by měly určovat oblastní úřady, které mají na starosti vzdělání, Jamie…

„Do prdele!“

Eunice vybuchla. V tomto stadiu schůze se to obvykle stávalo. „Náš táta by se obracel v hrobě,“ řvala hlasem, v němž se ozýval tlumený velšský přízvuk. „Knížky pro negramotný zadarmo? Hergot, vždyť to je otevřenej komunismus!“

Dolly s ní stejně zuřivě nesouhlasila. Většinou to dělávala.

„To je naprostá lež, Eunice Lavenderová. Táta by stál a tleskal, až by ho bolely ruce. Právě za děti se modlil, když vydechl naposled. Miloval nás. Že je to tak, Paulie?“

Paul se však toulal nějakým svým vzdáleným Walesem. Oči měl pořád ještě zavřené a na rtech mlhavý úsměv.

Jamie Pringle mi obratně přihrál míč. „Time. Jsi dneska hrozně nemluvný. Máš nějaký názor?“

Tentokrát mě mé diplomatické schopnosti opustily. Kdykoli jindy bych kvůli němu vyhrabal nějaký námět na odvedení pozornosti: nutil bych Henryho, aby postupoval rychleji v jednání s městskými úřady, mohl bych udiveně zvednout obočí kvůli tomu, že jediné, co v účtech vykazuje vzestup, jsou náklady na Pringlovu administrativu. Dnes dopoledne jsem však měl plnou hlavu Larryho. Kdykoli jsem se rozhlédl kolem stolu, pořád jsem ho viděl, jak se rozvaluje na jednom z trůnů, oblečený v mém šedém obleku, který mi nikdy nevrátil, a krmí nás nějakou historkou o svém kámošovi z Hullu.

„Monty! Máš slovo,“ nařídil Jamie.

A tak si Monty poslušně odkašlal, vzal z hromady před sebou jeden papír a poctil nás zprávou o našem rozdělitelném příjmu. Jenže běda, po odečtení poplatků, nákladů a rozmanitých vyplacených částek nezbyl na probíhající desáté schůzi žádný příjem na rozdělování. Ani rod Pringlů dosud nevynalezl vzorec na rozdělování procent z nuly všem chudým a potřebným lidem z Walesu.

Obědvali jsme. Tolik vím. V dřevem obložené svatyni, kde jsme obědvali vždycky. Obsluhovala nás paní Petersová v bílých rukavicích, vyprázdnili jsme pár dvoulitrovek Cheval Blanc ročník 1955, které Nadace před dvaceti lety chytře uložila pro resuscitaci svých těžce zkoušených správců. Díkybohu jsem však zapomněl skoro všechno z naší příšerné konverzace. Dolly nesnášela negry, to si pamatuju. Eunice si myslela, že jsou roztomilí. Monty mínil, že jsou fajn, když jsou v Africe. Paulovi ani na okamžik nezmizel z tváře ten jeho mandarínský úsměv. Nádherné lodní hodiny, které tradičně odměřovaly čas rodu Pringlů, hlasitě zaznamenávaly postup našeho oběda. V půl třetí vyletěly ven rozhádané Dolly s Eunicí, celé rudé v obličeji. Ve tři si Paul vzpomněl na něco, co má udělat, nebo snad má někam jít, nebo se s někým setkat? To musí být holič, usoudil. Henry a Monty odešli s ním, Henry mu za čtyři sta liber na hodinu šeptal něco zásadního do ucha a Monty zoufale potřeboval první z velkého množství cigaret, aby se zase dostal do formy.

Zadumaně jsme s Jamiem seděli u karafy portského.

„Tak teda dobře,“ pronesl hluboce. „Jo. No tak teda. Na zdraví. Na nás.“

Jestli nic neudělám, tak se za okamžik pustí do velkých témat naší doby: nafoukanost žen, záhada, kam zmizely výnosy z nafty těžené v Severním moři – vážně se obával, že do kapes nezaměstnaných nebo jak slušné bankovnictví zničily počítače. A přesně za třicet minut strčí Pandora svůj hloupý obličej do dveří, aby panu Jamiemu připomněla, že má ještě jednu schůzku, než zavřou krám, což byl kód bratrů Pringlových pro „Čeká šofér, aby vás zavezl na letiště, letíte na golf do St Andrews“, nebo „Slíbil jste mě vzít na víkend do Deauville“.

Zeptal jsem se na Henriettu, Jamieho ženu. Vždycky jsem to dělal a neodvažoval jsem se rituál měnit.

„Henrietta se má naprosto skvěle, děkuju,“ odpověděl defenzívně. „Hunt ji prosí, aby ještě zůstala, ale Hen není přesvědčená, že se jí chce. Upřímně řečeno, je už trochu unavená tím, jak ti remcalové vždycky všechno poserou.“

Zeptal jsem se na děti.

„Děcka se mají ohromně, Time, děkuju. Marcus je fotbalový kapitán, Penny uvedeme příští jaro do společnosti. Není to pravé uvedení do společnosti, jako měly holky v našich dobách. Ale mnohem lepší než nic,“ dodal a zamyšleně pohlížel na zeď za mnou na proslulá jména padlých rodiny Pringlů ve dvou válkách.

Zeptal jsem se ho, jestli neviděl poslední dobou někoho ze staré party, čímž jsem myslel spolužáky z Oxfordu. Od toho srazu v Boodle’s neviděl, odpověděl. Zeptal jsem se, kdo tam byl. Potřeboval jsem ještě dva tahy, než začal zdánlivě sám od sebe povídat o Larrym. A to skutečně nebylo z mé strany žádné velké umění, protože jakmile člověk mluvil o starých kamarádech, dřív nebo později přišla řeč na Larryho.

„Ohromnej chlápek,“ prohlásil Jamie s naprostou jistotou lidí jeho typu. „Nadanej, obrovskej talent, kouzlo. Slušný křesťanský zázemí, otec v církvi a tak vůbec. Neměl ale žádnou stabilitu, nic. Jeden týden socan, druhej týden se na to všechno vykašlal. Tentokrát to podělal nadobro. Komouši jsou teď kapitalisti. Horší než ti zatracení Amíci.“ A pak to přišlo, až moc lehce, jako by mu můj strážný anděl šeptal do ucha: „Před nedávnem se za mnou stavoval. Trošku ošuntělej mi připadal. Trochu jako spráskanej pes. Skoro si myslím, že si byl určitým způsobem vědomý, že podporoval špatnou stranu. Což je dost přirozený, když o tom uvažuješ.“

Potěšeně jsem se zasmál. „Jamie! Snad mi nechceš říct, že se z Larryho stal kapitalistickej podnikatel, co? To je myslím trochu moc divoký.“

Ale Jamie, přestože byl schopný se rozesmát jako maniak bez nejmenšího varování – a obvykle i bez humoru – si jen dolil portské a hlučněji dýchal. „Upřímně řečeno, nevím, co se z něj stalo. Nic mi do toho není. Je ale víc než jen podnikatel, to je jistý. Musí to být něco, co víc odpovídá době, jestli to chceš vědět,“ dodal temně a přistrčil ke mně karafu, jako by ji už nikdy nechtěl vidět. „Taky nemá moc patřičného respektu, abych byl upřímný.“

„Ach bože,“ poznamenal jsem.

„Má o sobě trochu přehnanou představu.“ Pohrdavě si lokl portského. „Něco si chce dokázat. Spousta keců o naší povinnosti pomoct nově osvobozeným národům postavit se na nohy, napravit staré křivdy, stanovit normy sociální spravedlnosti. Ptal se mě, jestli to mám v úmyslu ignorovat. ‚Klídek, kamaráde,‘ řekl jsem. ‚Zadrž. Nebyl jsi jeden z těch chlápků, co Sověty tak nějak proháněli? Promiň mi, že to takhle říkám, ale trochu jsi mě zmátl. Krapet zarazil. Popletl.“‚

Naklonil jsem se dopředu a snažil se mu dát najevo, že jsem jedno velké ucho. Pokoušel jsem se dát své tváři výraz fascinované, pochlebovačné nevíry. Řečí celého těla jsem lákal tu zatracenou historku ze zamlžených houštin jeho opuštěného mozečku: „Tak dělej, Jamie. Tohle je fantastický. Ještě.“

„Jediná povinnost, kterou mám, je k téhle bance, řekl jsem mu. Neposlouchal. Myslel jsem, že je to intelektuál. Jak může být intelektuál a neposlouchat? Mluvil, jako by mě neslyšel. Nadával mi do pštrosů. Já nejsem pštros. Jsem táta od rodiny. Smutné.“

„Co ale proboha chtěl, abys udělal, Jamie? Dát banku Pringle Brothers Armádě spásy?“ Jak jsem to říkal, blesklo mi hlavou, že by to nebyl zas tak špatný nápad. Ale můj obličej, jestli tedy dělal to, co měl, vyjadřoval pouze mou upřímnou soustrast s Jamiem, když musel být cílem takové nevychovanosti.

Půlminutová pauzička, než zmobilizoval své intelektuální zdroje.

„Sovětská komunistická strana se privatizuje. Je to tak?“

„Ano, je.“

„O to jde. Prodej stranického majetku. Budovy. Rekreační zařízení, úřady, doprava, sportovní paláce, školy, nemocnice, cizí ambasády, spousty pozemků, obrazy nedozírné ceny, Fabergé, bůhvíco ještě. Věci za biliony dolarů. Dává to smysl?“

„To rozhodně dává. Rusko s.r.o. Začalo to tajně za Gorbačeva, pak se to vymklo z ruky.“

„Jak se Larry do toho všeho zapletl, to si může každý spočítat sám. Musím s potěšením říct, že Pringle Brothers jeho konexe nemají.“ Zase si dal obrovský lok portského. „Ani bych o ně nestál. Nedotk bych se jich ani třímetrovou tyčí. Ani omylem.“

„Ale Jamie –“ neodvážil jsem se dát najevo zájem, přestože už mi docházel čas. „Ale Jiminy“ – jeho oxfordská přezdívka – „kamaráde, co chtěl, abys udělal? Koupil Kreml? Jsem z toho úplně pryč.“

Jamie opět upřel zarudlý pohled na čestný seznam padlých na stěně. „Ještě pořád pracuješ pro ty, co jsi pro ně pracoval?“

Zaváhal jsem. Jamie si kdysi podal žádost o přijetí, ale bezúspěšně. Od té doby mi čas od času předhodil nějakou tu zprávičku, většinou tehdy, když už jsme dotyčnou informaci měli, lepší a dřív a z jiných zdrojů. Lákala ho naše záhadnost, nebo jí byl znechucený? Řekl by mi víc, kdybych odpověděl ano? Vybral jsem si střední cestu.

„Jen sem tam trošku, Jamie. Nic závažného. Hele, jsem úplně mrtvý zvědavostí. Co měl proboha Larry za lubem?“

Přestávka na další portské a grimasy. „Prosím?“

„Dvakrát. Volal mi před několika lety, měl spoustu keců o tom, jak mi chce přihrát nějakej pěknej obchod, já jsem byl pro, šlo o nějakejch pár milionů, mezi náma starýma kámošema, že se za mnou staví, až bude příště ve městě, hovno se stalo. Nic z toho nebylo.“

„A podruhý? Kdy to bylo?“

Nevěděl jsem, na co se mám zeptat, jestli na co nebo na kdy. Jamie to však rozhodl za mne.

„Larry Pettifer měl za lubem následující,“ oznámil znepokojivě zvučným hlasem. „Larry Pettifer tvrdil, že byl zmocněn jistou exsovětskou státní organizací, jméno neznámé – oprava, osobami z této organizace, jména též neznámá – aby vedl s touto bankou rozhovory týkající se možnosti otevření účtu u této banky – série účtů – přirozeně tajně, čímž by tato banka obdržela podstatné částky ve tvrdé měně z ne tak přesně definovaných zdrojů – a byl by to tedy bezejmenný účet – a prováděla by jisté výplaty podle instrukcí, které by banka občas obdržela od osob opatřených doporučujícím dopisem nebo heslem, které by odpovídaly heslu nebo dopisu uloženému v bance. Výplaty by byly značné, nikdy by však nepřesáhly vklad a nikdy bychom nebyli žádáni o kredit.“

Jamieho monolog zpomalil na patnáct otáček za minutu a podle lodních hodin nám zbývalo už jen devět minut.

„Byly to velké sumy? Myslím jako velké z bankovního hlediska? O jakých penězích to Larry mluvil?“

Jamie se Znovu poradil s deskou za mou hlavou. „Kdyby sis třeba myslel číslo podobné tomu, o němž jistí správci a jejich poradci dneska dopoledne uvažovali, myslím, že bys nebyl daleko od pravdy.“

„Třicet milionů šterlingů? Co by proboha kupovali? Odkud je dostali? Chci říct, to už jsou nějaké peníze, ne? I pro tebe, co? Pro mě teda rozhodně ano! Co měl za lubem? Jsem úplně ohromený.“

„Praní, o to nakonec šlo. Jednal podle instrukcí, měl jsem pocit, a moc do toho neviděl. Měl nějakého společníka nebo partnera někde na severu, se kterým jsme měli spolupracovat. Měl by podpisové právo do určitých částek. Smrdělo to.“

Už mi nezbývalo mnoho času. Jamie taky mlel z posledního.

„Řekl kde na severu?“

„Co?“

„Povídal jsi, že měl nějakého partnera na severu.“

„Macclesfield. Společník v Macclesfieldu. Mohl to být taky Manchester. Ne, nebyl. Byl to Macclesfield. Kdysi jsem tam chrápal s jednou holkou. Cindy. Pracovala v obchodu s hedvábím. Hedvábná Cindy.“

„Odkud ale prokristapána Larry Pettifer dostane třicet milionů liber? No dobře, nejsou jeho, ale něčí být musí!“

Čekám. Počítám. Modlím se. Usmívám.

„Mafie,“ zavrčel Jamie. „Neříkají jim tak? Soupeřící mafie. Noviny jsou jich plný.“ Potřásl hlavou a zamumlal něco jako „jeho věc“.

„Takže cos udělal?“ zeptal jsem se a zoufale se snažil udržet tón pobavené mystifikace. „Zavolal jsi partnery? Vypakovals ho?“

Lodní hodiny tikaly jako bomba a Jamie k mému zoufalství stále neříkal nic. Pak sebou náhle netrpělivě škubl, jako bych ho já zdržoval.

„Člověk v takovéhle situaci nikoho nepakuje. Pozve ho na oběd. Hovoří o starých časech. Řekne, že si to rozmyslí, že si o tom promluví se správní radou. Řekl jsem jim ale, že je v tom pár problémů, některé praktické, některé etické. Naznačil jsem, že by bylo hezké, kdyby mi řekli, kdo jejich klient ve skutečnosti je, v čem má v úmyslu obchodovat a jaký by byl daňový statut. Trošku legalizace by pomohlo. Navrhl jsem jim, aby postupovali přes ministerstvo zahraničí na vysoké úrovni, samozřejmě. Měli ale s sebou nějaký dopis z ambasády v Londýně. Podepsaný nějakým úředníkem. Ne velvyslancem. Mohl být zfalšovaný. Mohl být košer. Člověk prostě neví.“

Prohlížel si puncy na své kávové lžičce a srovnával je se značkami na lžičce z místa vedle sebe, kde nikdo neseděl.

„Neúplná sada,“ zamumlal. „Zvláštní věc.“ Byl z toho celý pryč. „Jak se to sakra stalo? Zeptám se matky Petersový. Zatracená neopatrnost.“

„Říkal jsi měli, Jamie,“ připomenul jsem mu.

„Copak je, kamaráde?“

Položil jsem mu ruku na rukáv. „Promiň, Jamie – možná že jsem se přeslechl – ale mám dojem, že jsi mluvil v množném čísle. Chceš říct, že Larry nepřišel sám? To jsem tak úplně nepochopil.“

„Měli je správně.“ Pořád ještě prohlížel lžičky.

Zuřivě jsem uvažoval. Čečejev? Společník z Macclesfieldu? Nebo Larryho kámoš z univerzity v Hullu?

„Tak s kým to přišel?“ zeptal jsem se.

K mému překvapení mi Jamie věnoval nadřazený a neobyčejně oplzlý úsměv.

„Pettifer si přivedl asistentku. Já bych řekl kočku. Asistentka má být jeho prostředník, tvrdil. Bude pracovat hlavou. Matematika není Larryho parketa, ale ta holka byla ohromná. O míli před Larrym, když šlo o čísla.“

Velice jsem se bavil. Musel jsem se bavit, protože jsem se vesele zasmál, přestože uvnitř jsem byl ztuhlý leknutím.

„No tak, Jamie. Nenapínej mě. Byla to Ruska. Měla na botách sníh.“

Nadřazený úsměv nemizel. Jamie položil provinilé lžičky.

„Chyba. Slušná anglická holka, pokud se dalo poznat. Slušně oblečená. Mluvila spisovnou angličtinou tak jako ty nebo já. Nepřekvapilo by mě, kdyby byla hybná páka. Od hodiny bych ji tu zaměstnal.“

„Ne. Hezká ne. Byla krásná. To slovo mimochodem používám jen velmi málo. Co sakra dělala, že se zapletla s tím kreténem Pettiferem, to ví jen pámbu.“ Dostal se k tématu, které miloval. „Postava, že by pro ni člověk vraždil. Nádhemej zadeček. Nohy až nahoru. Seděla přede mnou a houpala mi jima přímo před nosem.“ Začal filozofovat. „Je to jedna z nejpodivnějších věcí v životě, Time, a viděl jsem to Znovu a zase. Hezká holka, může mít, koho chce, a koho si vybere? Hajzla. Libru proti penny, že ji Pettifer mlátí. Nejspíš se jí to líbí. Masochistka. Stejná jako moje švagrová Angie. Peněz jako šlupek, skvěle vypadá, a jde od jednoho kreténa ke druhýmu. Má štěstí, že jí zbylo ještě pár zubů, když se k ní takhle chovaj.“

„Jmenovala se nějak?“ zeptal jsem se.

„Sally. Sally někdo.“ Jeden koutek úst mu sklouzl v příšerném úšklebku. „Černé vlasy, černé jako havran, přišpendlené nahoře na hlavě, jen čekaly, až je rozpustíš. Moje absolutně smrtelná slabost. Miluju černý houští. Je v něm celá ženskost. Nádherný.“

Nic jsem neslyšel, nic neviděl, nic necítil. Choval jsem se a sbíral a zaznamenával. To bylo všechno, co jsem na světě dělal. Jamie vypadal smutně, staře, kýval na mě a hlasitě srkal portské.

„Ozval se ti od té doby?“

„Ani ťuk. Žádný z nich. Mám dojem, že to pochopili. Není to poprvé, co jsme podvodníkovi ukázali dveře. Nebo jeho kočce.“

Podle lodních hodin mi ještě zbývalo pět minut.

„Poslals ho za někým? Navrhl mu, kam by mohl jít?“

Příšerná grimasa. „My v Pringle Brothers do takovýhle obchodů moc nevidíme. Támhle v ulici kdysi bývala nějaká společnost, jmenovala se BCCI, a ta kdysi takové věci dělávala. Řekl bych, že nemají zrovna dobrou pověst.“

Měl jsem k němu předposlední otázku. Poslal jsem s ní svůj falešný úsměv, spousty kamarádství a vděčného vychutnávání portského.

„A nemyslela na to, Jamie, když odešel – nebo odešli – že bys mohl zvednout telefon, zavolat těm, co jsem pro ně pracoval, a dát jim malinkej tip o Larrym – když už já tam nesedím – o Larrym a té jeho holce?“

Jamie Pringle na mě upřel pohled rozzuřeného býka.

„Práskat na Larryho? Co to sakra meleš? Já jsem bankéř. Kdyby snad zaškrtil svou drahou matku a nacpal ji do kýble s kyselinou, pak si možná dovedu představit, že bych zvednul telefon a někomu zavolal. Když sem ale přijde kámoš z Oxfordu, aby si se mnou promluvil o nějaké bankovní záležitosti, a já si o tom teda myslím, že to smrdí, až bůh brání… Stejně jsem odpřisáhl absolutní a naprostou mlčenlivost. Jestli jim to chceš říct ty, tak je to tvoje věc. Posluž si.“

A bylo to. Ještě zbývala jedna překážka. Snad byl ve mně nějaký masochista, který rozhodl, že když jsem tuhle otázku policii a Pewové s Merrimanem nutil příliš rychle, tentokrát bych si ji měl schovat až na samý konec. Nebo to prostě byl taktik a říkal mi, abych nejdřív posbíral všechno ostatní, než půjdu po korunovačních klenotech.

„Tak kdy, Jamie?“

„Co, kámo?“ Napůl spal.

„Kdy? Kdy za tebou přijeli? Larry a jeho holka? Nejspíš to měli předem domluvený, protože jinak bys jim nedal oběd,“ poznamenal jsem v naději, že ho tak přiměju, aby se podíval do diáře nebo zavolal domácím telefonem Pandoře.

„Tetřev,“ prohlásil nahlas, a já jsem si nejdřív myslel, že mi vypráví, jak on nebo Larry – nebo snad Emma – měli nějaké potíže se sluchem.

„K obědu jsme měli tetřeva,“ pokračoval. „Matka Petersová ho dělala. Kámoš z Oxfordu. Starý časy. Neviděl jsem ho pětadvacet let. Natáhl jsem červenej koberec. Musel jsem. Poslední týden v září, poslední tetřev sezony, pokud jde o nás. Zatracený Arabové je vystříleli. Horší než Taliáni. Přišla polovička září, a už nezbyl pomalu ani jeden pták. Vlastní disciplína zásadní. Rodina se musí držet zpátky, ať už cizinci dělají co chtějí. Dneska se nedá říkat přičmoudlí. Ani rákosníci.“

Měl jsem úplně tuhou pusu. Dostal jsem injekci u zubaře. Horní dásně jsem měl zmrzlé a jazyk mi zmizel někde v krku.

„Takže konec září,“ vypravil jsem ze sebe, jako bych mluvil k někomu velice starému nebo hluchému. „Je to tak? Je to tak, Jamie? Přišli k tobě poslední týden v září? To od tebe bylo moc velkorysé, žes jim dal tetřeva. Doufám, že ti byli dost vděční. Vzhledem k tomu, žes jim klidně taky mohl ukázat dveře. Chci říct, že já bych určitě vděčný byl. Ty taky. Konec září. Ano?“

Plácal jsem dál, ale nevím, jestli mi Jamie vůbec odpovídal, tedy kromě krčení rameny a grimas a huhlavých zvuků, jaké se ozývají ze zadních řad parlamentu, jako „nó“ a „…bře“. Bylo mi jasné, že hodiny už odbily. Pamatuju si, že se ve dveřích objevila Pandořina lívancovitá tvář a ohlásila Popelčin kočár. Vzpomínám si, jak jsem si myslel, zatímco tisícihlasý andělský chór zpíval v mé hlavě, že když člověk slaví vysvobození z černého světla, láhev Cheval Blanc ročník ’55 a velká dávka portského Graham’s ročník ’27 k tomu tvoří vhodný nebeský doprovod. Jamie Pringle se těžce zvedl na nohy a dal najevo vášeň, jakou jsem u něj mimo ragbyové hřiště ještě neviděl.

„Pandoro. Ty jsi hodná holka. Koukni. Děsný. Zaběhni k matce Petersový, ale hned, prosím tě, miláčku. Neúplná sada lžiček. Mohlo by to zničit celý servis. Zjisti proč a zjisti kde a zjisti kdo.“

Ale já už jsem zjistil kdy.

Má euforie, pokud přežívala v některých oblastech mé hlavy, měla ve zbytku mého mozku krátký život. Bílé světlo, do kterého jsem se vrátil, mi umožnilo vidět zrůdnost jejich společné zrady jasněji než předtím. No dobře, tak jsem si tedy tenkrát vzal pistoli. Konspiroval jsem, intrikoval, najal si auto a vyjel do noci rozhodnutý zabít svého celoživotního přítele a agenta. Ale on si to zasloužil! A ona taky!

Procházel jsem se.

Emmo.

Byl jsem opilý. Ne opilý vínem. Po pětadvaceti letech v Úřadě se jen tak neopiju. Ale stejně jsem byl opilý, namazaný naprosto ponižujícím způsobem.

Emmo. Kdo jsi nebo se zdáš být – s vlasy vyčesanými nahoru houpeš nohama Jamiemu Pringlovi pod nosem? V jakých dalších nepravdách jsi žila, když jste mi smáli za zády, vy dva – smáli se retardovanému Timbovi s falešným úsměvem?

Hrála sis na anděla. Do noci ses dřela s Beznadějnými případy. Telefonovala, ťukala do stroje, vypadala vážně, vypadala ušlechtile, ohromně zaneprázdněně, rezervovaně, půjčovala sis sunbeama, abys zajela na poštu, na nádraží, do Bristolu. Kvůli utlačovaným této země. Kvůli Larrymu.

Procházel jsem se. Zuřil. Radoval se. Znovu zuřil.

Ale přese všechen vztek jsem si všiml, jak nenápadná dvojice na protější straně ulice přerušila prohlížení výloh a vydala se po chodníku stejnou rychlostí a stejným směrem jako já. A bylo mi jasné, že za mnou půjde trojice s autem, dodávkou nebo taxíkem, který jim bude k službám. A věděl jsem tedy, že navzdory vší zlosti a úlevě a novému cti a změněnému postavení musím zachovávat zdání. Nesmím udělat žádné gesto, které by naznačilo, že jsem něco jiného než dobře naobědvaný správce nadace a bývalý špion zařizující své zákonné záležitosti. Byl jsem vděčný Larrymu, Emmě i svým pozorovatelům, že na mě vložili tuto zodpovědnost. Protože zdání vždycky byla činnost s pravidly, disciplína, která měla držet anarchii na uzdě, a anarchie ve mně v tomhle okamžiku křičela z plných plic:

Emmo! Jak tě pro Boha živého mohl přimět, abys zašla takhle daleko?

Larry! Ty manipulující, pomstychtivý, zlodějský hajzle! Vy oba! Co máte k čertu za lubem a proč?

Cranmere! Nejsi vrah! Můžeš chodit s hlavou vzhůru! Jsi čistý!

Byl jsem blázen.

Šílený, zuřivý blázen s přehnanou sebekontrolou, i když jsem byl blázen puštěný na svobodu. Představoval jsem si, že jsem strašně zamilovaný, a nechal si vplížit do života zmiji.

Adoptoval jsem ji, rozmazloval, sloužil jí, pomazával, hýčkal její výstřednost. Zahrnul ji šperky a svobodou, udělal z ní svou krejčovskou pannu a objekt své lásky, ženu, která pro mě udělala konec všem dalším ženám, ikonu, bohyni, dceru a, jak by řekl Larry, otrokyni. Miloval ji kvůli její lásce ke mně, pro její momenty vážnosti a smíchu, pro její křehkost a promiskuitu a pro víru, kterou vkládala do mé ochrany. A tohle všechno na základě čeho? Z jakého impulsu, kromě mlhavých tužeb retardovaného?

V mé nové nespoutané zuřivosti mě zachvátila přímo bouře nerozumu: Emma je past, medová past, nastražená na mne konspirací mých nepřátel! Já Cranmer, který se všemu vždycky vyhýbám, tajný romantik, veterán spousty bezvýchodných milostných vztahů, jsem se dal obalamutit tím nejstarším trikem na světě!

Nastražili ji na mne hned od začátku! Udělal to Larry. Čé. Zorin. Dva z nich. Všichni tři dohromady, všichni čtyři!

Ale proč? Z jakého důvodu? Použít mě jako krytí? Honeybrook jako krytí? Bylo to příliš absurdní.

Styděl jsem se, že jsem padl za oběť takovým divokým neprofesionálním úvahám, a tak jsem je opustil a hledal nové způsoby, jak přiživit svou kvetoucí paranoiu.

Co jsem o ní věděl? Protože jsem na tom sám trval, nic kromě toho, co mi sama chtěla říct nebo co v neděli říkala Larrymu v mém doslechu. Merrimanův balíček ležel ještě pořád za závěsem v mém úkrytu nepřečtený, pokrytý prachem, symbol mé integrity jakožto milence.

Italské jméno.

Mrtvý otec.

Irská matka.

Toulavé ochotnické dětství. Anglická internátní škola. Studium hudby ve Vídni.

Jela na východ, dala se na mystiku, hlásila se ke každému slabomyslnému proudu, jen když byl hippie, šla k čertu.

Vrátila se domů, zase se toulala, studovala hudbu, skládala, aranžovala, spoluzaložila něco jménem Alternativní komorní skupina, která používala tradiční nástroje nového světa v klasické hudbě starého světa – nebo to bylo obráceně?

Začala se nudit, zapsala se na letní kurs v Cambridgi, četla nebo nečetla příjemná slova Lawrence Pettifera o zdegenerovanosti Západu. Vrátila se do Londýna, dala každému, kdo hezky poprosil. Vyděsila se, potkala Cranmera, jmenovala ho svým ochotným, milujícím, slepým ochráncem.

Setkala se s Larrym. Zmizela. Znovu se objevila s vlasy vyčesanými nahoru, říkala si Sally a houpala nohama Jamiemu Pringlovi pod nosem.

Moje Emma. Moje falešné svítání.

Jsme nazí, hrajeme si. Rozprostírá mi černé vlasy kolem ramen.

„Mám ti říkat Timbo?“

„Ne.“

„Protože ti tak říká Larry?“

„Ano.“

„Miluju tě, víš. Tak ti samozřejmě budu říkat, jak jen chceš. Budu ti říkat Hele ty, jestli chceš. Jsem naprosto přizpůsobivá.“

„Tim bude úplně stačit. Prostě Tim. A máš pravdu, jsi naprosto přizpůsobivá.“

Ležíme před krbem v její ložnici. Skryla hlavu na mém krku.

„Jsi špion, viď?“

„Samozřejmě. Jaks to uhodla?“

„Dneska ráno. Když jsem tě pozorovala, jak čteš poštu.“

„Chceš snad říct, žes viděla tajný inkoust?“

„Nedáváš nic do koše. To, co se má vyhodit, se dává do igelitového pytlíku a donese do kotle. Děláš to vždycky sám.“

„Jsem hrozně mladý pěstitel vína. Narodil jsem se před šesti měsíci, když jsem tě poznal.“

Semeno podezření se však už uchytilo. Proč mě pozorovala? Proč o mně takhle přemýšlela? Co jí to Larry vsugeroval, že ji to teď nutí ostře sledovat svého ochránce?

Dojel jsem do klubu. Seděli tam stan pánové a četli ceny akcií. Někdo mě pozdravil, Gordon někdo – Gordone, to je ohromné, jak se má Prunella? Usadil jsem se do koženého křesla v kuřárně a zíral do nečitelných novin a poslouchal mumlání mužů, kteri si mysleli, že na jejich mumlání záleží. Dlouhá okna olizovala mlha typická pro toto roční období. Nigerijský sluha Charlie procházel klubem a rozsvěcoval stolní lampy. Venku na Pall Mall podupávala ve vchodech domů statečná skupina mých pozorovatelů a záviděla všem, kteří jeli na víkend domů. Viděl jsem je docela jasně ve své druhé mysli. Seděl jsem v kuřárně do setmění, nečetl jsem, ale vypadalo to tak. Stojací hodiny odbily šest. Ani jeden admirál ve výslužbě se nepohnul.

„Larry opravdu věří, viď?“ říká.

Nedělní večer. Jsme v přijímacím pokoji. Larry odešel před deseti minutami. Nalil jsem si velkou skotskou a choulím se v křesle jako boxer mezi jednotlivými koly.

„V co?“ zeptám se.

Nevšímá si toho.

„Ještě nikdy jsem se nestkala s Angličanem, který věří. Většina z nich jen říká ‚na jednu stranu a na druhou stranu‘ a nedělají nic. Je to, jako by jim vyndali nějaké části z prostředka motoru.“

„Já to pořád ještě nechápu. Čemu věří?“ Naštval jsem ji.

„To je jedno. Je jasné, že jsi neposlouchal.“

Dám si další lok skotské. „Možná slyšíme různé věci,“ poznamenám.

Co jsem tím myslel? Na to jsem se ptal sám sebe, když jsem se díval krajkovými záclonami na oknech kuřárny do doutnající narůžovělé noci. Co jsem slyšel jiného než Emma, když Larry připravoval své materiály pro ni, zpíval jí své politické árie, vzrušoval ji, provokoval, zahanboval a promíjel jí a pak ji ještě trochu provokoval? Pomyslel jsem si, že jsem poslouchal velkého svůdce Larryho, jak odpovídá na mou otázku. Myslel jsem, že mě mé předsudky zaslepují, že je Larry mnohem chytřejší na kradení srdcí, než já kdy byl. A dvacet let jsem věřil velice jednostrannému klamu, který spočíval v tom, kdo vlastně řídí koho, pokud jde o Cranmera a Pettifera.

Uhlí v krbu kuřárny líně hořelo na roštu a já jsem se začal ptát sám sebe, jestli Larry pomocí nějakých okultních prostředků, které jsem nechápal, téměř nezosnoval svou vraždu. A kdyby se mi bývalo podařilo mu dát tu smrtelnou ránu místo toho, že jsem stáhl ruku, jestli bych mu tím neprokázal laskavost.

Růžová mlha, kterou jsem pozoroval okny svého klubu, zhoustla, jak začal taxík stoupat na Haverstock Hill. Vjížděli jsme do Emminy zlé země. Začínala, pokud jsem měl možnost to určit, kolem Belize Village a táhla se k Whitestone Pond na severu, ke Kentish Town na východě a Finchley Road na západě. Všechno, co leželo mezi tím, bylo nepřátelské území.

Nikdy mi neřekla, co jí měla londýnská čtvrť Hampstead provést, a já jsem se nikdy neptal, protože jsem měl respekt k její svrchovanosti, na které nám oběma tolik záleželo. Z různých poznámek, které jí vyklouzly, jsem získal obrázek, jak jde z ruky do ruky intelektuálních princátek starších než ona a ne tak nadpozemských. V jejím bestiáři čněli dobří novináři. Psychiatři obojího pohlaví byli kdesi dole. Bývalo období, kdy jsem si představoval, jak má ubohá kráska ztrácí půdu pod nohama a často se téměř utopí, než se doplácá zpátky ke břehu.

Ordinace byla v bývalém baptistickém kostele. Mosazná deska na sloupu u vjezdu oslavovala Arthure Medawiho Dasse a jeho ohromnou kvalifikaci. Cedule v čekárně nabízela aromaterapii, Zen a vegetariánský penzion. Recepční už odešla domů. V Emmině židli seděla žena v zeleném s ustaranou tvári. Asi jsem se na ni pořád díval, protože se začervenala. Já jsem však neviděl Emmu v zeleném, ale Emmu v přestrojení za tragickou hrdinku toho večera, kdy jsme se poprvé setkali.

Oblečenou tak, aby nalákala. Ne slušně oblečenou jako do Pringlovy banky. Nehoupala mi nohama před nosem. Byla schoulená bolestí, stejně jsem si však uvědomil, že je to vysoká dívka, velice hezká, a že má neobyčejně krásné nohy. Těsná čepička jí stahuje vlasy z čela. Oči má stoicky odvrácené. Oblečení má částečně z Armády spásy, částečně jako Edith Piaf z ulice. Dlouhá černá jutová sukně, černé boty jako opuštěné dítě. Mourovatá vlněná vesta. A aby si chránila ruce pianistky, navlékla si palčáky, černé a trochu otrhané.

Záda mě opravdu zlobí. Vařící hadi od hlavy k patě. Jak ji však tajně zkoumám, její problémy mi víc vadí než ty moje. Její bolest je na ni příliš stará, přliš ošklivá. Vypadá kvůli ní příliš jako guvernantka a ne dost jako uličnice. Chci pro ni najít ty nejlepší lékaře, nejteplejší postele. Znovu zachytím její pohled. Uvědomuju si, že díky bolesti rychleji navazuje kontakt, je příchylnější, než by si krásná mladá žena normálně dovolila být. Starý taktik ve mně urychleně uvažuje o svých možnostech. Nabídnout soucit? Ten už je jasný vzhledem k tomu, že jsme spolutrpitelé. Hrát si na veterána? Zeptat se, jestli je tu poprvé? Raději nebýt přezíravý. Vzhledem k tomu, jak na tom dneska dívky jsou, může být větší veteránka ve dvaceti a něco než ty v sedmačtyřiceti. Rozhodnu se pro černý humor.

„Vypadáte opravdu prišerně,“ pronesu.

Oči jsou pořád ještě někde daleko. Ruce v palčákách se vzájemně utěšují.

Ale sláva, najednou se usmívá!

Zpustlý dvaadvacetikarátový úsměv na mě jasně září přes místnost, triumfuje nad umakartovými židličkami, bílými zářivkami a dvojími bolavými zády. A já si všimnu, že má kouřově modré oči jako zašlý cín.

„No to teda mockrát děkuju,“ řekne moderně bezbarvou angličtinou mladých. „Přesně tohle jsem chtěla od někoho slyšet.“

Ještě jsme si nevyměnili ani dvanáct vět, a už je mi jasné, že tohle je nejstatečnější úsměv v Londýně. Představte si, že právě tento večer, kdy čeká, až jí Dass pomůže od té strašné bolesti, zmešká první profesionální provedení vlastního díla ve své hudební kariéře! Kdyby nebylo jejích zad, seděla by teď v koncertní hale ve Wimbledonu a poslouchala vlastní aranžmá lidové a domorodé hudby z celého světa.

„Je to něco, co se vám vrací,“ ptám se, „nebo jste si to natáhla nebo vyhodila nebo tak nějak? Ve vašem věku na tom nemůžete být jako já.“

„Udělala mi to policie.“

„Jaká policie? Panebože.“

„Vystěhovávali nějaký moje kámoše ze squatu. Pár nás kolem toho domu demonstrovalo. A obrovskej policajt se mě snažil sebrat a naložit do antonu a mně prostě odešly záda.“

Můj obvyklý respekt k autoritě se vypařil.

„Ale to je hrozné. Měla byste ho zažalovat.“

„No, on by měl spíš zažalovat mě. Kousla jsem ho.“

A já jí na to skočím se široce zavřenýma očima. Polykám každé okouzlující slovo. Považuju ji za jednu ze vzácných neposkvrněných duší tohoto světa. Dělám všechno, co se čeká od pětihvězdičkového cucáka. Dokonce jí slíbím nejlepší večeři v Londýně, hned jak se dá do pořádku. Má to být malá náplast na její neštěstí.

„Dostaneme přidat?“ zeptá se. ,,Kolik jen budete chtít.“

K mému překvapení dokonce ani není vegetariánka.

Naše romance není moc bouřlivá – proč by měla být? Od chvíle, kdy jsem ji poprvé viděl, je mi jasné, že nepatří ani věkem ani typem ke kategoriím, ze kterých si obvykle vybírám: povolná kolegyně nebo sekretářka, sportovní svůdkyně z anglické venkovské silnice. Je mladá. Je inteligentní. Znamená nebezpečné vody. Je to risk. A už jsou to dlouhé roky, jestli se to vůbec stalo, kdy Cranmer vystoupil ze svého dobrovolného vězení, hrál odvážnou hru, čekal netrpělivě na večer, ležel a nespal až do svítání.

Má nás plnou stáj? ptal jsem se sám sebe. Starší muži, kteří ji vyzvednou z bytu, dovezou ji do nějaké provizorní koncertní síně na okraji Londýna – jeden večer to bylo nepoužívané divadlo ve Finchley, další týden tělocvična v Ruislipu, nebo něčí salon v Landbroke Grove – sedí v poslední řadě a v loajálním vytržení poslouchají její zvláštní hudbu, než ji odvezou na večeři? A při večeři ji rozveselují, když je smutná, a mírní, když je příliš vzrušená, a nakonec ji nechají na prahu s pouhým bratrským polibkem na tvář a slibem, že to budou příští týden opakovat?

„Když já jsem taková děvka, Time,“ svěří se mi u skvělé večeře u Wiltona. „Vejdu do nacpané místnosti, lidi se na mě podívají a já hned začnu se všema flirtovat. A pak zjistím, že mám na krku někoho, kdo ve výkladě vypadal docela dobře, ale je naprosto děsnej, když si ho člověk vezme domů!“

Snaží se mě schválně provokovat? Vykládá pohádky? Naznačuje mi, abych zkusil štěstí? Určitě nemůžu být horší než nějaký uslintaný třicetiletý bankéř z Hampsteadu, co jezdí v porsche? Jak mám ale vědět, že neblufuje – když se vyslovím a ona mě odmítne, co se stane s naším vztahem? Je blázen? Její křivolaká pouť životem skutečně zavání šílenstvím – i když jí tu cestu závidím: divoký útěk z Londýna do Chartúmu, protože bláznivě doufala, že tam narazí na ohromného italského frajera, se kterým jednou třicet vteřin mluvila na Camden Rock, půlroční pobyt v nějakém ašrámu ve střední Indii, pěší cesta přes Darienskou průrvu z Panamy do Kolumbie v naději, že najde Něčí hudbu, kousnutí policejního důstojníka – jestli samozřejmě ten pokousaný policajt taky není další z jejích báchorek.

Pokud jde o její zbrklou podporu nejrůznějších beznadějných případů, je to karikatura každého fejetonisty z nedělní přílohy, který si činí nároky být svědomím utlačovaných tříd. Proč bych se jí ale měl posmívat, že odmítá jíst turecké fíky, protože podívej, co dělají Kurdům. Nebo japonské ryby, protože podívej, co dělají velrybám. Co je tak komického – tak neanglického – když někdo řídí svůj život podle nějakých zásad, i když podle mého otupělého úsudku jsou takové principy neúčinné?

Mezitím ji stopuju, představuju si ji, snažím se odhadnout, co chce, a čekám: na povzbuzení, na jiskru, která nikdy nepřeletí, pokud člověk nepočítá momenty, kdy uprostřed bratrského večera natáhne ruku a položí mi ji na tvář, nebo klouby přejíždí po zádech svého spolutrpitele. Jenom jednou se mě zeptá, čím se živím. A když řeknu, že jsem na ministerstvu financí, pronese s bojovně vysunutou bradou:

„Na čí straně vlastně jsi?“

„Na ničí. Jsem státní zaměstnanec.“ To jí vůbec nestačí.

„Nemůžeš být na ničí straně, Time. To je, jako kdybys neexistoval. Musíme mít v něco víru. Jinak nejsme definovaní.“

Jednoho dne se mě zeptá na Dianu: co jsme zvorali?

„Nic. Bylo to v nepořádku, už když jsme se brali, a zůstalo to v nepořádku i potom.“

„Tak proč jste se brali?“

Potlačím podrážděnost. Chci jí říct, že minulé chyby v lásce se nedají ani vysvětlit, ani napravit. Je však ještě mladá a ještě nejspíš věri, že všechno má vysvětlení, a když člověk dost pořádně hledá, najde ho.

„Byl jsem prostě děsně pitomej,“ odpovím s pokusem o odzbrojující upřímnost. „Prosím tě, Emmo, nepovídej, že jsi ze sebe párkrát neudělala hlupáka. Vždyť jsi mi to kolikrát říkala.“

Na to se trochu povzneseně usměje a já ji v záchvatu zlosti náhle srovnávám s Larrym. Vás krásných lidí se netýkají těžké životní zkoušky, co? Vy se nemusíte tolik snažit, že ne? Můžete sedět a soudit život, místo aby život soudil vás.

Moje zatrpklost, nebo co to je, k ní však pronikne. Vezme mou ruku do svých dlaní, přitiskne si ji zamyšleně ke rtům a přitom se na mě pozorně dívá. Je moudrá? Je prostě hloupá? Emmu nejde zařadit do žádné z těchto kategorií. Její krása, právě tak jako Larryho, má svou vlastní morálku.

Priští týden jsme opět staří přátelé, a tak to všechno pokračuje až do dne, kdy mě Merriman zavolá do své kanceláře a řekne mi, že staří bojovníci ze studené války se nedají recyklovat a že se s okamžitou platností mám jít pást na Honeybrook. Ale místo obvyklé zoufalosti, která by na mě měla po vyslechnutí rozsudku padnout, jsem si vědom pouze nesmírné energie. Merrimane, aspoň jednou jsi pro mě udělal to pravé! Cranmer je svobodný! Cranmer už splatil daň! Ode dneška po celý zbytek života se bude Cranmer, navzdory všem předešlým zásadám, řídit Larryho radami. Přeskočí, než řekne hop. Místo dávání bude brát.

SEDMÁ KAPITOLA

Cranmer ale udělá víc, než že jen bude brát. Bude nenápadný, odstěhuje se na venkov, bude volný. Odpoutá se od všech složitostí modemího světa, když už je teď studená válka vyhraná a skončená. Poté, co to vítězství zabezpečil, důstojně vyklidí pole nové generaci, o níž Merriman tak vřele mluví. Bude doslova sklízet mír, k němuž sám přispěl, bude ho sklízet v polích, v půdě, v rustikální jednoduchostí. Ve slušných, přehledných, otevřených lidských vztazích konečně vychutná svobodu, kterou bránil něco přes dvacet let. Ne sobecky, to rozhodně ne. Naopak se zapojí do mnoha společensky užitečných činností. Bude to však pro mikrokosmos, společnost v malém, a už ne pro takzvaný státní zájem, který je v dnešní době záhadou i pro ty, kdo mají největší možnost ho chránit.

A tato ohromná vyhlídka, které se mi dostalo z tak nepravděpodobných míst, mě popožene k nádherně nezodpovědnému činu. Vyberu Grill Bar v hotelu Connaught, svou svatyni pro velké příležitosti. Kdybych byl trochu předvídavější, vybral bych něco skromnějšího, protože si až příliš pozdě uvědomuju, že jsem přecenil její šatník. To je jedno. Dost předvídavosti. Jestli ke mně někdy přijde, obléknu ji od hlavy k patě do zlata!

Pozorně mě poslouchá, i když já právě pozorně nemluvím – kromě toho, když se zmiňuju o své tajné minulosti, to mám přirozeně zapečetěné rty.

Povím jí, že ji miluju a strachuju se o ni dnem i nocí. Bojím se o její talent, vtip, odvahu, ale hlavně mám strach z její křehkostí a z toho, čemu bych mohl říkat – když se o tom zmínila sama – její nebezpečná dostupnost.

Pravda ze mě mluví jako nikdy předtím. Snad je to víc než pravda, snad je to sen o pravdě, protože jsem tak unesený radostí, že můžu být netaktický po dlouhých letech plných lsti. Konečně mám svobodu pocitů. A to všechno díky jí. Říkám jí, že jí chci být vším, čím muž může být. Za prvé ji bránit a ochraňovat, a to do značné míry před ní samou, potom podporovat její umění, být její přítel, společník, milenec a žák, a konečně jí poskytnout střechu, pod níž se mohou nesourodé části její osobnosti smířit v jednu velkou harmonii. Pročež jí tady a teď navrhuju, aby se přidala k mému sedláckému životu v nejopuštěnější části Sommersetu, na Honeybrooku. Budeme se tam spolu procházet, pěstovat víno a hudbu, milovat se a rozvíjet rousseauovský svět v mikrokosmu, jenomže ten náš bude veselejší, a číst knihy, které jsme vždycky chtěli číst.

Ohromený svou bezstarostností, nemluvě o výmluvnosti – samozřejmě kromě delikátní záležitosti, jak jsem strávil uplynulých pětadvacet let svého života – se poslouchám, jak vystřeluji celý svůj arsenál v jediné obrovské salvě. Můj milostný život, říkám, byl až do dnešního večera komedií mesaliancí a jasným důsledkem toho bylo, že jsem nikdy svému srdci nedovolil rozletět se do světa.

Necituju už zase Larryho? Někdy ke svému znechucení zjistím, až když je příliš pozdě, že mi dodal mé nejlepší repliky.

Ale dnes večer, poznamenám, se mé srdce rozletělo a já se s hanbou ohlížím na příliš mnoho nesprávných cest, kterými jsem putoval. A pokud jsem ji špatně nepochopil, tohle by jistě mohla být věc, kterou máme navzdory věkovému rozdílu společnou. Copak se mi neustále nesvěřuje, že už je také k smrti unavená nepodstatnými láskami, nedůležitými řečmi, malými mozky? A pokud jde o její kariéru, bude mít nadále Londýn hned za humny. Bude mít své přátele, nemusí se vzdávat ničeho, na čem jí záleží, bude svobodná duše, nikdy ji neuvězním ve své věži. S výhradami věřím tomu, co říkám, věřím každému slovu, celému tomu výlevu. Protože na co by byla falešná identita, kdyby nám neumožnila setřást jeden život a obrůst novým?

Dlouhou dobu to vypadá, že nemůže promluvit. Možná to na ni byl příliš prudký útok, než jaký se dal čekat od usedlého byrokrata, který si vybírá společnici pro svůj život na odpočinku. Čekám na její reakci a skutečně se přitom začínám ptát sám sebe, jestli jsem vůbec mluvil, nebo pouze poslouchal Sirény osvobozené po letech mého tajného uvěznění.

Dívá se na mě. „Pozoruje mě“ je lepší slovo. Odezírá mi ze rtů, zkoumá můj výraz strachu, zbožňování, vážnosti, touhy – všechno, co je na mé tváři, když se jí odhaluju. Cínové oči jsou nehybné, ale vzrušené. Jsou jako moře čekající na bouřku. Nakonec mě požádá o mlčení, přestože už nemluvím. Položí mi totiž ukazováček na rty a nechá ho tam.

„To je v pořádku, Time,“ prohlásí. „Jsi dobrý člověk. Lepší, než si myslíš. Jediné, co teď musíš udělat, je dát mi pusu.“

V hotelu Connaught? Musela vidět údiv v mé tváři, protože se rozesměje, vstane, obejde stůl a bez nejmenšího náznaku rozpaků mě dlouze a výmluvně políbí na ústa, což docela schvaluje postarší číšník, jehož pohled náhodou zachytím, když mě Emma pustí z objetí.

„S jednou podmínkou,“ dodá přísně a posadí se.

„Řekni ji.“

„Moje piano.“

„Co je s tvým pianem?“

„Můžu si ho vzít s sebou? Nemůžu aranžovat bez piana. Takhle já dělám muziku.“

„Já vím, jak děláš muziku. Hele, vezmi si jich třeba šest. Přivez si jich flotilu. Přivez si všechna piana světa.“

Téže noci jsou z nás milenci. Příští den letím na křídlech do Honeybrooku, abych objednal malíře. Ohlédnu se aspoň jednou, zastavím se na okamžik a uvažuju, jestli jsem udělal správnou věc? Jestli jsem nezaplatil přiliš vysokou cenu za něco, co se dalo získat snadněji? Ne. Celý svůj život jsem se krčil a kličkoval a nakukoval za roh. Od nynějška, když mám Emmu jako svého vzácného svěřence, mám v úmyslu sjednotit své myšlenky a činy. Ve světle této úvahy jsem honem zavolal panu Applebymu z Wellsu, obchodníkovi s nádhernými starožitnými šperky a nábytkem. Na místě jsem ho pověřil, aby bez ohledu na cenu pročesal celou zem a našel to nejroztomilejší, nejhezčí piano, jaké kdy člověk postavil, něco opravdu starého a kvalitního, vyrobeného z pěkného dřeva. Mám na mysli atlasové dřevo, pane Appleby, a když už tak o tom mluvíme, máte ještě ten nádherný trojřadý perlový náhrdelník s uzávěrem s kamejí, který jsem ve vašem výkladě náhodou zahlédl před měsícem?

Pan Dass byl příliš stydlivý, než aby lidem řekl, že se mají svléknout. Jestliže byl člověk muž, stál před ním v ponožkách svlečený do pasu a držel si kalhoty, protože mu kšandy plandaly kolem stehen. I když ho pak položil na břicho a pracoval na konci páteře, odhalil pro svůj účel jen absolutně nezbytný proužek kůže.

Pan Dass mluvil. Mazlivým orientálním zpěvavým hlasem. Aby vyvolal důvěru a předešel důvěrnosti. A někdy položil otázku, aby člověku zabránil usnout. Dneska jsem však byl bdělý a byl bych si přál ptát se sám: viděl jste je? – byla tady? – přivedl ji sem? – kdy?

„Děláte své cviky, Timothy?“

„Nábožně,“ zalhal jsem ospalým hlasem.

„A jak se má ta dáma v Sommersetu?“

Pod zdánlivou ospalostí jsem myslel rychle. Jak jsem dobře věděl, mluvil o své kolegyni z oboru ve Frome, kterou mi doporučil, když jsem se přestěhoval do Honeybrooku. Já jsem si to ale raději interpretoval jinak.

„Má se dobře, děkuju. Hodně pracuje. Dost cestuje. Ale má se dobře. Možná jste ji v poslední době viděl víc než já. Kdy u vás byla naposled?

Ale on se již smál a vysvětloval nedorozumění. Smál jsem se spolu s ním. Můj vztah s Emmou nebyl tajemstvím před panem Dassem ani před někým jiným. V počátečních měsících mého nového života mi dělalo velikou radost, když jsem mohl prohlašovat před každým, kdo mě byl ochotný poslouchat: Emma, moje dívka, bydlí se mnou, má velká vášeň, má schovanka, není to nic tajného.

„Není zdaleka tak dobrá jako vy, pane Dassi, to vám tedy říct můžu,“ dal jsem mu opožděnou odpověď na jeho otázku, čímž jsem ho okamžitě přivedl do trapných rozpaků.

„Ale Timothy, tak to přeci nemusí vůbec být,“ prohlásil a přitiskl mi vařící dlaně na ramena. „Chodíte k ní pravidelně? Jedna návštěva, a pak na to šest měsíců zapomenout, to nemá vůbec smysl.“

„Zkuste to říct Emmě,“ návrhl jsem. „Slíbila mi, že k vám přijde minulý týden, ale vsadím se, že vůbec nepřišla.“

Navzdory všemu mému šťourání však pan Dass zachovával záhadné mlčení. Snažil jsem se ho nějak vyprovokovat, asi dost neobratně, protože jsem byl příliš napjatý. Byla tu včera? Dneska? Vyhýbal se mým otázkám, protože mu bylo trapné mu říct, že u něj byla s Larrym? Ať už byla příčina jakákoli, nedal se vyprovokovat. Možná slyšel napětí v mém hlase nebo je cítil v mém těle. Vzhledem k tomu, že pan Dass byl slepý, nedalo se říct, jaká výmluvná zpráva se k němu mohla dostat přes jeho mimosmyslové ucho nebo pátravé prsty.

„Příště se, doufám, víc soustředíte, Timothy,“ řekl přísně, když jsem mu podával dvacet liber.

Odemkl pokladnu a můj zrak padl na knihu objednávek, ležící vedle telefonu. Ukradni ji, napadlo mě. Seber ji a uteč. Pak uvidíš sám, jestli tu byla, s kým a kdy. Ale neokradl bych slepého pana Dasse, abych mohl špehovat Emmu, ani kdyby to znamenalo vyřešení všech záhad kosmu.

Stál jsem na chodníku před ordinací a zhluboka dýchal. Cítil jsem, jak mě v očích a v nose pálí hustá mlha. Nějakých deset metrů ode mě číhalo v oblouku světla pouliční lampy zaparkované auto. Mí pozorovatelé? Došel jsem k autu, bouchl dlaněmi do střechy a zařval: „Je tam někdo?“ Ozvěna mého hlasu odlétla mlhou. Udělal jsem dvacet rázných kroků a otočil se. Neodvážil se ke mně přiblížit ani stín. Od šedé zdi mlhy ke mně nedorazil ani jeden zvuk.

Mé informace se změnily, vzpomněl jsem si. Už s hrůzou nepátrám po stopách Larryho života nebo smrti. Hledám ty dva. Kvůli jejich konspiraci. Abych se dověděl proč.

Spěchal jsem do světelných kuželů a zase ven z nich, postranními uličkami, pod ježatými sklánějícími se stromy. Kolem mne proklouzly němé stíny uprchlíků. Navlékl jsem si baloňák. V kapse jsem našel placatou čepici a nasadil jsem si ji také. Změnil jsem svůj profil. Jsem neviditelný. Tři psi se navzájem obcházeli v melancholickém střídání stráží. Znovu jsem se zastavil a naslouchal nicotě. Šel jsem kus zpátky. Mí hlídači odešli.

I po deseti letech mě ten dům stále děsil. Přestože jsem z něj unikl, žil jsem tam jako duch. Za jeho šedými zdmi, oblečenými do fialového polosmutku květů vistárie, ležely zbytky mých snů o celoživotním štěstí. Když jsem se odtud odstěhoval do skromného bytu na okraji města, jezdil jsem radši ze začátku do Úřadu oklikou, než abych projížděl kolem jeho dveří. A když mě nutnost přiměla objevit se v jeho blízkostí, měl jsem děsivé představy, jak mě někdo zase zatáhne dovnitř a budu si muset odsloužit další trest.

Po nějaké době však můj odpor ustoupil tajné zvědavosti a dům mě navzdory minulým zkušenostem začal přitahovat. Vystupoval jsem z metra o stanici dřív a spěchal přes Heath, jen abych se podíval do jeho osvětlených oken. Jak žijí? O čem si povídají, když tedy nemluví o mně? Kdo jsem byl, když jsem tam žil? Moc dobře jsem věděl, že Diana odešla z Úřadu, protože Merrimanovi napsala jeden ze svých dopisů.

„Tvoje drahá bývalá usoudila, že jsme gestapo,“ oznámí a vaří se to v něm vzteky. „A byla na nás zatraceně sprostá. Neústavní, neschopní a nezodpovědní, to jsme my. Věděl jsi, že hřeješ na prsou zmiji?“

„To je prostě Diana. Hned vyletí.“

„No ale co s tím udělá? Předpokládám, že si bude mýt svědomí na veřejnosti. Rozmázne nás v Guardianu. Máš na ni vůbec nějaký vliv?“

„A ty?“

V kuloárech jsem zaslechl, že studuje psychoterapii. Má manželskou poradnu. Zhubla. Chodí na kursy jógy v Kentish Town. Edgar vydává vědecké knihy.

Zazvonil jsem. Okamžitě otevřela dveře.

„Myslela jsem, že jsi Sebastian,“ řekla.

Na špičce jazyka jsem měl omluvu za to, že jsem nesprávný člověk.

Seděli jsme v obývacím pokoji. Zapomněl jsem, jak jsou tu stropy nízké. Honeybrook mě nejspíš zkazil. Měla na sobě džíny a svetr, který si přivezla z naší dovolené v Padstow. Byl vybledle modrý a slušel jí. Tvář měla světlejší, než jsem si pamatoval, a širší. Pokožku jemnější a oči méně zastíněné. Edgarovy knihy sahaly od podlahy až ke stropu. Většina z nich pojednávala o tématech, o nichž jsem v životě neslyšel.

„Je na semináři v Ravenně,“ poznamenala.

„Jo aha. Skvělý. To je moc hezký.“ Neměl jsem žádný přirozený hlas, kterým bych na ni mohl mluvit. Nebyl jsem uvolněný. To jsem nebyl ostatně nikdy. „V Ravenně,“ opakoval jsem.

„Asi za půl minuty mi přijde pacient a já své pacienty nenechávám čekat,“ oznámila. „Co chceš?“

„Larry zmizel. Hledají ho.“

„Kdo?“

„Všichni. Úřad, policie. Každý zvlášť. Policie se nemůže dozvědět o jeho spojení s Úřadem.“

Tvář jí ztuhla a začal jsem mít strach, že se mi chystá proslovit jednu ze svých přednášek na téma, jak je nutné, abychom si všichni všechno říkali přímo, že tajnůstkářství není symptom, ale choroba.

„Proč?“ zeptala se.

„Myslíš, proč se to nemůžou dozvědět, nebo proč zmizel?“

„Obojí.“

Kde sebrala tuhle moc nade mnou? Proč koktám a snažím se ji upokojit? Protože mě příliš dobře zná? Nebo mě nikdy vůbec neznala?

„Měl ukrást nějaké peníze,“ řeknu. „Fůry peněz. Policie má podezření, že v tom jedu s ním. Úřad taky.“

„Ale ty v tom nejedeš.“

„Samozřejmě že ne.“

„Tak proč jsi za mnou přišel?“

Seděla na opěradle křesla, záda rovná, ruce složené v klíně. Měla na obličeji neveselý úsměv profesionálního posluchače. Na příborníku bylo pití, nenabídla mi však nic.

„Protože tě má rád. Jsi jedna z mála žen, které obdivuje a nespal s nimi.“

„Ty to víš, co?“

„Ne. Předpokládám to. A náhodou tě tak taky popisuje.“

Povýšeně se na mě usmála. „Vážně? A ty věříš jeho slovu, že? Jsi hrozně důvěřivý, Time. Neříkej, že začínáš být na stará kolena měkký.“

Skoro jsem na ni vyletěl. Měl jsem v úmyslu jí říct, že jsem vždycky byl měkký, a ona byla jediná, kdo si toho nikdy nevšiml. Skoro jsem prohlásil, že kašlu na to, jestli spí s Larrym nebo s lenochodem dvouprstým, a že jediný důvod, proč se o ni Larry kdy trošku zajímal, byla snaha mě naštvat. Naštěstí mě předběhla se svým vlastním ostnem:

„Kdo tě poslal, Time?“

„Nikdo. Je to sólo let.“

„Jak ses sem dostal?“

„Pěšky. Sám.“

„Víš, mám pořád představu, jak na tebe dole v ulici čeká Jake Merriman v autě.“

„Nečeká. Kdyby věděl, že tu jsem, poštval by na mě psy. Já sám jsem prakticky taky na útěku.“ Někdo zvonil. „Diano. Jestli o něm něco víš – jestli tě kontaktoval – volal, psal, stavil se – jestli víš, kde ho najít, tak mi to, prosím tě, řekni. Jsem zoufalý.“

„To je Sebastian,“ poznamenala a vyšla do předsíně.

Slyšel jsem hlasy a zvuk nohou jdoucích dolů po schodech do suterénu. V záchvatu anachronického rozhořčení jsem si uvědomil, že si musela přisvojit mou starou pracovnu a zařídit si tam ordinaci. Vrátila se ke své židli a posadila se na opěradlo přesně tak jako předtím. Myslel jsem, že mi řekne, abych odešel, protože měla na tváři pevný výraz. Pak jsem si uvědomil, že dospěla k jednomu ze svých rozhodnutí a hodlá mi ho sdělit.

„Našel, co hledal. To je všechno, co vím.“

„Takže co hledal?“

„To neřekl. A kdyby mi to byl pověděl, stejně bych ti to pravděpodobně neprozradila. Nevyslýchej mě, Time, to nesnesu. Dotáhls mě na sedm let do Úřadu, a to už bylo dost zlé. Tuhle etiku já neuznávám a taková pravidla nepřijímám.“

„Já tě nevyslýchám, Diano. Já se tě ptám: co hledal?“

„Svůj perfektní tón. To byl vždycky jeho sen, říkal. Zahrát jeden perfektní tón. Vždycky všechno líčil názorně, má to v povaze. Telefonoval. Našel ho. Ten tón.“

„Kdy?“

„Před měsícem. Měla jsem dojem, že někam odjíždí a loučí se.“

„Řekl kam?“

„Ne.“

„Naznačil kam?“

„Ne.“

„Bylo to někam do ciziny? Jel do Ruska? Bylo to nějaké vzrušující místo? Nové?“

„Vůbec nic nenaznačil. Byl rozcitlivělý.“

„Myslíš opilý?“

„Myslím rozcitlivělý, Time. Jenom proto, že jsi v Larrym vytáhl na povrch to nejhorší, neznamená to, že na něj máš vlastnická práva. Byl rozcitlivělý, bylo pozdě v noci a byl tu Edgar. ‚Diano, miluju tě, našel jsem to. Našel jsem perfektní tón.‘ Všechno pro něj bylo tak, jak má být. Byl vcelku. Chtěl, abych to věděla. Pogratulovala jsem mu.“

„Řekl ti, jak se jmenuje?“

„Ne, Time, nemluvil o ženě. Larry je přiliš dospělý na to, aby si myslel, že jsme odpovědí na všechno. Mluvil o nalezení sama sebe a zjištění, kdo vlastně je. Je na čase, aby ses naučil žít bez něj.“

Nečekal jsem, že na ni budu křičet, a dost jsem se doposud snažil se tomu vyhnout. Ale protože se sama jmenovala vysokou kněžkou sebevyjádření, zdálo se mi, že už nemám důvod se omezovat.

„S nadšením bych žil bez něj, Diano! Dal bych celý svý zatracený dědictví, kdybych se na zbytek svého pozemského života mohl zbavit Larryho a jeho dobrých skutků. Bohužel jsou naše životy velmi komplikovaně spletené dohromady, a tak ho musím najít, abych se zachránil, a pravděpodobně i kvůli jeho spáse.“

S úsměvem se zadívala do země. Měl jsem podezření, že takhle se chová, když na ni křičí pacienti. Promluvila ještě sladším hlasem než předtím.

„Jak se má Emma?“ vyzvídala. „Stále tak mladá a krásná jako vždycky?“

„Děkuju, má se dobře. Proč se ptáš? Taky o ní mluvil?“

„Ne, ale ty taky ne. Připadalo mi zvláštní, proč ne.“

Šel jsem do kopce. V Hampsteadu člověk stoupá, když je na výzvědách, a klesá, když se vrací zpátky do pekla. Řidší vzduch, hustší mlha, kusy cihlových sídel a georgiánských fasád. Vešel jsem do hospody a vypil velkou skotskou a pak další, a pak ještě několik, a vzpomínal na tu noc, kdy jsem se vrátil do Honeybrooku s černým světlem zářícím mi v hlavě. Jestli byli v té hospodě lidé, neviděl jsem je. Šel jsem dál a vůbec jsem se necítil jinak.

Vešel jsem do nějaké uličky. Na jedné straně byla vysoká cihlová zeď. Na druhé železné zábradlí jako oštěpy. A na vzdáleném konci kostel z bílého dřeva. Mlha mu podřezala věž pod krkem.

Začal jsem klít.

Nadával jsem na svou anglickou náturu, která mě celý život držela zpátky a poháněla vpřed.

Proklínal jsem Dianu, že mi ukradla dětství, a přitom mnou pohrdala.

Vzpomněl jsem si na mučivé pokusy někoho najít, na nepovedené vztahy a návraty, znovu a znovu k pálivé samotě.

Potom jsem nadával na to, co ze mě udělala Anglie, proklínal jsem Úřad za to, že je její tajný seminář, a Emmu kvůli tomu, že mě vlákala do pohodlného zajetí. A pak jsem proklínal Larryho za to, že posvítil lampou do obrovské prázdnoty toho, čemu říkál má nudná obdélníková mysl, a vytáhl mě za hranice mého vzácného sebeovládání.

Ze všeho nejvíc jsem nadával sám na sebe.

Náhle se mi zoufale chtělo spát. Nemohl jsem unést hlavu, tak byla těžká. Nohy pode mnou podklesávaly. Pomýšlel jsem na to, že si lehnu na chodník, ale naštěstí se objevil taxík, a tak jsem se místo toho vrátil do klubu, kde mi vrátný Charlie podal telefonický vzkaz. Byl od inspektora Bryanta a žádal mě, abych byl tak laskav a zavolal na následující číslo, hned jak se mi to bude hodit.

V klubech nikdo nespí. Je tam cítit mužský pot a zelí, je slyšet popotahování ostatních chovanců a člověk si vzpomene na školu.

Je noc po školním zápase, každoročním svátku winchesterského fotbalu, hry tak tajemné, že ani zkušení hráči možná neznají všechna pravidla. Naše škola vyhrála. Abych nebyl tak skromný, jsem to já, Cranmer, kapitán mužstva a hrdina zápasu, kdo vedl ohromně divoký útok. Jak to žádá tradice, vítězné mužstvo teď hoduje v knihovně a Noví hoši stojí na stole a obšťastňují je zpěvy a zábavou. Někteří Noví hoši zpívají špatně a musí se tedy na ně mrskat knihy, aby se jim zlepšil hlas. Jiní zpívají příliš dobře a musí se zkrouhnout posměšky a házeným chlebem. A jeden Nový hoch odmítne zpívat úplně, a tak musí být bit, až se čas naplní. A to je Pettifer.

„Proč jsi nezpíval?“ ptám se ho, když se ohýbá přes stejný stůl.

„Je to proti mému náboženství. Jsem Žid.“

„Ne, nejsi. Tvůj otec je v církvi.“

„Konvertoval jsem.“

„Dám ti ještě jednu šanci,“ prohlásím přátelsky. „Jak se říká na Winchesteru fotbalu?“ Je to nejlehčí zkouška, jakou mu můžu ze školního slangu dát. Je to dar.

„Štvanice na Židy,“ odpoví.

Takže nemám jinou alternativu než ho zbít, když jediné, co potřeboval říct, bylo Naše hra.

OSMÁ KAPITOLA

Okno bylo příliš malé, než aby se z něj dalo vyskočit, a příliš vysoko na to, aby z něj bylo vidět, pokud člověk neměl slabost pro oranžové vršky jeřábů a hradby deštěm nasáklých bristolských mraků. V místnosti stály tři židle a stejně jako stůl byly přišroubované k podlaze. Vzduch byl starý, zkažený a pivní. Ke zdi bylo přišroubované zrcadlo. Měl jsem podezření, že je jím vidět dovnitř. Pokroucený nápis sdělující mi má práva se chvěl v rytmu dopravy o pět pater níž.

Bryant seděl u jednoho konce stolu, já u druhého, Luck v košili mezi námi. Zajímalo mě, kde má sako. Na podlaze po Luckově pravici ležela otevřená aktovka z umělé hnědé kůže. V jejích přihrádkách jsem uviděl čtyři obdélníkové balíčky různé velikostí, každý z nich zabalený v černém igelitu a označený. Na štítcích byly nápisy červeným fixem, jako napříldad „LP důk 27“, což podle mého mínění znamenalo důkaz 27 v případě Lawrence Pettifera. Jaksi se hodilo k mému utlumenému stavu mysli, že jsem si dělal menší starosti s důkazem 27 než s ostatními šestadvaceti. A je-li jich sedmadvacet, proč jsou v aktovce jen čtyři z nich?

Žádný úvod se nekonal. Nikdo se neomluvil, že mě v sobotu odpoledne vláčí až do Bristolu. Bryant měl jeden loket na stole a bradu položenou v pěsti jako člověk, který se drží za vousy. Luck vyhrabal z aktovky černý kazeťák a hodil ho na stůl.

„Nevadí vám to?“

Nečekal, jestli mi to vadí, nebo ne, a pustil magneťák, třikrát luskl prsty, zastavil pásku a přetočil ji nazpátek. Takže jsme třikrát poslouchali, jak Luck luská prsty. Od té doby, co jsem ho viděl naposled, se mu na obličeji něco vyrazilo a udělaly se mu váčky pod malýma očima.

„Vlastní váš přítel Pettifer auto, pane Cranmere?“ zeptal se zasmušile. A pokynul dlouhou rukou směrem k magnetofonu: mluvte tady k tomu, ne ke mně.

„V Londýně měl Pettifer spoustu aut,“ odpověděl jsem. „Většinou patřily někomu jinému.“

„Čí byly?“

„Nikdy jsem se neptal. Neměl jsem přehled o jeho známých.“

„A co v Bath?“

„Nemám ponětí, jak řešil svou dopravu v Bath.“

Dělal jsem hloupého a odpovídal jsem jen na to, na co se mě přesně ptali. Byl jsem mnohem starší, než jsem býval před týdnem.

„Kdy jste ho naposledy viděl v autě?“ prohodil Luck.

„To bych se musel přinutit si vzpomenout.“

Bryaxit nasadil nový úsměv. Měl v sobě něco vítězného.

„Ale my vás budeme nutit, jestli to chcete, pane Cranmere. Viď, Olivere?“

„Myslel jsem, že jste si mě sem pozvali, abych identifikoval nějaké předměty,“ řekl jsem.

„To ano,“ souhlasil Bryant.

„No, jestli tedy mluvíte o jeho autě, obávám se, že je velice nepravděpodobné, že bych vám mohl pomoci.“

„Viděl jste ho někdy v zelené nebo černé toyotě model asi 1990?“ zeptal se Luck.

„Nejsem odborník na japonská auta.“

„Vážený pan Cranmer není vodborník na nic,“ vysvětlil Bryant Luckovi. „Von nic neví, pane strážníku. To poznáte podle všech těch cizích knížek, co má v tom svým zámku.“

Luck sáhl do aktovky a podal mi ohmataný policejní manuál s kresbami aut. Otáčel jsem stránky a všiml si obrysů modré Toyoty Cariny s černými proužky, kterou Larry přijel na svou rozhodně poslední nedělní návštěvu v Honeybrooku. Luck ji taky uviděl.

„A co tohle?“ ptal se a zapíchl do stránky kostnatý prst.

„Obávám se, že mi to nic neříká.“

„To znamená ne?“

„To znamená, že si nevzpomínám, že bych ho v takovém autě viděl.“

„Tak proč si pan Guppy, váš místní pošťák, vzpomíná, že viděl černou nebo zelenou toyotu, kterou řídil někdo, kdo odpovídá Pettiferově popisu, zahýbat na vaši příjezdovou cestu, když vycházel z vesnického kostela jedné velmi horké neděle podle jeho názoru v červenci?“

Bylo mi zle z toho, že vyslýchali Johna Guppyho. „Nemám ani tušení, proč by si měl, nebo neměl něco takového pamatovat. A vzhledem k tomu, že začátek mé příjezdové cesty není od kostela vidět, skoro bych pochyboval, že to auto spatřil.“

„Ta toyota projela kolem kostela a pokračovala směrem k vám,“ odpověděl Luck. „Vjela za hřbitovní zeď a na druhém konci nevyjela. Jediné místo, kam mohla odbočit, byla vaše prijezdová cesta.“

„To auto se mohlo objevit, aniž si toho pan Guppy všiml,“ namítl jsem. „Mohlo cestou zastavit.“

Bryant přihlížel a Luck se hrabal v aktovce, položil na stůl jeden z balíčků a z něj vytáhl vkladní knížku Larryho banky v Londýně. Vkladní knížka byla můj starý známý, takže jsem se skoro usmál. Musel jsem jich svého času projít stovky a téměř vždy se pokoušel vyřešit hádanku, kam se poděly Larryho peníze, komu je dal, které šeky zapomněl proplatit.

„Nevěnoval vám Pettifer náhodou někdy nějaké hotové peníze?“ zeptal se Luck.

„Ne, pane Lucku, pan doktor Pettifer mi nikdy žádné peníze nedal.“

„A co vy, dal jste mu nějaké?“

„Čas od času jsem mu půjčoval malé obnosy.“

‚Jak malé?“

„Tu dvacku, tu padesátku.“

„Tomu říkáte malé částky, co?“

„Určitě by to nakrmilo spoustu hladovějících dětí. Larrymu to dlouho nevydrželo.“

„Přejete si jakýmkoli způsobem změnit své prohlášení, že jste s Pettiferem nikdy neměli žádné obchodní transakce?“

„Je to pravda. Proto si nepřeji to změnit.“

„Stránka osm,“ řekl a hodil po mně vkladní knížkou.

Nalistoval jsem stránku osm. Byly na ní zápisy ze září 1993, což byl měsíc, kdy Úřad Larrymu vyplatil jeho těžce vydělané odstupné: sto padesát tisíc liber, převedených z účtu firmy Mills a Highborn ze St Helier na Jersey, které pokryla schodek 3728 liber.

„Máte vůbec nějakou představu,“ dotazoval se Luck, „kde, jak a proč doktor Pettifer získal v září 1993 sto padesát tisíc liber?“

„Vůbec žádnou. Proč se nezeptáte těch lidí, kteri mu zaplatili?“

Můj návrh ho popudil.

„Mills a Highborn je jedna z těch vašich staromódních, vznešených právnických firem na Channel Islands, které přecházejí z otce na syna. Společníci nemluví rádi s policií a nemají chuť podávat informace o zákaznících bez soudního příkazu vydaného na Channel Islands. Avšak –“

Bryant přerušil jeho výstup tím, že položil předloktí na stůl a připravil se k boji.

„Avšak,“ opakoval Luck, „má pátrání dokazují, že stejná firma také Pettiferovi vyplácela každoroční plat, k čemuž je zřejmě zmocnily jisté zahraniční vydavatelské a filmové společnosti zaregistrované na tak podivných místech, jako je třeba Švýcarsko. Vás to vůbec nepřekvapuje?“

„Nevím, proč by mě to mělo překvapovat.“

„Protože tak zvané platby byly fingované, proto. Pettifer pro ně nikdy nepracoval. Platby ze zahraničí za knihy, které nikdy nenapsal. Zálohy za něco, co ani nedodal. Celá ta struktura plateb byla od začátku až do konce výmysl, a ještě ne příliš zdařilý, jestli chcete znát mé mínění. Předpokládám, že nemáte žádné teorie, které byste nám mohl nabídnout, viďte, pane Cranmere, pokud jde o to, kdo se kvůli panu doktorovi mohl takhle snažit?“

Žádné teorie jsem neměl a okamžitě jsem to řekl. Zhrozil jsem se, když jsem si potvrdil, že systém výplaty Larryho jidášských peněz, na který bylo Nejvyšší poschodí tak pyšné, mohl, jak jsem vždycky předpokládal, za pár dní odhalit jediný fanatický policajt s počítačem.

„Na téhle firmě Mills a Highborn je něco ohromně zvláštního, a snad bych vám o tom mohl říci,“ ujal se zase Luck slova a v hlase se mu ozýval neskrývaný sarkasmus. „Jednou z jejich okrajových aktivit, pokud lze z jistých zdrojů zjistit, je rozdělování neoficiálních plateb jménem vlády Jejího Veličenstva.“ Můj svět se zachvěl. „Tím míním, že dostávali velké částky z ministerstva financí a převedly je na jiné druhy výplat,“ při slově ministerstvo financí na mě bojovně vysunul bradu, „jako třeba úplatky pro zahraniční potentáty, nebo tajné fondy na obranné smlouvy a další takzvané šedé oblasti užití státních financí. O téhle stránce věci nic nevíte, že ne? Byli jsme s panem Bryantem poněkud ohromeni tou shodou okolností, víte, že jste byl na ministerstvu financí a státní finance se teď odčerpávají k dobrodincům pana Pettifera na Channel Islands.“

V nejdivočejší noční můře by mě bylo nenapadlo, že Oddělení výplat a příspěvků bude tak zabedněné, že použije Larryho prádelnu na jiné tajné operace nesouvisející s Larryho záležitostmi, a tím nekonečně znásobí riziko, že zkompromituje Larryho a všechny ostatní, které má na výplatní listině.

„Obávám se, že tohle je na mě příliš komplikované,“ řekl jsem.

„Snad nám tedy řeknete něco, co na vás není komplikované,“ poznamenal Bryant hrubě. „Když jste velký pán na ministerstvu financí, což je všechno, co se o vás smíme dovědět.“

„Nemám tušení, co se snažíte naznačit.“

„Naznačit? Já? Ale nic, nic, vážený pane Cranmere. To bych překračoval své pravomoce. Slyšel jsem, že ty tajné fondy stoupají do hlavy. No to tedy dokážu pochopit. Konec konců, když podstrčíte nějakému arabskému gaunerovi pár milionů za to, že vám pomůže střelit vaše utahané bojové letouny, tak proč nepodstrčit pár šilinků i sobě, když jste takový hodný anglický gentleman. Anebo ještě líp, proč je nešoupnout svému komplici?“

„To je skandální a naprosto nepravdivé tvrzení.“

„Strana třináct,“ řekl Luck.

„Všiml jste si něčeho?“ zeptal se Luck.

Bylo těžké si nevšimnout. Na stránce třináct Larryho vkladní knížky je měsíc červenec 1994. Do jednadvacátého toho měsíce byl Larryho běžný účet stále sto čtyřicet tisíc liber. Dvaadvacátého si Larry vybral sto třicet osm tisíc a nechal na účtu 2176 liber.

„Co z toho usuzujete?“

„Nic. Pravděpodobně si koupil dům.“

„Špatně.“

„Investoval ty peníze. Co je mi do toho?“

„Dvaadvacátého července, poté, co dva dny předem telefonicky informoval ředitele banky o svém úmyslu, vybral doktor Pettifer celou částku sto třicet osm tisíc liber v hotovosti u přepážky své banky. Chtěl dvacetilibrové bankovky v hnědých obálkách. Odmítl přijmout padesátilibrovky. Nepřinesl si na ty peníze žádný obal, takže pokladník musel obíhat děvčata, až jedna věnovala igelitovou tašku s nápisem Safeways a do ní mu ty obálky naskládali. Dalšího dne zaplatil své bytné tisíc liber v hotovosti a vyrovnal čtyři vysoké účty, včetně svého účtu za víno. Cílová stanice zbývajících peněz – celkem přesně sto třicet tisíc liber– je dosud neznámá.“

Proč? říkal jsem si hloupě. Jaká logika tu funguje, když člověk, který oblafne ruské velvyslanectví o třicet sedm milionů, musí ze svého účtu vybírat sto třicet tisíc? Pro koho? Na co?

„Pokud je ovšem nedal vám, pane Cranmere,“ prohlásil Bryant z čela stolu.

„Nebo pokud nebyly původně vaše,“ navrhl Luck.

„Samozřejmě ne legálně,“ dodal Bryant. „Ale my přece nemluvíme o legálních záležitostech, co? Spíš o zlodějském zákoně. Vy jste ty prachy zafixloval. Doktor to řešil v bance. Byl váš pomocník. Váš komplic. Je to tak?“

Neuznal jsem ho za vhodného odpovědi, a tak pokračoval v pracně vševědoucím tónu.

„Jste pracháč, co, drahý pane Cranmere? Já takovým jako vy říkám straky. Máte toho spousty, ale chcete ještě víc. Tak to na světě chodí, ne? Sedíte celý den na ministerstvu financí, nebo jste tam seděl. Viděl jste ty obrovský hromady peněz, jak se přelejvají sem tam, všude. Řekl bych, že jste viděl, jak většina z těch prachů se nevynaloží na nic dobrýho, a tak si řeknete: ‚Hele, Timothy, nebylo by lepší, kdyby trošku z nich bylo v mojí kapse místo v jejich?‘ Tak to s nima trochu zfixlujete. Nikdo si ničeho nevšimne. Tak jich sbalíte trochu víc. A pořád nikdo nic nevidí. Jako dobrý obchodník to tedy rozjedete ve velkém. Člověk v téhle dnešní době nemůže přece jen tak zůstat stát. To nikdo nemůže. Není to v lidské povaze. Ne po vládě paní Thatcherové. A jednoho dne se objeví příležitost, abyste řekněme pronikl na jistý cizí trh. Na trh, kde ovládáte místní jazyk a máte odborné znalosti. Jako například Rusko. Tak to rozjedete ve velkém. Vy a pan doktor a jistý cizí pán, jeho známý, který si říká profesor. Každý z vás je expert ve svém oboru. Ale drahý pan Cranmer je kápo. Je to třída. Frajer. Pan Někdo. Přihořívá, pane? Můžete nám to říct. My jsme jen malí človíčkové, viď, Olivere?“

Když vás někdo obviní z něčeho takhle monstrózního, nic nezní tak uboze jako pravda. Věnoval jsem svůj produktivní věk ochraně své země před dravci. Teď jsem byl do role takového dravce postaven sám. Nikdy jsem nezpronevěřil jediný penny, který mi byl svěřený. Teď mě obviňují z toho, že jsem ukryl velké prachy na Channel Islands a vyplatil je sám sobě prostřednictvím svého bývalého agenta. Když jsem se však slyšel tvrdit, že jsem nevinný, mluvil jsem jako kterýkoli jiný viník. Hlas mi přeskakoval a připadal mi příliš ostrý, výmluvnost mě opustila, nezněl jsem přesvědčivě ani sobě, natož svým žalobcům. No, takhle to chodí, slyšel jsem Merrimanův hlas: jsme potrestaní za činy, které jsme nikdy nespáchali, ale nějaký těžký zločin někde jinde nám projde.

„My jenom přemýšlíme nahlas, pane Cranmere,“ vysvětlil Bryant se sloní roztomilostí, když mě vyslechli. „Nevznášíme žádná obvinění, rozhodně ne v tomto stadiu. Jde nám o spolupráci, nechceme jít někomu po krku. Vy nám řeknete, kde najdeme, co hledáme, my to dáme zpátky tam, kam to patří, všichni půjdeme domů a dáme si sklenku dobrého vínka z Honeybrooku. Víte, jak to myslím?“

„„Ne.

Následovala nesouvislá mezihra, během níž Luck položil na stůl další vkladní knížky, které se od té předchozí téměř nelišily. Systém byl jasný. Kdykoli měl Larry na účtě nějakou podstatnou sumu, vybral si ji v hotovosti. Co s penězi dělal, bylo stále záhadou. Dále mi Luck ukázal sezonní lístek mezi městy Bath a Bristol v ceně sedmdesát jedna libra. Byl ještě platný. Tvrdili, že ho našli v jedné zásuvce psacího stolu místnosti, kde přednášel. Ne, řekl jsem, nemám tušení, proč by Larry byl tak často v Bristolu. Možná kvůli divadlům nebo knihovnám nebo ženským. Na jeden šťastný okamžik to vypadalo, že se Luck uklidnil. Seděl, zdánlivě udýchaný, s otevřenými ústy, pod zpocenou košilí se mu v rytmu dechu zdvihala ramena.

„Ukradl vám Pettifer někdy něco?“ Otázku vyslovil tvrdým, neústupným tónem, který z něj dělal velice nepříjemného partnera pro rozhovor.

„Samozřejmě že ne.“

„To je teda zvláštní. V jiných ohledech o něm nemáte tak vysoké mínění. Proč jste si tak jistý, že by vám nic neukradl?“

Ta otázka byla nějaký trik, předehra k útoku. Nevěděl jsem však, o co jde, a tak jsem neměl jinou možnost než dát mu přímou odpovědi

„Doktor Pettifer má možná různé chyby, ale za zloděje ho rozhodně nepovažuju,“ pronesl jsem, a ještě jsem skoro ani nedomluvil, a už na mě Bryant ječel.

Nejdřív jsem si myslel, že je to taktika, pomocí níž mě chce vyvést z rovnováhy. Pak jsem si všiml, že nad hlavou mává nacpanou obálkou.

„Za co tedy považujete tohleto, pane Cranmere?“

Uslyšel jsem to, ještě než jsem to viděl. Byly to Emminy starožitné šperky, chřestily a sunuly se ke mně po stole, každý kousek, který jsem jí koupil od doby, kdy jsem jí plaše nabídl viktoriánské náušnice, propracoval se přes trojřadý perlový náhrdelník k intaglio náhrdelníku, smaragdovému prstenu, granátovému přívěsku a ke kameji zasazené ve zlatě, na níž mohla být Emma sama – všechno se to na mě z neodborné ruky inspektora Bryanta sypalo po stole jako odpadky.

Stál jsem. Šperky ležící na stole tvořily cestičku, která končila u mne. Musel jsem vstát opravdu rychle, protože Luck také stál a blokoval mi cestu ke dveřím. Vzal jsem intaglio náhrdelník a bojácně jej přejel prsty, jako bych se chtěl ujistit, že je nepoškozený, i když v duchu jsem se dotýkal Emmy. Obrátil jsem její kamej, její brož, přívěsek a nakonec její prsten. Hlavou mi procházela změť hesel z Úřadu: spojení… únik informací… Nespojuj ji s Larrym, říkal jsem si. Ať dělají cokoli, ať vyhrožují jakkoli, Emmu nesmějí spojovat s Larrym.

Posadil jsem se.

„Poznáváte snad náhodou některý z těchto předmětů, pane Cranmere?“ ptal se Bryant mírně, jako kouzelník, který právě předvedl nějaké chytré kouzlo.

„Samozřejmě že ano. Koupil jsem je.“

„Od koho, pane?“

„Od Applebyho z Wellsu. Jak jste k nim přišli?“

„Nevadilo by vám, kdybyste mi řekl přesné datum, kdy jste je koupil od firmy Appleby z Wellsu? Víme, že jste v datech všeobecně trošičku slabý, ale –“

Dál se nedostal. Bouchl jsem pěstí tak silně, že se šperky roztančily po stole a magnetofon vylétl do vzduchu a při dopadu se obrátil.

„Ty šperky patří Emmě. Řekněte mi, odkud je máte. Přestaňte si ze mě dělat legraci!“

Stává se jen zřídka, že se city a nutnost vyplývající z akce shodují, ale teď byly v jednotě. Bryant setřásl úsměv a zkoumavě mě studoval. Snad si myslel, že mu výměnou za Emmu nabídnu doznání. Luck seděl vzpřímeně a natahoval ke mně svou dlouhou hlavu.

„Emma?“ opakoval Bryant zamyšleně. „Myslím, že žádnou Emmu neznáme, viď, Olivere. Snad byste nás mohl poučit.“

„Víte velice dobře, kdo to je. Ví to celá vesnice. Emma Manziniová je moje společnice. Je hudebnice. Ty šperky jsou její. Koupil jsem je pro ni a věnoval jí je.“

„Kdy?“

„Co na tom záleží? Během minulého roku. Při zvláštních příležitostech.“

„Je cizinka, že?“

„Měla otce Itala, ten je však už mrtev. Je narozená a vychovaná v Británii. Kde jste je našli?“ Uchýlil jsem se k melancholické fikci. „Jsem její druh, inspektore! Řekněte mi, co se děje.“

Bryant si nasadil kostěné brýle. Nevím, proč mě tak překvapily, ale byl jsem z nich v šoku. Zdálo se mi, že jeho očím ubraly poslední špetku lidské laskavosti. Moly prožraný knírek se mu svěsil ve zlostném úšklebku.

„A je slečna Manziniová v přátelském vztahu s naším doktorem Pettiferem, pane Cranmere?“

„Setkali se. Není to jedno? Prostě mi řekněte, kde jste vzali její šperky.“

„Připravte se na šok, pane Cranmere. Šperky vaší Emmy jsme získali od pana Edwarda Applebyho z Market Place ve Wellsu, od stejného pána, který vám ty poklady původně prodal. Snažil se s vámi spojit, ale s vaším telefonem se něco stalo. V obavě, že by mohlo jít o naléhavou záležitost, to oznámil policii v Bath. Ti v tu dobu neměli dost lidí, a tak s tím nic nepodnikli.“ Vžil se do role pohádkáře. „Pan Appleby obchází své přátele klenotníky v Hatton Garden, jak to obvykle dělává. Najednou se jeden z nich otočí, a protože ví, že pan Appleby obchoduje se starožitnými šperky, nabídne mu náhrdelník slečny Manziniové – s tím italským jménem, jak se tomu říká? Támhle po vaší levici.“

„Intaglio.“

„Děkuji vám. A poté, co panu Applebymu ukáže to něcoglio, nabídne mu všechny ty věci. To, co vidíte před sebou. Je to všechno, co jste pro slečnu Manziniovou koupil, pane – je to celá sbírka?“

„Ano.“

„A protože se všichni obchodníci navzájem znají, pan Appleby se ho zeptá, odkud ty věci má. Odpověď zní, že od nějakého doktora Pettifera z Bath. Dvaadvacet tisíc liber získal doktor za ty šperky. Bylo to rodinné dědictví, tedy podle něj. Zdědil ty šperky po své staré matce, která nedávno bohužel zesnula. To je slušná cena za všechny ty věci, že – dvacet dva tisíc liber?“

„Byla to kupní cena,“ slyšel jsem, jak říkám. „Byly pojištěné na třicet pět.“

„Vy jste je dal pojistit?“

„V záznamech stojí, že šperky jsou ve vlastnictví slečny Manziniové. Já platím pojistku.“

„Nahlásil někdo pojišťovně ztrátu těch šperků?“

„Nikdo nevěděl, že chybějí.“

„Chcete říct, že vy jste to nevěděl. Mohl pan doktor nebo slečna Manziniová nahlásit ztrátu pojišťovně za vás?“

„Nevím, jak by to mohli udělat. Zeptejte se v pojišťovně.“

„Děkuji vám, pane, zeptám,“ prohlásil Bryant a opsal si jméno a adresu z mého diáře. „Pan doktor chtěl za dědictví po své staré matce hotové peníze, ale obchod v Hatton Garden mu nemohl vyhovět.“ V jeho hlase se opět ozval falešně přátelský tón. „Předpisy, to víte, pane. Jediné, co mohli udělat, bylo vypsat šek na výběr v hotovosti, protože pan doktor řekl, že nemá účet v bance. Pak se objevil v bance toho klenotníka, předložil šek, sebral prachy a ten klenotník už ho nikdy neviděl. Nechal tam však své celé jméno, to musel. Ověřili to podle řidičského průkazu, což je dost legrační, když člověk uváží, jak je to nejisté. Adresa byla univerzita v Bath. Klenotník volal na matriku, aby si to ověřil. A je to skutečně doktor Pettifer.“

„Kdy se tohle všechno stalo?“ ptám se.

Jak strašně rád mě mučil vědoucími úsměvy.

„Tohle vám vážně dělá starosti, co?“ řekl. „Kdy. Nepamatujete si data, ale pořád se ptáte kdy.“ Sehrál velkou scénu, předstíral, že mi ustupuje. „Pan doktor střelil ty šperky vaší dámy dvacátého devátého července. Byl to pátek.“

Což bylo zhruba v době, kdy je přestala nosit, pomyslel jsem si. Po Larryho veřejné přednášce a indickém jídle pro dva, které po ní následovalo, nebo možná nenásledovalo.

„Kde mimochodem je slečna Manziniová?“ zeptal se Bryant.

Měl jsem odpověď připravenou a pronesl jsem ji s naprostou jistotou.

„Když jsem o ní slyšel naposled, byla na koncertní šňůře někde mezi Londýnem a Newcastlem. Ráda cestuje se skupinou, která hraje její hudbu. Je jakýsi vůdčí duch skupiny. Kde je přesně v tomhle momentě, to tedy nevím. Nemáme ve zvyku si neustále volat. Jsem si ale jistý, že mi velmi brzo zatelefonuje.“

Teď byla řada na Luckovi, aby se se mnou trochu pobavil. Už předtím otevřel další balíček. Vypadalo to však, že obsahuje jen jeho poznámky, psané vlastní rukou. Uvažoval jsem, jestli je ženatý a kde žije – jestli vůbec bydlel mimo nablýskané, vydezinfikované chodby svého řemesla.

„Neinformovala vás náhodou Emma, že se jí ztratily šperky?“

„Ne, pane Lucku, to slečna Manziniová neudělala.“

„Proč ne? Snažíte se nám tu namluvit, že vaše Emma byla několik měsíců lehčí o šperky za pětatřicet tisíc liber a ani se neobtěžovala se o tom zmínit?“

„Tvrdím, že si možná slečna Manziniová nevšimla, že jí ty šperky chybí.“

„Ale byla tady, že, v posledních několika měsících? Myslím tím u vás. Ne že by celou tu dobu byla na cestách.“

„Slečna Manziniová byla na Honeybrooku celé léto.“

„Nicméně nemáte ani tušení, že jednoho dne Emma měla své šperky, a druhého dne byla bez nich.“

„Absolutně žádné.“

„Nevšiml jste si například, že ty věci nenosila? To by mohlo být nějaké vodítko, ne?“

„V jejím případě ne.“

„Proč ne?“

„Slečna Manziniová je vrtošivá, jako většina umělců. Jednoho dne se objeví ve vší parádě, a pak uplynou celé dlouhé týdny, kdy představa, že si na sebe vezme něco cenného, je jí odporná. Může to mít mnoho důvodů. Její práce – má z něčeho depresi – bolí ji záda.“

Po mé poznámce o Emminých zádech nastalo významné ticho.

„Nějaký úraz, že ano?“ zeptal se Bryant starostlivě.

„Bohužel ano.“

„Ach bože. Jak se to vlastně stalo?“

„Podle toho, co jsem slyšel, zacházela s ní hrubě policie, když se účastnila pokojné demonstrace.“

„Na to by ale mohly být dva různé názory, že?“

„To by jistě mohly.“

„Pokousala v poslední době nějaké policajty, co?“

Odmítl jsem na to reagovat.

Luck se nedal vyvést z tempa. „A proč se jí nezeptáte: Emmo, proč nenosíš ten prstýnek? Nebo náhrdelník? Nebo brož? Nebo například ty náušnice?“

„Ne, nezeptám, pane Lucku. My se slečnou Manziniovou spolu takhle nemluvíme.“

Znělo to nafoukaně a já to věděl. Luck na mě takhle působil.

„Dobře. Takže vy spolu takhle nemluvíte,“ vyhrkl. „Právě tak jako nevíte, kde je.“ Připadalo mi, že ztrácí nervy. „Tak dobře. Podle vašeho naprosto osobního, vysoce váženého ministerského názoru, jak je možné, že váš přítel doktor Lawrence Pettifer letos v červenci střelil šperky vaší Emmy za dvě třetiny ceny, kterou jste za ně zaplatil vy nějakému překupníkovi v Hatton Garden a tvrdil, že ty šperky pocházejí od jeho matky, zatímco ve skutečnosti pocházely od vás přes Emmu?“

„Ty šperky patřily slečně Manziniové a mohla s nimi nakládat, jak chtěla. Kdyby je chtěla věnovat mlékaři, nemohl bych ani hnout prstem.“ Viděl jsem příležitost, jak na něj zaútočit, a vděčně se jí chopil. „Ale pan Guppy vám jistě už nějaké řešení dodal, viďte, pane Lucku?“

„Co to má znamenat?“

„Netvrdil Guppy, že to bylo právě v červenci, co viděl, jak se Pettifer blíží k mému domu? V neděli? Tady máte toho svého lupiče. Pettifer přijde k domu a zjistí, že je prázdný. V neděli tam nemáme žádné zaměstnance. Šli jsme se slečnou Manziniovou na oběd. Násilím otevře okno, dostane se do domu, jde do jejího bytu a vezme si šperky.“

Nejspíš uhodl, že si z něj dělám legraci, protože zčervenal.

„Měl jsem dojem, že jste říkal, že Pettifer nekrade,“ namítl podezíravě.

„Řekněme, že jste mi poskytl důvod změnit názor,“ odpověděl jsem sladce.

Magnetofon škytl a přestal se otáčet.

„Nech to, prosím tě, minutku takhle, buď tak hodný, Olivere,“ nařídil Bryant sladce.

Luck už měl nataženou ruku, že vymění kazetu. Teď poněkud hrozivým gestem ruku stáhl a položil ji do klína vedle té druhé.

„Pane Cranmere.“

Bryant stál těsně vedle mě. Položil mi ruku na rameno, jako by mě zatýkal. Sehnul se, až měl rty jen centimetr od mého ucha. Doposud jsem na fyzický strach nepomyslel, ale Bryant mi ho připomínal.

„Víte, co to znamená, pane?“ zeptal se mě velice tiše a bolestně mi stiskl rameno.

„Samozřejmě že vím. Dejte tu ruku pryč.“

Jeho dlaň se však ani nehnula. Její tlak na mé rameno během jeho dalších slov sílil.

„Protože tohle vám budu dělat, pane Cranmere, pokud se mnou nebudete spolupracovat mnohem víc než v současné době. Jestli už brzo nezačnete dělat, co chci já, použiju jakoukoli záminku, zfalšuju důkazy, udělám z toho svou osobní věc, abych zajistil, že strávíte zbývající nejlepší roky svého života tím, že se budete dívat na velmi nudnou zeď, a ne na slečnu Manziniovou. Slyšel jste to, pane? Já to neslyšel.“

„Slyším vás naprosto dobře,“ odpověděl jsem a marně se snažil setřást jeho ruku. „Pusťte mě.“

On mě však držel čím dál tím pevněji.

„Kde jsou ty peníze?“

„Jaké peníze?“

„Nechte si to ‚jaké peníze‘, drahý pane Cranmere. Kde jsou ty peníze, které s Pettiferem ulíváte na zahraniční bankovní účty? Jsou to miliony, a patří jistému cizímu vyslanectví v Londýně.“

„Nemám ani tušení, o čem to mluvíte. Nic jsem neukradl a nejsem ve spolku s Pettiferem ani s nikým jiným.“

„Kdo je AM?“

„Kdo?“

„AM je všude v diáři, který je v bytě pana Pettifera. Zavolat AM. Podat zprávu AM. Navštívit AM.“

„Nemám nejmenší tušení. Možná je to jako na hodinkách, dopoledne. A PM znamená odpoledne.“

Myslím, že být to někde jinde, uhodil by mě, protože zdvihl oči k zrcadlu, jako by žádal o povolení.

„Kde je teda váš kámoš Čečejev?“

„Kdo?“

„Neserte mě pořád s tím kdo. Konstantin Čečejev je šéf přes kulturu ruského, původně sovětského vyslanectví v Londýně.“

„Nikdy v životě jsem to jméno neslyšel.“

„Jasně že neslyšel. Vy mi totiž, drahý pane Cranmere, tím svým vipákovským hlasem lžete, jak když tiskne, zatímco byste mi měl pomáhat v mém vyšetřování.“ Zmáčkl mi rameno a zároveň se o ně opřel, takže mi do zad vystřelily ostré šípy bolesti. „Víte, co si myslím, že jste, drahý pane Cranmere? Víte to?“

„Kašlu na to, co si myslíte.“

„Myslím, že jste velice hamižný pán a musíte živit spoustu svých arogantních choutek. Myslím, že máte kamarádíčka jménem Larry. A kamarádíčka Konstantina. A ještě malinkou zlatokopku Emmu, kterou rozmazlujete, až to není hezké, a která si myslí, že zákon je vůl a policajti jsou tu od toho, aby je každý mohl pokousat. A myslím si, že si hrajete na Pana Slušného, Larry předstírá, že je jehňátko, Konstantin zpívá s nějakými velini nezbednými anděly v moskevském sboru a Emma vám k tomu hraje na piano. Copak jste to říkal?“

„Nemluvil jsem. Pusťte mě.“

„Jasně jsem slyšel, jak jste mě urážel. Pane Lucku, slyšel jste, jak tento pán používal vulgární slova, když mluvil s policejním důstojníkem?“

„Ano,“ odpověděl Luck.

Zatřásl mnou a zařval mi do ucha: „Kde je?“

„Nevím.“

Tlak jeho ruky nepolevil. Hlas mu klesl do důvěrné tóniny. Cítil jsem na uchu jeho horký dech.

„Jste na křižovatce svého života, pane Cranmere. Buď můžete spolupracovat s inspektorem Bryantem, a v tom případě zamhouříme oko nad mnoha vašimi přestupky, i když neříkám, že nad všemi. Nebo nás můžete dál vodit za nos, a v tom případě z vyšetřování nevyloučíme žádnou osobu, která je vám drahá, ať je mladá a hudebně nadaná jak chce. Vy jste na mě zase křičel sprosťárny, pane Cranmere?“

„Vůbec nic jsem neřekl.“

„Dobře. Protože vaše dáma podle našich záznamů takové věci vyřvává. A já si s ní budu v nejbližší budoucnosti hodně povídat, a nesnesu špatné vychování, že ne, Oskare?“

„Ne,“ odpověděl Luck.

Bryant naposledy stiskl mé rameno a pustil mě.

„Děkuji vám, že jste přijel do Bristolu, pane Cranmere. Oddělení výdajů je dole, pokud chcete žádat o nějakou náhradu. V hotovosti.“

Luck mi držel otevřené dveře. Myslím, že by mi je raději vrazil do obličeje, ale jeho anglický smysl pro fair play mu bránil.

S ponižujícím otiskem Bryantovy pálící tlapy na rameni jsem vykročil do šedavého večerního mrholení a ostrým tempem stoupal nahoru do kopce ke Cliftonské škole. Již předtím jsem si rezervoval pokoje ve dvou hotelích. První z nich byl Eden, čtyřhvězdičkový hotel s hezkým výhledem. Tam jsem byl pan Timothy Cranmer, dědic starého sunbeamu strýčka Boba. Moje auto bylo ozdobou parkoviště. Druhý byl zchátralý motel jménem Starcrest na druhé straně města. Tam jsem byl pan Colin Bairstow, obchodní cestující a pěšák.

Teď jsem však seděl ve svém elegantním pokoji v prvním patře hotelu Eden, objednal si stejk narychlo a půl láhve burgundského a požádal telefonistku, aby mi až do rána nepřepojovala do pokoje žádné hovory. Hodil jsem stejk do křoví pod oknem, vylil víno do umyvadla – až na jednu skleničku, kterou jsem vypil – dal tác a náhradní pár bot za dveře, zavěsil na kliku nápis „Nerušit“, slezl po požárním schodišti a vyšel ven postranním východem.

Z budky jsem pak zavolal číslo Úřadu, používané v naléhavých případech. Jako poslední jsem vytočil šestku, protože byla sobota. Uslyšel jsem sladký hlas Marjorie Pewové.

„Ano, Arthure, co potřebujete?“

„Policie mě dneska odpoledne znovu vyšetřovala.“

„Hm, ano.“

Jo tak ty na to řekneš jen hm ano, pomyslel jsem si.

„Vyhrabali platby Absalomovi skrz naše přátele na Channel Islands,“ oznámil jsem. Použil jsem jedno z Larryho zásoby krycích jmen. Představoval jsem si ji, jak na monitor píše Absalom. „Odhalili spojení na ministerstvo financí a myslí si, že čerpám z vládních financí a platím těmi penězi Absaloma jako svého komplice. Jsou přesvědčení, že to je stejná stopa, která je dovede k ruskému zlatu.“

„To je všechno?“

„Ne. Nějakému hlupákovi v oddělení výplat se podařilo překřížit dráty. Používají spojení k Absalomovi na výplatu dalších přátel kromě Absaloma.“

Buď na mě chtěla zapůsobit náhlou odmlkou, nebo ji nenapadlo nic, co by mohla říct.

„Dnes v noci jsem v Bristolu,“ oznámil jsem. „Možná že se na mě bristolská policie bude chtít vrhnout ještě zítra ráno.“

Položil jsem sluchátko, protože své poslání už jsem splnil. Varoval jsem ji, že jiné zdroje mohou být v nebezpečí. Sdělil jsem jí svou výmluvu, proč se nevracím na Honeybrook. Byl jsem si naprosto jistý, že nebude volat na policii, aby si ověřila mou historku.

Motelová postel Colina Barstowa byl vlastně hrbolatý gauč s lesklým oranžovým přehozem. Natáhl jsem se na něj, zíral na ušmudlaný, krémově natřený strop a uvažoval o svém dalším kroku. Od chvíle, kdy jsem v klubu obdržel Bryantův telefonický vzkaz, jsem se uvedl do stavu pohotovosti. Z Carey Castle jsem jel na Honeybrook, tam jsem si vyzvedl Bairstowův balíček poslední záchrany: kreditní karty, řidičský průkaz, peníze a pas, všechno nacpané do odřené aktovky se starými nálepkami svědčícími o potulném životě obchodního cestujícího. Když jsem dojel do Bristolu, nechal jsem Cranmerův sunbeam u Edenu a Bairstowovu aktovku v sejfu ředitele motelu.

Z této aktovky jsem nyní vytáhl kroužkový adresář s puntíkatým kolouškem, který na mě zíral z desek. Nakolik se mohla rutina Úřadu změnit, když se přestěhovali na nábřeží? To bych rád věděl. Merriman se nezměnil. Barney Waldon taky ne. A pokud znám policii, můžu tvrdit, že systém, který fungoval pětadvacet let, bude pravděpodobně fungovat dalších sto.

Se srdcem v krku jsem vytočil automatickou ústřednu Úřadu a pomocí čísel ve svém adresáři se napojil na vnitřní síť Whitehallu. Pět dalších číslic mi pomohlo do Oddělení Scotland Yardu pro styk se Zpravodajskou službou. Ozval se mi spisovný mužský hlas. Řekl jsem, že jsem ze Severního domu, což bývalo krycí jméno mého oddělení. Vzdělaný hlas nedal najevo žádné překvapení. Označil jsem se za Bunburyho, což za mých časů bylo krycí označení šéfa oddělení.

Vzdělaný hlas řekl: „S kým chcete mluvit, Bunbury?“

Požádal jsem, aby mě spojili do oddělení pana Hatta. Nikdo se nikdy s panem Hattem nesetkal, ale jestli existoval, měl na starosti informace o vozidlech. Slyšel jsem v pozadí rockovou hudbu a pak bezstarostný hlas nějaké dívky.

„Tady Bunbury ze Severního domu s nudným dotazem pro pana Hatta.“

„To je v pořádku, Bunbury. Pan Hatt má rád, když ho někdo nudí. Tady je Alice. Co si přejete?“

Už dvě desetiletí mám stálý přehled o Larryho autech. Mohl bych odrecitovat číslo každé káry, ve které se kdy ukázal, včetně barvy, stáří, stupně rozkladu a nešťastného majitele. Dal jsem Alici číslo modré toyoty. Sotva jsem dořekl poslední číslici a už mi četla výpis z počítače.

„Andersonová, Sally, Cambridge Street 9A, odbočka z Bellevue Road, Bristol,“ oznámila. „Chcete i ty další detaily?“

„Ano, prosil bych.“

Nadiktovala mi pojistku, telefonní číslo majitele, charakteristiku auta, kdy bylo poprvé přihlášené, kdy mu vyprší technická prohlídka, a že na toto jméno nejsou přihlášená žádná další auta.

V recepci motelu mi uhrovatý hoch v červeném saku podal ohmatanou mapu Bristolu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Dojel jsem taxíkem na bristolské nádraží Temple Meads a odtud šel pěšky. Ocitl jsem se v průmyslové poušti zkrášlené nocí. Kolem mě burácely těžké náklaďáky, každou chvíli mě ohodily mastným bahnem a tahaly mě za baloňák. Nad městem však visel něžný opar, nebe bylo plné vlhkých hvězd a mdlý měsíc mě táhl nahoru na kopec. Kráčel jsem a pode mnou se kousek po kousku vynořovala oranžově osvětlená železniční trať. Vzpomněl jsem si na Larryho a jeho sezonní lístek z Bath do Bristolu za jednasedmdesát liber měsíčně. Snažil jsem se ho představit, jak každodenně dojíždí. Kde pracoval? Kde bydlel? Andersonová, Sally, Cambridge Street 9A. Náklaďáky mě naprosto ohlušily. Neslyšel jsem své vlastní kroky.

Silnice, která začala jako viadukt, se stočila do kopce. Vrchol se posunul k mé pravici. Přímo nade mnou stála terasa z domků, obehnaná červenou cihlovou zdí. Tam nahoře, pomyslel jsem si a připomněl si mapu. Tam nahoře, řekl jsem si a vzpomněl na Larryho slabost pro opuštěná místa. Došel jsem ke kruhovému objezdu, stiskl tlačítko u přechodu pro chodce a čekal, až se motorizovaná kavalerie Anglie se skřípáním a řinčením zastaví. Dostal jsem se na druhý chodník a vešel do postranní ulice ozdobené girlandami kabelů. Na schodě před čínským bistrem Ocean Fish Bar seděl vážný černý kluk. Mohlo mu být tak šest.

„Je tohle Cambridge Street? Bellevue Road?“

Usmál jsem se na něj, ale on mi úsměv nevrátil. Z obchodu s alkoholickými nápoji vykročil trochu příliš opatrně vousatý druid ve veliké irské čepici. Držel v ruce hnědý papírový pytlík.

„Pozor na nohy, člověče,“ poradil mi.

„Proč.“

„Chceš na Cambridge Street?“

„Jo.“

„Dyť na ní hergot skoro stojíš, člověče.“

Šel jsem podle jeho instrukcí asi padesát metrů a zahnul doprava. Domky stály pouze po jedné straně. Na druhé se táhl travnatý pruh. Trávník byl obroubený klikatou cihlovou zídkou s červenou stříškou, kterou jsem viděl zezdola. Předstíral jsem, že jsem náhodný turista, a postavil se před ni. Od nádraží se do tmy rozbíhaly zanedbané železniční tratě.

Otočil jsem se a prohlédl si domky. Všechny měly dvě okna v patře, plochou střechu, komín a televizní anténu. Každý z nich byl natřený jinou pastelovou barvou. Vstupní dveře nalevo, arkýřové okno napravo. Přehlédl jsem celou řadu a viděl jsem, že ve většině z nich svítí arkýřové okno nebo okno v ložnici, případně bliká televize, světélkuje fosforeskující zvonek. Člověk cítil za záclonami život. Jedině poslední domek stál celý temný a bylo to číslo 9A. Uprchli snad jeho obyvatelé? Sundali si snad dva milenci uvnitř náramkové hodinky a usnuli si v náručí?

Rozvážně, jako člověk, který nemá žádná tajemství, jsem spojil ruce za zády jako v postoji plukovníka z kolonií, připravujícího se se na inspekci mužstva. Jsem architekt, inspektor, potenciální kupec. Jsem Angličan jisté společenské třídy, který pěstuje víno. Zaparkovaná auta blokovala chodník. Šel jsem prostředkem silnice. Nikde žádná modrá toyota. Šel jsem pomalu a nápadně si prohlížel čísla domů. Koupím si tenhle nebo tamten? Nebo snad všechny?

Pot mi stékal po žebrech. Nejsem na to připravený, myslel jsem si. Nejsem dost schopný, vycvičený, ozbrojený, statečný. Příliš dlouho jsem se nehnul od stolu. Po strachu mě přepadla bouře pochybností. Je tady. Mrtvý. Dopotácel se domů a umřel tam. Vrah objeví tělo oběti. Viník si přišel pro hořkou medicínu. Pak jsem si vzpomněl, že Larry zase obživl, že je naživu od chvíle, co si Jamie Pringle vzpomněl na posledního tetřeva sezony, a má vina zalezla zpátky do svého doupěte.

Došel jsem ke konci řady. Číslo 9A byl rohový domek, jak by měl být každý správný konspirační dům. Zatažené záclony na oknech v horním patře byly oranžové a neobroubené. Na ubohou látku dopadalo bledé světlo pouliční lampy. Uvnitř nic nesvítilo.

Pokračoval jsem v obhlídce. Zahnul jsem do postranní uličky. Další neosvětlené okno v poschodí. Omítnutá zeď. Postranní dveře. Přešel jsem na protější chodník a rozhlédl jsem se po ulici, jako kdyby mi patřila. Zpoza síťované záclony na mě zírala žlutá kočka. Mezi dvanácti auty zaparkovanými po obou stranách silnice mělo jen jedno plastikovou plachtu jako ochranu před povětrnostními vlivy.

Další opatrný pohled na dveře, chodníky a zaparkovaná auta. Stíny nebyly příliš zřetelné, ale žádnou lidskou postavu jsem neviděl. Špičkou pravé boty jsem nadzdvihl plachtu a spatřil pokroucený zadní nárazník a známé číslo Larryho modré toyoty. Byl to jeden z triků, který jsme učili ve výcvikových kursech, aby na něj agenti mohli hned zapomenout, jen co se vrátí do normálního života: jestli si děláš starosti kvůli autu, dej přes něj plachtu.

Postranní dveře domu neměly ani kliku, ani klíčovou dírku. Když jsem šel kolem nich nazpátek, nenápadně jsem do nich strčil, ale byly zamčené nebo zavřené zevnitř na závoru. Střední výplň dveří přetínala čára křídou ve tvaru L. Vodorovná nožička L se táhla směrem dolů. Dotkl jsem se linky. Byla nakreslená voskovkou odolnou proti dešti. Zahnul jsem zpátky za roh do Cambřídge Street, s jistotou došel k hlavním dveřím a stiskl zvonek. Nic se nestalo. Byla vypnutá elektřina. Takhle Larry platí účty. Nesměle jsem zaťukal klepadlem. Je to jako v Honeybrooku na Nový rok, pomyslel jsem si. Teď jsem na řadě já, abych vytáhl spící milence z postele. Choval jsem se rázně, nic jsem neskrýval. Ale vážně jsem přemýšlel o té značce křídou.

Zvedl jsem víko dopisní schránky a nechal ho s řinčením spadnout dolů. Zaťukal jsem na arkýřové okno. Zavolal jsem

„Hej, to jsem já!“– ale spíš na oko kvůli lidem, kteří kolem mě šli po chodníku. Zacloumal jsem oknem a snažil se je otevřít, nešlo to však. Měl jsem na rukou kožené rukavice a ty mi připomněly Priddy. Přitiskl jsem opatrně obličej na sklo a ve světle pouliční lampy zašilhal dovnitř. Nebyla tam žádná předsíň. Vstupní dveře vedly přímo do obývacího pokoje. Na stole jsem rozeznal matný obrys přenosného psacího stroje a pode mnou na levé straně hromadu pošty, většinou účtů a tiskovin. Larry by je klidně celé týdny bezmyšlenkovitě překračoval. Znovu jsem se rozhlédl a spatřil to, co jsem už napůl viděl poprvé: Emminu stoličku ke klavíru, postavenou k psacímu stroji. Konečně, když už jsem podle svého předpokladu přilákal pozornost sousedů, udělal jsem to, co lidé normálně v podobných případech dělávají: vytáhl jsem notýsek, chvíli do něj psal, vytrhl stránku a hodil ji do schránky. Pak jsem šel dolů ulicí, aby si paměť sousedů mohla odpočinout.

Rychle jsem obcházel blok a držel se přitom uprostřed silnice, protože nemám rád stíny. Vešel jsem do postranní uličky z druhého konce. Podruhé jsem prošel kolem zadních dveří domu. Nedíval jsem se ani tak po znamení křídou, jako spíš po směru, který naznačovala vodorovná nožička L. L jako Larry. L jako Larryho značka v dobách, kdy si s Čečejevem vyměňovali tajné mateříály prostřednictvím tajných schránek a konspiračních signálů. V parcích. Na hospodských záchodcích. Na parkovištích. V zahradách v Kew. L jako „naplnil jsem mrtvou schránku“, podpis Larry. L přepsané na C jako „vybral jsem ji“, podepsán Čečejev. Sem a tam, ne jednou, ale spíš padesátkrát během čtyř let jejich spolupráce. Mikrofilm pro tebe, peníze a rozkazy pro mne, peníze a rozkazy pro tebe, mikrofilm pro mne.

Spodní nožička zahýbala směrem dolů a byla nakreslená silnou čárou. Mířila šikmo k mé pravé botě a u špičky mé pravé nohy byl práh dveří a zpod něj vykukoval spláclý cigaretový špaček. Velice zvědavý člověk by se možná mohl ptát, jak se to mohlo přihodit, že se ten vajgl mohl takhle zploštit a zasunout pod práh, pokud na něj někdo schválně nešlápl a nezakopl ho tam. Člověk by si také mohl všimnout, že paprsek z pouliční lampy na rohu jasně osvětluje spodní část dveří, takže jakmile si uvědomil spojitost mezi znamením křídou a špačkem, divil se, jak to, že kolem něj nestojí obrovský dav lidí a nezírá na to, co on.

Neměl jsem však Čečejevovu ohebnost, nebyl jsem schopný se bleskově sehnout jako on, můj pohyb by šéfovi našich pozorovatelů Jacku Andoverovi nepřipomněl velšské homíky. Takže jsem provedl to, co dělají postarší špioni na celém světě. Shýbl jsem se a předstíral, že si zavazuju tkaničku. Jednou rukou jsem přitom chytil za vajgl a provázek, který byl uvnitř něj, a táhl. Odměnou mi byl, po dalším kusu provázku, měděný patentní klíč, který k němu byl přivázaný. S klíčem schovaným v dlani jsem pak vstal a sebejistě obešel roh domu ke vstupním dveřím.

„Jsou na dovolený, milánku,“ ozval se jakýsi hluboký hlas vedle mě.

Rychle jsem se otočil a okamžitě vytáhl svůj falešný úsměv na stožár. Ohromná blonďatá žena, orámovaná světlem ze své předsíně, stála ve vedlejším vchodě oblečená v čemsi, co vypadalo jako noční košile, a v ruce svírala sklenici něčeho ostrého.

„Já vím,“ řekl jsem.

„Říká mi Pheebs. Doopravdy se jmenuju Phoebe. Už jste tu byl předtím, že jo?“

„To je pravda. Zapomněl jsem si vzít klíč, a tak jsem se pro něj musel vrátit. Příště nejspíš zapomenu svý vlastní jméno. Už ale tu dovolenou potřebovali, co?“

„On ji potřeboval,“ pronesla temně.

Musel jsem mít nějakou zvlášť světlou chvilku, protože mi ihned došlo, jak to myslí.

„Samozřejmě! Chudák,“ vykřikl jsem. „Chci říct, jak vypadal – líp? – zlepšovalo se to? Nebo hrál ještě všema duhovýma barvama?“

Jakýsi pocit, že si potřebuje potvrdit, co vím, jí zabránil v dalším svěřování.

„Co teda vlastně chcete?“ zeptala se zamračeně.

„Spíš jde bohužel o to, co chtějí oni. Sallyin psací stroj. Další oblečení. Vlastně všechno, co poberu.“

„Nejdete vymáhat nějakej dluh, že ne?“

„Panebože, to ne!“ Zasmál jsem se a popošel pár kroků směrem k ní, aby viděla, jaký jsem důvěryhodný chlapík. „Jsem jeho bratr. Richard. Dick. Ten slušňák. Volali mi. Jestli bych jim prý nenašel pár věcí a nevzal je do Londýna. Měl tu nehodu. Spadl ze schodů, jak říkal. Chudák malej, pořád má něco. Podařilo se jim odjet společně? Myslím, že to byla hrozná honička.“

„Tady u nás se žádný nehody nestávaj, milánku. Všechno je úmyslný.“ Zahihňala se svému vlastnímu vtipu. Zasmál jsem se s ní, i když mi to dalo práci. „On odjel první a ona pak za ním, i když nevím proč.“ Napila se ze skleničky, ale nespustila ze mě oči. „Myslím, že bych nebyla moc ráda, kdybyste chodil dovnitř. Zvlášť když jsou teď ve Francii. Nějak mi to dělá starosti.“

Ustoupila zpátky do domu a zabouchla za sebou dveře. O chvilku později rozrazila vzduch tupá rána jako cvičný granát, okno v patře se otevřelo a vyklonil se z něj chlupatý muž s kulatou hlavou, oblečený v tiku.

„Hele! Pojdte sem! Jste Terryho bratr, co?“

„Ano.“

„Dick, ne?“

„Správně.“

„Víte o něm všechno, ne?“

„Docela hodně.“

„Který je teda jeho nejoblíbenější fotbalový mužstvo, Dicku?“

„Dynamo Moskva,“ odpověděl jsem, aniž jsem si dal čas na rozmyšlenou, protože fotbal byl jednou z mnoha Larryho absurdních vášní. „Lev Jašin byl největší brankář všech dob. A nejlepší gól, který kdo kdy střelil, byl gól Ponědělnika v zápase Rusko proti Jugoslávii v roce 1960.“

„Do prdele.“

Zmizel a nastala pauza, během níž zřejmě situaci konzultoval s Phoebe. Vrátil se s úsměvem.

„Já teda fandím Arsenalu. Ne že by mu to vadilo. Hele. Jak vlastně přišel k tomu monoklu? Už jsem pár monclů viděl, ale tohle byla klasika. ‚Co se stalo?‘ povídám mu. ‚Dala nohy k sobě moc brzo a kopla tě kolenem?‘ Říká, že vrazil do dveří. Pak se otočí Sally a povídá, že to byla bouračka. Dneska člověk neví, komu má věřit, co? Chcete s tím helfnout?“

„Možná pozdějc. Křiknu na vás, jestli můžu.“

„Já jsem Wilf. Je to pěknej magor, ale mám ho rád.“ Okno se zabouchlo.

Zavřel jsem za sebou vstupní dveře a obešel hromadu pošty na podlaze. V návalu marného optimismu jsem cvakl vypínačem, ale žárovka se nerozsvítila. Byl jsem hlupák, protože jsem si nevzal žádnou baterku. Stál jsem v polotmě a neodvažoval se dýchat. Ticho mě děsilo. Bristol je evakuovaný. Pospěš si, nebo tě zabijou. Znovu pot, tentokrát mastný a ledový. Vydechl jsem, pak jsem se znovu pomalu nadechl a ucítil stárnoucí dům. Rozkoukával jsem se kolem sebe a snažil se dostat do očí co nejvíc světla. Jediný zdroj byla pouliční lampa. Její zář však dopadala jen na arkýřové okno, ne dovnitř. Abych uvnitř viděl, musel jsem z arkýře nakrást světlo a spěchat s ním přes celou místnost, jako kdybych nesl v dlaních vodu.

Její stolička ke klavíru, nepoškozená. Přejel jsem ji rukou. Lehké slitinové trubky jako rameno stolní lampy, ohýbající se dozadu a pak zase nazpátek a tisknoucí tak čalouněné opěradlo k jejímu kříži. Její přenosný elektrický psací stroj. Stál na stole, ale stůl nebylo téměř vidět pro samé papíry a papíry se zase ztrácely pod nánosem prachu. Pak jsem uviděl druhý stůl, jenomže to nebyl stůl, ale servírovací stolek a na něm digitální telefon se záznamníkem, propojené typickou pettiferovskou změtí kabelů a antén pospojovaných izolepou. Na záznamníku však nesvítilo žádné světlo, protože v zásuvce nebyla elektřina.

Místnost se zmenšila a zdi se ke mně přiblížily. Už jsem mohl sledovat šňůru od psacího stroje až ke zdi. Začínal jsem rozeznávat známky spěšného odjezdu: zásuvky psacího stolu vytažené a napůl vyprázdněné, dokumenty rozsypané po podlaze, rošt krbu plný ohořelých papírů, povalený odpadkový koš. Všiml jsem si dalších Larryho specialit: stohy radikálních časopisů naskládané u zdi s proužky papíru jako záložkami na zajímavých místech, prastarý plakát Josifa Stalina, jak s tím nejmírnějším výrazem stříhá růže v zahradě. Larry mu na hlavu nakreslil císařskou korunu a přes hruď načmáral slova „Nikdy jsme nezavřeli krám“. Vzkazy naškrábané na obdélníčcích samolepicího papíru, přilepené na rámu rytiny Notre Dame nad krbem. Rukou v rukavici jsem jich pár sundal a odnesl k arkýři, ale nemohl jsem je přečíst. Jediné, co jsem viděl, bylo, že první z nich psal Larry a druhý Emma. Popořadě jsem odloupal všechny další a nalepil je jeden na druhý. Celý svazek jsem si pak dal do kapsy.

Vrátil jsem se ke vstupním dveřím a z hromady pošty na zemi sebral hrstku dopisů. Slečna Sally Andersonová, slabikoval jsem, Svobodný Prométeus s.r.o., Cambridge Street 9A. Poštovní razítko ne Macclesfield, ale Curych. Pan Terry Altman, četl jsem, Svobodný Prométeus s.r.o. – Terry Altman bylo jedno z Larryho pracovních jmen a Prométeus byl za svůj podvod přikován k hoře nahoře na Kavkaze, dokud ho Larry s Emmou neosvobodili. Pamflety, rudé brožury ruské kvality. Tiskoviny z Monitorovací služby BBC v Cavershamu nazvané jižní Rusko (Západ). Ředitel, Svobodný Prométeus s.r.o. Sally, Svobodný Prométeus s.r.o. Bankovní výpisy. Desky plné dopisů pro Emmu, psaných Larryho písmem. Pro Larryho byl dopis cokoli, počínaje pivním táckem, přes papírový ubrousek až po titulní stránku nějaké radikální brožované knížky, vydané jakýmsi pochybným anarchistou z Islingtonu. Bylo to adresované „Miláčkovi, miláčkovi Emm“, a pokračovalo „Ach panebože, zapomněl jsem ti říct“. Informační brožura nazvaná Manipulovaná média s podtitulem Jak západní tisk hraje hru Moskvy. Musíš zůstat klidný, řekl jsem si a hodil to všechno zpátky na hromadu pošty. Metodu, Cranmere. Jsi profik, veterán nespočetných vloupání organizovaných Úřadem, často s Larrym jako nasazeným špiclem. Zvolni tempo. Dělej jedno po druhém. Červený a bílý pamflet v ruštině se jménem Genocida na Kavkaze vytištěným v planoucích písmenech. Vypadal jako ze školy Sovětského agitpropu ročník 1950, jenomže na něm bylo datum únor 1993 a zabýval se „Holokaustem z minulého října“. Namátkou jsem brožuru otevřel a uviděl probodaná a nafouklá tělíčka malých dětí. Kavkazské zprávy II. Mnichov ‚S6, viz strany 134 – 156. Kavkazské zprávy V. (Mnichov ‚S6), viz stránky 41– 46. Zatrhané pasáže. Zlostné čmáranice na okraji, nečitelné v chabém světle.

V místnosti byly dveře a geografie jasně říkala, že za nimi musí být část domu, jejíž okna vedou do postranní uličky. Vzal jsem za kliku. Nic se nestalo. Pořádně jsem zatlačil, dveře povolily a zaskřípaly po linoleu. Ucítil jsem žluklé máslo, prach a mýdlo značky Lifebuoy. Byl jsem v komoře u kuchyně. Oknem nad dřezem proudilo na kamennou podlahu trochu víc světla. Na odkapávači byla narovnaná řada talířů. Sušily se už tak dlouho, že byly znovu špinavé. Na poličkách stál výběr Larryho nedemokratických choutek: sardinky na pepři z luxusního obchodu v Jermyn Street, Oxfordské pomerančové želé a English Breakfast Tea od Fortnuma. V lednici jsem našel zkažený jogurt a kyselé mléko. Vedle lednice jsem uviděl dřevěné dveře se zástrčkami nahoře i dole. Byly to postranní dveře, které jsem předtím zkoumal z chodníku. Vrátil jsem se do obývacího pokoje a podíval se na hodinky. Věčnost doposud trvala tři minuty.

Schody zahalené černočernou tmou vrzaly a nebyl na nich koberec. Z přízemí jsem jich napočítal čtrnáct. Přišel jsem do poschodí, šmátral, nahmatal dveře, pak kliku. Stiskl jsem ji a vešel dovnitř. Byl jsem na záchodě. Vyšel jsem zase ven, dveře za sebou zavřel a hmatal na obou stranách, až jsem našel jiné dveře, otevřel je a vstoupil do Emminy ložnice. Připadal jsem si tam téměř jako ve dne, protože dovnitř dopadalo jasné halogenové světlo pouliční lampy a procházelo řídkými záclonami na okně, jako kdyby neexistovaly. Já jí přece dal všechno, říkal jsem si a obhlížel holá prkna na podlaze a prasklé umyvadlo, uschlé květiny v keramickém hrnci, rozviklanou lampu na čtení, hnědě květované tapety odlupující se v pruzích, a ona nic z toho nechtěla. Z tohohle jsem ji zachránil. A ona tomu dala přednost.

Na podlaze ležela tvrdá postel a byla připravená tak, jak Emma měla ráda naši postel před milováním: bokem k ohni, spousty polštářů, bílá prošívaná deka. Na přikrývce ležela obyčejná noční košilka od Markse a Spensera, kterou si s sebou přinesla, když se ke mně nastěhovala, s dlouhými rukávy nataženými a připravenými k objetí. Viděl jsem ji nahou, ležící na břiše s bradou v dlaních, jak se otáčí a usmívá se na mě přes rameno, když mě slyší vcházet. Světlo ohně v krbu jí kreslí na boky mihotavé stíny. Rozpuštěné vlasy jí spadají na ramena jako černé plameny.

Dvě knihy, jedna na jeho straně, jedna na její. Pro Larryho tam leží červeně vázaná kniha nejspíš z dvacátých let od jakéhosi W. E. D. Allena s nepravděpodobným názvem Béled-es-Siba. Namátkou jsem ji otevřel a narazil na posmrtnou poctu básníku Aubrey Herbertovi a na podtržená slova: postrádal hulvátství génia. Měl jsem matný dojem, že Herbert bojoval při obraně Albánie před samozvanými osvoboditeli Balkánu a že to byl jeden z Larryho hrdinů. Emmina kniha se jmenovala Na Kavkaz, její podtitul byl Konec vší Země a napsal ji Fitzroy Maclean.

Sépiově hnědý plakát. Tentokrát to nebyl Josif Stalin, nebyl to nikdo, koho bych poznával. Díval jsem se na vousatého modemího kavkazského proroka s černýma očima a silnými čelistmi, oblečeného v něčem, co jsem považoval za tradiční kroj kavkazského horala beranice a kožená vesta s nábojovým pásem. Podíval jsem se víc zblízka a rozeznal jméno Bašir Hadži napsané špičatou azbukou přes levý dolní roh a s obtížemi jsem ještě rozeznal slova „Svému příteli Mišovi, velkému bojovníkovi“. Zdálo se mi trochu zvláštní pověsit si takovou trofej v hnízdečku lásky. Sundal jsem plakát ze zdi a položil ho na postel vedle Emminy noční košile. Oblečení, napadlo mě, potřebuju víc oblečení. Nikdo, kdo chvatně odjíždí, si nevezme všechny své šaty. Výklenek vedle komína zakrýval závěs, který mi připomněl válečné zatemnění ve výklenku v mé skrýši. Odhrnul jsem ho a prudce ucouvl.

Jsem u Priddy a potýkám se s ním. Chytil jsem ho za klopy zeleného rakouského baloňáku, kterému říká můj myší kožíšek. Je rozevlátý, dlouhý, olivově zbarvený a hedvábný na dotek. Jeho měkkost mi je odporná. Táhnu ho směrem k sobě, slyším, jak se látka rozervala, a zasměju se. Rveme se a já mám představu, jak se kabát rozpadá na kusy. Když ho vleču nohama napřed obaleného bahnem k rybníku, ve světle měsíce vidím, jak se za ním cáry táhnou jako rubáš žebráka.

A teď ho vidím, vyčištěný a nepoškozený, jak visí na drátěném ramínku a cedulku z čistírny má ještě přišitou na podšívce. Zkontroluju knoflíky. Jsou tam všechny. Utrhl jsem nějaké? Nepamatuju se, že bych to udělal. Trhlina, kde je ta trhlina? Jasně jsem slyšel, jak látka povoluje. Nenašel jsem jedinou díru, ani zašitou, ať už v podšívce, nebo kolem knoflíkových dírek. Ani kolem klop, za něž jsem ho chytil.

Zkontroloval jsem pásek. Nosil ho zavázaný na uzel. Kabát sice měl na pásku přezku, ale Larrymu nebyla dost dobrá. Musel si pásek zavázat jako nějaký gigolo, a právě proto jsem měl takovou radost, když jsem viděl, jak ho moje ruce v rukavicích svírají, když Larryho táhnu po zemi, hlava mu nadskakuje a úšklebek se mu v měsíčním světle rozsvěcuje a zhasíná.

Je to jiný kabát, pomyslel jsem si. Pak mě napadlo – kdy měl Larry cokoli dvojmo, kromě ženských?

Pod kuchyňským dřezem jsem našel roli černých igelitových pytlů do odpadkového koše. Jeden jsem utrhl a nacpal do něj všechnu poštu. Nedělal jsem žádný rozdíl mezi tiskovinami a soukromými dopisy. Přitom jsem znovu uviděl bajonetem probodené děti a vzpomněl si na Dianu a Larryho perfektní tón. Co je perfektního, ptal jsem se sám sebe, na křiku umírajících dětí? Klekl jsem si před krb, shrnul dohromady všechny ohořelé papíry na roštu a ohromně opatrně je dal do druhého pytle. Třetí a čtvrtý jsem naplnil spisy a papíry rozesetými po psacím stole. Přihodil jsem k nim diář od firmy Esso a ohořelou účetní knihu, kterou se někdo pokusil spálit, ale nepodařilo se mu to. Našel jsem také adresář s bakelitovými deskami, který vypadal jako ze čtyřicátých let. Nespojoval jsem ho ani s Larrym ani s Emmou. Vypadal, že se do jejich životů nějak vloudil, ale pak jsem si uvědomil, že je ruský. Vyndal jsem pásku z psacího stroje, vytáhl šňůru ze zásuvky a postavil stroj na kuchyňský stůl, abych ho sebral cestou ven. Šlo o zdání, protože jsem předtím Phoebe řekl, že potřebuju vyzvednout Sallyin psací stroj. Pásku jsem přidal do třelího pytle.

Vrátil jsem se do obývacího pokoje a chystal se vypnout ze zdi záznamník. Rozmyslel jsem si to však, vzal ho celý i se sluchátkem a ve světle pouliční lampy našel na telefonu tlačítko na převíjení pásky, zvedl sluchátko a tlačítko zmáčkl. Zaznělo telefonní číslo. Uslyšel jsem mužský hlas, měkký, cizí a zdvořilý jako hlas pana Dasse: „Děkuji, že voláte kancelář mezinárodní firmy Nezničitelné koberce. Přejete-li si nechat zprávu nebo učinit objednávku, laskavě mluvte po následujícím tónu…“ Dvakrát jsem si vzkaz poslechl, vytáhl záznamník ze zásuvky a postavil ho na kuchyňský stůl vedle psacího stroje. Pohled mi padl na klíče od auta visící na hřebíku. Toyota. Dal jsem si je do kapsy, vděčný, že se nebudu muset v sobotu pozdě v noci motat v temné postranní uličce. Běžel jsem nahoru. Pro ten přehnaný spěch jsem vlastně neměl žádný důvod, ale možná kdybych neutíkal, neměl bych odvahu jít pomalu.

Stál jsem u okna ložnice. Cambridge Street byla opuštěná. Čekal jsem, až se mi rozjasní v hlavě, a díval se přes travnatou terasu do dálky na řeky železničních tratí. Noc už byla temnější. Bristol se ukládal ke spánku. Tady Emma stála, když na něj čekala, pomyslel jsem si. Čekávala na mě nahá vždycky, když se rozhodla, že se budeme milovat. Stál jsem u postele. Polštáře byly naskládané na jedné polovině, pro jednu hlavu. Na co myslela, když tu ležela sama? On jel první a ona pak za ním, řekla Phoebe. A tady ležela, úplně sama, než odjela. Sehnul jsem se v úmyslu, že seberu podepsaný plakát s horalem. Z peřin se ke mně zdvihla vůně jejího těla, ať už imaginární, nebo opravdová. Skládal jsem plakát tak dlouho, až se mi vešel do kapsy. Sundal jsem Larryho zelený baloňák z ramínka a přehodil si ho přes ruku. Pomalu jsem sešel dolů a vrátil se do kuchyně. Pomalu. Otevřel jsem zástrčky a nadzdvihl západku tak, aby dveře zůstaly otevřené. Pomalu. Bylo důležité, abych nic neuspěchal.

Nechal jsem dveře pootevřené, došel po chodníku k autu, stáhl z něj plachtu a na zadním sedadle uviděl ležet Larryho semišové boty. Byl jsem rozhodnutý z těch bot nedělat žádné drama. Byly to Larryho boty a Larry byl naživu. Co bylo tak pozoruhodného na jeho zatracených botách, ušitých na míru firmou Lodd ze St James’s a zaplacených za výkřiků bolesti z Nejvyššího patra, jenom kvůli tomu, že se Larry rozhodl, že je na čase vyzkoušet naši lásku k němu?

Všiml jsem si bláta na nich nalepeného, jak si člověk všímá bláta na čemkoli – chtělo by to drátěný kartáč, snad později. Nenávist ve mně opět vzplanula. Přál jsem si, abych mohl zápas opakovat, vrátit se k Priddy a dorazit ho.

Vešel jsem do kuchyně, vzal psací stroj a záznamník a odnesl je zpátky do auta, plný hrůzy, jestli má v úmyslu nastartovat. Prováděl jsem složité výpočty, jak dlouho by mi to trvalo dotlačit auto na vrchol kopce, abych v něm mohl setrvačností dojet k nádraží, a kdyby ještě pořád nenastartovalo, naložit svůj nový majetek do taxíku.

Má odvaha byla už téměř vyčerpaná. Vrátil jsem se do domu pro zbytek svého nákladu: Larryho baloňák – myší kožíšek, měl jsem dojem, že ho potřebuju jako pozitivní důkaz Larryho přežití, čtyři pytle do odpadkového koše, které jsem naskládal kolem psacího stroje, ale pytel se spáleným papírem jsem s ohledem na jeho křehkost položil na přední sedadlo. Jediné, o co jsem teď na světě stál, bylo nastoupit do auta a odvézt sebe a své poklady na bezpečné místo. Dělal jsem si však starosti s Phoebe a Wilfem. Během vloupání se z nich staly hlavní postavy mé představivosti. Byl jsem vděčný, že mě přijali, ale musel jsem udělat, co se dalo, abych si jejich dobré mínění udržel. Šlo mi hlavně o Phoebe, protože ta o mně pochybovala. Nechtěl jsem, aby volali na policii. Přál jsem si, aby měli klidnou mysl.

Takže jsem se vrátil do domu, zavřel zevnitř postranní dveře na zástrčku nahoře i dole, upevnil západky, Znovu prošel obývacím pokojem kolem Emminy stoličky. Vyšel jsem předními dveřmi a zamkl je na dva západy, protože tak jsem je našel. Pak jsem se postavil doprostřed vozovky a zavolal do horních oken:

„Díky, Wilfe. Úkol splněn. Všechno hotovo.“

Žádná odpověď. Myslím, že si nepamatuju delší vzdálenost než těch nějakých dvacet metrů od vchodu do domu 9A k modré toyotě. Byl jsem v polovině, když jsem si uvědomil, že mě někdo sleduje. Nejdřív jsem si myslel, že by za mnou mohl být Larry, nebo Munslow, protože můj pronásledovatel byl tak tichý, že jsem o něm věděl ani ne tak díky sluchu, jako díky svým dalším profesionálním smyslům: svrbění na zádech, odrazu ve vzduchu přede mnou vytvořeném někým těsně za mnou, pocitu něčí přítomnosti pokaždé, když se člověk podívá do výkladní skříně a nic tam nevidí.

Sehnul jsem se, abych otevřel dvířka auta. Rozhlížel jsem se, ale pořád jsem nic neviděl. Narovnal jsem se, prudce se otočil s předloktím připraveným k ráně a zjistil jsem, že stojím tváří v tvář malému černému klukovi z Ocean Fish Baru, který byl příliš vážný na to, aby se mnou mluvil.

„Proč nejsi v posteli?“ zeptal jsem se ho.

Zavrtěl hlavou.

„Nejsi unavený?“

Znovu zavrtěl hlavou. Není unavený nebo nemá žádnou postel. Sedl jsem si za volant a otočil klíčkem zapalování. Pozorně mě přitom sledoval. Motor chytil hned napoprvé. Ukázal mi palci nahoru, a než jsem se stačil zarazit, vytáhl jsem peněženku Colina Barstowa z propoceného saka a dal mu desetilibrovou bankovku. Pak jsem jel po silnici a nadával si do bláznů, protože jsem ve své fantazii slyšel, jak se ho inspektor Bryant tím nejlichotivějším hlasem vyptává: „Copak si ten hodný bílý pán ve středních letech myslel, že si kupuje, když ti podával okýnkem tu desetilibrovku, synáčku?“

Na Bristolské straně Mendip je kopec, ze kterého je jeden z nejdelších a nejkrásnějších rozhledů v Anglii. Svažuje se prudce dolů přes malá políčka a nezkažené vesnice a táhne se mezi dvěma velkými kopci k městu. Bylo to jedno z míst, kam jsem vozil Emmu za slunných podvečerů, kdy se nám chtělo skočit do auta a jen tak si někam vyjet pro radost. Na jaře a v létě je tu nahoře dost velký provoz mladých milenců. Na okolních loukách si otcové kopou míčem s dětmi. Ale koncem října mezi jednou hodinou po půlnoci a sedmou hodinou ranní si tu člověk může být docela jist soukromím.

Seděl jsem s lokty opřenými o volant toyoty a bradou v dlaních. Díval jsem se do měnící se noci. Nade mnou visely hvězdy a měsíc. Auto bylo plné vůně rosy a ohýnků.

Při světle nade dveřmi jsem si přečetl vzkazy, které si vyměňovali milenci, jeden čtvereček žlutého papíru za druhým, nalepené na přístrojové desce v pořadí, v jakém jsem je sloupl z rámu obrazu.

Emma: AM čeká, že mu dneska v 5.30 zavoláš.

Kdo je AM? slyšel jsem, jak říká Bryant. AM, který je všude v Pettiferově diáři?

Larry: Miluješ mě?

Emma: Volal Čé. Neřekl odkud. Pořád žádné koberce.

Larry: Kde je ten zatracenej Bovril, ženská?

(Larry nesnášel kafe, ale byl závislý. Bovrilu říkal můj methadon.)

Larry: NEJSEM tebou posedlej. Jde jenom o to, že tě nemůžu dostat z tý svý pitomý hlavy. Proč se se mnou nechceš milovat?

Emma: Volal AM. Koberce došly. Všechny, co byly slíbený. Protože mám teď po legraci. Počkej do čtvrtka.

Larry: Nemůžu.

Hodiny se pomaloučku plazily jako tolik nanicovatých hodin, které jsem promarnil čekáním, až přijede nebo odjede nějaký špion. Čekal jsem v autech, na rozích ulic, na nádražích a v mizerných kavárnách. Měl jsem dvě postele ve dvou hotelích a nemohl jsem spát ani v jedné z nich. Vlastnil jsem pohodlný, kůží čalouněný sunbeam s úplně novým topením, ale musel jsem mrznout v rozvrzané toyotě. Zabalil jsem si ramena do Larryho myšího kožíšku jako do kápě a opakovaně se pokoušel usnout, ale marně. V sedm už jsem přecházel sem a tam po štěrku a dělal si starosti kvůli mlze. Nikdy se odtud nedostanu! Z toho kopce se mi nepodaří sjet! V půl deváté jsem za perfektní viditelnosti dorazil ke vchodu krytého parkoviště u nového nákupního střediska a zjistil tam, že v neděli otevírají až v devět. Zajel jsem na hřbitov, půl hodiny bezmyšlenkovitě pozoroval náhrobky, vrátil se k nákupnímu středisku a pustil se do poslední fáze své špionské odysey. Zaparkoval jsem auto, koupil si žiletky a zmrzlinu, aby to nevypadalo, chytil taxíka do Cliftonu, vyzvedl sunbeam od hotelu Eden a dojel s ním zpátky do nákupního střediska. Zaparkoval jsem sunbeam tak blízko toyoty, jak jen to šlo, vytáhl neochotný vozík z řady dalších, postavil ho vedle toyoty, naložil do něj čtyři pytle na odpadky, boty, psací stroj, záznamník a zelený baloňák a všechno to přestěhoval do sunbeamu.

Provedl jsem to všechno bez jakékoli obezřetnosti nebo nepříjemného pocitu, protože, jak jsme říkali v Úřadě, když Pámbu vynalezl supermarket, poskytl nám špionům něco, o čem jsme do té doby jen snili – místo, kde mohl každý hlupák překládat cokoli z jednoho auta do druhého, aniž by si toho nějaký jiný hlupák všiml.

A pak, protože jsem si nepřál přilákat něčí pozornost k slečně Sally Andersonové z Cambridge Street – a vlastně ani ke společnosti Svobodný Prométeus, s.r.o, nebo k panu Terrymu Altmanovi – dovezl jsem toyotu na zaneřáděné místo v průmyslové zóně za městem, natáhl přes ni plachtu a bez lítosti se s ní rozloučil.

Pak zpátky na parkoviště supermarketu, sunbeamem k hotelu Eden, kde jsem pomocí Cranmerovy kreditní karty zaplatil účet a taxíkem odjel do motelu Starcrest a zaplatil tam účet Bairstowovou kreditní kartou.

Odtud do Edenu pro své auto a do Honeybrooku spát a snad i snít.

Nebo taky ne, jak říkával Larry.

Na kraji silnice proti vratům stáli dva cyklisti a pracně nedělali nic. V hale ležel kostrbatý vzkaz od paní Benbowové, v němž litovala, že „kvůli srdci mého manžela a z důvodů neustálého policejního vyšetřování“ pro mě nebude moci v budoucnu pracovat. Zbytek pošty nebyl o mnoho veselejší: dvě žádosti Bristolského policejního sboru o zaplacení pokut za nesprávné parkování, dopis z Úřadu pro daň z přidané hodnoty, kde mi oznamují, že na základě obdržených informací zahajují celkovou kontrolu mého majetku, příjmů, výdajů a účtů za minulé dva roky. A předčasný účet od mého dopravce pana Rose, o němž bylo známo, že nikdy nikomu účty neposílá, pokud mu nehrozí exekutor. Zdálo se, že jedině můj přítel berní úředník vybočoval z řady:

Milý Time,

Rád bych tě příští středu kolem poledního zase jednou překvapil svou návštěvou. Bylo by možné poobědvat?

Zdraví David

David Beringer, dříve v Úřadu. Nikdy nebyl šťastnější, než když odtud odešel a měl novou práci.

Zbývala poslední obálka. Hnědá. Nekvalitní. Adresa napsaná na starém kufříkovém stroji. Poštovní razítko z Helsinek. Pořádně zalepená. Nebo, jak jsem předpokládal, Znovu zalepená. Uvnitř jeden linkovaný papír. Mužský rukopis. Psaný inkoustem. Pokaňkaný. Moskva, datum před šesti dny.

Timothy, můj příteli,

rozpoutali kolem mě nespravedlivé peklo. Jsem vězeň ve vlastním domě, v nemilosti pro nic za nic. Máš-li důvod přijet do Moskvy nebo jestli jsi v kontaktu se svými bývalými zaměstnavateli, prosím tě, pomoz mi mé utlačovatele přesvědčit. Můžeš se spojit se Sergejem, který mi zařizuje odeslání tohohle dopisu. Zavolej mu pouze anglicky na číslo, které znáš, a řekni jenom jméno svého starého přítele a sparring partnera.

Petr

Dlouho jsem na dopis zíral. Petr znamenal Voloďa Zorin. Petr znamenalo dohodnout se po telefonu a zařídit setkání s ním na Ovčáckém trhu. Petr znamenalo výzvu přátelství. Petře, oběti nespravedlivého pekla, v domácím vězení, který čekáš, až tě za svítání zastřelí, vítej v klubu.

Byla neděle a v neděli, i když teď odpadlo vaření pro Larryho, jsem musel udělat dost pro to, abych zachoval zdání. Jedenáct hodin mě zastihlo v nedělním obleku na vyšívaném klekátku strýce Boba, jak přizvukuju při zpívané svátosti oltářní, kterou srdečně nenávidím.

Pan Guppy vybíral peníze a nemohl se chudák starý přimět zdvihnout oči, když mi podával pytlík. Po kostele byla řada na slečnách Bethelových z Dower House, aby nás počastovaly špatným sherry a vyděsily nejnovějšími zprávami o objezdu kolem vesnice. Dneska je ale objezd nezajímal, tak jsme mluvili o ničem a ony na mě vrhaly pokradmé pohledy, kdykoli si myslely, že se nedívám. Když jsem se však pod pláštíkem tmy plížil do svého úkrytu, kořist naloženou na vozíku Teda Lanxona, přestával jsem se cítit jako pán svého domu a začínal mít dojem, že se tam chci vloupat.

Stál jsem před pruhem starého válečného zatemnění, které jsem upevnil přes výklenek. I dnes mi bylo Emmino soukromí tak drahé, jako bývalo vždycky jí. Špehovat ji byl hřích proti přesvědčení, které jsem nikdy nemíval, dokud jsem se s ní nesetkal. Když jí někdo volal a já náhodou vzal telefon, podal jsem jí sluchátko bez jakékoli poznámky nebo otázky. Když dostala dopis, ležel nedotčený na stolku v hale, dokud si ho nevšimla. Neviděl jsem razítko, rukopis, ať už byl mužský, nebo ženský, kvalitu obálky. Jestliže pokušení začalo být nesnesitelné – poznal jsem Larryho písmo nebo mi jiný mužský rukopis byl už příliš povědomý – pak jsem zvesela vyběhl po schodech, mával dopisem a volal: „Dopis pro Emmu! Dopis pro Emmu! Emmo, máš dopis!“ Pak jsem se zbožnou úlevou podstrčil dopis pod dveřmi jejího ateliéru a řekl mu sbohem.

Až doteď.

Dokud jsem s pravým opakem triumfu neodtáhl záclonu z výklenku a nepohlédl na osm beden na víno, které jsem naslepo naplnil obsahem jejího psacího stolu tu neděli, kdy mě opustila. Na bednách ležely nakřivo anonymní desky, které Merriman překřtil na balíček na cestu.

Otevřel jsem je rychle, tak, jak jsem si vždycky představoval, že bych mohl spolknout jed. Pět stránek A4 bez nadpisu, které zpracovaly Merrimanovy Sheeny. Aniž jsem si dovolil se posadit, rychle jsem je zhltl, a pak je přečetl pomaleji a čekal na prozření, které mi sevře hrdlo a donutí mě zvolat: „Cranmere, Cranmere, jak jen jsi mohl být tak slepý?“

Žádné prozření nepřišlo.

Místo nějakého laciného učebnicového řešení Emminy záhady jsem nalezl pouze působivé potvrzení věcí, které jsem už předpokládal nebo věděl: přechodní milenci, opakované pletky a útěky od nich, hledání absolutních hodnot ve světě břídilství a falše. Poznal jsem její tendenci být bezzásadová při prosazování zásad, stejně jako lehkost, s níž se zbavila zodpovědnosti, když se zásady dostaly do konfliktu s tím, co považovala za své životní poslání. Její rodokmen, přestože nebyl tak barvitý, jak mi naznačovala, byl dost nešťastný. Matka ji vychovala ve víře, že je dítětem lásky slavného hudebníka. Emma pak navštívila jeho domov na Sardinii a zjistila, že je zedník. Svůj hudební talent mohla zdědit jedině po matce. Emma ji nenáviděla a já po přečtení záznamů taky.

Něžně jsem desky odložil a chvíli uvažoval, co si Merriman představoval, že získá, když mi ty mateříály nutil. Zapůsobily na mě jedině tak, že Znovu vzbudily mou obavu o Emmu a odhodlání ji zachránit před následky jakékoli šílenosti, do které ji Larry zatáhl.

Uchopil jsem nejbližší bednu, vyklopil ji, pak jsem sáhl po další, až byly všechny prázdné. Čtyři pytle na odpadky zavázané útržky papírového motouzu na mě zíraly jako maskovaní inkvizitoři. Serval jsem jim oprátky a vytřepal jejich obsah na zem. Zbyl jen pytel s ohořelým papírem. Opatrně jsem jej vysypal a konečky prstů rozdělil nespálené útržky na jednotlivé hromádky. Klečel jsem před úlomky Emmina zmizení, které nebylo ve scénáři, a pustil se do úkolu vniknout do tajného světa mé milenky a jejího milence.

DESÁTÁ KAPITOLA

Četl jsem jako ještě nikdy v životě. Co uniklo očím, našly ruce a vyložila hlava. Uhlazoval jsem listy papíru, skládal papíry ledabyle roztrhané, rovnal je na hromádky a zároveň je ukládal do paměti. Udělal jsem za několik hodin, na co bych dříve potřeboval týdny. Pokud jsem se nemýlil, neměl jsem totiž víc než hodiny. Jestli byla v mé zběsilosti slepá logika, svítala tam taky bláznivá úleva. Je tu vysvětlení! Tady z toho se alespoň dozvím, jak a kdy a kde, jen kdyby se mi to podařilo dekódovat! Tady mezi těmi papíry – a ne v nějakém paranoidním koutku Cranmerovy přebujelé fantazie – jsou zahrabané odpovědi, které mě už celé dlouhé týdny pronásledují dnem i nocí. Ušili na mě boudu, falešně mě obvinili, byl jsem cílem dábelské konspirace? Nebo jsem jen blázen zaslepený láskou a představami, které mě ke stáru mučí?

O kolik jsem před Larrym a Emmou a o kolik za nimi, to se skutečně nedalo změřit. Věděl jsem, napůl jsem to věděl. Pak jsem zase nevěděl nic. Nebo jsem vytušil, co dělají, ale účel jejich činnosti mě mátl. Nebo jsem znal účel, ale odmítl připustit jejich motiv, byl příliš šílený, divoký, cizí, nemožně divný, než aby se mu dalo věřit. Nebo jsem najednou zjistil, že sedím opřený o židli a navzdory všemu se blaženě šklebím do stropu. Nejsem cíl, nejsem objekt jejich zrady, jdou po větší kořisti než po mně. Cranmer je prostě ne tak zcela nevinný kolemjdoucí.

Stránky čísel, obchodní dopisy, dopisy z bank a kopie odpovědí na ně. Mateříály jakési organizace zvané Společnost pro přežití kmenových svazků, nějaké brožury z Mnichova, leták zvaný Bůh jako detail od někoho jménem E. Wook z Islingtonu. Diář od firmy Esso, popsaný kalendář, ruský adresář s bakelitovými deskami, Larryho vzteklé čmáranice. Účty za telefon, elektřinu, vodu, nájem, nákupy a Larryho whisky. Slušně vedené, zaplacené účty. Emminy účty, ne Larryho, přestože byly adresované střídavě na S. Anderson, T. Altman nebo Svobodný Prométeus s.r.o., Cambridge Street. Dětský školní sešit, ale to dítě byla Emma. Byl založený mezi nějakými deskami a vypadl, když jsem je začal třídit. Otevřel jsem sešit a pak jej zase ve spontánním záchvatu autocenzury zavřel, než jsem jej rozevřel opatrněji. Mezi poznámkami týkajícími se domácnosti a kousky notových osnov jsem narazil na náhodné vzkazy jejímu bývalému milenci Cranmerovi:

Time, snaž se pochopit, co se nám stalo, abych ti to mohla vysvětlit, ale na druhou stranu zase myslím, proč bych ti měla něco vysvětlovat? A příští minutu si myslím, že ti to prostě rovnou řeknu, a to jsem se právě rozhodla udělat…

Tomuhle statečnému rozhodnutí však neodpovídal čin, protože signál skončil. Vlhké bateříe ve vysílačce? Tajná policie buší na dveře? Otočil jsem pár stránek.

Emma Emmě: Všechno v mém životě mě na tohle připravilo… Každý nesprávný milenec, špatný krok, moje špatné stránky a dobré stránky všechno ta pochoduje stejným směrem, pokud já kráčím s Larrym… Když Larry řfká, že nevěří slovům, já jim taky nevěřím. Larry je akce. Akce je charakter. V hudbě, v lásce, v životě…

Emma Emmě zněla však jako parodie Larryho.

Emma Timovi:… ty jsi ve mně nechal obrovskou rozšklebenou propast, kde jsem mívala svou lásku k tobě, dokud jsem si neuvědomila, že tam nejsi. To je jedno, kolik jsem toho o tobě uhodla a kolik jsi mi řekl, nebo kolik mi toho řekl Larry, jde jen o to, že Larry tě nikdy nezradil tak, jak si myslíš, a nikdy tak, jak ty…

Jo, to určitě, pomyslel jsem si divoce. To by teda neudělal, že ne? Chci říct, že ukrást svému nejlepšímu kamarádovi holku není zrada, stejně tak jako není zrada ukrást třicet sedm milionů a udělat z člověka komplice. To je altruismus. To je šlechetnost. To je oběť!

Následuje šest stránek Larrym inspirovaného ponoření do vlastního nitra, než se odhodlá mě znovu oslovit, tentokrát blahosklonně: Víš, Time, Larry je život, který stále pokračuje. Nikdy mě nezklame. On je život, který je znovu skutečný, a být s ním znamená cestovat a účastnit se, protože kde se Tim vyhne, Larry se zapojí. A kde Tim…

Zase konec signálu. Kde Tim co? Co ze mě zbylo, co se ještě dalo zničit, co už předtím nezničila sama? A jestliže Larry je život, který stále pokračuje, co je Tim podle Evangelia svatého Larryho, přinášeného nám jeho žačkou Emmou? Nejspíš život, který nepokračuje. Spíše známý jako smrt. A smrt, jak zjistila, když s ní žila, může pravděpodobně být trošku nakažlivá – a proto tu neděli, kdy jsem byl v kostele, sebrala odvahu a utekla.

To ale není má vina, pomyslel jsem si. Jsem podvedený, ne ten, kdo podvádí.

„Udělej ze mě jednoho člověka, Time,“ prosí mě během naší první noci na Honeybrooku. „Už příliš dlouho jsem mnoho lidí najednou, Time. Buď můj klášter pro jednoho, Time, moje Armáda spásy. Nikdy mě nezklam.“

Larry tě nikdy nezklame, ty prosťáčku? Larry tě hodí do nejhlubší jámy, jakou jsi kdy viděla! Takhle to dělává! Nevykládej mi tu o své lásce k němu! Larry jako život? Tvé svaté city? Jak často je člověk věrný svým citům a jak často mu zbydou nějaké city, kterým může být věrný? Kolikrát se může odevzdat sladce modrému nebi věčnosti, aby se pak k ránu dovlekl domů s roztrhanými šaty a dvěma vyraženými zuby?

Ochránce ve mně byl však ve střehu i poté, kdy ze mě spadla pouta viny a nevědomosti. Každá stránka, každé slovo, které jsem četl, do mě vlilo čerstvou naléhavost a pohánělo mě kupředu v mé touze osvobodit ji od jejího posledního a největšího bláznovství.

Emma jako umělkyně. Emma jako mistryně freudovského podvědomého čmárání. Emma jako ozvěna Larryho věčného protestu proti světu, do kterého se nemůže ani přidat, ani ho nemůže zničit. Maják je asi tak nejlaskavější slovo, kterým lze obrázek popsat. Má čtyři štíhlé, nahoru se zužující zdi s okny podobnými střílnám v mém úkrytu. Má kónickou stříšku jako helmu nebo jako jiné kónické špičky. V přízemí nakreslila oduševnělou krávu, v prvním poschodí jedí Larry s Emmou z misek, ve druhém se objímají. A nahoře jsou nazí jako v Ráji a stojí na hlídce u protilehlých oken.

Ale kdy? Proč? Teď to byl Cranmer, její spasitel, kdo se za ní lopotil a volal stůj! a počkej! a vrať se!

Přednáška rozčileného Larryho pro Emmu o původu slova Inguš, které je, jak se ukáže, něco jako slang ruského Winchesteru a bylo zavedeno okupantem. Zdá se, že Inguš je prostě ingušské slovo pro lidi, tak jako Čečen je čečenské slovo pro lidi (srovnej užití slova bantu búrskými kolonialisty pro černé lidi Afriky). Ingušské slovo pro ingušský lid je zřejmě Chalgha. Larry je touto necitlivostí ze strany Rusů pobouřen a přirozeně chce, aby Emma jeho zlost sdílela…

Četl jsem spálený papír.

Někdy jsem ho musel držet proti světlu. Někdy jsem byl nucen použít lupu nebo si sám doplnit zmatenou větu. Papír hoří špatně, jak každý špion ví. Písmo přežije oheň, třeba jen bílé na černém. Emma však nebyla špion, a ať udělala jakákoli bezpečnostní opatření, rozhodně to nebyly kroky, které by jí doporučili kolegové Marjorie Pewové. Četl jsem písmena a čísla. Navzdory plamenům bylo její ležaté písmo čitelné.

25 x MKZ22…… 200 přibl…

500 x ML7……… 900

1 x MQ 18……… 50

Každá položka byla zatržená, nebo u ní byl křížek. A na dolním okraji stránky slova: objednávka potvrzena – AM, 14. září, 10.30, telefonát.

Slyšel jsem Jamieho Pringla: Matematika není Larryho parketa… o míli před Larrym, když šlo o čísla. Měl jsem živou představu, jak sedí u svého psacího stolu v Cambridge Street, černé vlasy přísně zastrčené za uši a pod límec černé blůzy, a pracuje na aritmetických příkladech, na něž je její muzikantský mozek tak dobrý. Čeká, až Larry vyběhne kopec od Bristolského nádraží Temple Meads a řekne: „To byl zase jednou v Lubjance únavnej den, miláčku.“

Celková suma čtyři a půl přibl., četl jsem dole na další straně. Čísla psala taky ležatá.

Čtyři a půl čeho, sakra? ptal jsem se a konečně jsem na ni dostal vztek. Tisíc? Milionů? Kousek ze třiceti sedmi, co stále ještě rostou? Tak proč ti Larry musel prodat šperky? Proč musel dát své odstupné od Úřadu?

Znovu jsem slyšel Dianu a cítil jsem, jak se mi ježí chlupy: jeden perfektní tón.

Obrázek už se skládal. Možná že už byl hotový. Možná že už jsem věděl co, a teď už zbývalo jen proč. Cranmer v téhle náladě byl však úředník. A dedukce, pokud je vůbec dělal, přišly po zkoumání, a ne během něj nebo před ním.

Naslouchal jsem.

Měl jsem nutkání se smát, mávat, odmlouvat: „Emmo! To jsem já. Miluju tě. Vlastně tě pořád ještě miluju! Neuvěřitelně, iracionálně tě zbožňuju, ať jsem život, nebo smrt, nebo jen starý nudný Tim Cranmer!“

Venku za střílnami šel svět k čertu. Věž kaple protestovala, okenice práskaly, olověné odpadní roury se vrhaly proti kamenným zdem, když udeřil hrom. Okapy přetékaly a odpady nestačily dost rychle chrlit vodu. Pak bylo po dešti a nastalo nejisté příměří venkovské noci. Já jsem však myslel na jediné: „To jsi ty, Emmo“, a slyšel jsem jen Emmin hlas v záznamníku z Cambridge Street, tak nádherný, že jsem si chtěl přístroj přitisknout k obličeji. Vřelý a trpělivý hlas, melodický, snad trochu zlenivělý po milování, určený lidem, kteří možná nemluví příliš dobře anglicky nebo se nevyznají v takových západních záhadách, jako je telefonní záznamník.

„Tady je Svobodný Prométeus z Bristolu, u telefonu je Sally,“ říkala. „Dohrý den a díky, že jste zavolali. Bohužel teď s vámi nemůžeme mluvit, protože jsme museli jít ven. Jestli chcete nechat vzkaz, počkejte, až uslyšíte krátké písknutí, a pak ihned začněte mluvit. Jste připravení…?“

Po Emmě nám četl stejný vzkaz Larry v ruštině. A když Larry mluvil rusky, natáhl si jinou kůži, protože ruský jazyk bylo jeho útočiště před tyranií. Tam se uzavřel před svým otcem, který mu dělal kázání, před školou, která ho nutila do konformity, a před školními prefekty, kteří ho bili, aby dodali váhu svým myšlenkám.

Po vzkaze v ruštině promluvil Larry ještě jednou v jazyce, který podle mého patřil někam na Kavkaz. Byl to však jen odhad, protože jsem nerozuměl ani slabice. Nemohl jsem se však zmýlit v nádechu dramatu, tepu konspirace, který se mu podařilo vtěsnat do několika krátkých formálních vět. Znovu jsem si ho poslechl v ruštině. Pak opět v neznámém jazyce. Tak vzrušený, heroický, plný okamžiku, který právě trvá. Co mi to připomínalo? Knihu u jeho postele v Cambridge Street? Vzpomínky na jeho hrdinu Aubrey Herberta, který bojoval za záchranu Albánie?

Už jsem to měl – Canning!

Jsme zpátky v Oxfordu, je noc a sněží. Sedíme v něčím pokoji na koleji Trinity, je nás tam asi dvanáct a pijeme svařené víno. Je řada na Larrym, aby přečetl pojednání o jakémkoli snobském tématu, které ho upoutalo. Canning je jedna ze samolibých diskusních skupin v Oxfordu, jenže je o něco starší než většina z nich a má slušné stříbro. Larry si vybral Byrona a má v úmyslu nás šokovat. Což se mu skutečně podaří, když trvá na tom, že Byronovými největšími láskami byli muži, a ne ženy. Rozebírá Byronovu oddanost k jednomu chlapci ze sboru, když byl v Cambridgi, a k pážeti Loukasovi v Řecku.

Když si však ten večer vybavuju, neslyším v duchu Larryho pochopitelný zájem o Byronovy sexuální úspěchy, ale jeho nadšení nad Byronem – spasitelem všech Řeků, který poslal své vlastní peníze, aby pomohl připravit řecké lodi do boje, sehnal vojáky a zaplatil je, aby mohl sám vést útok proti Turkům u Lepanta.

A v duchu vidím Larryho, jak sedí před plynovým radiátorem, tiskne si na prsa sklenici s horkým vínem, představuje si, že je Byron – pramen spadající přes oko, zardělé tváře, vášnivé oči rozzářené vínem a rétorikou. Poslal Byron starožitné šperky své milované, aby imancoval svůj beznadějný podnik? Vybral si odstupné v hotovosti?

Opět si vzpomenu na Larryho během další z jeho přednášek na Honeybrooku, jak prohlašuje, že Byron byl blázen do Kavkazu, protože napsal gramatiku arménského jazyka.

Přepnul jsem na došlé vzkazy. Stal se ze mě závislý z druhé ruky, dělím se o dýmku snů, vdechuju kouř a koupu se v nebezpečné záři.

„Sally?“ hrdelní neanglický hlas, zastřený a naléhavý, hovořící anglicky. „Tady je Issa. Náš Nejvyšší vůdce navštíví zítra Nazraň. Promluví tajně k Radě. Řekni to Mišovi, prosím.“

Cvak. Miša, pomyslel jsem si. Jedno z Čečejevových krycích jmen pro Larryho. Nazraň, dočasné hlavní město Ingušska na bariéře severního Kavkazu.

Jiný hlas, mužský a k smrti unavený, schváceně šeptající měkkou ruštinou: „Mišo, mám zprávu. Koberce dorazily do hor. Chlapci jsou šťastní. Pozdravy od našeho Nejvyššího vůdce.“

Cvak. Muž, mluvící dobrou angličtinou s lehkým orientálním přízvukem jako pan Dass: „Haló, Sally, tady Nezničitelné koberce. Volám z auta.“ Znělo to hrdě, jako by buď auto, nebo telefon byl zbrusu nový majetek. „Právě přišla zpráva od našich dodavatelů, že máme být příští týden v pohotovosti. Myslím, že se bude zase mluvit o penězích. (Zahihňání) Ahoj.“

Cvak. A poté zase Čečejevův hlas, jak jsem ho nesčíslněkrát slyšel v magnetofonovém a telefonickém odposlechu. Mluví anglicky. Když však jeho hlas poslouchám déle, slyším, že je v něm nepřirozená zdvořilost člověka pod palbou.

„Sally, dobré jitro, tady je Čé, potřebuju rychle předat vzkaz Mišovi, prosím. Nesmí jet na sever. Jestli se už vydal na cestu, tak by ji měl prosím přerušit. To je rozkaz od našeho Nejvyššího vůdce. Prosím tě, Sally.“

Cvak. Znovu Čečejev, pokud je v jeho hlase něco výraznějšího, pak je to klid. Tempo je pomalejší:

„Čé pro Mišu. Mišo, dej, prosím tě, pozor. Les nás sleduje. Slyšíš mě, Mišo? Jsme prozrazeni. Les je na cestě na sever a v Moskvě všechno vědí. Nejezdi na sever, Mišo. Nedělej nic ztřeštěného. Teď je důležité se dostat do bezpečí a bojovat někdy jindy. Přijeď za námi a my se o tebe postaráme. Sally, prosím tě, řekni to Mišovi. Je to naléhavé. Řekni mu, aby využil toho, co už jsme připravili, na čem jsme se dohodli.“

Cvak. Konec vzkazu. Konec všech vzkazů. Les míří na sever a Larry tu zprávu buď dostal, nebo nedostal. A co Emma? To by mě zajímalo. Co dostala ona?

Počítal jsem peníze: účty, dopisy týkající se financí, útržky šeků. Četl jsem spálené dopisy z různých bank.

„Vážená slečno Stonerová“ – v pravém horním rohu ohořelá, neúplná adresa odesílatele, nečitelná až na písmena SBANK a slova ,… des Pays, Genéve ‚. Adresa slečny Stonerové byla Cambridge Street 9A, Bristol. ‚Shledali jsme z va… iložený stav… ž… máte podstat…… otovost… šem… ěžném úč… Pokud byste si… ne okamž… návštěvu… kdybyste si přála…“

Levá strana a spodní polovina dopisu zničená, odpověď slečny Stonerové neznámá. Teď už pro mě ale slečna Stonerová není neznámý člověk. Ani pro Emmu ne.

„Vážená slečno Roylottová.“

Zcela správně: Slečna Roylottová je přirozená společnice slečny Stonerové. Je Štědrý večer na Honeybrooku. Sedíme u velikého ohně v krbu v saloně. Emma má na krku intaglios a na sobě dlouhou sukní. Sedí ve starožitném ušáku z doby královny Anny a já nahlas předčítám Skvrnitý pás od Conana Doyla, kde Sherlock Holmes osvobodí krásnou slečnu Stonerovou z vražedných spárů doktora Grimesbyho Roylotta. Jsem opilý štěstím a předstírám, že čtu dál, ale obmyslně od textu odbočím:

„A kdybyste mi laskavě dovolila, madam,“ pronesu svým nejholmesovštějším hlasem, „vyzpovídat se z poníženého zájmu o vaši přenádhernou osobu, a též mi umožnila navrhnout, abychom se za pár okamžiků odebrali nahoru a podrobili zkoušce ony tužby a chutě, které jsem vzhledem k mužské impulsívnosti stěží schopen ovládnout.“

Ale teď už mi konečky Emminých prstů zavírají rty, aby na ně mohla přitisknout své…

„Vážená slečno Watsonová.“

Pisatel je z Edinburghu a podepisuje se ,… zahraničního portfolia‘. A Watsonová by se měla postavit divoké zvěři ze soukromé zoologické doktora Roylotta s revolverem v kapse a ne se maskovat jako jakási ženská jménem Sally s adresou Cambridge Street, Bristol.

„S potěšením… vrhujeme… krátkodobý… kombi… vysoké výno… podmínk… vybrat…“

To se vsadím, že s potěšením, pomyslel jsem si. Kdo by nebyl potěšený, kdyby měl na hraní třicet sedm milionů?

„Vážená slečno Holmesová.“

A další podobné mazání z umaštěné bankéřské lahvičky.

Sbíral jsem koberce.

Kelimy, hamadany, beludžistany, kolyaje a azerbajdžány, gebbehy, bachtiary, bismarcky a dosemealty. Poznámky o kobercích, naškrábané zprávy o kobercích, telefonní vzkazy, dopisy napsané strojem na skvrnitém šedém papíře, které hodí do schránky náš dobrý přítel ten a ten, který cestuje do Stockholmu: dorazily kelimy? Jsou už na cestě? Minulý týden jsi říkal příští týden. Náš nejvyšší vůdce je bez sebe, všichni v úzkostech mluví o kobercích. Issa je také bez sebe, protože Magomed nemá žádné koberce, na které by se mohl posadit.

Volal Čé. Doufá, že tu bude příští měsíc. Neříkal, odkud přijede. Pořád ještě žádné koberce…

Čé volal. NNV nadšený. Koberce se právě vybalují. Výborný sklad ve vysoké poloze, všechno nepoškozené. Kdy můžeme očekávat další? Koberce od AM. Pro našeho Nejvyššího vůdce, nebo podle winchesterského slangu NNV.

„Vážený Prometheusi.“

Špatně spálený dopis na obyčejném bílém papíře, psaný na elektronickém stroji. „Máme… mož… zaříd… včasn…… ručení 300 quashq, jak bylo domluveno, a… záležitost dále… do dalšího dohodnutého stadia po obdržení…“ Podpis jako křivolaký hieroglyf připomínající tři pyramidy vedle sebe, adresa odesílatele Spornost Nezničitelné koberce, poštovní schránka číslo nečitelné, město… sfield.

Petersfield?

Mansfield!

Nějaké jiné anglické město, končící na –field?

Byl to Macclesfield, uslyšel jsem portským nacucaný hlas Jamieho Pringla. Kdysi jsem tam chrápal s nějakou holkou.

A pod podpisem vzkaz Emmě, psaný Larryho netrpělivým škrabopisem:

Emm! Životně důležité! Myslíš, že bychom to nějak dali dohromady, než se dočkáme, až Čé snese to vajíčko?

Ze scény odcházejí její šperky, pomyslím si. Odchází jeho odstupné. A konečně důležité datum, nadrápané Larryho neklidnou rukou: 18/7 – osmnáctého července, pár dní předtím, než si Larry vyzvedl své jidášské peníze.

A skutečně, dali ty peníze dohromady – svědčí o tom neohořelá, perfektně zachovalá půlstránka o nákupu koberců psaná Emminým úhledným ležatým písmem:

kelimy…………………………… 60 000

dosemealty…………………… 10 000

hamadany………………………… 1 500

kolyaje……………………… 10 x 1 000

A na spodním okraji papíru je také její písmo:

Celková platba do Macclesfieldu

dosud…………………………14 976 liber

Lubjanka Mezi přehlídkami Emm, poslyš!

Včera v noci jsem ti položil hlavu na bříško a zcela zřetelně slyšel moře. Pil jsem snad? Nebo ty? Odpověď je ne, jen jsem snil na své osamělé pryčně. Nedovedeš si představit, jak uklidňující je dotek přátelského pupíku na uchu, když ti do něj navíc šumí vzdálená voda. Víš – máš dost rozumu, aby sis dovedla představit – jaké to je, když je každá buňka nastražená na čirou, neředěnou, frustrovanou lásku mojí Emmy? Asi ne. Trošku přehnaný. Ale pracuj na tom a já se dneska večer vrátím, což je, když o tom tak uvažuju, dvanáct hodin předtím, než dojde tenhle dopis, ale to je jen další symptom mé absurdní, božské, šílené lásky k tobě.

Prosím tě obzvlášť se snaž milovat a zbožňovat svého

Larryho a nepřijímej žádné náhradníky.

PS. Seminář za půl hodiny. Marcia bude plakat, jestli ji urazím, a taky bude plakat, jestli to neudělám. Talbot – kdo proboha tyhlety mizerný děcka křtí? – vyleze na ten svůj dětinskej trůn a já se pozvracím.

PPS. Poté, co jsem je unudil k smrti. Skoro jsem uškrtil Talbota. Někdy si myslím, že vlastně válčím s celým mozkovým potenciálem průměrných thatcherovských dítek.

PPPPPPS. Marcia mi přinesla kkkoláč!

Dopis je nedatovaný vzhledem k tomu, že ho psal Larry.

Emm! Pokud jde o Timba.

Timbo je krabice, ve které jsem přišel. Timbo je vylepšená druhá pojistka. Je to jediný člověk, kterého znám, kdo umí jít současně dopředu a dozadu a dokáže, aby to vypadalo jako postup vpřed, nebo ústup do zákopů, podle toho, jak je ctěná libost.

Timbo je ohnivzdorný, protože člověk, který v nic nevěří, a tudíž má prostor pro všechno, má nad námi obrovskou výhodu. To, co je u něj považováno za laskavou toleranci, je ve skutečnosti zbabělé přijímání nejhorších zločinů světa. Je nehybný, apatický a militantní pasivista s velkým V. A samozřejmě že je to milý zlatý člověk. Bohužel to jsou milí zlatí lidé, kdo tenhle svět posrali. Timbo je divák. My jsme ti, kdo něco dělají. A páni, že teda děláme!

L

PS. Jsem hluboko v tobě a hodlám tam zůstat, dokud se nesejdeme – a pak budu hluboko v tobě…

Emm,

Nietzsche řekl něco strašlivě přísného o tom, že humor je útěk před vážnými myšlenkami, takže se skloním před N a budu o tobě vážně přemýšlet. Miluju tě. Tvé srdce, smích, tvou blízkost, odvahu, mlčení, každý dolíček a otvor, chloupek, mateřské znamínko, pihu, bradavku a nepřekonatelnou rovinu. Miluju tě, že mi to leze očima. Miluju tě ve stromech, v nebi, v trávě a ve Vladikavkaze na řece Terek, kde nás Kavkaz bere do své svatyně a chrání nás před Moskvou a křesťanským chřtánem. Nebo by měl, kdyby na něm neseděli ti zatracení Oseti.

Jednoho dne to ochutnáš a pak pochopíš. Mám teď při psaní na koleně Negleyho Farsona. Poslouchám jeho útěšná slova: „Ač se to může zdát divné, neboť jsou to jedny z nejdivočejších hor na zemi, to, co člověk k těm osamělým místům na Kavkaze cítí, je hluboká osobní něžnost, bratrství: bolestné přání chránit jejich vzácnou krásu, o jehož marnosti ví. Přivlastní si tě. Jakmile jednou pocítíš kouzlo Kavkazu, už se z něj nikdy nedostaneš.“ Potvrzováno znovu a znovu mou cestou o loňských vánocích. Bože, jak já tě miluju. Umělecký podvýbor se má sejít za hodinu. Je tak typické pro Lubjanku, že dokonce i Umělecký výbor je pod. Jsi můj Kavkaz. Ich bin ein Ingusch.

Tvůj v Alláhu

L

Emm, otázka od thatcherovského dítka Talbota, jenž se rozhodl nechat si narůst vousy: Prosím tě, Larry, proč Západ naletěl Ševarnadzemu? Odpověď, milý Talbote, je: protože Ševík má smutnou naducanou tvář a vypadá jako tatínek každého z nás, zatímco ve skutečnosti je to dinosaur KGB, za ním jsou transakce s CIA a hanebné záznamy o represích disidentů.

Otázka od thatcherovského dítka Marcie: Proč odmítl Západ uznat Gamsachurdiu poté, co byl svobodně zvolen? A pak, když dosadili Ševarnadzeho jako loutku Moskvy, nejenže toho mrňavého moulu uznali, ale ještě přivírali oči před jeho genocidou Abcházců, Mingralianů a všech těch dalších?

Odpověď, milé thatcherovské dítko Marcio, díky za ten kkkoláč a prosím, pojď se se mnou vvvyspat, zní: Dobří Staří Hoši se sešli na obou březích Atlantiku a dohodli se, že práva menšin mohou vážně ohrozit zdraví světa…

Miluju tě k zoufalství a zase nazpátek. Až mě uslyšíš, jak jdu do kopce, lež pokorně opřená o loket, nahá, a sni o horách.

L

Prsty mi zčernaly.

Na kotnících mě šimrali hadi.

Stál jsem s rukama rozpaženýma jako ukřižovaný, z kazety vytahoval pásku do psacího stroje, prohlížel si ji proti světlu a nechal ji padat na hromadu kolem svých nohou. Nejprve jsem ničemu nerozuměl. Pak jsem si uvědomil, že jsem opět narazil na Larryho – pisatele dopisů, tentokrát ve známějším převleku za akademického teroristu:

Váš článek nazvaný „Přimět Kavkaz k rozumu“ je hnus. Největší urážkou vašeho dílka je pokus ospravedlnit dlouhodobou perzekuci hrdých a naprosto nezávislých národů. Po tři staletí horaly severního Kavkazu drancovali, vraždili a vysídlovali carští a sovětští Rusové ve snaze zničit jejich kulturu, náboženství a způsob života. Kde nezabrala konfiskace, otroctví a vytvoření hranic, které národy úmyslně rozdělovaly, uchýlili se ruští utlačovatelé k deportaci ve velkém, mučení a genocidě. Kdyby měl Západ alespoň minimální snahu pochopit Kavkaz v dobách zániku sovětské moci, místo toho, aby s otevřenými ústy naslouchal lidem, kteří mluví o nezadatelných právech a právě autor je zde do očí bijícím příkladem – bylo by možno zabránit strašným konfliktům, které v poslední době tuto oblast zničily. Právě tak by bylo možno předejít konfliktům, které nás zakrátko pohltí.

L. Pettifer

Soustředěný útok namířený na dalšího z Larryho nepřátel byl neúplný:

… a proto jsou dnešní Oseti spolehliví lokajové Moskvy právě tak, jako byli za komunistů a předtím v carských dobách. Na jihu, to je pravda, prohráli Oseti s jinými etnickými čističi, Gruzíny. Ale na severu v neustálé válce proti Ingušům, v níž jim nestydatě pomáhají pravidelné jednotky výborně vybavené ruské armády, jsou absolutními vítězi…

Napsáno na stroji Emmou tři dny před tím, než jsem autora málem zabil. Za což byl jeho nejmenovaný nepřítel nepochybně patřičně vděčný.

Miláčku můj,

píše Larry pevnou rukou, tak, jak psával své dopisy o stavu vesmíru mně. Z jeho zvučného egocentrického hlasu staršího bratra se mi už dělalo zle.

Něco ti musím říct, než se do toho všeho zapleteme hlouběji, takže se na tohleto dívej jako na můj Ur-dopis na křižovatce, který ti nabízí poslední šanci se otočit nazpátek.

Náhodou jsou to Ingušové a nemusím ti říkat, že inklinuju k lidem, kteří nemají na světě žádný hlas a vůbec netuší, jak se chovat na trhu médií… Ingušské právo na přežití je moje právo a tvoje právo a právo jakékoli dobré, svobodné duše nepodrobit se zlým silám uniformizace: ať už to jsou komunisti, tržní prasata, řeč Strany, ze který by se člověk pozvracel, nebo zásady politické správnosti.

Náhodou to jsou Ingušové, protože miluju jejich lásku ke svobodě, protože nikdy neměli feudální systém ani aristokracii, žádné poddané, žádné otroky, žádné vyšší ani nižší společenské vrstvy, protože milují lesy a lezou po horách a dělají v životě spousty věcí, které bychom měli dělat i my místo toho, abychom studovali globální bezpečnost a poslouchali, jak Pettifer říká fráze.

Náhodou to jsou Ingušové, protože hříchy spáchané proti Ingušům a Čečenům jsou tak neuvěřitelně hrozné, že nemá vůbec žádný smysl hledat nějakou větší nespravedlnost spáchanou proti někomu jinému. To by byl jen jiný způsob, jak se obrátit zády k tomu chudáčkovi krvácejícímu na podlaze…

Teď jsem se vyděsil. Bál jsem se však o Emmu, ne o sebe. Obracel se mi žaludek a ruka, ve které jsem držel dopis, byla vlhká potem.

Náhodou to jsou Ingušové (a ne Arabové z bažin nebo velryba obecná, jak laskavě navrhoval Tim), protože jsem je viděl v jejich městech i na horách a právě tak jako Negley Farson jsem spatřil jakýsi Ráj a musím si ho vzít na starost. V životě, jak oba víme, je naprostá náhoda, koho potkáš a kdy a kolik ti toho zbyde na rozdávání, a ve které chvíli řekneš, do háje se vším – dál než sem nepůjdu, tady zůstanu. Znáš přece ty fotky starých chlápků ve velkých kápích, v burkách? Víš, v nerovném boji, když je válečník ze severního Kavkazu obklopen nepřáteli, hodí svou burku na zem a stoupne si na ni, aby ukázal, že neustoupí ani o krok z území pokrytého jeho borkou. Já jsem svou burku hodil na zem někde na silnici do Vladikavkazu jednoho nádherného zimního dne, kdy celý svět stojí před tebou, vyzývá tě, abys vstoupil, ať riskuješ cokoli a ať to stojí cokoli.

Kolem věže pištěli netopýři a houkaly sovy. Ale zvuky, kterým jsem naslouchal, byly v mé hlavě: dunění bubnů vzpoury, volání do zbraně.

Náhodou to jsou Ingušové, protože jsou příkladem toho nejšpinavějšího v období po studené válce. Po celou dobu studené války jsme se my na Západě chlubili, že chráníme oběť před útočníkem. Tahle samochvála byla zatracená lež. Západ se znovu a znovu spojoval s utlačovatelem v zájmu toho, co nazýváme stabilita, a dělo se tak k velkému zoufalství právě těch lidí, které podle svých slov měl chránit.

I teď se na to chystáme.

Kolikrát jsem byl nucen poslouchat tahle bombastická odhalení? A uzavřel před nimi své uši a mysl? Tolikrát, předpokládal jsem, že jsem zapomněl jejich účinek na uši tak otevřené, jako má Emma.

Ingušové odmítají být racionálně vysvětlovaní tak dlouho, až přestanou existovat, odmítají být ignorovaní, podhodnocovaní nebo přezíraní. A ať už to vědí, nebo ne, bojují proti kurevskému spojenectví mezi shnilou ruskou říší pochodující podle svých starých melodií a vedením západního světa, které ve svých jednáních se zbytkem světa prohlašuje, že morální netečnost je jeho křesťanské právo.

Proti tomuhle já budu taky bojovat.

Dneska odpoledne jsem na chvilku usnul při semináři a se škubnutím se vzbudil o tři sta let později. Helmut Kohl byl kancléřem všeho Ruska, Brežněv vysílal bosenské Srby na Berlín a Margaret Thatcherová seděla u pokladny a inkasovala peníze.

To je všechno, co se dá říct, miluju tě, ale dej si na mě pozor, protože z míst, kam mám namířeno, se moc nevrací. Amen a končím.

L

Vstal jsem a stoupl si před Larryho zelený baloňák, který visel na dřevěném věšáku na stěně. Bahnem obalené boty stály pod ním na podlaze. V duchu jsem viděl, jak se usmívá svým byronským úsměvem.

„Ty šílenej Krysaři,“ zašeptal jsem. „Kams ji to proboha vzal?“ Zavřel jsem ji do jeskyně v jedné hoře na Kavkaze, odpověděl. Svedl jsem ji kvůli krevní mstě proti nevěřícímu Timu Cranmerovi. Odvezl jsem ji na bílém hřebci své sofistiky.

Vzpomínal jsem. Díval se na zelený baloňák a vzpomínal.

„Hej, Timbo!“

Už jen to oslovení mi drásá nervy.

Je Krvavá neděle, a jak si teď si uvědomuju, naše poslední. Larry přivezl Emmu z Londýna. Náhodou byl ve městě, náhodou měl auto. Takže místo toho, aby sám sebe odvezl do Bath, odvezl Emmu ke mně. Nemám tušení, jak ji v Londýně objevil. Taky nevím, jak dlouho už jsou spolu.

„Mám skvělou zprávu,“ oznamuje Larry.

„Vážně? To je dobrý.“

„Jmenoval jsem Emmu naší velvyslankyní u Dvora svatého Jakuba. Její okrsek bude zahrnovat obě Ameriky, Evropu, Afriku a většinu Asie. Viď, Emm?“

„Hm, výborně,“ řeknu.

„Sehnal jsem jí xerox. Teď už potřebujeme jen hlavičkový papír a můžeme vstoupit do Spojených národů. Je to tak, Emm?“

„No to je ohromný,“ poznamenám.

To je však všechno, co řeknu, protože Cranmerova role už je napsaná. Vlídně shlížet na své bližní. Být tolerantní a nesobecký. Nechat děti o samotě s jejich idealismem a zůstat na své straně domu. Není to role, která by se dala hrát důstojně. Něco z toho možná Larry vidí na mém obličeji a něco se v něm hnulo, není to sice vina, ale snad lítost, protože mi dá ruku kolem ramen a přitiskne mě k sobě.

„Párek starejch teploušů, co, Timbo?“

„Je toho plný město,“ souhlasím a Emma se usmívá na naše přátelství.

„Tumáš. Všechno si o tom přečti,“ řekne Larry a zaloví v odřené brašně. A podává mi bílou brožuru nazvanou Kalvárie jednoho národa. Není mi jasné, kterého národa. Naše nedělní semináře se v posledních několika měsících věnovaly tolika neřešitelným konfliktům, že kalváříe se mohla vyskytovat kdekoli mezi Východním Timorem a Aljaškou.

„No, moc vám oběma děkuju. Přečtu si to hned dneska před spaním.“

Když se však vrátím do své pracovny, nacpu dokument hluboko do zásuvky, která je určena pro věci na zapomenutí. Přidá se k ostatním nečteným pamfletům, které mi Larry za ta léta vnutil.

Zíral jsem na obrázek.

Stál jsem před plakátem, který jsem donesl z Emmina hnízdečka lásky a napíchl na ohnutý hřebík ve svém celibátním útočišti.

Kdo hergot jsi, Bašire Hadži? Jsi NNV, náš nejvyšší vůdce.

Jsi Bašir Hadži, protože takhle ses podepsal: Svému příteli Mišovi, velkému bojovníkovi, od Bašira Hadžiho.

„Larry, ty bláznivej hajzle,“ pronesu nahlas. „Ty naprosto bláznivej hajzle.“

Běžel jsem, kličkoval jsem deštěm a tmou k domu. Pociťoval jsem naléhavost, kterou jsem nemohl přemoci. Byl jsem ohnutý v pase, koleny se bouchal do brady, potmě skákal dolů ze svahu a přes lávku, klouzal, padal, několikrát si odřel kolena a lokty, zatímco po nebi letěla temná mračna jako prchající armáda a bičovaly mě poryvy deště. Doběhl jsem ke vchodu do kuchyně a rychle se ohlédl, než jsem vešel. Proti hustým stromům jsem toho však příliš nerozeznal. Ve čvachtajících botách jsem spěchal přes velkou halu, kamennou chodbou do své pracovny a našel to, co jsem hledal: lesklou, strojem psanou brožurku v bílých deskách, podobnou diplomové práci, zvanou Kalváříe jednoho národa. Rychlý pohled dovnitř, můj první: autorství je připisováno třem Rusům jménem Mutalijev, Fargijev a Plijev. Přeložil sám velký Larry. Nacpal jsem si brožuru pod svetr, dočvachtal do kuchyně a znovu vyšel do noci. Bouřka ustala. Z potoka stoupala oblaka páry. Viděl jsem snad proti kopci stín nějakého muže – vysokého muže běžícího zleva doprava, prchajícího, jako by ho někdo zpozoroval? Opět jsem vešel do úkrytu a úzkostlivě obešel všechny střílny, než rozsvítím světlo, ale neviděl jsem nic, co bych mohl nazvat živým člověkem. U stolu jsem pak otevřel bílou brožurku a narovnal stránky. Tihle akademici, tak těžkopádní, rozvláční, nemají žádný smysl pro čas. Za chvilku budou snad mluvit o významu významu. Netrpělivě jsem otáčel stránky. No jo, další neřešitelná tragédie, svět jich je plný. Okraje počmárané Larryho dětinskými poznámkami, měl jsem podezření, že jsou pro mne: „srov. Palestinci“ – „Moskva jako obvykle lže, jako když tiskne“

„ten šílenec Žirinovskij tvrdí, že všichni ruští muslimové by měli být zbaveni občanských práv“.

Opožděně jsem poznal psací stroj. Emmin elektrický kufříkový. Musela mu to napsat, když byli v Londýně. Pak mi věnovali kopii zdarma. To je od nich strašně hezké.

Opět vám nemohu říct, kolik jsem toho teď už věděl nebo do jaké míry můj nedůvěřivý duch pořád ještě vyžadoval důkaz o tom, co věděl, ale čemu prostě odmítl věřit. Bylo mi však jasné, když jsem odhaloval jednu stopu za druhou, že má vina, jen nedávno odsunutá stranou, se vrátila a že na sebe znovu začínám pohlížet jako na tvůrce jejich nerozumu. Jako provokatéra a štváče, zaslepeného fanatika, který svou netolerantností přivodí okolnosti, jichž nejvíce lituje.

Hádáme se. Cranmer versus zbytek Anglie. Hádka začala včera večer, podařilo se mi však dát ji spát. Ráno u snídaně se však doutnající uhlíky rozhořely v plameny, jenže tentokrát je již žádná má sladká slova nemohou uhasit. Tentokrát nevydrží Cranmerovy nervy, ne Larryho.

Naváží se do mne kvůli mé lhostejnosti k agoniím světa. Došel tak daleko, jak je to zdvořilé, pak ještě o kus dál, až naznačil, že ztělesňuje nedostatky morálně nečinného Západu. Emma toho sice mnoho neřekla, ale je na jeho straně. Sedí skromně s rukama před sebou. Drží je dlaněmi vzhůru, jako by chtěla ukázat, že jsou prázdné. Se zaťatou přesností reaguji na Larryho útok. Udělali ze mě charakteristického samolibého člověka ze střední třídy. Tak tedy dobře, právě takový pro vás budu. A s touto perverzní myšlenkou stále na mysli jsem toho řekl až dost.

Pověděl jsem jim, že jsem si nikdy nepředstavoval, že jsem zodpovědný za všechny zlořády světa, že jsem je nezpůsobil a ani je nehodlám napravovat. Svět je podle mého názoru džungle plná divochů, jak to ostatně bylo vždycky. Většina jeho problémů je neřešitelná.

Prohlásil jsem, že považuje každý klidný koutek, jako například Honeybrook, za útočiště vyrvané z čelistí pekla. Připadá mi proto nezdvořilé, když host do této oázy přináší takovýhle katalog nešťastných událostí.

Dále jsem řekl, že jsem vždycky byl a budu i nadále připraven se obětovat pro své sousedy, spoluobčany a přátele. Ale když přijde na to zachraňovat barbary, aby se navzájem nepovraždili v nějakých zemích, které nejsou větší než písmenko na mapě, nevidím důvod, proč bych se měl vrhat do hořícího domu a zachraňovat psa, kterého jsem stejně nikdy neměl rád.

Celé jsem to pronesl velice ohnivě, ale ten žár mi nešel od srdce, i když jsem nechtěl, aby to na mně bylo vidět. Možná mi dělá radost dostat se do takovéhle prekérní situace. Náhle k údivu nás všech Larry prohlásí, že ze mě má velkou radost.

„Prásk ho do černýho, Timbo. Řekl jsi to od srdce. Gratulujem. Je to tak, Emm?“

Emma si vůbec nemyslí, že je to tak.

„Byl jsi nechutný,“ řekne mi hlubokým zlým hlasem přímo do obličeje. „Ty tvoje řeči přesahovaly všechny meze.“

Chce tím říct, že k její velké úlevě jsem se choval natolik špatně, že to ospravedlňuje její prohřešky.

A stejného večera, když stoupá po velkém schodišti, aby pokračovala v psaní na stroji: „Ty nevíš naprosto nic o angažovanosti.“

Vrátil jsem se ke Kalvárii jednoho lidu. Četl jsem o historii a četl jsem toho příliš a neměl jsem na historii náladu, i když minulost vysvětlovala přítomnost. Akademické argumenty o založení města Vladikavkaz: vzniklo na ingušském nebo osetském území? Odkazy na „překroucená historická fakta“, předkládaná apologety z osetského tábora. Řeči o statečnosti ve stepi žijících Ingušů osmnáctého a devatenáctého století, kdy byli nuceni se chopit zbraní a bránit své vesnice. Řeči o sporné Prigorodné oblasti, o svatém Prigorodném rajonu, který je teď jablkem sváru mezi Osety a Inguši. Řeči o místech, která by skutečně mohla být pouhým písmenkem na mapě, jenomže když jejich obyvatelé povstali, drželi v šachu celý zbytek ruské velmoci. Řeči o naději, kterou vzbudil nástup sovětského komunismu, a o tom, jak tyto naděje zvadly, když se zjistilo, že rudí carové jsou ještě horší než jejich bílí předchůdci.

Mou frustraci náhle přerušil záblesk světla, takže jsem znovu vzrušeně vyskočil.

Ke zdi je přistrčený starý školní kufr, který jsem používal jako kartotéku pro svůj archiv týkající se Čé. Vyndal jsem z něho hromádku desek. Jedny obsahovaly zprávy o sledování, druhé poznámky o jeho osobnosti a třetí magnetofonové záznamy. Vyzbrojen těmito záznamy jsem běžel zpátky ke stolu a dal se zase do čtení. Tentokrát je to však Čečejevova vlastní kalvárie a ve vzpomínkách naslouchám jeho modulovanému ruskému hlasu – dalo by se mu říci téměř civilizovaný – když sedí s Larrym v odposlouchávaném hotelovém pokoji v Heathrow a pijí whisky z kelímků na zuby.

Něco na těhle schůzkách Larryho a Čé mi vždycky připadá trošku magické. Jestli Larry cítí spřízněnost s Čé, tak já taky. Copak nemáme Larryho dohromady? Copak nám střídavě nedělá radost a starost, nevynáší nás vzhůru a nehází dolů, nedohání k zuřivosti a neokouzluje? Nejsme na něm snad oba závislí, pokud jde o přízeň našich pánů? Když čtu záznamy nebo poslouchám pásky, nemám snad právo být jistým způsobem hrdý na svou řídící důležitost?

Čé má Heathrow ve zvláštní oblibě. Může se tam ubytovat vždycky jen na půl dne, může střídat hotely a myslet si, že je anonymní ačkoliv díky Larrymu jsou ti, kteří mu naslouchají, obvykle o krok před ním. Podle toho, co Larry později říkal, vytáhl Čé při této schůzce z náprsní tašky pár vybledlých fotografií:

To je moje rodina, Larry, to je můj aúl (laskavá poznámka překladatele: vesnice), jak vypadal v dobách mého otce, to je náš dům, stále ještě obsazený Osety, tohle je jejich prádlo, jak visí na šňůrách, které tam natáhl můj otec, tohle jsou mí bratři a sestry a tady je železnice, která deportovala naše lidi do Kazachstánu… Tolik jich po cestě zemřelo, že Rusové museli pořád vlak zastavovat a pohřbívat je v masových hrobech… a tady je místo, kde zastřelili mého otce…

Po fotografiích vytáhne Čé z kapsy svůj diplomatický průkaz a mává jím Larrymu před obličejem. Přepsáno jako obvykle koženou angličtinou:

Myslíš, že jsem se narodil v roce 1946. Není to tak. 1946 je moje krycí datum narození pro mou druhou osobu, Já jsem se narodil v roce 1944 na Den Rudé armády, což je 23. února. To je v Rusku velký svátek. A nenarodil jsem se v Tbilisi, ale v hrozně studeném vagoně pro dobytek směřujícím do ledových stepí Kazachstánu.

… víš, co se stalo 23. února, když jsem se zrovna rodil a všichni pěkně slavili státní svátek a ruští vojáci podle rozkazu tancovali v našich vesnicích a veselili se? Tak já ti to povím. Jak ingušský, tak i čečenský národ byly výnosem Josifa Stalina vyhlášeny za zločinné a vyvezeny tisíce mil od svých úrodných kavkazských plání a přesídleny do pustin na sever od Aralského jezera.

Přeskočil jsem jednu nebo dvě stránky a lačně hltal dál:

V říjnu 1943 deportovali stalinisti Karačajce. V březnu 1944 odvezli Balkary. A v únoru přišli pro Čečeny a Inguše… osobně, chápeš? Berija a jeho zmocněnci sami přijeli řídit naše přesídlení… Jako bys vzal člověka z Kalifornie a přestěhoval ho do Antarktidy, takové to bylo přesídlení…

Vynechal jsem půl stránky, Čečejevův suchý humor se už začínal projevovat, navzdory banalitě těch, kteří jeho slova přepisovali.

… budovy a tu pak zapálili, aby jim bylo teplo. Pak dům pokropili dávkami z automatu. Můj otec měl trošku větší štěstí. Stalinovi vojáci ho střelili do týla, protože nechtěl, aby jeho těhotnou manželku násilím nakládali do vlaku… Když má matka viděla mrtvolu mého otce, připadala si opuštěná, a tak mě porodila. Syn vdovy se narodil v dobytčím vagoně, který ho unášel do otroctví…

Zde přepisovatelé naznačili přirozenou přestávku, kdy Čé odchází na záchod a Larry dolévá skleničky.

… ti, kteří cestu přežili, museli pracovat v gulagu, osazovali zmrzlou step, šestnáct hodin denně dolovali zlato, a proto taky Inguši dodnes obchodují se zlatem… Poslali je na nucené práce, protože údajně kolaborovali s Němci, ale Inguši proti Němcům bojovali dobře, jen prostě nenáviděli Stalina a Rusy ještě víc…

„A nenáviděli Osety,“ poznamená Larry dychtivě jako školáček, který chce dostat jedničku.

Ťal do živého, možná úmyslně, protože Čé spustí tirádu.

Proč bychom Osety neměli nenávidět? Nejsou z naší země! Není to naše krev! Jsou to Peršani, kteří tvrdí, že jsou křesťani, ale tajně uctívají pohanské bohy. Jsou to lokajové Moskvy. Ukradli nám naše pole a domy. Proč? Víš, proč?

Larry předstírá, že neví.

Víš, proč nás Stalin deportoval a říkal, že jsme zločinci a nepřátelé sovětského lidu? Protože Stalin byl Oset! Nebyl Gruzín, ani Abcházec, ani Armén, ani Ázerbájdžánec, ani Čečen, ani Inguš – Bůh ví, že ne Inguš – ale cizinec, Oset. Máš rád básníka Osipa Mandelštama?

Larry je unesený vášnivostí Čečejevova výbuchu, a tak doznává lásku k Mandelštamovi.

A víš, proč dal Stalin Mandelštama zastřelit? Protože v jedné ze svých básní napsal, že Josif Stalin byl Oset! Proto Stalin Mandelštama zastřelil!

Pochyboval jsem, že to byl důvod, proč Mandelštama zastřelili. Zastával jsem lépe doložený názor, že zemřel v psychiatřícké léčebně. A pochyboval jsem, že Stalin byl opravdu Oset. A Larry možná pochyboval taky, ale tváří v tvář takovému zanícení pouze zamručí, a pak na pásku následuje dlouhé ticho, během něhož oba muži pijí. Konečně pokračuje Čé ve vyprávění. V roce 1953 zemřel Stalin. O tři roky později ho Chruščov veřejně odsoudil a krátce poté zaujala své právoplatné místo na mapách Čečensko-ingušská autonomní republika:

Přijeli jsme domů z Kazachstánu. Byla to dlouhá procházka, ale zvládli jsme ji, i když se někteří z nás trochu opozdili. Moje matka cestou umírá a já jí přísahám, že ji pohřbím v její domovině. Když však dorazíme, dveře našich domů jsou před námi zamčené a z oken se dívají osetské tváře. Jsme žebráci, spíme na svých ulicích a pytlačíme na vlastních polích. Je jedno, že zákon říká, že Oseti musí jít pryč. Jim se zákony nelíbí. Neuznávají zákony. Uznávají zbraně. A Moskva dala Osetům mnoho zbraní a naše nám vzala.

Vzpomínám si, že na Nejvyšším poschodí byla velká diskuse o tom, jestli bychom se neměli na základě tohohle setkání pokusit Čečejeva přemluvit a získat ho jako náš zdroj. Konec konců porušil polovinu pravidel KGB. Prozradil svou vlastní krycí identitu, dal najevo antisovětské pocity a tloukl do zakázaného etnického bubnu. Ale nakonec mělo navrch mé vášnivé přesvědčování a šéfové neochotně souhlasili, že naše nejdůležitější aktivum je Larry a že bychom neměli uvažovat o žádné akci, která by ho mohla ohrozit.

Stál jsem opět pod lampou uprostřed svého úkrytu a studoval zbytky složky s tištěnými brožurami vydanými Monitorovací službou BBC. Klíčová slova, tedy ta, která přežila, byla podtržena zeleným zvýrazňovačem. Specifický pravopis těch, kteří text přepisovali, zůstal nedotčen.

Severní Osetie rela… klidné na…… ýročí konfliktu

Agentura ITAR-TASS (Mezinárodní vysí… Mosk… rusky 1106 středoevropského času 31. říjen 93

Text zprá…

Vladikavkaz, 31. října: Smutné výro… tragédie ze 31. října 1992, kd… začala ozbrojená konfrontace v oblast… Oset… Ingušského konfliktu,…………………………………

zmírněna……………………………………………

Tragický počet (na……………………………………

konfliktu): 1 300 zabitých……………………………

stranách, více než 400………………………………

domů zničeno a………………………………………

bez přístřeší.

Otočil jsem pár zčernalých stránek. Podtrhávání pokračovalo. Bylo jedno, jestli je to Larryho, nebo Emmina práce, protože teď už mi bylo jasné, že je spojuje stejné šílenství:

………………… masové nepokoje a po……………

konflikty doprovázené užitím síly, zbraně a bojová vozidla…

… situace uprchlíků………… katastrofální, s více než 60 000…………………………………………

..situace je tragedie, která postihla… národ, který nikdo nepotřebuje…………………………………………

… ruská armáda operuje v prostoru, kde byl vyhlášen výjimečný stav. Má rozkazy, aby na území Severní Osetie a Ingušska zneškodnila skupiny banditů které………………………

úřady, řekl generál…………………………………

prozatímní vládu v zóně osetsko-ingušského konfliktu.

Ale na levém okraji napsal Larry vzteklými velkými písmeny následující slova:

MÍSTO BANDITA ČTI VLASTENEC

MÍSTO SKUPINA ČTI ARMÁDA

MÍSTO ZNEŠKODNIT ČTI ZABÍJET, MUČIT, MRZAČIT A UPALOVAT ZAŽIVA

Byl jsem v křeči.

V křeči, ale přehnaně jsem se kontroloval.

Stál jsem, má záda na mě řvala bolestí a já na ně taky řval, ale našel jsem spis, který jsem hledal. LP: POSLEDNÍ HLÁŠENÍ, napsal jsem svou byrokratickou rukou velkými písmeny na desky. Díky své přehnané dychtivosti se teď musím plazit podél zdi jako raněná vrána, jestli chci spis donést ke stolu.

Klečel jsem na židli, nakláněl se nad stůl a snažil se co nejvíce odlehčit své páteři. Levý loket jsem tlačil do polštáře, jak mě naučil pan Dass. Bolest v zádech však nebyla nic ve srovnání s hanbou a mukami v mé duši, když jsem se díval na hromadící se důkazy o mé trestuhodné slepotě:

Zeptal jsem se LP, jestli by se nemohl nějak zdvořile vyhnout té cestě na Kavkaz, do níž je Čé tak žhavý. Neřekl jsem to, ale zájem zákazníků o oblast je velmi nízký a víc než uspokojený díky satelitům, zpravodajům a záplavě zpráv od amerických naftařských společností, které v oblasti těží nebo provádějí průzkum. LP nemá pochopení:

LP: Já mu to ale dlužím, ambo. Už mu to slibuju léta, a ještě nikdy jsem tam nebyl. Právě na nich mu záleží. Jsou to jeho lidi.

Olízl jsem si prsty a bolestně se prohraboval stránkami, dokud jsem nenarazil na svůj zápis o jeho hlášení o tři týdny později:

LP reagoval na cestu na Kavkaz velmi silně – jak se dalo při jeho mužském přechodu očekávat. Nic pro něj není umírněné, všechno je buď nejlepší, nebo nejhorší. Nejsmutnější, neuvěřitelně vzrušující, nejdojemnější, nejtragičtější zkušenost v mé kariéře atd., spousty zpráv, bouřlivé nepokoje, každou chvíli to znovu bouchne, všude je etnické, kmenové a náboženské napětí. Ruští okupanti naprostí pitomci, nešťastná situace Ingušů příkladem problémů malých utlačovaných muslimských národů v oblasti, atd…

Poznámka pod zprávou: pravděpodobně nebude zařazeno do spisu.

Jenomže Cranmer to do spisu zařadil.

Zařadil a zapomněl.

Cranmer ve své trestuhodné nevšímavé krátkozrakosti hodil záležitosti ingušského lidu do popelnice historie a spolu s nimi tam zavřel LP a pak zahrabal svou pitomou hlavu do voňavé sommersetské hlíny, přestože věděl, že nic, absolutně nic v Larryho životě, případně v Cranmerově dojemné imitaci Larryho života, nikdy nezmizí.

Jak oba víme, je naprostá náhoda, koho potkáš a kolik to toho zbude na rozdávání a v které chvíli řekneš – do háje s tím vším, dál než sem nepůjdu, tady zůstanu.

Pohlednice. Vertikálně přetržená. Adresovaná Sally Andersonové v Cambridge Street, na obrázku oblečená dvojice ležící na louce. Poštovní razítko Macclesfield. Umělec – jakýsi David Macfarlane. Popis – Tiché poledne l, 1979, smíšená technika 18“ x 24“. Původ Emmin koš na papír.

Emm. Strašně důležité. AM Potřebuje na svém účtě do pátečního poledne 50 000. Stýská se mi po tvých krásných očích. L.

PS. Doposud má v tom svým Kokose jen šílenosti. Tenhle Kokosovej oříšek půjde těžko rozlousknout.

Udělal jsem si kratičkou pauzu, protože v mé hlavě se začínaly probouzet další vzpomínky. AM, který má šílený Kokos, který půjde jen těžko rozlousknout. Kokos v květnu, který mluví jako pan Dass a má v autě nový telefon. Vzpomínky se rozhýbaly, uspořádaly a uložily stranou, až na ně přijde řada.

Vzal jsem do ruky list z nažloutlého bloku, který Emma zmuchlala a já zase narovnal. Původ – její psací stůl v Honeybrooku.

Emm. Životně důležité. Sejdu se s Kokosem zítra v 10 v Bath. Čé poslal seznam, co máme nakoupit, po vousatém kamarádovi a čeká, až si ho vyzvednu V LONDÝNĚ, v Královském automobilovém klubu na Pall Mall. Zavolej do Klubu. Řekni jim, že jsi má sekretářka a že mi musí dopis poslat EXPRES, tak abych ho tu zítra měl. Tohle jsou nejlepší dny mého života. Děkuju ti za ty dny, děkuju ti za ten život. Kokos říká, že musíme počítat asi se dvaceti procenty na úplatky. Auden říká, že se musíme milovat, nebo umřeme.

L

Nové desky se zprávami Monitorovací služby BBC, tentokrát nepoškozené. Označené pasáže v nich jako pohřební hudba z každé pohraniční války na zeměkouli:

Bojové operace v Prigorodném rajonu pokračovaly i 1. listopadu… palebné body ingušských dobrovolníků se dostávají pod kontrolu… Mnoho zabitých i zraněných bylo zaznamenáno v mnoha vesnicích… v oblasti konfliktu pokračuje palba na obou stranách… letecké oddíly se setkávají s tvrdým odporem… raketové dělostřelectvo použito proti ingušským vesnicím… ruský premiér vylučuje revizi existujících hranic… ruská ozbrojená kolona táhne do Ingušska… ingušští uprchlíci utíkají do hor… Nástup zimy nezmírňuje konflikt…

Time Cranmere, ty ukázkovej, ukázkovější, nejukázkovější hlupáku, pomyslel jsem si. A co tvoje krátkozraká nevinnost – kdo býval pyšný na to, že nikdy nepřehlédne žádný podvod?

Snad to byla zlost na sebe samého, co mě přimělo tak rychle zdvihnout hlavu. Naslouchal jsem. Nevěděl jsem, co slyším, ale slyšel jsem to. Držel jsem se zdi a s bolavými zády se vydal na další pracnou cestu kolem šesti úzkých okének. Bouřkové mraky už odletěly. Půlměsíc zahalený v mracích vrhal šedavé světlo na okolní kopce. Postupně jsem rozeznal obrysy tří mužů pravidelně rozestavěných kolem kaple. Byli na padesát yardů od sebe a osmdesát yardů ode mě. Každý z nich stál jako stráž v polovině svého kopce. Díval jsem se, jak prostřední z mužů udělal krok vpřed a jeho dva kolegové ho napodobili.

Pohlédl jsem na svůj dům. Uviděl jsem čtvrtého muže, jak stojí u mého auta. Tentokrát jsem nepropadl panice. Neletěl jsem nikam nahoru, ani jsem nezapomínal telefonní čísla. Panika, právě tak jako bolest zad, byla věc minulosti. Pohlédl jsem na změť papírů na podlaze, na stole, na svůj rozházený improvizovaný archiv, na svou starou školní brašnu přetékající spisy. Odolal jsem směšnému impulsu to všechno uklidit a rychle jsem posbíral nejdůležitější dokumenty.

Bairstowova aktovka pro případ útěku stála otevřená u dveří. Nacpal jsem do ní dokumenty spolu s nějakou municí navíc, pak si zasunul osmatřicítku za pás. Když jsem to dělal, instinkt mi připomněl Zorinův dopis, který mi ležel v kapse. Vrátil jsem se ke školní brašně a prohraboval se v ní, dokud jsem nenarazil na desky nadepsané „Petr“. Vytáhl jsem z nich list s podrobným popisem Zorina a přidal ho k ostatním papírům v mém kufříku. Zhasl jsem světlo a naposled vyhlédl ven. Muži se stahovali ke kapli. S kufříkem v ruce jsem si nahmatával cestu dolů po točitém schodišti do sakristie. Zavřel jsem za sebou tajné dveře, chňapl po krabičce sirek a vkročil do kostela.

Měl jsem před nimi náskok. Za pomoci měsíčního světla jsem odemkl jižní dveře a rychle došel k nádherně vyřezávané kazatelně, pocházející z normanských dob. Vyběhl jsem po čtyřech vrzajících schodech a postavil kufřík z dohledu k přední stěně kazatelny, kde by měl farář nohy, kdyby tam stál. Došel jsem k oltáři a zapálil svíčky. Klidně. Netřásly se mi ruce. Vybral jsem si jednu lavici na severní straně, poklekl, položil tvář do dlaní. Vzhledem k tomu, že jsem neměl bližší definici toho, co se mi děje v hlavě, modlil jsem se za své vysvobození, třeba jenom proto, abych mohl Emmu a Larryho osvobodit z jejich šílenství.

Za nějakou dobu jsem uslyšel tlumené zavrzání jižních dveří otevíraných zvenčí, pak skřípání pantů. Vždycky jsem si dával pozor, abych je náhodou nenamazal, protože to byl nejlepší systém, který včas varoval člověka pracujícího nahoře v úkrytu. Po skřípění jsem uslyšel jeden pár nohou – vlhké boty, gumové podrážky – jak udělaly pár kroků, zastavily se a pak čvachtaly směrem ke mně kostelní lodí.

Pro modlení za takových okolností platí určitý protokol a o tom jsem zřejmě taky už musel přemýšlet. Když někdo ve dvě hodiny ráno vtrhne do vašeho soukromého kostela, neřeknete mu, co si hergot představuje, že tam dělá. Ale ani nepředstírate, že jste při modlení hluší jako pařez. Rozhodl jsem se, že nejlepší způsob bude nervózně pohnout svými zrozenými zády, nahrbit ramena a zabořit obličej hlouběji do dlaní, abych ukázal, že se navzdory jejich neomalenému chování snažím o ještě větší zbožnost.

Takovéhle finesy však příchozí nevnímal ani v nejmenším, protože první, co jsem ucítil, byla těžká váha, která bez okolků dopadla na klekátko nalevo ode mě, a pár loktů v baloňáku, které bouchly do dřevěného opěradla vedle mých. Ze vzdálenosti několika centimetrů na mě zírala krutá Munslowova tvář.

„Tak hele, Cranmere. Co znamená najednou tohle pánbíčkaření?“

Posadil jsem se. Povzdechl si. Přejel jsem si rukou přes oči, jako bych se nemohl vymanit z intenzívní meditace.

„Proboha,“ zašeptal jsem, ale to ho rozzlobilo ještě víc.

„Nech si ty pitomý kecy. Zjistil jsem si to. Ve tvým spise není po Bohu ani stopy. Co to tu pečeš? Máš tu někoho schovanýho, co? Pettifera? Soudruha Čečejeva? Tvou malou přítelkyni Emmu, co ji nikdo nemůže najít? Už jsi tady dneska v noci šest hodin. Ani ten zatracenej papež nedělá takový šichty.“

Nezměnil jsem unavený, do sebe obrácený tón hlasu.

„Jsou věci, které mě trápí, Andy. Nech mě na pokoji. Nenechám se vyslýchat kvůli své víře. Ani tebou, ani nikým jiným.“

„Ale jo, necháš. Tví staří zaměstnavatelé by se tě moc rádi zeptali na tvou víru a na pár dalších věcí, které jim dělají starosti. Začne to zítra v jedenáct dopoledne a bude to trvat tak dlouho, jak bude zapotřebí. A mezitím se k tobě domů nastěhuje pár hostů pro případ, že by sis vzal do hlavy, že zdrhneš. Rozkazy.“

Vstal. Kolena měl blízko mého obličeje a já měl směšné nutkání mu je zlomit, přestože už jsem určitě zapomněl jak. Ve výcvikovém táboře nás učili nějaký hmat, něco jako složení útočícího fotbalisty, které ohýbalo kolena na nesprávnou stranu. Nezlomil jsem mu však nohy, ani jsem se o to nesnažil. Kdybych to zkusil, nejspíš by mi je zlomil on. Místo toho jsem sklopil hlavu, znovu si přejel dlaní čelo a zavřel oči.

„Potřebuju s tebou mluvit, Andy. Je čas to vyklopit. Kolik je vás tu?“

„Čtyři. Ale jak to s tím sakra souvisí?“

V hlase se mu však chvěla lačnost a vzrušení. U svých nohou viděl klečícího kajícníka, který se mu chystá udělat dobré jméno.

„Radši bych si s tebou promluvil tady,“ řekl jsem. „Pověz jim, ať jdou zpátky do domu a počkají na nás.“

Stále ještě na kolenou jsem poslouchal jeho úsečné neurvalé rozkazy. Počkal jsem, až se ve vysílačce ozve potvrzení příjmu, než jsem vytáhl pistoli a zaryl mu hlaveň do slabin. Zvedl jsem se, až byly naše obličeje jen malý kousek od sebe. Měl na sobě postroj s vysílačkou. Sáhl jsem mu pod bundu a vypnul mikrofon. Dával jsem mu instrukce jednu po druhé.

„Dej mi tu bundu.“

Položil jsem ji na lavici. S pistolí stále v jeho slabinách jsem mu stáhl popruh s vysílačkou z hrudníku a položil ho k bundě.

„Polož si ruce na hlavu. Udělej krok zpátky.“

Znovu udělal, oč jsem ho žádal.

„Otoč se a jdi ke dveřím.“

Poslechl a pak se díval, jak volnou rukou zamykám zevnitř jižní dveře a vytahuju klíč. Dovedl jsem ho do sakristie a zamkl ho tam. Klíč byl nádherný jako většina kostelních klíčů. Z téhle sakristie však na rozdíl od ostatních nevedly dveře ven a neměla okno.

„Jestli budeš ječet, tak tě zastřelím skrz dveře,“ řekl jsem mu.

Ten hlupák mi nejspíš věřil, protože byl zticha.

Spěchal jsem ke kazatelně, vytáhl kufřík z úkrytu, nechal svíčky hořet a vyšel severními dveřmi. Pro jistotu jsem je za sebou ještě zamkl zvenčí. Cestu mi ozařovaly světlé šmouhy na východě. Podél zdi vinice vedla stezka, po níž se jezdívalo na koni, ke statku, kde jsme stáčeli víno. Nebyla z domu vidět. Klusal jsem po ní. Vzduch voněl houbami. Odemkl jsem dvojitá vrata sýpky, kde se dříve uskladňovaly desátky. Uvnitř stála dodávka značky Volkswagen, majetek Honeybrooku a moje příležitostné vozidlo. Od své schůzky s Larrym jsem v ní měl pořád plnou nádrž, kanystr benzinu a kufr rozumného náhradního oblečení, protože když je člověk na útěku, není nic horšího než nemít dostatek slušných šatů.

Bez světel jsem dojel na cestu a rozsvítil je až asi za další míli na křižovatce. Jel jsem starou mendipskou silnicí, bez ohlédnutí projel kolem nádrže Priddy a pokračoval pořád dál na Bristolské letiště. Nechal jsem dodávku na parkovišti a na jméno Cranmer si koupil letenku na první ranní let do Belfastu. Kyvadlovým autobusem jsem dojel na Bristolské nádraží Temple Meads, nacpané vyčerpanými velšskými fotbalovými fanoušky, kteří potichu dvojhlasně zpívali chvalozpěvy. Před nádražím jsem se ohlédl a dovolil si poslední nevěřící pohled na Cambridge Street, než jsem nastoupil do ranního vlaku do Paddingtonu. Jel jsem s ním až do Readingu, kde jsem se jako Bairstow ubytoval v úděsném hotelu pro cesťáky. Snažil jsem se spát, ale hrůza ve mně tepala jako druhé srdce. Byla to ta nejstrašnější hrůza, děs vinou posedlého svědka katastrofy, které nemůže zabránit a která má postihnout lidi, na něž nemůže zavolat. A ti lidé byli mí vlastní. Byl jsem to já, kdo poslal Larryho do fiktivního života, kdo ho naučil umění lstivosti a spustil v něm mechanismus, který se teď tak katastrofálně zbláznil. Byl jsem to já, kdo hodil Emmě oprátku kolem krku a vůbec neodhadl, že když jsem ji jmenoval svou perfektní partnerkou, nakonec to bude perfektní partnerka pro Larryho.

Rozsvítil jsem ve svém skličujícím hotelovém pokoji a pak si udělal mizerný čaj z pytlíku, přidal do něj umělé mléko a dal se do prohlídky hromady papírů, které jsem nacpal do kufříku, když jsem utíkal z úkrytu v kostele. Do své banky jsem napsal dlouhý dopis s instrukcemi, které se mimo jiné týkaly paní Benbowové, Teda Lanxona a Tollerových děvčat. Obálku jsem zalepil, napsal na ni adresu a hodil ji do schránky v centru města. Zatelefonoval jsem si z veřejné budky a pak strávil odpoledne v kině, přestože si z toho filmu nic nepamatuju. V pět hodin jsem v červeném fordu vypůjčeném na jméno Bairstow odjel s večerním odlivem z Readingu. Každé zlaté pole s hnědým živým plotem kolem bylo jako další střípek mého rozbitého světa.

„Zvuky a vůně z dětství se člověku stále vracejí,“ napsal Larry Emmě. „Obloha, na kterou se díval, když byl malý. Člověk zase rozumí myšlenkám. Peníze nemají žádnou moc.“

Přál jsem si, abych mohl sdílet jeho lyříčnost.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

To je ohromné, Time,“ vykřikla Clare Dugdalová hlasem plným pozdně thatcherovského nadšení, když jsem jí zavolal z budky a řekl jí, že jsem právě nedaleko.

„Simon bude úplně bez sebe. Už celé týdny si s nikým nepokecal. Přijď hezky brzo a můžeme si dát skleničku a můžeš mi pomoct uložit děti jako za starých časů. Petronellu vůbec nepoznáš. Je obrovská. Nevadí ti ryba? Simon má něco nového se srdcem. Budeš sám, Time, nebo máš někoho s sebou?“

Přešel jsem přes most a pod sebou uviděl náš bílý hotel, který však teď díky ekonomické recesi zešedl. Trávníky podél řeky byly přerostlé. Bar, kde jsem na ni čekával, měl na dveřích křídou načmáraný nápis „Disco“. Hrací automaty blikaly v bývalé vznešené jídelně, kde jsme jedli flambé stejk, ona mi nohou v punčoše šmátrala v rozkroku a čekali jsme, až budeme moci jít do postele – což jsme udělali hned, jak to bylo společensky možné, protože už ve čtyři ráno seděla před zrcadlem a opravovala si make-up, aby mohla jít domů.

„Nemůžu dovolit, aby mě děti nenašly doma, viď, miláčku?“ poznamenala. „A chudák Simon by se mohl klidně rozhodnout, že mě vzbudí telefonem z Washingtonu. Nikdy nemůže spát, když jede na krátkou cestu.“

„Má podezření?“ zeptal jsem se, jak se mi teď zdá, spíš z lidské zvědavosti než z nějakého zvláštního pocitu viny.

Pauzička, než si dotáhne linku rtěnkou.

„Myslím, že ne. Simon je berkleyovec. Popírá existenci všeho, co nemůže vnímat smysly.“ Clare vystudovala filozofii na Cambridgi, než na sebe vzala břímě být manželkou někoho z ministerstva zahraničí. „A protože neexistujeme, tak můžeme dělat všechno, co se nám zlíbí, viď? A vlastně jsme pořád ještě nic neudělali, že ne?“

V Maidenheadu jsem zaparkoval u nádraží a vyzbrojen Bairstowovým kufříkem jsem si vzal taxíka k příšerným kasárenským domům z padesátých let, kde bydleli. Zarostlou zahradu před domem zdobila rozpadávající se prolézačka. Clařin otlučený renault stál opuštěný v prapodivném úhlu na plevelem zarostlé příjezdové cestě. Vybledlý nápis u domovního zvonku tvrdil CHIEN MÉCHANT. Předpokládal jsem, že je to pozůstatek ze Simonových návštěv v Bruselu, kde působil jako moskevský pozorovatel NATO. Otevřely se dveře a s lenochodi zvědavostí na mě hleděla au pair– pomocnice v domácnosti.

„Anna Greta. Panebože, ještě jste tady. To je ohromné.“

Obešel jsem ji, vstoupil do předsíně a proplétal se mezi kočárky, dětskými koly a vigvamem. Mezitím přilétla po schodech Clare a vrhla se mi kolem krku. Měla na sobě jantarovou brož, kterou jsem jí kdysi dal. Simon věřil, že ji zdědila po vzdálené sestřenici. Nebo mi to aspoň tvrdila.

„Anno Greto, drahoušku, prosím tě, půjdeš vycedit zeleninu a dát ji na ohřívač?“ nařídila, vzala mě za ruku a vedla mě nahoru po schodech. „Ty jsi pořád ještě úplně k sežrání, Time. A Simon říkal, že sis našel absolutně skvělou, děsně mladou holku. Myslím, žes to udělal strašně chytře. Petronello, pojď se podívat, kdo tu je!“ Štípla mě do zadku. „Nemáme rybu, je to kachna. Rozhodla jsem se, že to Simonovo srdce pro jednou snese. Ukaž, já se na tebe ještě jednou kouknu.“

Petronella se zamračeně vynořila z koupelny, oblečená v ručníku a nepromokavém klobouku. Bylo to nevděčné desetileté děcko s drátěnými rovnátky na zubech a číhavým úsměvem svého otce. „Proč líbáš mou matku?“

„Protože jsme moc staří kamarádi, drahoušku,“ odpověděla Clare a řvala smíchy. „Nebuď tak hloupá. Ty bys určitě taky chtěla pusu od takovýho frajera, jako je Tim, to se teda vsadím.“

„Ne, nechtěla.“

Oba kluci, dvojčata, chtěli Medvídka Ruperta. Holčička jménem Hubbie, která tu byla na návštěvě, chtěla Černého Krasavce. Usmiřovač ve mně vybral Králíka Petra. Právě jsem přicházel k místu, kde se Petrovu tatínkovi přihodí nehoda v zahradě pana McGregora, když jsem uslyšel Simonovy kroky stoupající po schodech.

„Ahoj, Time, to jsem rád, že tě vidím,“ pronesl monotónně a podal mi ruku jako leklou rybu. „Ahoj, Pet. Ahoj, Clive. Ahoj, Marku. Ahoj, Hubbie.“

„Ahoj,“ odpověděli.

„Ahoj, Clare.“

„Ahoj,“ řekla Clare.

Četl jsem dál a Simon poslouchal ze dveří. Ve svém beztížném stavu mysli jsem si představoval, že mě teď bude mít radši, když jsem paroháč jako on. Ale nevypadalo to, že mě má radši, tak to asi nebylo vidět.

Kachna musela být mražená, protože některé části stále ještě byly zmrzlé. Prosekávali jsme se krvácejícími křídly a stehny a já si přitom vzpomněl, že takhle jsme vždycky u nich jedli: brambory rozvařené na břečku a zelí plovoucí v zeleném jezeře. Nacházely jejich katolické duše v takovémhle odpírání útěchu? Cítili se takhle blíž k Bohu a dál od stáda?

„Proč jsi tady?“ zeptal se Simon suchým, nosovým hlasem.

„Vlastně na návštěvě u staré tety, která žije sama,“ odpověděl jsem.

„Snad není taky nechutně bohatá, Time?“ poznamenala Clare. „Kde je?“

„Ne, tahleta je chudá,“ řekl jsem Clare.

„V Marlow,“ řekl jsem Simonovi.

„Ve kterém domově je?“ pokračoval Simon.

„V Sunnymeades,“ udal jsem mu jméno, které jsem si našel ve Zlatých stránkách, a doufal, že ten penzion ještě funguje.

„Je to teta z otcovy strany?“ zajímal si Simon.

„Je to vlastně sestřenice mé matky,“ vysvětlil jsem a předešel tak nebezpečí, že Simon zatelefonuje do Sunnymeades a zjistí, že ta teta neexistuje.

„Pěstujete mnoho hroznů, prosím?“ zeptala se zpěvavým hlasem Anna Greta, která byla na tento večer povýšena na hosta.

„No, nebyla to rekordní sklizeň, Anno Greto,“ odpověděl jsem. „Ale celkem slušná. A první ochutnávky jsou velice slibné.“

„Ó!“ vyhrkla Anna Greta, jako by ji to udivilo.

„Upřímně řečeno jsem ale zdědil malý problém. Můj strýc Bob, který tu vinici zakládal z lásky, vložil hodně důvěry ve Stvořitele a mnohem míň ve vědu.“

Clare vybuchla smíchy, ale Anně Gretě klesla zmateně brada. Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu jsem bájil dál.

„Zasadil nesprávné hrozny na nesprávném místě, pak se modlil, aby svítilo sluníčko, a přišel mráz. Vinná réva se bohužel dožije pětadvaceti let. Což znamená, že buď musíme spáchat genocidu, nebo dalších deset let pokračovat v boji s přírodou.“

Nebyl jsem schopný přestat. Poté, co jsem se vysmál svému úsilí, pohovořil jsem nadšeně o úspěších svých anglických a velšských konkurentů a zatratil vysoké daně, které na ně uvalila necitelná vláda. Nakreslil jsem nevkusný obraz Anglie jako jedné z nejstarších vinařských zemí světa a Anna Greta na mě zírala s otevřenou pusou.

„Chudáku,“ podotkl Simon.

„A teď chceme slyšet něco o tý holce pod zákonem, jak jsi se s ní spřáhnul,“ skočila mi Clare do řeči. Po dvou skleničkách rumunského červeného byla schopná říct naprosto cokoli. „Vždyť jsi už přece starej kořen, Time. Simon je úplně zelenej závistí, vid, Simone?“

„Ani trochu,“ zavrtěl hlavou.

„Je krásná, muzikální, neumí vařit a zbožňuju ji,“ prohlásil jsem vesele, vděčný za příležitost vynášet Emminy ctnosti do nebe. „Má taky dobré srdce a je strašně chytrá. Co ještě chceš vědět?“

Otevřely se dveře a do pokoje vrazila Petronella, blonďaté vlasy vykartáčované a přehozené přes župan, modré oči upřené na matku s výrazem neskutečné trýzně.

„Děláte takovej rámus, že nemůžu spát!“ protestovala a dupala přitom nohou. „Děláte mi to schválně!“

Clare ji odvedla zpátky do postele.

Anna Greta zachmuřeně odnášela talíře.

„Simone, mám pár záležitostí týkajících se Úřadu, který s tebou potřebuju probrat,“ řekl jsem. „Mohli bychom si promluvit čtvrt hodinky o samotě?“

Simon myl a já utíral. Měl na sobě modrou řeznickou zástěru. Žádná myčka nebyla v dohledu. Zdálo se mi, že umýváme nádobí po několika jídlech najednou.

„Co chceš?“ zeptal se Simon.

Takovéhle rozhovory už jsme mívali dřív v jeho neutěšeném orlím hnízdě na ministerstvu zahraničí, kde nám do špinavého okna nakukovali vybledlí holubi z Whitehallu.

„Kontaktoval mě někdo, kdo chce za nějakou informaci dostat spoustu peněz,“ řekl jsem.

„Myslel jsem, že už jsi ve výslužbě.“

„To ano. Je to starý případ, který znovu ožil.“

„S takovýma se nemusíš obtěžovat, ty zvadnou samy od sebe,“ podotkl Simon. „Co se ti to snažil prodat?“

„Nadcházející povstání na severním Kavkaze.“

„Kdo povstává proti komu? Díky,“ dodal, když jsem mu podal špinavý kastrol. „Pořád je tam nějaký povstání. V jednom kuse.“

„Inguši proti Rusům a Osetům. Trochu jim pomůžou Čečeni.“

„Zkusili to ve dvaadevadesátým a dostali nařezáno. Neměli žádný zbraně. Jen to, co ukradli nebo pokoutně koupili. Zatímco Oseti byli díky Moskvě ozbrojení až po zuby. Ještě pořád jsou.“

„Co jestli se Inguši vybavili slušným arzenálem?“

„To nemůžou. Jsou rozptýlení po horách a nemají morálku. A navíc, ať seženou cokoli, Osíci toho budou mít víc. Ve zbraních se totiž vyznají. Minulý týden jsme se dověděli, že skupují armádní přebytky v Estonsku a s pomocí ruské výzvědné služby je dovážejí Srbům do Bosny.“

„Můj zdroj tvrdí, že Inguši tentokrát vsadili všechno na jednu kartu.“

„Jo,to říká?“

„Tvrdí, že je nic nemůže zastavit. Mají nového vůdce. Nějakého člověka jménem Bašir Hadži.“

„Bašir je hrdina včerejška,“ prohlásil Simon a zuřivě čistil velice omlácený kastrol. „Odvážný jako lev. Skvělý na koni. Súfista s černým páskem. Ale když dojde na boj s ruskými raketami a helikoptérami, pak může vést tak leda krávu za ocas.“

Takovéhle rozhovory už jsme spolu měli dřív. V Simonu Dugdalovi našlo umění ukázat tajné služby bez pozlátka svého mistra.

„Pokud se dá mému člověku věřit, tak Bašir slibuje, že dodá poslední technické vymoženosti západního zbrojního průmyslu a pak pošle Rusy a Osety zpátky tam, odkud přišli.“

„Poslyš!“ Simon bouchl kastrolem na stůl a rozmáchl se rukou směrem k mému obličeji. Naštěstí se mu ji podařilo zastavit pár centimetrů od něj. „Ve dvaadevadesátým se Inguši sebrali a vydali se na ozbrojenej pochod na Prigorodnyj rajon. Měli nějaký tanky, pár děl ruský výroby, byly koupený nebo ukořistěný, moc toho nebylo. Proti nim vytáhly,“ uchopil volnou rukou vztyčený palec, „Severoosetské vnitřní síly,“ chytil se za ukazováček, „zvláštní ruské síly OMON Republikánské gardy – místní terečtí kozáci,“ už se dostal k malíčku, „a takzvaní dobrovolníci z Jižní Osetie, které sem Rusové přivezli letadly, aby za ně podřezávali krky a zabrali Prigorodnyj Rajon. Jediná podpora Ingušům přišla ze strany Čečenů, kteří jim půjčili takzvané dobrovolníky a pár zbraní. Čečeni a Inguši se sice kamarádí, ale mají své vlastní problémy, čehož si jsou Rusové velice dobře vědomi. Takže Inguše používají, aby mezi Čečeny vrazili klín. Jestli ti tvůj člověk vážně říká, že Bašir nebo někdo jiný plánuje velký organizovaný útok proti nepřátelům Ingušska, tak si to buď vymýšlí, nebo Baširovi ruplo v bedně.“

Když byl jeho výbuch u konce, ponořil opět ruce do pěny ve dřezu. Zkusil jsem jiný fígl. Snad jsem z něj chtěl vytáhnout něco, co jsem věděl, že ví. Něco, co jsem potřeboval znovu slyšet jako potvrzení Larryho emocionální logiky.

„Takže kde je v tom spravedlnost?“ zeptal jsem se.

„Kde je co?“

Začínal už na mě mít zlost.

„Spravedlnost v případě Ingušů. Mají právo na své straně?“

Plácl cednlcem na odkapávač.

„Právo?“ opakoval rozčileně. „Chceš říct v absolutních termínech – jako právo a bezpráví – jak historie s Inguši zacházela?“

Vzal pekáč a vrhl se na něj s drátěnkou. Simon Dugdale nikdy nemohl odolat pokušení proslovit přednášku.

„Tři stovky let je carové řezali hlava nehlava. Inguši jim často ten kompliment vraceli. Na scénu vstupují komunisti. Krátké mezidobí falešného klidu a pak to šlo jako obvykle. Stalin je ve čtyřiačtyřicátém deportoval a prohlásil je za národ zločinců. Třináct let v divočině. Rehabilitováni výnosem Nejvyššího sovětu a směli pracovat jako popeláři. Zkoušeli pokojný protest. Nefungovalo to. Vzbouřili se. Moskva sedí klidně na prdeli.“ Pomstychtivě dřel pekáč. „Komunisti jdou do hajzlu, na scénu vstupuje Jelcin. Sladce k nim hovoří. Ruský parlament schválí mlhavou rezoluci o návratu vystěhovaných národů.“ Drhnul dál. „Inguši to sežerou. Nejvyšší sovět přijme zákon ustanovující Ingušskou republiku v rámci Ruské federace. Hurá. O pět minut později tomu dá Jelcin korunu prezidentským výnosem, který zakazuje změnu hranic na Kavkaze. Už žádné hurá. Nejnovější plán Moskvy je donutit Osety, aby přijali Inguše nazpátek ve smluveném počtu a za dohodnutých podmínek. To je teda houby naděje. Morálně, ať už to znamená co chce, je ingušský případ nenapadnutelný, ale ve světě střetávajících se kompromisů, ve kterém bohužel musím taky žít, je to asi tak na hovno. Z právnického hlediska, jestli někomu záleží na postsovětské zákonnosti, tady není pochyb. Osíci porušujou zákon, Inguši jsou nevinní. Bude kvůli tomu chleba levnější?“

„A kde v tom figurujou Američani?“

„Kdože?“ řekl a naznačil tím, že přestože možná je odborník na severní Kavkaz, Spojené státy ameřícké jsou pro něj úplně neznámý pojem.

„Strýček Sam,“ vysvětlil jsem.

„Milej kamaráde,“ nikdy v životě mě ještě takhle důvěrně neoslovil, „poslouchej, jestli ti to nevadí.“ Začal předstírat americký přízvuk. Vyšlo z toho něco mezi majitelem jižanské plantáže a stánkařem z východního pobřeží. „Co to do prdele je Inguš, čoveče? Ňákej Indián, čoveče? Ameringuš?“

Nasadil jsem povinný úsměv. K mé úlevě se Simon vrátil ke svému jednotvárnému hlasu.

„Jestli tam Amerika má nějakou postsovětskou politiku, pak je to zásada nemít žádnou politiku. Což je konzistentní s jejich postsovětskou politikou všude jinde, mohl bych ještě dodat. Nejmírnější způsob, jak to popsat, by snad mohl být plánovaná apatie – chovat se přirozeně a dívat se na druhou stranu, zatímco etničtí čističi luxují a nastolují to, co politici nazývají normalitou. Což znamená, že ať Moskva udělá cokoli, Washington je pro, pokud tedy někdo nesplaší koně. Konec politiky.“

„Takže v co můžou Inguši doufat?“

„V naprostý a úplný hovno,“ odpověděl Simon s velkou chutí. „V Čečensku jsou sakra velký naftový pole, i když to tam posrali přehnanou těžbou. Nerosty, dřevo, a tak dál. Je tam taky Gruzínská vojenská silnice a Moskva má v úmyslu ji udržet v provozu, ať si Čečeni a Inguši myslí, co chtějí. A ruská armáda se nechystá napochodovat do Čečenska a nechat Ingušsko v sousedství jako žolíka v balíčku karet. Do prdele.“

Vylil si na zástěru něco, co mu prosáklo až na kalhoty. Vzal si jinou zástěru, a přestože byla ještě špinavější než ta první, zavázal si ji kolem pasu. „A vůbec,“ pronesl útočně, „koho bys prosazoval ty, kdybys seděl v Kremlu? Hrstku krvežíznivých muslimských horalů, nebo posovětštěné, pokřesťanštěné, patolízalské Osety, kteří se každý den modlí, aby se vrátil Stalin?“

„Tak co bys udělal, kdybys byl Bašir?“

„Jenomže já nejsem. Hypotetický kecy.“

Náhle k mému překvapení zněl jako Larry, když zeširoka vykládal o módních válkách a válkách vyšlých z módy.

„Nejdřív bych si koupil všechny ty uculující se lobbyisty z Washingtonu s umělýma vlasama. To je milion dolarů v hajzlu. Za druhý bych někde sebral mrtvý ingušský dítě, nejradši holčičku, a v nejsledovanějším čase bych ji dal do televize v náručí nějakýho ufňukanýho reportéra, nejradši muže, a ten by taky měl mít umělou paruku. Položil bych otázky v Kongrese a ve Spojených národech. A až by se stalo naprostý houbeles jako obvykle, řekl bych do háje s tím vším. A kdyby mi zbyly ještě nějaké peníze, vzal bych svou rodinu do jižní Francie a všechny ty prachy rozfofroval. Ne, to bych neudělal. Jel bych sám.“

„Nebo šel do války,“ navrhl jsem.

Seděl na bobku a ukládal kastroly do skříňky, v níž byla naprostá tma.

„Koluje varování, které se tě týká,“ pronesl. „Myslel jsem, že bych ti to radši měl říct. Každý, kdo tě uvidí, to má nahlásit na Osobní oddělení.“

„A uděláš to?“

„Myslím, že ne. Jsi Clařin přítel, ne můj.“

Myslel jsem, že tím to skončilo, ale zřejmě toho měl na srdci ještě dost.

„Abych byl upřímný, tak tě nemám moc rád. A tvůj zatracenej Úřad taky ne. Nikdy jsem nevěřil ani slovo z toho, co jsi mi ty nebo vaši lidé řekli, pokud jsem si to náhodou předtím nepřečetl v novinách. Nevím, co hledáš, ale byl bych ti vděčný, kdybys to nehledal tady.“

„Jen mi řekni, jestli je to pravda.“

„Co?“

„Plánujou Inguši něco vážnýho? Mohli by to udělat? Kdyby měli ty zbraně?“

Příliš pozdě jsem začal uvažovat, jestli není opilý. Připadalo mi, že ztrácí orientaci. Mýlil jsem se však. Téma ho začínalo zajímat.

„To je vlastně docela zajímavej moment,“ prohlásil s chlapeckým nadšením, které vnášel do všech typů katastrof. „Podle materiálů, které nám chodí, to vypadá, že Bašir docela přidává páru. Možná že na tom, co tvrdíš, něco je.“

Vzpomněl jsem si na Emminu roli a začal hrát neviňátko.

„Copak tomu nikdo nemůže zabránit?“ zeptal jsem se.

„Ale jo. Rusové můžou. Mohli by udělat to, co posledně. Pustit na ně Osíky. Roztřískat jim raketama vesnice. Vydloubat jim oči. Dotáhnout je do údolí a zavřít je do ghett. Deportovat je.“

„Já ale myslím nás. NATO bez Američanů. Je to koneckonců Evropa. Naše políčko.“

„Myslíš jako udělat z toho Bosnu?“ pronesl triumfálním tónem, který u Simona Dugdala oslavoval každou slepou uličku. „Na ruský půdě? Skvělej nápad. A když už budeme v tom, tak si přivezeme pár jejich přepadových jednotek, aby srovnali břítský fotbalový chuligány.“ Zlost, kterou jsem v něm vzbuzoval, vzplanula. „Předpoklad,“ pokračoval vyšším hlasem, „že tahle země – že jakákoli civilizovaná země – má povinnost se postavit mezi dvě skupiny ranařů, kteří se náhodou rozhodli, že se navzájem povraždí“ – mluví jako já, pomyslel jsem si – „patrolovat po celý zeměkouli, dělat prostředníky mezi zarputilýma pohanskýma divochama, o kterých nikdo nikdy neslyšel – nevadilo by ti, kdybys už teď šel?“

„Co je les?“

„Zbláznil ses?“ zeptal se.

„Proč by nějaký Inguš varoval někoho před lesem?“

Tvář se mu opět rozjasnila.

„Osetský Ku-Klux-Klan. Přízračný gang. Živí a šatí je KGB nebo její pobočky. Když se zítra ráno vzbudíš a budeš mít svý kulky v hubě, což by podle mýho názoru nebyla ta nejhorší věc na světě, tak to s největší pravděpodobností hude práce Lesa. Až po tobě.“

Clare seděla v obýváku s časopisem na klíně a přes obroučky brýlí na čtení se dívala na černobílou televizi.

„Time, miláčku, dovol mi, abych tě dovezla na nádraží. Skoro jsme si ani nepopovídali.“

„Objednávám mu taxíka,“ prohlásil Simon od telefonu.

Taxík přijel, Clare mě vzala za paži a vedla mě k němu, zatímco berkleyovec Simon zůstal vevnitř a popíral existenci všeho, co nemůže vnímat smysly. Vzpomněl jsem si na příležitosti, kdy jsem prokazoval podobnou laskavost Emmě, zuřil v domě a šklebil se na svůj obraz v zrcadle, zatímco se s ním loučila na příjezdové cestě.

„Vždycky na tebe myslím jako na člověka, který věci dělá,“ šeptala mi do ucha, které už zatím napůl rozžvýkala na kusy. „Chudák Simon je tak akademickej.“

Nic jsem k ní necítil. Byl to nějaký jiný Cranmer, kdo s ní kdysi spal.

Řídil jsem a Larry seděl vedle mě.

„Jsi blázen,“ řekl jsem mu a citoval přitom Simona Dugdala. „Nebezpečný, průkazný blázen.“

Předstíral, že to zvažuje, což vždycky dělával, než ránu vrátil.

„Podle mé definice, Timbo, je šílenec někdo, kdo má všechna fakta.“

Byla půlnoc. Blížil jsem se k Chiswicku. Zahnul jsem z hlavní silnice a proplétal se uličkami, až jsem vjel na soukromý pozemek. Dům byl přeplácaný edwardiánský klenot. Za ním tekla černá Temže, jejíž hladinu krášlila záře města. Zaparkoval jsem, vytáhl z kufříku osmatřicítku a zastrčil si ji za pas. S kufříkem v levé ruce jsem vstoupil na stezku podél řeky. Říční vzduch charakteřísticky voněl. Dva milenci se objímali na lavičce. Kráčel jsem pomalu, vybíral si cestu kolem louží a plašil hryzce a ptáky. Na druhé straně plotu se hosté loučili se svými hostiteli:

„Prostě nádherný večírek, miláčkové, doslova nádherný.“

Připomínalo mi to Larryho, jak mluví jedním ze svých hlasů. Znovu jsem došel k domu, tentokrát zezadu. Nad zadním vchodem a vraty garáže svítila světla. Vybral jsem si místo, kde byly keře nejnižší. Stáhl jsem drát dolů, hodil kufřík na druhou stranu a skoro se vykastroval. Překulil jsem se do zahrady s posekaným trávníkem a záhony růží. Zíraly na mě dvě nahaté děti s nataženýma rukama. Když jsem se k nim však přiblížil, stal se z nich párek porcelánových amorků. Garáž byla po mé levici. Utíkal jsem do jejího stínu, došel po špičkách k oknu a nahlédl dovnitř. Žádné auto. Je někde na večeři. Zavolali ho na válečnou stezku. Pomoc, pomoc, Cranmer vzal roha.

Opřel jsem se o zeď a očima sledoval vrata. Mohl bych takhle zůstat hodiny. O nohu se mi otřela kočka. Pak jsem ucítil ostrý liščí pach. Uslyšel auto. Viděl reflektory, jak ke mně poskakují po neasfaltované cestě. Přitiskl jsem se ještě těsněji ke zdi garáže. Auto přejelo kolem a zastavilo o padesát metrů dál. Objevilo se další auto, nadějnější: dvoje bílá světla, tišší motor. Buď sám, Jaku, varoval jsem ho. Nedělej mi to těžký. Nevoz s sebou někoho významného, přivez mi jen bezvýznamného sebe sama.

Merrimanův neuvěřitelně naleštěný rover projel vraty a zastavil před garáží. Seděl v něm jen Jake Merriman u volantu, žádný jiný pasažér jakéhokoli pohlaví, vůbec nikdo. Vjel do garáže a vypnul světla auta. Pak nastala jedna z přestávek, které spojuju se svobodnými lidmi jistého věku. Zůstal sedět za volantem a při vnitřním osvětlení něco prováděl s věcmi, které jsem neviděl.

„Nelekni se, Jaku,“ řekl jsem.

Otevřel jsem mu dveře a držel pistoli pár centimetrů od jeho hlavy.

„Neleknu,“ odpověděl.

„Nech svítit tady to světlo. Dej mi klíč od auta. Polož ruce na volant. Nech je tam. Jak se zavírají dveře od garáže?“

Vzal do ruky kouzelnou krabičku.

„Zavři je,“ nařídil jsem.

Dveře se zavřely.

Sedl jsem si za něj. Přiložil jsem mu pistoli k šíji, předloktí levé ruky na hrdlo a jemně přitáhl jeho hlavu, až jsme se k sobě téměř tiskli tvářemi.

„Munslow mi řekl, že hledáš Emmu,“ prohlásil jsem.

„Hergot, to je teda blbeček.“

„Kde je?“

„Nikde. Hledáme taky Pettifera, pro případ, že sis nevšim. Taky jsme ho nenašli. Po dnešní noci tě budeme taky hledat.“

„Jaku, já to udělám. To přece víš, vid‘? Opravdu tě zastřelím, jestli budu muset.“

„Nepotřebuju přesvědčovat. Budu spolupracovat. Jsem zbabělec.“

„Víš, co jsem včera udělal, Jaku? Napsal jsem upřímný dopis vrchnímu konstáblovi ze Sommersetu a kopii poslal do novin, do Gu-ardianu. Popsal jsem, jak se nás pár na Úřadě rozhodlo okrást ruskou ambasádu a jak nám přitom trochu pomáhal Čečejev. Dovolil jsem si zmínit i tvé jméno.“

„To jsi teda pěknej vůl.“

„Ne jako šéfa celé akce, ale jako člověka, na něhož se dá spolehnout, že v pravou chvíli vždycky přimhouří oko. Prostě pasivní konspirátor jako Zorin. Dopisy půjdou zítra ráno v devět na poštu, pokud nepronesu kouzelné slůvko. A to nevyslovím, jestli mi neřekneš, co víš o Emmě.“

„Řekl jsem ti všechno, co o Emmě víme. Vždyť jsem ti hergot dal ten její spis. Je to kurva. Co víc chceš vědět?“

Pot z něj stékal ve velkých kapkách. Byl i na hlavni osmatřicítky.

„Chci nejnovější informace. A prosím tě, Jaku, neříkej jí kurva. Říkej jí příjemná dáma nebo něco. Ale ne kurva.“

„Byla v Paříži. Volala z veřejné budky v Gare du Nord. Dobře jsi ji vycvičil.“

To byl Larry, pomyslel jsem si.

„Kdy?“

„V říjnu.“

„Teď máme říjen. Kdy přesně to bylo?“

„Uprostřed. Dvanáctýho. O co ti tady sakra jde? Udělej doznání. Vrať se domů.“

„Jak víš, že to bylo dvanáctýho?“

„Američani na ni přišli při náhodným zátahu.“

„Američani? Jak se do toho hergot připletli Američani?“

„Computerland, milánku. Dali jsme jim vzorek jejího hlasového záznamu. Prošli si svoje nahrávky. A objevila se na nich tvoje drahá Emma, jak mluví s falešným skotským přízvukem.“

„Komu volala?“

„Nějakému Phillipovi.“

Na žádného Phillipa jsem si nevzpomínal.

„Co říkala?“

„Že se má dobře, že je ve Stockholmu. To byla lež. Byla v Paříži. Chtěla, aby všichni kluci a holky věděli, že je šťastná a že chce začít. Člověk by si docela myslel, že jo, když na to má sedmatřicet milionů liber.“

„Poslouchals ji sám?“

„Snad si nemyslíš, že bych ji přenechal nějakýmu uhrovatýmu puberťákovi z CIA?“

„Opakuj mi její slova.“

„‚Vracím se zpátky tam, odkud jsem přišla. Začínám.‘ Na což Phillip řekne: ‚Jasně, jasně, ‚ jak to teď říkají nižší třídy. Jasně, jasně. A díky moc místo děkuju. A asi rád uslyšíš, že na tebe čeká. Je ti naprosto oddaná. Zotročená. Byl jsem na tebe hrdý.“

„Přesný slova,“ požádal jsem.

„‚Počkám na něj tak dlouho, jak budu muset.‘ Vyslovila to s naprosto ohromným přesvědčením. ‚Budu jeho Penelopa, i kdyby to trvalo roky. Ve dne budu tkát a v noci párat, dokud se ke mně nevrátí.“‚

Vyrazil jsem ke svému autu s pistolí v ruce a kufříkem vlajícím za mnou. Jel jsem na jih, až jsem dojel k okraji Boumemouth, kde jsem se ubytoval v jednom z bungalovů levného motelu. Hrála tam na chodbách hudba jako v krematoriu a u nouzových východů svítila nafialovělá světla. Jdu za tebou, řekl jsem jí. Vydrž. Proboha tě prosím, vydrž.

Je studená jako smrt, jenomže se chvěje. Mám pocit, jako bych ji zachránil z ledového moře. Její vlhká pokožka se ke mně lepí. Svírá mě vší silou. Obličej má tak pevně přitisknutý k mému, že nejsem schopný odolat.

„Time, Time, vzbuďse.“

Přiběhla do mého pokoje nahá. Stáhla ze mne deku, ovinula kolem mě mrznoucí tělo a šeptala: „Time, Time,“ ale přitom tím nechce říct nic jiného než „Larry, Larry“. Třese se a marně se ke mně vine. Nejsem její milenec, jsem jen tělo, kterého se drží, aby se neutopila. Je to nejblíž, jak se může dostat k Larrymu.

„Měj ho taky rád,“ pronese. „Musíš.“

Vklouzne zpátky do svého pokoje.

Paříž, řekl Merriman. Volala z veřejné budky v Gare du Nord.

Vycvičils ji dobře.

Paříž, pomyslel jsem si.

Začít.

U Dee, říká, tam jsem zase obživla.

Kdo je Dee? ptám se.

Dee je světice. Dee mě zachránila, když jsem byla na dně. Začínám , citoval Merriman Emmu svým navoněným hlasem. Vracím se zpátky tam, odkud jsem přišla.

Šedé ráno bez slunce. Dlouhá příjezdová cesta zdvihající se k domu, rackové a pávi mě vítají křikem. Vyslovil jsem své jméno a železná vrata se hnula, jako kdybych řekl: „Sezame, otevři se.“ Ze zamlžených trávníků přede mnou vyrostlo rádoby tudorovské sídlo s tenisovým kurtem, kde nikdy nikdo nehrál, a bazénem, kde nikdy nikdo neplaval. Na vysokém bílém stožáru visel zplihlý Union Jack. Za domem golfové hřiště a duny. V dáli přízračná stará bitevní loď tyčící se proti obloze. Byla tu už tehdy, když jsem se na tenhle kopec před patnácti lety odvážil vylézt a plaše Ockiemu Hedgesovi naznačil, že by si mohl něco našetřit, kdyby nám třeba trošku pomohl v jistých záležitostech ne tak zcela vzdálených od obchodu se zbraněmi.

„Jak pomoct, synu?“ ptá se Ockie zpoza svého napoleonského stolu. Nějakou dobu oficiálně obchodoval z Isle of Wight, v poslední době raději úřadoval z vrcholku kopce u Bournemouth.

„Víte, pane,“ vypravil jsem ze sebe váhavě, „my sice víme, že hovoříte s ministerstvem obrany, ale mysleli jsme si, že byste mohli hovořit taky s námi.“

„O čem, synu?“ – ještě popudlivěji – „Řekni to rovnou. O co vlastně jde?“

„Rusové užívají západní dealery, aby jim tajně dodávali zbraně,“ řeknu.

„Jasně že jo.“

„Někteří z dealerů jsou vaši obchodní známí,“ prohlásím a pokouším se obejít tvrzení, že jsou to obchodní partneři. „Byli bychom rádi, kdybyste naslouchal, přijímal dotazy a pravidelně s námi hovořil.“

Následuje dlouhé ticho.

„No?“ řekne.

„No Co?“

„Co nabízíš, synu? Čím to osladíš?“

„Ničím. Je to pro vaši zemi.“

„Sakra práce.“

Nicméně když se párkrát projdeme po načinčané zahradě, rozhodne se vdovec a neúspěšný otec Ockie Hedges, jeden z největších podvodníků v obchodě se zbraněmi, že je už na čase, aby se přidal k armádě spravedlivých.

Vysoký mladý muž v blejzru prošel halou. Měl široká ramena a krátké vlasy. Ockiemu se líbilo, když jeho mladí muži takhle vypadali. Dvojité dveře do Ockieho dřevem obložené pracovny střežili dva bronzoví válečnici.

„Jasone, přines tác s čajem, prosím tě,“ požádal Ockie a chytil mě zároveň za ruku a za paži. „A jestli máme vykrmené tele, zabij ho. Pro pana Cranmera jen to nejlepší. Jak se máš, synu? Zůstaneš na oběd, už jsem jim to řekl.“

Byl sporý a mocný sedmdesátník, malý diktátor v hnědém obleku na míru s řetízkem od hodinek přes ploché břicho v dvojřadé vestě. Když člověka pozdravil, nadýmal hrudníček pýchou, že má dalšího vojáka. Když podával ruku, jeho boxerská pěst ji sevřela jako pařát. Z velikánského okna byl výhled přes zahrady na moře. Po místnosti ležely naleštěné trofeje, kterých si Ockie nejvíc vážil: z kriketového klubu, jehož byl předsedou, a z policejního klubu, jehož byl doživotním prezidentem.

„Ještě nikdy jsem nebyl tak rád, že někoho vidím, jako teď tebe, Time,“ prohlásil Ockie.

Mluvil jako steward Britských aerolinií, jeho přízvuk osciloval mezi různými společenskými třídami, jako by to byly vlnové délky.

„Nemůžu ti ani vypovědět, kolikrát jsem skoro zvedl tamhleten telefon a řekl: ‚Time. Nakluš sem a rozumně si promluvíme. ‚ Ten mladej chlápek, kterýho jsi mi představil, je mi asi tak platnej jako mrtvýmu zimník. Pro začátek potřebuje dobrýho holiče.“

„Ale jděte, Ockie,“ zasmál jsem se. „Vždyť není zas tak špatnej.“

„Jak to myslíš, ale jděte? Je horší než špatnej. Je to buzik.“

Posadili jsme se a já poslušně vyslechl výčet chyb svého nešťastného následovníka.

„Tys mi otevřel dveře, Time, a já ti prokázal pár laskavostí. Možná nejsi zednář, ale rozhodně ses jako zednář choval. A v průběhu let se vyvinula nádherná vzájemnost. Lituju jedině toho, že ses nikdy nesetkal s Doris. Ale tenhle novej kluk, kterýho jsi mi hodil na krk, ten to všechno bere přísně podle pravidel. To je pořád odkud to máte, kdo vám to řekl a proč řekl to, co řekl, a všechno to sepište, a to dvojmo. Svět takhle nefunguje, Time. Svět je proměnlivý. Ty to víš, já to vím. Tak proč to neví on? Nemá čas, to je jeho problém. Všechno se musí udělat nejpozději do včerejška. Asi mi nejdeš říct, že jsi zase ve službě, vid?“

„Ne dlouhodobě,“ řekl jsem opatrně.

„Škoda. Tak teda, o co ti jde? Pokud si pamatuju, nikdy jsi sem nepřišel, pokud jsi něco nepotřeboval, a nikdy jsem tě neposlal pryč s prázdnýma rukama.“

Pohlédl jsem na dveře a ztlumil hlas.

„Má to co dělat s Úřadem, a nemá, jestli mi rozumíte.“

„Ne, nerozumím.“

„Je to neoficiální. Ultracitlivý. Chtějí, aby to bylo jen mezi námi dvěma a nikdo jiný v tom nejel. Jestli vám to bude nepříjemný, tak byste to měl říct teď hned.“

„Nepříjemný? Děláš si snad legraci.“ Převzal můj tón. „Měli by se mrknout na toho kluka, jestli stojíš o mou radu. Je to pacifista. Podívej se na ty kalhoty do zvonu, co nosí.“

„Potřebuju nejnovější informace o někom, o koho jsme měli zájem ve starých špatných časech.“

„O kom?“

„Je to napůl Brit a napůl Turek,“ pronesl jsem a hrál přitom na Ockieho příšerné názory na rasovou otázku.

„Všichni lidé jsou si rovni, Time. Všechna náboženství jsou cesty vedoucí do stejné brány. Jak se jmenuje?“

„Kamarádil se s jistými lidmi v Dublinu a ještě víc s určitými ruskými diplomaty v Londýně. Zajímal se o dodávku zbraní rybářskou lodí z Kypru do Irského moře. Vy jste toho taky trochu převzal, pamatujete se?“

Ockie už měl na tváři svůj poněkud krutý úsměv.

„Přes Bergena,“ poznamenal. „Malej umaštěnej prodavač koberců jménem Aitken Mustafa May.“

Platba pro AM, Macclesfield, myslel jsem si, když jsem Ockiemu gratuloval k jeho fenomenální paměti, jak se slušelo a patřilo.

„Potřebujeme, abyste položil ucho na koleje,“ poprosil jsem. „Jeho adresy domů, adresy do práce, jméno jeho siamské kočky, jestli nějakou má.“

Když Ockie pokládal ucho na koleje, patřil k tomu dobře zaběhaný rituál. Pokaždé, když to dělal, měl jsem vizi jakési hrozné Anglie uvnitř Anglie, kterou my chudáci špioni jen tušíme, kde signály zasvěcených putují po tajných počítačových sítích a uzavírají se tajné smlouvy. Nejdřív zavolal slečnu Pullenovou, kamenně se tvářící ženu v šedém twinsetu, která zapisovala diktát vestoje. Kromě povinností sekretářky měla na starost autobiografii, jíž hodlal Ockie poučit čekající svět.

„Jo a taky se prosím diskrétně podívejte na firmu zvanou Nezničitelné koberce někde na severu, je to nějaký pan May, Aitken M. May,“ řekl jakoby mimochodem poté, co jí dal seznam úkolů, aby zamaskoval, o co mu jde. „Kdysi dávno jsme s nimi dělali nějakou malou transakci, ale už to nejsou ti stejní lidé. Chci míru jejich kreditu, účty společnosti, akcionáře, současné obchodní zájmy, seznam vedoucích pracovníků společnosti, adresy a telefony domů, ty obvyklé věci.“

O deset minut později se slečna Pullenová vrátila se stránkou psanou na stroji, Ockie se odebral do vedlejší místnosti a po chvíli jsem uslyšel, jak za zavřenými dveřmi telefonuje.

„Tvůj pan May je na velkých nákupech,“ oznámil, když se vrátil.

„Pro koho?“

„Pro mafii.“

Hrál jsem svou roli: „Pro italskou mafii?“ vykřikl jsem. „Ale Ockie, vždyť přece mají všechny zbraně na světě!“

„Nedělej hloupýho. Pro ruskou mafii. Copak nečteš noviny?“

„Ale Rusko je plné zbraní a všeho ostatního. Armáda je už léta rozprodává všem, co přijdou.“

„Jsou tam mafie a mafie. Možná tam mají mafie, které chtějí něco speciálního a nepřejí si, aby jim jejich sousedi koukali přes rameno, když to kupují. Možná tam jsou mafie, co mají tvrdou měnu a chtěly by si zaplatit trochu převahy.“ Podíval se na papír slečny Pullenové a pak nahlédl do svých poznámek. „Je to zprostředkovatel, ten váš pan May. Gauner. Byl bych moc překvapený, kdyby měl od všeho víc než jeden ukázkový model.“

„Ale která mafie to je, Ockie? Jsou jich přece desítky.“

„To je všechno, co vím. Mafie. Jeho klient je oficiálně velký stát, který si přeje zůstat neznámý, takže nominální konečný uživatel je Jordánsko. Neoficiálně je to mafie a May v tom je až po krk.“

„Proč.“

„Protože nakupuje mnohem víc, než na co stačí, proto. Je to obchodník se starým železem, tak je to, umaštěnej obchodníček se starým železem. A najednou teď má Stingery, těžký kulomety, protitankový děla, těžký minomety, munice tolik, jako by se blížil konec světa, přístroje pro noční vidění. Kam to všechno posílá, je druhá věc. Někdo říká do sevemího Turecka, někdo do Gruzie. Je drzej. Tuhle pozval jednoho mého kamaráda na večeři u Claridge, chápeš to? To se divím, že ho pustili dovnitř. Tumáš. Nikdy nedůvěřuj člověku, co má moc adres.“

Přistrčil mi hromádku papírů. Uložil jsem si je do kufříku. Jason nás uvedl do jídelny, kde jsme poobědvali u nějakých sedm metrů dlouhého dubového stolu. Pili jsme citronovou limonádu a Ockie Hedges během oběda s mírnou a všeobjímající nenávistí postupně zatratil intelektuály, Židy, černochy a homosexuály. A Tim Cranmer jen seděl, na tváři svůj falešný úsměv, a žvýkal rybu, protože přesně tohle pro Ockieho Hedgese patnáct let dělal: podporoval marnivost malého muže, přežíval jeho útoky, dělal, že neslyší jeho fanatismus, dvořil se jeho vznešenému poslání ve službě bezpečnější, moudřejší Anglie.

„Podle mého jsou defektní od narození. Podřadní. Divím se, že je vy kluci nedáte postřílet.“

„Nikdo by tu nezbyl, to je ten problém, Ockie.“

„Ale jo. My bychom tu byli. A nikdo jinej není zapotřebí.“

Po obědě jsem musel obdivovat zahradu, kde byl každý okvětní lístek na svém místě. Potom nejnonější přírůstky jeho sbírky starožitných zbraní, kterou uchovával tak jako staré víno ve sklepě se stálou teplotou, kam se dalo dostat jen výtahem zkonstruovaným jako padací mříž. Takže už bylo po čtvrté hodině, když stál se založenýma rukama na své verandě: další bezdětný tyran na vrcholku kopce, který se za mnou mračil, když jsem nasedal do svého skromného fordu. Union Jack za ním zplihle trucoval na stožáru.

„To je všechno, co pro tebe tvá země může udělat, jo?“ ptal se a vystrčil bojovně bradu směrem ke mně.

„To víte, je nová doby, Ockie. Žádné velké cestovní účty, žádná nablýskaná auta.“

„Přijeď častěji a možná ti nějaké koupím sám.“

Opět jsem jel a pohyb na chvíli otupil mé strachy. Občas byl u silnice motorest, ale představa cigaretového kouře a hrubě tkaného ubrusu mě odrazovala, a tak jsem jel dál, až jsem tomu zase úplně propadl. Přišel déšť a nebe přede mnou bylo temné. Náhle jsem stejně jako Emma potřeboval útěchu, třeba jen v podobě slušné večeře. Hned první vesnice mi poskytla to, co jsem hledal: starý zájezdní hostinec se zarámovaným jídelníčkem a dlážděným dvorem. Recepční byla vesnická dívka s kvetoucím obličejem. Ucítil jsem pečené hovězí a kouř ze dřeva. Byl jsem v nebi.

„Na klidné straně domu, jestli je to možné, prosím vás,“ požádal jsem ji, zatímco prohlížela knihu objednávek.

A v tu chvíli padl můj zrak na list s tištěnými čísly ležící jí nohama vzhůru u nahého lokte. Většinou nemám příliš dobrou paměť na čísla, ale mám nos na nebezpečí. Na papíře nebyla žádná jména, jen skupiny čtyřmístných čísel. Na každém řádku byly čtyři. Nadpis na stránce zněl SEZNAM a na papíře byla značka kreditní karty, kterou už dlouhá léta používal Colin Bairstow.

Teď ji však používat přestal. Číslo mé kreditní karty na jméno Bairstow bylo napsáno dole v pravém sloupci čísel, pod tiskacím nadpisem PLATNÉ.

„Jak si budete přát zaplatit účet, pane?“ zeptala se recepční.

„V hotovosti,“ odpověděl jsem a celkem pevnou rukou vynalezl nové jméno v seznamu ubytovaných hostů: Henry Porter, The Maltings 3, Shoreham, Kent.

Seděl jsem ve svém pokoji. Auto, pomyslel jsem si. Zbav se auta. Sundej čísla. Přinutil jsem se ke klidu. Jestli policajti ten ford hledají, pak je přítěž. Ale jak moc ho hledají? Jak moc hledají mě? Jak by to mohli Pewová s Merrimanem zařídit, aniž by přitom neprozradili své zájmy policii? Tvrdil jsem přece svým agentům, že někdy se člověk prostě musí zhluboka nadechnout, zavřít oči a skočit.

Vykoupal jsem se, oholil a oblékl si čistou košili. Sešel jsem dolů do jídelny a objednal si láhev nejlepšího červeného. Ležel jsem v posteli a poslouchal sibylské hlasy: Nejezdi na sever, Mišo… ať je Miša opatrný, prosím… Jestli už vyjel na cestu, neměl by prosím pokračovat.

Já jsem si však tu cestu nevybral. Byl jsem dopravován, a bylo jedno, jestli celý Les, nebo celé údolí stínů mě sleduje, jak projíždím.

Kopec byl příkrý a dům vypadal jako přísná stará dáma s nohama pevně zakotvenýma mezi postaršími přáteli. Měl obličej jako z nedělní školy a verandu z barevného skla, která v ranním slunci zářila jako nebesa. Zbožné krajkové záclonky vyvolávaly pocit žalu. Živý plot byl pečlivě zastřižený a na zahradě jsem uviděl krmítko pro ptáky. Kaštan shazoval zlaté listy. Za domem se zdvihal vrcholek kopce porostlý hlodašem a za domem bylo několik obloh – modrá slunečná, černá jako o soudném dni a jasné bílé nebe severu.

Stiskl jsem zvonek a uslyšel dupot mladých zdravých nohou po schodech. Bylo devět dvacet pět. Dveře se prudce otevřely a stál jsem tváří v tvář hezké bosé mladé ženě v džínách a kostkované košili. Usmívala se, ale její úsměv pohasl, když si uvědomila, že nejsem ten, kdo doufala, že jsem.

„Jé, promiňte,“ řekla rozpačitě. „Mysleli jsme, že jste můj přítel, který nás chce mile překvapit. Viď, Ali? Mysleli jsme, že je to tatínek.“ Měla přízvuk jako od protinožců, ale měkčí. Tipoval jsem Nový Zéland. Napůl asijsky vypadající chlapeček vykukoval za ní.

„Paní Mayová?“ zeptal jsem se.

Úsměv se jí zase vrátil. „No, skoro.“

„Promiňte, že jdu trošku brzo. Mám schůzku s Aitkenem.“

„S Aitkenem? Tady v domě?“

„Jmenuju se Pete Bradbury. Jsem kupec. Hodně s Aitkenem obchodujeme. Máme tady schůzku v půl desáté.“

Mluvil jsem rázným, ale laskavým tónem – jsme prostě dva lidé, kteří se jednoho slunečného podzimního dopoledne baví před domem.

„Ale on nikdy nevodí kupce do domu,“ namítla. Její úsměv byl teď pokorný, trošku nedůvěřivý. „Všichni chodí do obchodu. Viď, Ali? To je pravidlo. Tatínek si nikdy nenosí práci domů, že ne, miláčku?“

Chlapeček ji vzal za ruku, houpal se na ní a snažil se ji zatáhnout do domu.

„Víte, jsem vlastně jeho dost podstatný zákazník. Už spolu obchodujeme nějakou dobu. Vím, že si chce většinou zachovat soukromí, říkal však, že má pro mě něco trošku zvláštního a chce, abych se na to podíval.“

Udělalo to na ni dojem.

„Jste ten strašně velikej zákazník? Ten, kterej z nás udělá ohromný boháče?“

„No, doufám že ano. Doufám, že já přitom zbohatnu taky.“

Její zmatek ještě vzrostl.

„Nemohl přece zapomenout,“ řekla. „To by Aitken určitě neudělal. Myslí na váš obchod dnem i nocí. Musí už být na cestě.“ Vrátily se jí pochybnosti. „A vážně si nemyslíte, že jste se zmýlil a měl jste být v obchodě? Víte, myslím, že tam klidně mohl jet přímo z letiště. Pracuje kolikrát v divnou denní dobu.“

„Nikdy jsem v obchodě nebyl. Vždycky jsme se setkávali v Londýně. Ani nevím, kde bych ten obchod hledal.“

„Já taky ne. Ali, nech toho. Chci říct, že tohle nikdy, nikdy nedělá. Víte, je totiž v cizině. No, teď už bude zřejmě na cestě domů. Myslím, že už by mohl být tady.“

Čekal jsem, zatímco přesvědčovala sama sebe.

„Podívejte se. Tak dobře. Co kdybyste šel dovnitř a dal si šálek čaje, než přijede? Bude se strašně zlobit. Když jeho lidi vyšplouchnou, je naprosto bez sebe. V tomhle je trošku orientální. Jo, vlastně, já jsem Julie.“

Vstoupil jsem za ní do domu, zul si boty a postavil je k ostatním do botníku za dveřmi.

Obývací pokoj byl zároveň i kuchyň a herna. Stál tam starý domek pro panenky, rákosový nábytek a příjemně neuklizené poličky, nacpané knihami v angličtině, turečtině a arabštině. Uviděl jsem tam stříbrný samovar, texty z koránu a výšivky na hedvábí. Poznal jsem koptský kříž a otomanské karafiáty. Nade dveřmi viselo zlaté a zelené magické oko na odhánění zlých duchů. Ve vyřezávané skříňce na zdi jela bokem bohyně nějakého kultu uctívajícího matky na velice výrazném hřebci. Na televizi stála barevná studiová fotograřie Julie a jakéhosi vousatého muže, usazených mezi růžovými ružemi. V televizi byl nějaký animovaný řilm pro děti. Ztlumila zvuk, ale Ali fňukal, tak televizi zase zesílila. Připravila konvici čaje a narovnala na talíř máslové sušenky. Měla dlouhé nohy a štíhlý pas a naučeně nenucenou chůzí modelky.

„Kdybyste jen věděl, jak je tohle neobvyklé, je to strašně hloupé. Je to pro něj naprosto netypické,“ řekla. „Nepřijel jste až z Londýna jen kvůli – no – tomuhle, že ne?“

„Není to zas taková tragédie. Jak dlouho už je pryč?“

„Týden. Jaká je vaše specialita?“

„Prosím?“

„S čím obchodujete?“

„Ale se vším, co vás napadne. Hamadany, beludžistány, kelimy. To nejlepší ode všeho, pokud si to můžu dovolit. Vy sama taky pracujete v obchodě?“

„Ani ne.“ Usmívala se většinou do okna, protože hlídala příjezdovou cestu. „Učím v Aliho škole. Viď, Ali?“

Šla do vedlejší místnosti a chlapec za ní. Slyšel jsem, jak telefonuje. Rychle jsem se podíval na fotograřii šťastného páru víc zblízka. Fotograf udělal dobře, že je zvěčnil vsedě, protože vestoje by byl pan Aitken Mustafa May o vousatou hlavu kratší než jeho dáma, i kdyby se počítaly zvýšené podpatky jeho naleštěných bot s přezkami. Usmíval se však hrdě a štastně.

„Ozývá se mi pořád jen záznamník,“ stěžovala si Julie, která už se vrátila. „Celý týden je to stejné. Je tam skladník a ještě sekretářka. Proč nevypnou záznamník a neberou telefony sami? Mají tam být od devíti hodin.“

„Nemůžete zavolat někomu z nich domů?“

„Aitken prostě musí najímat takovýhle prapodivný lidi!“ potřásla nesouhlasně hlavou. „Říká jim Divná dvojice. Ona je knihovnice v penzi nebo tak něco, on byl v armádě. Bydlí v chalupě na blatech a nemluví s nikým, jenom se svými kozami. Proto je najal. Čestně.“

„A nemají telefon?“

Znovu stála u okna. „Vodu ze studny,“ pronesla znechuceně. „Žádnou elektřinu, žádnej telefon, nic. Jste si naprosto jistej, že neřekl obchod? Víte, nechci vypadat hloupě nebo nezdvořile nebo tak, ale on si sem prostě nikdy, nikdy obchodní partnery nezve.“

„Kde cestuje?“

„Ankara. Bagdád. Baku. Vždyť ho znáte, jakej je. Když chytí stopu, tak ho nic nezastaví.“ Bubnovala prsty na okno. „To je tím, že je muslim,“ dodala. „Nepouštět k tomu ženský. Jak dlouho už ho znáte?“

„Šest let. Možná sedm.“

„Byla bych ráda, kdyby mi něco říkal o lidech, se kterýma se setkává. Vsadím se, že někteří z nich jsou opravdu ohromně zajímaví.“

Do kopce vyjel taxík a minul nás, aniž by zpomalil. Byl prázdný.

„Za co je vlastně platí?“ protestovala podrážděně. „Dvě dospělé živé mrtvoly tam sedí na zadku a poslouchají záznamník. Je mně vás tak líto. Aitken je zabije, vážně že jo.“

„Ach jo.“

„Má totiž takovou opravdu směšnou pověru, že mi nikdy neříká, kterým letadlem letí,“ řekla. „Myslí si, že ho vyhodí do vzduchu nebo tak něco. Víte, někdy bývá tak vyděšenej. Ráda bych věděla, jestli časem – jestli já budu jako on, nebo jestli on bude jako já.“

„Jakým autem jezdí?“

„Mercedesem. Modrá metalíza. Úplně nový. Dvoudvéřový. Je to jeho radost a pýcha. Právě obchod s vámi mu ho zaplatil,“ dodala.

„Kde ho nechává, když jede do ciziny?“

„Někdy na letišti. Někdy u obchodu. Tak různě.“

„Není s Terrym, že ne?“

„S kým.

„Je to napůl náš partner, můj a Aitkena. Terry Altman. Zábavnej chlápek. Hodně mluví. Má krásnou novou holku jménem Sally. Sally Andersonová. Její přátelé jí však z nějakého důvodu říkají Emma.“

„Jestli to jsou obchodníci, tak nemám tušení.“

Vstal jsem. „Podívejte se. Je to nějakej zmatek. Co kdybychom toho nechali a já zajedu do obchodu a zkusím vzbudit sekretářku. Když něco zjistím, mohl bych vám zavolat. Nedělejte si starosti. Adresu mám. Sejdu prostě dolů z kopce a vezmu si taxíka.“

Vzal jsem si boty z botníku a zavázal je. Vykročil jsem do slunečního světla. Střeva se mi zavázala na uzel a v uších mi hučelo.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Jel jsem a vrchy potemněly, silnice byly prudší a užší, skalnaté vrcholky kopců mi připadaly zčernalé, jakoby spálené. Vjel jsem do vesnice a obklíčily mě kamenné bortící se zdi, břidlicové střechy, staré pneumatiky a igelitové pytle. Cestu mi křížila selata a slepice, zvědavé ovce na mě hleděly, ale neviděl jsem lidskou duši. Moje vojenská mapa ležela rozevřená na sedadle vedle mne spolu se seznamem adres Aitkena Maye, který mi dal Ockie.

Kamenné zdi se rozestoupily a já letěl širokými slunečnými údolími protkanými potoky. Na naprosto obdélníkových loukách se pásli kaštanoví koně. Měl jsem však obavy, že je na všechno příliš pozdě, a nepocifoval jsem potěšení, ale zoufalství. Proč jsem si tu nikdy nehrál jako dítě, neprocházel se tu, když jsem byl kluk? Neběhal támhle po tom poli, nebydlel v tamté chalupě, nemiloval se u tady toho potoka? Tyhle barvy, proč jsem je nikdy nenamaloval? Emmo, ty jsi byla všechny tyhle naděje.

Zajel jsem na odpočívadlo a podíval se do mapy. U okénka se zničehonic objevil stařík a jeho pokroucená tvář mi připomněla správce hřiště na mé první internátní škole.

„Kolem támlenctý nádrže… u kostela zabočte doprava… jeďte dál, dokavád před sebou neuvidíte mlejn… a porád, až pak to dál už nepude… Jel jsem přes hrbaté kopce na plantáž modrých konifer, která po chvíli zezelenala a pak byla puntíkovaná. Přehoupl jsem se přes další kopeček a uviděl Larryho v jeho širokém klobouku, jak stojí u silnice, jednu ruku zdviženou, abych mu zastavil, a druhou drží Emmu kolem ramen. Byli to však jen nějací dva cestovatelé se psem. Přejel jsem přes druhý vršek a uviděl je ve zpětném zrcátku, jak mi hrozí pěstí. Můj strach však byl daleko horší než tyhle úzkostné fantazie, skládající se z nedokončených varování, které mě stále pronásledovaly. Týden, řekla Julie… ozývá se mi pořád jen záznamník… celý týden je to stejné…

Nade mnou se tyčil kostel. Odbočil jsem doprava, tak jak mi stařík poradil, a uviděl zničený mlýn, nestvůru s vypíchnutýma očima. Ze silnice se stala cesta, přejel jsem přes brod a ocitl se ve vesnickém slumu hnijících květáků, plastikových lahví a spojené špíny tuřístů a farmářů. Děti se zaťatými čelistmi mě pozorovaly od prahu plechové boudy. Přejel jsem přes druhý potok, nebo to možná byl ten stejný, minul kamenný lom a uviděl oranžovou šipku namalovanou svítivou barvou. Pod ní bylo napsáno podle šablony NEZNIČITELNÉ KOBERCE – PRODEJ POUZE VE VELKÉM. Sledoval jsem šipku a zjistil jsem, že jsem klesal víc, než jsem si uvědomil, protože teď se přede mnou otevřelo druhé údolí, spodní části jeho svahů obtížené stromy a nad stromy čtverce zelených polí a zachmuřených vřesovišť s vrcholky utopenými v mracích. Další šipka mě vedla směrem ke dřevěným vratům. Žlutý nápis tvrdil SOUKROMÁ CESTA. Strčil jsem do vrat, projel jimi a zase je za sebou zavřel. Nápis mě informoval, že NEZNIČTTELNÉ KOBERCE ROVNĚ (POUZE PRODEJ)

Obě strany cesty lemoval ostnatý drát. Visely na něm chomáče ovčí vlny. Mezi balvany se pásl bílý dobytek. Cesta vedla do kopce. Jel jsem po ní a ve vzdálenosti nějakých tři sta metrů jsem uviděl řadu kamenných vesnických budov nevalné hodnoty, některé s okny, jiné bez. Dohromady připomínaly nákladní vlak s největšími vagony nalevo, doprava se pak zmenšovaly až k řádce kurníků a prasečích chlívků. Cesta vedla přes bílý most a ostrov hnědé mokřiny a pak se objevila přímo před hlavním vchodem. Ukázal se nápis POUZE PRO ZVANÉ. Oranžová šipka mířila přímo na dům.

Přejel jsem most a uviděl modrý mercedes zaparkovaný na cestě vedoucí k domu. Stál kapotou ke mně. Metalíza, říkala. Nepoznal jsem však, jestli to je, nebo ne. Dvoudvéřový, řekla. Auto však stálo čelem ke mně, takže jsem dveře nemohl spočítat. Mé srdce se navzdory zlé předtuše rozbušilo. Aitken May je tady. Je zpátky. V domě. S nimi. Larry je tu taky. Larry neposlechl varování a jel na sever od kdy si taky Larry všímal varování? Pak jel do Paříže najít Emmu.

Dostal jsem se blíž k domu a z hor se skulila bílá záclona mraků, aby mi zabránila vstoupit dovnitř. Pak se převalila přese mě a postupovala dolů po cestě. Uviděl jsem další dvě auta, volkswagen Golf a otlučený šedý donnobile s trojúhelníkovým vybledlým červeným praporem na anténě a prázdnými pneumatikami. Volkswagen byl zaparkovaný na vzdálenější straně dvora. Dormobile stál smutně v seníku, který byl zřejmě místem jeho posledního odpočinku. Teď jsem viděl, že mercedes má dvoje dveře, že je to skutečně modrá metalíza a že má okna pokrytá špínou. Právě obchod s vámi mu ho zaplatil, řekla předtím Julie. Všiml jsem si antény telefonu a vzpomněl si na hrdý hlas, hovořící s cizím přízvukem: „Haló, Sally, tady Nezničitelné koberce. Volám z auta…“

Zaparkoval jsem svůj červený ford a napadl mě problém, který jsem měl už mít dávno vyřešený: vzít si kufřík s sebou, nebo ho nechat v autě? Držel jsem se pořád zády k domu a schovával se za otevřené dveře. Vylovil jsem z kufříku osmatřicítku a opět ji zastrčil za pásek. Už jsem si na to začínal trochu příliš zvykat. Kufřík jsem zamkl do kufru. Když jsem procházel kolem mercedesu, otřel jsem se kloubem o kapotu. Byla úplně studená.

Přední vchod do domu chránila veranda z černého kamene z místního lomu. Dveře byly natřené nazeleno. Zvonek byl napojený na telefon. Vedle zvonku jsem uviděl ocelový štítek s čísly. Člověk buď zazvonil na zvonek, nebo zvolil číselnou kombinaci. Ve dveřích bylo kukátko a po obou jejich stranách úzká vysoká okna z barevného skla. Sklo však nebylo jasné a já usoudil, že jsou okna zevnitř zahražena. Na pokroucené vizitce stálo: „Aitken Mustafa May, BADA, orientální koberce, umělecké předměty, porcelán. Společnost Nezničitelné koberce, GmbH.“ Stiskl jsem zvonek a uslyšel, jak uvnitř domu cinkají rolničky, které mají uklidnit duši, ale přivádějí člověka k šílenství. Zazvonil jsem podruhé s očima přilepenýma na volkswagen. Letos registrovaný. Místní číslo, právě tak jako mercedes. Modrý jako mercedes s okny stejně pokrytými špínou. Když Aitkenova loď připlula do přístavu, všichni dostali nová auta, usoudil jsem. Jste ten strašně velikej zákazník? Ten, kterej z nás udělá ohromný boháče? Ne, to je vlastně můj kamarád, ten, který má sedmatřicet milionů ukradených liber a může je utratit za koberce z Kavkazu.

Ještě třikrát jsem stiskl zvonek. Už se mi nechtělo poslouchat další rolničky, a tak jsem obcházel dům ve snaze najít další dveře, ale žádné tam nebyly a okna vedla do úzké chodby z bíle omítnutých cihel. A když jsem zaťukal na sklo, neobjevila se žádná usmívající se přátelská tvář, dokonce ani Larryho ne.

Došel jsem k zadní části domu a proplétal se přitom mezi zbytky staré pily. Válely se tam zrezivělé cirkulárky, těžkopádné stroje se zpuchřelými pásy, hromada rozřezaných klád, které ležely tak, jak před mnoha léty padly, zrezivělá sekera, hromady pilin zarostlé plevelem a mechem, všechno opuštěné jakoby na povel. Uvažoval jsem, co se tady před bůhvíkolika lety stalo, že to přimělo dělníky na pile, aby přestali řezat, utekli a nechali všechno přesně tak, jak je to teď, a proč Aitken Mustafa May, jeho skladník a sekretářka opustili svá nová auta a následovali dřevaře.

Potom jsem uviděl krev, nebo jsem ji možná už viděl předtím a raději jsem si všímal jiných věcí, o nichž bych mohl přemýšlet: jednu louži oboupohlavní krve, stejně tak Emminy jako Larryho, jeden jemně zvrásněný ostrůvek sražený na hromadě pilin, asi třicet centimetrů dlouhý a patnáct široký. Sklonil jsem se k louži. Když jsem ji uviděl, připadala mi spíše pevná než tekutá, takže jsem ji chtěl téměř zdvihnout ze země – jenže pak jsem spatřil svou ruku, jak s hrůzou ucukává, a představil si Emminu bledou mrtvou tvář zírající na mě skrz piliny. Hrabal jsem. Nakonec se ukázalo, že jsou to až na zem skutečně obyčejné piliny.

Žádná hrozivá stopa, žádné výmluvné kapky či skvrny však bystrého detektiva nevedly dál. Byla tam prostě kaluž krve, ležela na hromadě pilin a piliny byly pět kroků od zadních dveří. A mezi pilinami a dveřmi jsem rozeznal mnoho stop obíhajících sem tam. Tentokrát nebyly oboupohlavní, ale jasně mužské. Buď běžecké, nebo obyčejné boty s hladkou podrážkou, na nichž nebylo nic zvláštního. Byly však výrazně mužské a spěchaly sem tam s mužským spěchem a vervou, až vytvořily olejovitou řeku rozvrtaného bahna, končící u ostrůvku rozlité krve, který vypadal rozhodnutý se nespojit s pilinami, na nichž se usadil.

Nebo tam ta řeka možná vůbec nekončila. Neboť za hromadou pilin jsem si teď všiml stopy pneumatik dvou jednostopých vozidel, které se pohybovaly v tandemu. Byly příliš úzké na kola auta, na motorku by byly sice akorát, jenomže každou stopu projelo jen jedno kolo, a proto – můj mozek se rozhodl trošku zpomalit, neboť se převážně zaměstnával problémem, komu patří kaluž krve – a proto je to spíše něco podobného vozu používanému v zemědělství.

Vozík za auto? Takový, který vozí plachetnice po rušných silnicích a zdržuje víkendovou dopravu v Sommersetu? Podvozek děla? Pohřební vůz? Takový vůz? A kam jel, to nikdo netuší, protože po pár metrech se stopy stočily na betonovou cestu a zůstaly tam. A betonová cesta nevedla vůbec nikam, protože dolů z kopce se už zase valil další bílý, čerstvý, zřetelně ohraničený mrak.

Zadní dveře byly zavřené, což mě zpočátku frustrovalo, pak rychle rozzlobilo, přestože mi bylo naprosto jasné, že ze všech zbytečných emocí, kterým bych mohl dát průchod – žalu, zoufalství, frustraci, hrůze – je zlost nejméně produktivní a nejméně dospělá. Už jsem v podstatě vykročil k autům s úmyslem, že se na ně metodicky podívám, když vtom mě zlost zarazila vpůli kroku, prudce mě obrátila a přinutila mě zaútočit na zavřené dveře. Bušil jsem do nich pěstmi. Řval jsem: „Otevřete, sakra!“ Hulákal jsem: „Larry! Emmo!“ Několikrát jsem se proti nim vrhl, což nemělo zvláštní účinek nejen na dveře, ale ani, což bylo pozoruhodnější, na mé rameno. Měl jsem imunitu pocházející z neopatrnosti. Křičel jsem: „May! Aitkene May! Larry, prokristapána! Emmo!“ Vzpomněl jsem si na rezavou sekeru u hromady klád. Šikovnější špion by zámek rozstňlel osmatřicítkou, ale já jsem si nepřipadal příliš zkušeně, a navíc jsem v rozrušení vůbec neuvažoval o tom, jestli jsou dveře zamčené. Prostě jsem do nich mlátil tak, jako jsem se vrhl na Larryho, jenže tentokrát se sekerou v ruce.

Moje první rána udělala ve dveřích slušnou prasklinu a vyhnala protestující kolonii havranů nahoru do mraků. To mě překvapilo, protože stromy kolem domu byly ubohé a většinou mrtvé, kromě řady příšemých, větrem spálených dubů, které vypadaly, že zároveň rostly i umíraly. Moje druhá rána minula o zlomek centimetru jak dveře, tak i mou levou nohu. Rozmáchl jsem se však sekerou a udeřil. Čtvrtý nápřah a dveře se rozlétly jako papír. Prohodil jsem otvorem sekeru a vstoupil za ní s řevem: „Vypadněte!“, „Ustupte!“ a „Hajzlové!“ Zuřivě jsem vydechl a uvolnil tak napětí. Možná jsem se tím však snažil povzbudit svou odvahu, protože když jsem se podíval dolů na nohy, viděl jsem, že stojí v jezeru krve, podobného tvaru jako to první, jenomže větším. Mé oči se to zřejmě rozhodly vidět před vším ostatním, co bylo ve vesnické kuchyni s trámy: rozmlácené nádobí, příbory a hrnce naházené na kamennou podlahu, rozbité židle a převrácený stůl. A strom, nepochybný obrys stromu, nakreslený nebo ještě přesněji namalovaný na obílených cihlách nad roztřískaným sporákem. Možná kaštan, nebo snad cedr – rozhodně nějaký rozložitý strom. A krev stále ještě nebyla zaschlá, skapávala dolů a tvořila kužele. Les mě pozoroval.

Osetský Ku-Klux-Klan, slyšel jsem, jak říká Simon Dugdale. Přízračný gang. Živí a šatí je KGB…

Tyhle věci jsem si však dovolil prohlížet, až když jsem spatřil krev u svých nohou. A když jsem toho viděl dost, abych dospěl k nutným závěrům, vytáhl jsem pistoli – mám podezření, že spíš abych se chránil před mrtvými než před živými – vkročil do chodby a kličkoval po ní, jak nás trenéři učili, s levým předloktím před obličejem. Křičel jsem: „Aitkene Mustafo May. Pojď ven! Kde jsi?“ Věděl jsem sice dobře, že jména, která bych měl volat, byla pořád „Larry“ a „Emma“, děsil jsem se však toho, že bych je mohl najít, a proto jsem držel levou paži zdviženou, abych mohl odrazit pohled, kterého jsem se obával nejvíc.

Měl jsem na nohou kvalitní hnědé boty, ručně šité u Duckera z Oxfordu, s pevnou gumovou podrážkou. Ohlédl jsem se přes rameno a na zaprášených parketách uviděl řadu lepkavých hnědých otis~ ků a uvědomil si, že zatímco původ krve je stále ještě otevřený, stopy jsou nepochybně mé vlastní. Prokličkoval jsem kolem zavřených dveří a pak ještě jedněch a volal přitom: „Haló, haló, kdo je tam?“ A pak znovu rezolutně hlasem, který se nesl na míle daleko: „May! Aitkene May!“ Ticho, které následovalo po mých výkřicích, bylo však daleko hrozivější než jakákoli odpověď a obávám se, že jsem ho považoval za ticho Lesa.

Prošel jsem kolem dalšího okna, uviděl pasoucí se bílý dobytek, mokřinu a most a byl vděčný za krátký návrat k přírodě. Minul jsem třetí zavřené dveře, ale pokračoval dál, rozhodnutý začít průzkum od předních dveří spíš než se prosekávat sekerou zadním vchodem. A navíc jsem pravák, a když už se mám chovat jako postarší člen přepadového oddílu, chtěl jsem raději útočit na dveře po své levici a držet přitom pistoli v pravé ruce. Možná to tak ve výcvikovém táboře a ve filmech nedělají, ale v mém věku mi to připadalo přirozené a za žádnou cenu jsem nechtěl mít obě ruce na pistoli.

Věk mi teď dělal velké starosti, tak jako tomu bylo pokaždé, když jsem spal s Emmou: cítím se na to? Nejsem přiliš starý na své vášně? Nebyl by někdo mladší než já lepší? Vešel jsem do vstupní haly. Klídek, Cranmere. Jdi, neutíkej.

„Je tu někde někdo?“ zavolal jsem už smířlivějším tónem: „Tady je Cranmer. Tim Cranmer. Jsem přítel Sally a Terryho.“

Měkká křesla. Konferenční stolek, hromada časopisů se zohýbanými rohy, pojednávajících o obchodu se vzácnými koberci a starožitnostmi. Pult s domácím telefonem a záznamníkem, stále ještě fungujícím záznamníkem. Dámský deštník, nesložený, usychající na stojanu, přestože už byl suchý. Pršelo tehdy? Co to bylo za den? Nezapomeň na stopy v blátě u zadních dveří.

Na stěnách asijské výšivky a plakát s bojovými letadly, řítícími se nízko nad pouští. Na stolku tři použité čajové šálky a jeden popelník ve tvaru miniaturní pneumatiky, z něhož přetékaly netípnuté cigaretové vajgly. Zbytky čaje byly husté a černé, neviděl jsem žádný cukr ani mléko. Ruský čaj? Ten by byl sladký. Asijský čaj? Byl by slabý. Snad čaj z velké baříéry mezi Evropou a Asií. A ruské cigarety, jaké kouří Larry.

Připravoval jsem se na první dveře. Nejdřív jsem se zastavil a naslouchal, jestli neuslyším kroky nebo přijíždějící auto, nebo jestli na přední dveře nezaklepe listonoš a vesele nezavolá: „Je někdo doma?“ Věděl jsem, že na venkově není nikdy ticho, neslyšel jsem však nic, co by zvýšilo můj neklid. Bez zkoušení jsem stiskl kliku a dveře od sebe odstrčil, co nejrychleji a nejprudčeji to šlo. Vrhl jsem se dovnitř v zoufalé naději, že jestli tam někdo je, překvapím ho, pokud tedy není mrtvý. K překvapení tu však již došlo, protože místnost byla systematicky zdevastovaná. Zásuvky psacího stolu byly vysypané a rozdupané. Faxy a kopírky roztřískané k nepoznání. Židle od psacího stolu tak zlomyslně rozřezaná, že z ní visela střeva. Registračky někdo srazil na zem obličejem dolů a zmlátil od hlavy k patě. Záclony rozřezané na cáry dlouhými rozmachy nože. Pohlaví zmizelého obyvatele místnosti bylo záhadou, dokud můj pruzkum pomalu neodhalil, že tu chybí žena: kousek kabelky přes rameno z umělé kůže, vůbec to nebyl Emmin vkus, zmačkaný papírový kapesník umazaný ničím horším než lacinou rtěnkou, kterou by Emma nikdy v životě nepoužila, rtěnku samotnou, úplně rozdupanou, pudr rozsypaný jako lidský popel, dámskou peněženku s mincemi do parkovacího automatu, klíč od vollcswagenu s rozmláceným dálkovým ovládáním.

A pár bot. Nebyly to zabahněné semišky, ani šněrovací černé vysoké boty, jaké s oblibou nosila Emma, ale slušně naleštěné, téměř nové hnědé lodičky, takové, které jdou odkopnout, když člověk dře celý den u psacího stolu a potřebuje trochu vyvětrat chudinky staré nohy velikostí pět. Emma měla číslo tři.

Kdysi tam bývaly dvoje dveře, spojující Aitkenovu sekretářku s jejím pánem, vzdálené od sebe asi třicet centimetrů a očalouněné hnusně zelenou koženkou upevněnou knoflíky. Jestli si od toho však May sliboval nějaké soukromí, bylo hrubě porušeno, protože z prvních dveří byly třísky a druhé někdo hodil na jeho psací stůl. Vyvolávaly tak představy jakéhosi středověkého mučení, při němž položili na oběť desku a doslova ji umačkali k smrti tíží jejích hříchů, v tomto případě hromadami časopisů pro budoucí piráty, žoldáky a střelce, katalogy zbraní, ceníky dodavatelů, lesklými fotografiemi tanků, součástek k dělům, těžkých kulometů, raketometů, bojových vrtulníků a torpédových člunů.

Opatrně jsem nakračoval mezi chaosem a zarazilo mě, jak promyšleně vetřelci postupovali. Připadalo mi, že metodicky vyhledali a zničili každý náboženský předmět – včetně některých, které podle mého neměly s náboženstvím souvislost naprosto žádnou, jako například umyvadlo v přilehlé koupelně, skleněné poličky hozené do vany a záclony nacpané do záchodové mísy.

Největší zneuctění si však schovali pro věci, které měl Aitken Mustafa May nejraději: fotografie jeho dětí, jichž, jak se zdálo, měl mnoho a s různými ženami. Těžítko s mercedesem pro nového hrdého majitele, bronzové sošky a keramické nádoby. Úplně nový tmavomodrý lehoučký oblek známé značky, jehož kusy byly ještě přehozené přes opěradlo židle. Či iluminovaný korán, znesvěcený tak silnými ranami, že rozřezaly i stůl, na němž korán ležel. Obrázek Julie, který podle mého dělal stejný fotograf, v plavkách na čemsi, co měla zřejmě být loď v Karibském moři, jak se naklání ke kameře s tím svým úsměvem. A diskrétní trofeje z jeho druhého života, jako například váza na květiny vyrobená ze seříznutého měděného pláště granátu a postříbřený obrněný transportér, věnovaný vděčným, leč anonymním kupcem, nyní obě rozmlácené naplocho.

Šel jsem zpátky po svých stopách do chodby. Kuchyňské dveře byly stále otevřené, kolem těch jsem však prošel bez povšimnutí. Oči jsem měl upřené přímo před sebe, kde mi v postupu bránily další dveře, tentokrát ocelové. Z klíčové dírky visel svazek klíčů, a jak jsem natahoval ruku, že odemknu, všiml jsem si mezi nimi klíče od Aitkenova mercedesu. Hodil jsem si celý svazek do kapsy, překročil ocelový práh a ve světle přicházejícím z otevřených dveří za sebou uviděl, že chodba je obezděná cihlami a zabedněná okna vyplňují pytle s pískem. Připomněl jsem si pohled zvnějšku a věděl, že jsem ve druhém vagoně. Ještě stále jsem se snažil orientovat, když vtom jsem oslepl.

Bojoval jsem o zdravý rozum. Usoudil jsem, že se zabouchly ocelové dveře za mnou, buď samy od sebe, nebo proto, že do nich zvenčí někdo strčil. Řekl jsem si, že v tom případě bych měl nejspíš hledat vypínač, i když jsem pochyboval, že by nějaký elektrický systém mohl přežít takovéhle ničení. Potom jsem si však vzpomněl na telefonní záznamník a dodal si odvahy. A můj optimismus byl odměněn.

Ohmatával jsem cihly a ke své radosti objevil na zdi elektrický drát. Zastrčil jsem pistoli za pas – na co bych taky mohl v takovéhle tmě střílet? – konečky prstů sledoval vedení a náhle byl těsně před mýma očima baňatý vypínač vyvedený v nádherné technicolorové zeleni.

Ocitl jsem se na střelnici. Táhla se po celé délce budovy, mohla mít nějakých třicet metrů. Na jejím konci pod ostrými světly stály terče v životní velikostí. Byly nestydatě rasistické, představovaly šklebící se negroidní nebo asiatické lidožrouty, kteří si tisknou na hruď samopaly, stojí se zdviženým kolenem a překračují cosi, co právě probodli bajonetem. Měli na sobě zeleno-okrové maskáčové uniformy a ocelové helmy přidrzle nasazené nakřivo, aby bylo poznat, jaký mají nedostatek disciplíny. Stál jsem v místech, odkud se střílelo.

Mohlo se tu stát nebo klečet za pytli s pískem, opřít si hlaveň o kovové vidlice, prostudovat si terč v teleskopu, pokud se člověku chtělo, nebo se rozvalit v křesle, pokud se mu nechtělo.

Jen pár metrů odtud, uprostřed palebného prostoru, stála překážka znemožňující jeho řádné využití. Byl to zbrojířský pracovní stůl zacákaný krví. Což vysvětlovalo zápach, kterého jsem si byl už chvíli vědom, ale přičítal ho oleji ze zbraní a starým korditovým výparům.

Nebylo to však ani jedno. Páchla tu krev. Krev jako na jatkách. Právě v tomhle tunelu, v tomto zvukově izolovaném bunkru používaném na výnosnou destruktivní zábavu, se totiž zabíjelo. Právě sem zatáhli oběti, jednu bez saka, druhou bez bot, a třetí bez hnědé skladnické kombinézy, jak jsem se teď obával, když jsem ji uviděl viset na hřebíku nad řádkou pracovních nástrojů. Tady je v klidu dorazili, uzavření v tomhle umělém tichu, než je muži v botách s obyčejnou podrážkou odnesli skrz kuchyň a přes hromadu pilin na to na dvoukolé vozidlo, které na ně čekalo.

Jo, a cestou se některý z nich zastavil, aby namaloval strom. Strom jako v Lese. Krvavý strom.

V kapse mi cinkaly klíče jak k mercedesu, tak i k volkswagenu. Nohy jsem měl jako z olova a hlavu plnou představ těl, která sedm dní ležela v kufru auta. Běžel jsem však, protože jsem to musel udělat buď rychle, nebo vůbec ne. Mercedes byl zamčený. Když jsem otočil klíčkem ve dveřích, ozvalo se vytí, bílé krávy zvedly hlavy a zíraly na mne a ovce s černými obličeji na vedlejší louce bečely ještě dlouho potom, co jsem alarm vypnul. Vnitřek auta byl cítit novotou. Vedle tolik ceněného mobilního telefonu ležely vepřovicové řidičské rukavice. Na zrcátku se houpala šňůrka dřevěných korálků, na předním sedadle ležel osm dní starý, ještě nečtený The Economist.

Ale žádná těla.

Zhluboka jsem se nadechl a odemkl kufr mercedesu. Automaticky se nadzdvihl, a já mu ještě trochu pomohl. Jedna cestovní taška, část soupravy.

Černá kožená aktovka, tak tenká, že nebyla o mnoho větší než pánský necesér. Zamčená na klíč. Prozkoumat později. Uvažoval jsem o tom, že je přendám do červeného fordu, ale pak jsem si to rozmyslel a nechal je na místě. Přesunul jsem se k volkswagenu a setřel špínu z okna kapesníkem. Nakoukl jsem dovnitř. Žádná těla. Odemkl jsem kufr a zdvihl víko. Nové tažné lano, plechovka nemrznoucí kapaliny, láhev saponátu na mytí oken, nožní hustilka, hasicí přístroj, rádio. Žádná těla. Vydal jsem se k omlácenému starému dormobilu a prudce se zarazil, protože jsem teprve teď uviděl, co se za ním skrývá: dvoukolý kočár s ojí a gumovými pneumatikami napůl zahrabanými v seně. A v hrubé trávě jsem spatřil mířit nahoru do svahu nepochybné stopy stejných pneumatik. Na jejich konci těsně pod hranicí ustupujících mraků stál vedle mrtvého stromu žulový domek s břidlicovou střechou. Když jsem si vozu všiml, stál jsem asi pět metrů od něj a nějak jsem zřejmě překonal vzdálenost a odhrnul seno. Celý vnitřek kočáru včetně sedadel byl potřísněný krví. Došel jsem k dormobilu a silou vzal za kliku zadních dveří, jako bych ji chtěl ukroutit, což jsem možná udělal. Klika náhle povolila. Otevřel jsem dveře, ale jediné, co jsem našel, byly pytle, nějaké zbytky po krysách a hromada starých erotických časopisů.

Do kopce jsem napůl šel a napůl běžel. Tráva rostla v trsech a sahala mi ke kolenům jako u Priddy. Po třech krocích jsem měl kalhoty promočené až ke kolenům. Stoupal jsem podél kamenné zdi. Osamocené holé stromy, puklé bleskem a stříbřité od slunce a deště, na mě posměšně ukazovaly tenkými prsty. Dvakrát jsem zakopl. Kolem kamenné chajdy se táhl ostnatý drát. V místech, kudy projely gumové pneumatiky, byl však přerušený. Domek byl obdélníkový, ne větší než třikrát čtyři metry, a kdysi k němu přilepili hrubou přístavbu, z níž však přežila pouze dřevěná kostra. Mraky už zmizely. Z obou stran údolí na mě shlížely vrcholky hor a jejich kapradím pokryté boky se chvěly ve větru.

Hledal jsem dveře nebo okno, ale při první okružní cestě jsem žádné neobjevil. Znovu jsem se podíval po stopách pneumatik a všiml si, že se zastavily u horní stěny chajdy, kde kdysi bývaly dveře, protože jejich dřevěný rám byl stále ještě patrný, i když otvor sám byl vyplněný kusy žuly náhodně pospojovanými maltou. U bývalého prahu jsem uviděl místo, kde byla rozrytá a udupaná hlína a vedly sem několikanásobné stopy od otisků pneumatik: stejné mužské šlápoty, jaké jsem viděl před kuchyňskými dveřmi. Neviděl jsem žádnou krev, ale když jsem vytáhl z kapsy minci a rýpl s ní do malty, viděl jsem, že je mnohem měkčí než malta kolem dveřeího rámu.

A tady jsem měl druhou informaci, pokud šlo o útočníky: nebyli to jen znesvětitelé ohánějící se nožem, ale i lidé z drsné země, kteří umí žít venku a jsou zvyklí na tvrdé životní podmínky. Tohle všechno jsem si říkal, když jsem dloubal do malty kusem starého železa. Nakonec jsem vytáhl pár kamenů a nahlédl dovnitř. Odtrhl jsem obličej od otvoru a začal dávit. Z díry se na mě vyvalil strašlivý smrad a ve světelném paprsku jsem viděl tři těla s rukama svázanýma nad hlavou a s ústy otevřenými ve společném němém chóru. Egoismus v nás je však tak silný, že uprostřed všeho toho hnusu jsem byl schopný věnovat bezeslovné aleluja úlevy za to, že Emma ani Larry v chatrči nejsou.

Vrátil jsem kameny nazpátek, jak nejlépe to šlo, a šel pomalu dolů z kopce. Nacucané kalhoty mě dřely do nohou. V přítomnosti smrti se úporně držíme banalit, a proto jsem se nepochybně vrátil do přijímací místnosti a díky naučené rutině vytáhl kazetu ze záznamníku a nacpal ji do už tak dost zatížené kapsy. Pak jsem sledoval svou předchozí cestu z místnosti do místnosti a uvažoval, co dalšího bych měl vzít s sebou a jestli stojí za tu ztrátu času pokusit se odstranit stopy své přítomnosti. Jenže otisky mých prstů byly všude, právě tak jako otisky mých bot. Ještě jednou jsem se pořádně podíval na Mayovu kancelář. Ohmatal zbytky jeho saka a prohrabal se nepořádkem na jeho psacím stole. Žádná peněženka. Žádné peníze. Žádné kreditní karty. Vzpomněl jsem si na černou aktovku.

Pomalu jsem se vrátil k mercedesu a cestou prohlížel svazek klíčů, až jsem objevil něco, co vypadalo jako malý chromovaný otvírač na konzervy. Odemkl jsem kufřík a uvnitř našel desky s nějakými papíry, kapesní kalkulačku, německé plnicí pero a versatilku stejné značky, tlustý anglický pas na Mayovo jméno, cestovní šeky, americké dolary a obálku s letenkami. Pas byl stejného typu jako Bairstowův: v modrých deskách, devadesát čtyři stránek, exotická víza, spousty vstupních a výstupních razítek, platnost deset let, výška metr sedmdesát, narozen v Ankaře 1950, datum vydání 10. listopadu 1985, platnost do 10. listopadu 1995. Svěží tvář majitele pasu na třetí straně měla jen málo společného s pánem středního věku, který seděl se svou milovanou na kládě. A neměla vůbec nic společného se svázanou a zmrzačenou mrtvolou v chajdě. Letenky byly do Bukurešti, Istanbulu, Tbilisi, Londýna a Manchesteru, takže se jeho dívka spletla s Ankarou a Baku. Jedině let do Bukurešti byl zabukovaný, Aitken May už ho však zmeškal. Zbytek cesty, včetně zpáteční, zůstal otevřený.

Vrátil jsem všechno do aktovky, přinesl si z červeného fordu vlastní zavazadla, vrátil osmatřicítku do svého kuřríku a naložil ho do kufru mercedesu. Měl jsem na vybranou mezi dvěma auty, po kterých jde policie. Byl tu ford, který spolu s osobou Colina Bairstowa může, nebo taky nemusí být na seznamu hledaných vozidel a osob. A modrý mercedes, který bude od momentu, kdy se objeví těla, nejhledanější auto v celé zemi. Do té doby však o něm nikdo neví. Konec konců, když už uběhlo sedm dní, proč ne osmý? Pokud kdo věděl, byl Aitken May v zahraničí. Vybíral si poštu ze schránky v Macclesfieldu. A jak dlouho to bude trvat, než si někdo všimne, že ten podivný pár z odlehlého domku na blatech zmizel?

Zaparkoval jsem ford mezi dormobile a kočár tak, aby nebyl vidět, přitáhl balík sena a rozprostřel ho přes střechu a kapotu. Pak jsem jel přes bílý most a věděl, že každá hodina, o kterou se opozdím, bude pravděpodobně má poslední.

Znovu mluvila Emma. Naléhavě. Nikdy předtím jsem od ní takový napjatý, rozkazovačný tón neslyšel.

„Nezničitelné koberce, slyšíte mě?“ zněl první vzkaz. „Tady je Sally. Kde jste? Máme o vás starosti. Zavolejte mi.“

„Aitkene, to jsem zase já, Sally,“ začínal druhý vzkaz. „Mám pro tebe velice důležitou zprávu. Chystají se nějaké obtíže. Zavolej mi, prosím tě.“

A ještě potřetí: „Haló, Nezničitelné koberce, tady je zase Prométeus. Poslyšte, Terry to nezvládne. Nastaly změny. Prosím vás, až tohle uslyšíte, až jste kdekoli, nechte všeho a zavolejte. Jestli nejste v práci, tak tam nechoďte. Jestli máte rodinu, tak je vezměte na dovolenou. Zavolejte mi. Tady je číslo pro případ, že byste ho ztratili. Ahoj. Sally.“

Vypnul jsem pásku.

Byl jsem ve stavu nepřiznané hrůzy. V okamžiku, kdy jsem si dovolil proniknout pod tenký led své vyrovnanosti, jsem byl ztracený. Ať už jsem předtím měl jakékoli pochybnosti o svém poslání, byly pryč. Larry a Emma byli ve strašně riskantní situaci. Jestli byl Larry mrtvý, byla Emma ve dvojnásobném nebezpečí. Oheň, který jsem v něm půlkou života zažehl a přiživoval ho tak dlouho, dokud nám sloužil, už byl mimo kontrolu. Je docela možné, že jeho plameny už možná olizují Emmě nohy. Kdybych obnažil svou duši před tandemem Pewová-Merriman, jen by to znásobilo mou vinu a nic by se tím nezískalo. „Jsou víc než jen zloději, Marjorie. Jsou to snílci. Dali se naverbovat do války, o níž nikdo nikdy neslyšel.“

Měl jsem dva pasy, jeden na jméno Bairstow a druhý byl Mayův. Vezl jsem si jak Mayova, tak i Bairstowova zavazadla a řídil Mayovo auto. V duchu jsem prozkoumával různé kombinace těchto požehnání. Bairstowův pas byl risk, ale jen na území Spojeného království. Nedovedl jsem si totiž představit, že by Úřad, který má vrozený strach z odhalení, riskoval natolik, že by předal Bairstowovo jméno Interpolu. Druhý pas se těšil lepšímu zdraví než jeho majitel, ale přesto byl pořád Mayův a my dva jsme si byli až komicky nepodobní.

Ideální by bylo, kdybych mohl vyměnit třetí stránku v Mayově pase, na níž byla fotografie, ale žádné osobní údaje. Nositel pasu by tedy měl mou tvář. Britskký pas se však těžko upravuje a modely, jako byl Mayův a Bairstowův, jsou nejhorší. Všechny stránky jsou navzájem spojené, složené jako harmonika a pak všité do desek jedinou nití. Tiskařská barva je na bázi vody, a jakmile s ní člověk začne něco provádět, rozmaže se. Vodoznaky a barevné odstíny jsou úžasně složité a pohrdaví instruktoři v bílých pláštích z padělatelského oddělení Úřadu nám neúnavně opakovali: „Pokud jde o britskký pas, pánové, raději vždycky přizpůsobte člověka dokumentu než dokument člověku.“ Tvrdili to jedovatým tónem, který člověk obvykle spojuje se seržantem, oslovujícím důstojnické kadety.

Jak jsem se však mohl přizpůsobit Mayově pasu, když udával výšku metr sedmdesát – a to pravděpodobně s podpatky – a já jsem měřil metr osmdesát tři? Černé vousy, lehké zhnědnutí v obličeji, načerněné vlasy – to bylo víceméně v dosahu mých nepříliš odborných dovedností. Jak bych ale proboha snížil svou výšku o třináct centimetrů?

Odpověď na tuto otázku jsem však ke své radosti našel v předním sedadle mercedesu, které mě po stisknutí tlačítka ve dveřích proměnilo v trpaslíka. A právě tenhle objev mě hodinu před Nottinghamem přiměl zastavit u kavárny, vytáhnout jmenovky z Mayovy obálky s letenkami, napsat na ně Mayovo jméno a adresu a nahradit jimi Bairstowovy visačky na mých vlastních zavazadlech, pak si zamluvit pro sebe a mercedes plavbu na trajektu z Harwiche do Hook of Holland na jméno May. Loď vyplouvala dnes večer v půl desáté. Když jsem tohle všechno udělal, podíval jsem se do Zlatých stránek, kde je nejbližší obchod s divadelními potřebami. Sídlil, jak se dalo čekat, ani ne padesát mil odsud v Cambridgi.

V Cambridgi jsem si také koupil lehký modrý oblek a křiklavou kravatu, jaké se očividně líbily Mayovi, tmavý plstěný klobouk, brýle proti slunci – a protože to bylo v Cambridgi – korán z antikvariátu. Spolu s kloboukem a brýlemi jsem ho položil na kufřík ležící na sedadle vedle mě. Vybral jsem místo, které mohlo nejsnáze upoutat pohled ostražitého úředníka na hraničním přechodu naklánějícího se dovnitř okénkem, aby mě srovnal s fotkou v mém pase.

Narazil jsem na dilema, které pro mě bylo naprosto nové a které by mi ve šťastnějších dobách asi připadalo docela zábavné: kde může čestný špion strávit čtyři hodiny, během nichž mění svůj vzhled, přičemž potřebuje na dotyčné místo vejít jako jedna osoba a odejít z něj jako někdo jiný? Zlaté pravidlo maskování je používat ho co nejméně. Nebylo však možné se vyhnout faktu, že si budu muset vetřít černé barvivo do vlasů, ztmavit svou kvetoucí anglickou pokožku a nezapomenout přitom na ruce, namazat si bradu mastixem a připevnit na něj, pramínek po pramínku, prošedivělé černé vousy a ty pak pečhvě zastřihnout v Aitkenově okázalém stylu.

Po průzkumu okolí Harwiche se řešením ukázal být jednoposchoďový motel, kde se z jednotlivých pokojů vycházelo přímo na očíslovaná stanoviště na parkovišti a jehož nepříjemný recepční vyžadoval placení předem.

„Už jste tu dlouho?“ zeptal jsem se konverzačním tónem, zatímco jsem odpočítával třicet liber.

„Už zatraceně dlouho.“

Držel jsem v ruce dalších pět liber.

„Uvidím vás ještě večer? Jdu na trajekt.“

„Mám padla v šest, ne?“

„Tak si to vemte,“ řekl jsem štědře.

Za pět liber jsem se ujistil, že mě neuvidí v mé nové podobě, až budu odjíždět.

Poslední věc, kterou jsem chtěl před odjezdem z Anglie udělat, bylo nechat si umýt a vyleštit mercedes. Kdysi jsem své lidi učil, že když člověk jedná s oficiálními mozky a nemůže být ponížený, měl by být alespoň čistý.

Hraniční závory mě vždycky znervózňovaly, a nejvíc kontroly mé vlastní země. Přestože se považuju za patriota, pokaždé mi spadne tíže z ramen, když opustím svou vlast, a když se vracím, mám dojem, že znovu nastupuju doživotní trest. Takže mi možná připadalo přirozené hrát odjíždějícího turistu. Statečně jsem se zařadil do kolony aut a vesele se blížil k hraničnímu přechodu, který nebyl obsazený oddílem vojáků s mým popisem v ruce, ale mladíkem v čepici s kšiltem a blonďatými vlasy na ramena. Mával jsem na něj Mayovým pasem, ale ignoroval ho.

„Lístky, kamaráde. Bill-etti. Far-carton.“

„Aha, pardon. Tady.“

Byl to však zázrak, že jsem dokázal vůbec promluvit, protože jsem si vzpomněl na osmatřicítku. Ležela spolu se šedesáti náboji ani ne metr a půl ode mě na zemi pod vedlejším sedadlem v Bairstowově objemném kuiríku, který byl nyní majetkem Aitkena Mustafy Maye, obchodníka se zbraněmi.

Na palubě foukal prudký vítr. Pár otužilých cestujících se choulilo mezi lavicemi. Dovrávoral jsem na záď, našel temné místo, nahnul se přes zábradlí a v klasické póze člověka trpícího mořskou nemocí nechal nejdřív pistoli a pak i munici sklouznout do tmy. Neslyšel jsem žádné šplouchnutí, ale byl bych přísahal, že jsem cítil travnatou vůni Priddy letící kolem mě v mořském větru.

Vrátil jsem se do své kajuty a usnul tak hlubokým spánkem, že jsem se musel chvatně oblékat, abych se dostal včas k mercedesu a zaparkoval ho na mnohopodlažním parkovišti v docích. Koupil jsem si telefonní kartu a vytočil číslo z veřejné telefonní budky.

„Julie? Tady je Peter Bradbury ze včerejška,“ řekl jsem, ale dál jsem se nedostal, protože mi skočila do řeči.

„Myslela jsem, že jste říkal, že mi zavoláte,“ vybuchla hysteřícky. „Ještě pořád se nevrátil a pořád se tam ozývá jen záznamník, ale jestli tu do večera nebude, tak posadím Aliho do auta a hned ráno tam pojedu a –“

„To nesmíte udělat,“ přerušil jsem ji.

Ošklivá pauza.

„Proč ne?“

„Je tam s vámi někdo? Kromě Aliho? Je s vámi v domě někdo?“

„Co je vám sakra do toho?“

„Je tam nějaký soused, ke kterému byste mohla jít? Nemáte nějakého přítele, který k vám může přijít?“

„Řekněte mi konečně, co se mi to snažíte říct, proboha!“

Tak jsem jí to řekl. Nepomáhalo mi žádné řemeslo, žádné taktické fígle.

„Aitken byl zavražděný. Zabili je všechny tři. Aitkena, jeho sekretářku a jejího manžela. Jsou v kamenné boudě na kopci nad obchodem. Kromě koberců obchodovali i se zbraněmi. Ocitli se v křížové palbě. Moc mě to mrzí.“

Nevěděl jsem, jestli mě ještě poslouchá. Zaslechl jsem výkřik, byl však tak ječivý, že to mohlo být i dítě. Zdálo se mi, že slyším, jak se zavírají a otvírají dveře a něco se rozbíjí. Pořád jsem opakoval: „Jste tam?“, nikdo mi však neodpovídal. V duchu jsem viděl, jak se sluchátko houpe na šňůře a já mluvím k prázdné místnosti.

Po chvíli jsem tedy zavěsil a ještě téhož večera si sundal bradku, vrátil vlasům a pokožce přibližně jejich původní barvu a nasedl na vlak do Paříže.

Dee je světice, říká z okna mé ložnice.

Dee mě k sobě vzala, když jsem byla na dně, povídá, když se spolu procházíme na Quantocku, a obě paže má ovinuté kolem mé pravice.

Dee mě zase dala dohromady, vzpomíná ospale na mém rameni, když ležíme u krbu v její ložnici. Bez Dee bych se z toho nikdy nevyhrabala. Byla pro mě matka, otec, kamarádka, všechno tohle.

Dee mě vrátila životu, říká uprostřed vážné diskuse o tom, jak můžeme být Larrymu nejužitečnější. Jak dělat muziku, jak milovat, jak říct ne… Bez Dee bych umřela.

Přál bych si, aby Dee upadla v zapomnění, a bránil se dalším rozhovorům o téhle Dee, která bydlí v bájném prázdném zámku v Paříži, kde není nic než postel a piano – Dee, jejíž jméno a adresa jsou s láskou krasopisně zapsané v Emmině adresáři: Contessa Ann-Marie von Diedrich, adresa na Ile Saint Louis.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Na dlážděný chodník se lepily vlhké listy kaštanů. Tohle je ten dům, pomyslel jsem si při pohledu na stejné vysoké šedé zdi a zavřené okenice, jaké jsem viděl ve svých snech. Tam nahoře je věž, kde sedí Penelopa, tká svůj rubáš, je stále věrná svému toulajícímu se Larrymu a nepřijímá žádné náhradníky.

Sledoval jsem dění za sebou celé hodiny. Seděl jsem v kavárnách a pozoroval auta, rybáře a cyklisty. Jezdil metrem a autobusy. Procházel se klasickými zahradami a posedával na lavičkách. Udělal jsem všechno, co může vyzvědač podniknout, aby chránil svou nevěrnou milenku před Merrimanem a Pewovou, Bryantem a Luckem, před Lesem. A za zády jsem měl čisto. Věděl jsem to. Přestože experti říkají, že to člověk nikdy neví jistě, já to věděl.

Dveře mi otevřela vrásčitá stará žena. Šedé vlasy měla stočené do uzlu a na sobě modročernou halenu služebné. Dřevěné zdravotní sandály přes hrubé punčochy.

„Rád bych navštívil Contessu, prosím,“ pronesl jsem přísným tónem francouzsky. „Jmenuji se Timothy. Jsem přítel mademoiselle Emmy.“

Nenapadlo mě nic, co bych mohl ještě dodat, a ji zřejmě také ne, protože zůstala stát na prahu, nakláněla hlavu a kroutila očima, aby na mě zaostřila pohled. Pak jsem si uvědomil, že mě detailně zkoumá, nejprve obličej, pak ruce a boty a nakonec zase obličej. A jestli to, co ve mně viděla, byla pro nás oba nepříjemná záhada, já v ní viděl inteligenci a lidskost, které byly snad až příliš silné na drobnou pomačkanou postavu, v níž sídlily. Seshora jsem slyšel tichý zvuk piana, nedalo se však uhodnout, jestli je to deska, nebo klavírista.

„Pojďte laskavě za mnou,“ řekla anglicky a já ji následoval nahoru po kamenném schodišti. Na každém dalším schodě zvuk klavíru trošku zesílil a mně začalo být špatně z poznání. Ten pocit se podobal závrati z výšky a pohledy na Seinu na každém odpočivadle byly jako pohledy na několik různých řek současně. Jedna rychle plynula, druhá byla klidná a třetí přísná jako kanál. Ze dveří mě pozorovaly tmavé děti. Kolem mne se protáhla mladá dívka v pestrých arabských bavlněných šatech, spěchající dolů po schodech. Došli jsme do místnosti vysoko nad řekou a ve vysokém okně se Seiny opět spojily v jednu, na jejímž břehu seděli obvyklí rybáři v baretech a procházeli se milenci v objetí. Hudba zde zněla mnohem tišeji, ale nepoznával jsem ji o nic méně. Byla to totiž jakási obskurní skandinávská skladba, kterou Emma v Honeybrooku používala na cvičení prstů ještě předtím, než ji pohltily Beznadějné případy. Dnes ráno stále ještě vytrvale přehrávala stejné pasáže, opakovala je znovu a znovu, dokud nebyla spokojená. A já si vzpomněl, jak v situaci, kdy by někoho jiného tohle neustálé opakování mohlo unavit, jsem s ní vždycky hluboce cítil, téměř fyzicky se snažil jí pomoci přes každou překážku a nezáleželo na tom, pokolikáté se na ni chystala, protože takhle jsem v podstatě viděl svou roli v jejím životě: byl jsem její dirigent i oddané publikum, člověk, který je připraven ji zdvihnout pokaždé, když upadne.

„Říkcají mi Dee,“ řekla žena, jako by pochopila, že toho příliš nenabídnu, pokud jde o konverzaci. „Jsem Emmina přítelkyně. To vlastně víte.“

„Ano.“

„A Emma je nahoře. To slyšíte.“

„Ano.“

Přízvuk měla spíš německý než francouzský. Rysy jejího obličeje však prozrazovaly utrpení staré jako svět. Ztuhle se posadila do vysoké židle a držela se opěradel. Sedl jsem si naproti ní na dřevěnou stoličku. Prkna na podlaze nebyla ničím přikrytá a vedla od jejích nohou k mým. V místnosti nebyly žádné koberce, žádné obrazy na stěnách. Někde poblíž zazvonil telefon, ale nevšímala si ho. Přestal zvonit, ale po chvíli zase začal, a já měl dojem, že se ozývá skoro neustále jako u lékaře.

„A vy jste do ní zamilovaný. A to je důvod, proč jste tady.“

Ve dveřích se objevila maličká asijská holčička v džínách a poslouchala, co si povídáme. Dee jí něco ostře řekla a děcko odkráčelo.

„Ano,“ řekl jsem.

„Abyste jí řekl, že ji milujete? To už ví.“

„Abych ji varoval.“

„Už ji varovali. Ví, že je v nebezpečí. Je spokojená. Je zamilovaná, i když ne do vás. Je v nebezpečí, ale jeho nebezpečí je větší než její, takže ona v nebezpečí není. Je to všechno docela logické. Chápete to?“

„Samozřejmě.“

„Přestala hledat omluvy pro svou lásku k němu. Nesmíte je po ní žádat, prosím. Bylo by to pro ni ponižující, kdyby se měla ještě ospravedlňovat. Prosím vás, nepožadujte to po ní.“

„To nechci a chtít nebudu. Proto jsem nepřišel.“

„Tak se musíme ptát: proč jste přišel? Prosím – je čestné to nevědět! Kdybyste ale přišel na své důvody, až ji uvidíte, vezměte nejdřív laskavě v úvahu její pocity. Než se s vámi setkala, byla jako vrak lodi. Neměla žádný střed, žádnou stabilitu. Mohla být kdokoli. Třeba jako vy. Jediné, co si přála, bylo zalézt do ulity a žít uvnitř. S tím už je však konec. Vy jste byl poslední z jejích ulit. Teď už je opravdová. Je definovaná. Je jedna osoba. Nebo má pocit, že je. Jestli není, pak alespoň různí lidé v ní jdou stejným směrem. Díky Larrymu. Možná je to taky díky vám. Vypadáte smutně. Je to proto, že jsem se zmínila o Larrym?“

„Nepřišel jsem pro její díky.“

„Tak proč? Abyste udělal patřičnou scénu? To doufám ne. Jednoho dne možná také budete skutečný. Snad jste si s Emmou byli příliš podobní. Každý z vás chtěl, aby ten druhý byl opravdový. Očekává vás. Už vás čeká několik dní. Je to bezpečné, abyste s ní byl sám?“

„Proč by nemělo?“

„Myslela jsem na Emmino bezpečí, pane Timothy, ne na vaše.“

Vrátila se se mnou na schodiště. Piano už dohrálo. Holčička nás sledovala ze stinného kouta.

„Myslím, že jste jí dal spoustu šperků,“ poznamenala Dee.

„Nepamatuju se, že by jí to nějak ublížilo.“

„Proto jste jí je dal, abyste ji ochránil, aby jí nic neublížilo?“

„Dal jsem jí je, protože byla mladá a já ji miloval.“

„Jste bohatý?“

„Dost bohatý.“

„Možná jste jí je dal, protože jste ji nemiloval. Možná pociťujete lásku jako ohrožení, jako něco, za co se musí zaplatit. Možná soupeří s vašimi ostatními ambicemi.“

Střetl jsem se už s Pewovou-Merrimanem. Měl jsem co dělat s inspektorem Bryantem a seržantem Luckem. Setkání s Dee bylo horší.

„Musíte vyjít ještě o jedno patro výš,“ řekla. „Už jste se rozhodl, proč jste přišel?“

„Hledám svého přítele. Jejího milence.“

„Abyste mu mohl odpustit?“

„Něco takového.“

„Nebo snad on musí odpustit vám?“

„A co?“

„My lidské bytosti jsme nebezpečné zbraně, pane Timothy. A nejnebezpečnější jsme tam, kde jsme slabí. Tolik toho víme o síle druhých. Tak málo o své vlastní. Máte silnou vůli. Možná jste neznal svou vlastní sílu, když jste byl s ním.“ Zasmála se. „Jste tak nestálý muž. V jednom okamžiku hledáte Emmu, a v dalším svého přítele. Víte co? Myslím si, že svého přítele nechcete najít, ale že se jím jen chcete stát. Buďte opatrný, až s ní budete mluvit. Bude nervózní.“

Byla. Já taky.

Stála na konci dlouhé místnosti, která vypadala úplně jako pokoj v její části Honeybrooku, až jsem se podivil, proč se vůbec stěhovala. Byla to podkrovní místnost, jaké se jí líbily, s trámy zdvihajícími se ke hřebeni střechy a s dvojnásobným výhledem na řeku, jak to měla ráda. Jeden roh zabíralo staré pianino z růžového dřeva a mám dojem, že to byl takový klavír, jaký měla vyhlédnutý na Portobello Road v době, kdy jsem jí koupil Bechsteina. V dalším koutě měla psací stůl, ne takový jako na Honeybrooku, ale spíš ve stylu svého prozaického stolu v Cambridge Street. Na jeho desce stál psací stroj a všude kolem něj, i na podlaze, nové verze papírů, které jsem poničil. Působily dojmem hrdého zrození, jako by se daly znovu dohromady po nějaké strašlivé porážce. Člověka by příliš nepřekvapilo, kdyby nad nimi vlál rozervaný prapor.

Ruce držela podél těla. Měla na nich palčáky jako toho dne, kdy jsme se poprvé setkali. Byla oblečená ve zmuchlané lněné haleně a vypadalo to, že má ve zvyku ji nosit, jako by se zříkala svého těla a mne taky. Černé vlasy měla svázané do ohonu. Všechno to na mě působilo naprosto nepravděpodobně – toužil jsem po ní ještě naléhavěji než kdykoli předtím.

„S těmi šperky mě to mrzí,“ vyhrkla.

Což mě zranilo, protože jsem nechtěl, aby si myslela po tom všem, co jsem kvůli ní podstoupil – po té úzkosti a týrání a strádání – že mám starost o něco tak triviálního, jako jsou šperky.

„Je Larry v pořádku?“ zeptal j sem se.

Dychtivě otočila hlavu a oči se jí rozšířily očekáváním.

„V pořádku? Jak to myslíš? Co jsi slyšel?“

„Promiň. Myslel jsem to jen všeobecně. Po Priddy.“

Opožděně pochopila, o co mi šlo.

„Samozřejmě. Pokusil ses ho zabít, viď? Říkal, že doufá, že všechny jeho smrti budou tak pohodlné. Nesnáším, když takhle mluví. I když je to vtip. Myslím, že by to neměl dělat. Tak mu to samozřejmě řeknu a on to opakuje, jen proto, že to nemá dělat.“ Potřásla hlavou. „Je nevyléčitelný.“

„Kde je teď?“

„Tam.“

„Kde tam?“

Ticho.

„V Moskvě? Zpátky v Grozném?“

Další ticho.

„Předpokládám, že je to na Čečejevovi.“

„Myslím, že nikdo nemůže Larryho posílat jako pytel mouky. Ani Čé ne.“

„Asi ne. Jak se s ním vlastně spojíš? Píšeš? – voláš? – jak to děláš?“

„Nekontaktuje ho. Ty taky nemáš.“

„Proč ne?“

„Říkal to.“

„Co říkal?“

„Kdybys za ním přišel, ptal se po něm, že ti to nemám říct, ani kdybych to věděla. Povídal, že to není proto, že by ti nevěřil. Měl jenom starost, že bys mohl mít Úřad radši. Nebude telefonovat. Tvrdí, že to není bezpečné. Ani pro něj, ani pro mě. Dostávám vzkazy. ‚Je v pořádku…‘ ‚Moc pozdravuje…‘ ‚Žádné změny…‘ ‚Brzy…‘ Jo a samozřejmě ‚Stýská se mi po tvých krásných očích‘. To prakticky stále.“

„Samozřejmě.“

Pak jsem si pomyslel, že jí to radši povím, pro případ, že by to nevěděla.

„Aitken May je mrtvý. Jeho dva pomocníci byli zabiti s ním.“

Prudce ode mě odvrátila tvář, jako bych jí dal facku. Pak se ke mně otočila zády.

„Zabil je Les,“ pokračoval jsem. „Tvoje varování přišlo bohužel příliš pozdě. Je mi to líto.“

„Pak si bude Čé muset najít náhradníka,“ pronesla konečně. „Larry bude někoho znát. Vždycky na něco přijde.“

Stále ještě ke mně stála zády a já si vzpomněl, že pro ni vždycky bylo lehčí se mnou takhle mluvit. Dívala se z okna. Venkovní světlo mi skrz halenu odhalovalo tvary jejího těla a já po ní toužil tak silně, že jsem se ani neodvažoval promluvit. Mělo to podle všeho něco společného se sexuální chemií mezi námi. Díky charakteru naší mesaliance jsme se milovali jako cizí lidé a erotický náboj mezi námi byl vždycky neobyčejně silný. A rád bych věděl, jestli se její touha vyrovnala mé tak, jak to v dobrých časech vždycky bývalo, a jestli napůl nečeká, že si ji vezmu teď a tady – prostě ji k sobě otočím a strhnu na podlahu – zatímco Dee dole poslouchá, jestli je to tu podle pravidel fair play. A vzpomněl jsem si na polibek v hotelu Connaught, který mě vzbudil ze stoletého spánku, a na to, jak mě její instinktivní vynalézavost milenky vzala do míst, o nichž jsem ani nevěděl, že vůbec existují.

„Tak jak se mají všichni na Honeybrooku?“ řekne, jako by si na to místo matně vzpomínala.

„Ale dobře. Ano, skvěle. A víno vypadá pořád líp a líp…“

A protože jsem se na ni vlastně částečně díval jako na někoho, kdo je v nemocnici a chová se tam statečně – příliš emocí by mohlo uškodit – vymyslel jsem si něco o Tollerových děvčatech, jak jsou čím dál tím bujnější a že ji moc pozdravují, něco o paní Benbowové, a že posílá uctivé pozdravy. A že kašel Teda Lanxona zní mnohem lépe, ale jeho žena je stále přesvědčená, že je to rakovina, přestože doktor trvá na tom, že jde jen o lehkou bronchitidu. Všechny ty vítané novinky přijala tak, jak měla, pokyvovala do okna a říkala nepřirozené poznámky jako „To je ohromné,“ a „To je od nich opravdu hezké“.

Potom se mě vesele zeptala, jaké mám plány a jestli jsem uvažoval o tom, že budu v zimě cestovat. Tak jsem si vymyslel nějaké plány na zimu. Nepamatoval jsem si, kdy mi povrchní konverzace šla takhle lehce, nebo kdy se takhle dařila Emmě. Zdálo se mi, že oba pociťujeme nádhernou úlevu, která na lidi padne, když zjistí, že i po všech těch strašných věcech, které jeden druhému provedli, stojí oba zpříma, zdraví, schopní fungovat, a což je nejlepší, jsou oba volní, nezávislí na tom druhém. Což by za jiných okolností mohlo být dobrým základem pro milování.

„Co budete vy dva dělat, až se vrátí?“ zeptal jsem se. „Usadíte se nebo tak něco? Nikdy jsem nepomyslel na to, že byste měli děti.“

„To proto, že sis myslel, že jsem dítě,“ odpověděla.

Z konverzace o malichernostech jsme se propracovali k řečem o vážných věcech a atmosféra začala být o něco napjatější.

„No ale on se možná nevrátí,“ dodala majetnickým tónem. „Možná že pojedu já tam. Je to bohem požehnaná země, říká Larry. Nebudou to samé boje. Bude to ježdění na koni a procházky a skvělí lidé a nová hudba a další ohromné věci. Problém je v tom, že je výročí té velké represe. Situace je děsně napjatá. Překážela bych mu. Zvlášt když uvážím, jak se tam chovají k ženám. Chci říct, že by nevěděli, co tam se mnou. Ne že by mně vadilo, že tam všechno bude strašně primitivní a prosté, ale Larrymu by to bylo nepříjemné kvůli mně. A rozptylovalo by ho to, což je ta nejposlednější věc, kterou potřebuje. Právě teď.“

„Samozřejmě.“

„Myslím, že je pro ně vlastně jakýsi generál. Zvláště když jde o logistiku – jak věci provézt, jak je zaplatit, jak lidi naučit to všechno používat a tak dál.“

„Samozřejmě.“

Očividně zaslechla v mém hlase něco, co jí připadalo povědomé a co se jí nelíbilo.

„Co tím myslíš? Proč pořád říkáš samozřejmě? Nebuď tak falešný.“

Já však nebyl falešný, nebo aspoň ne vědomě. Vzpomínal jsem si na jiné rozhovory s Larryho ženskými: „Určitě se brzo vrátí, no, vždyť přece víš, jaký je… Jsem si jistá, že zavolá nebo napíše…“ A někdy: „Bojím se, že si tak trochu myslí, že náš vztah končí.“

Bez vzrušení jsem uvažoval o tom, že ačkoliv Larryho láska k Emmě byla nepochybně velká vášeň, když trvala – a pokud jsem věděl, stále ještě možná trvá – já jsem ji ve skutečnosti miloval víc a s větším rizikem. Bylo to proto, že na Larryho se neustále lepily ženské, stačilo jen kývnout a už se mu nějaká vrhala kolem krku. Pro mě však byla Emma jedna jediná, to jsem však Larrymu nebyl nikdy schopný vysvětlit, ze všeho nejméně u Priddy. Součet mých úvah bylo uvědomění, že od něj čekám nějaký jasnější signál, jak ji miluje, něco víc než jen slova tkej a čekej na mě. A protože jsem na nic takového nemohl přijít, zdálo se mi, že nejlepší, co teď mohu udělat, je přimět Emmu, aby za ním jela a našla ho, než svou vášeň věnuje někomu jinému.

„Zrovna mě napadlo – no, stejně to víš – spousta lidí v Anglii vás oba hledá – a nejen v Anglii. Myslím jako že jsou pěkně naštvaní. Policie a tak. Chci říct, že třicet sedm milionů nejsou peníze, které by člověk jen tak nechal jako spropitné, co?“

Věnovala mi krátký smích.

„Takže tím chci říct, že Kavkaz by možná nemusel být zas tak špatný nápad. I kdybys tam musela žít v tvrdých podmínkách s ostatními ženami a moc se s Larrym neviděla. Aspoň na nějaký čas. Než se všechno trochu uklidní.“

„Myslíš, že by to bylo nejlepší z praktického hlediska,“ prohlásila, jako by mě vyzývala k nesouhlasu.

„No, praktické hledisko nemusí být vždycky to nejhorší. Víš, ironie ale je, že jsem na stejné lodi.“

„Cože? Nesmysl, Time. Proč?“

„Víš, současné mocnosti mě bohužel spojily s vaší operací. Myslí si, že patřím k vám. Výsledkem toho je, že – no – že jsem taky na útěku.“

„To je ale naprosto směšné. Prostě jim řekni, že s tím nemáš nic společného.“ Byla naštvaná, že bych mohl aspirovat k výšinám jejich společné kriminality. „Jsi ohromně přesvědčivý, když chceš. Tvůj podpis není na ničem. Nejsi Larry. Jsi Tim. Nikdy jsem ještě nic tak nesmyslného neslyšela.“

„No, to je jedno, stejně jsem si myslel, že se budu radši chvilku někde potulovat,“ řekl jsem, protože jsem pochoval nutnost pokračovat v téhle futuristické prezentaci sebe sama. „Zůstanu nějaký čas mimo Anglii. Mimo nebezpečí. Počkám, až se situace trochu uklidní.“

Byla mi však už jasné, že ji moje budoucnost ani v nejmenším nezajímá.

„A nebylo to žádné zlé spiknutí Kremlu, to už teď víme,“ pronesl jsem konverzačním tónem. Mluvil jsem jako člověk, který je rozhodnutý se dívat na světlejší stránku problému. „Myslím, jako že ty a Larry a Čé – jste mě nějak oblafli – a používali Honeybrook jako konspirační dům nebo tak něco. Když jsem na tom byl zle, měl jsem takovéhle strašlivé konspirační teorie. Byla to taková úleva, když jsem zjistil, že to byl nesmysl.“

Potřásla hlavou. Litovala mě a já věděl, že je to pro ni úleva, když zjistila, že jsem zase společensky nepřijatelný.

„Time. Vážně. Time. No tohle.“

Byl jsem u dveří, než si uvědomila, že se loučím. Uvažoval jsem, co bych tak ještě mohl říct, něco hezkého – například „budu pořád po ruce, kdybys mě potřebovala“, nebo „jestli ho najdu, tak ho od tebe budu pozdravovat“. Jestli jsem však měl nějaký pocit, byl to pocit vlastní bezvýznamnosti, a tak jsem neřekl nic. Emma u okna zřejmě dospěla ke stejnému rozhodnutí, protože tam zůstala a vyhlížela ven, jako by čekala, že uvidí Larryho, jak k ní jde po nábřeží a má na hlavě jeden ze svých klobouků.

„Ano. Tak na shledanou,“ řekla.

Máš se spojit se Sergejem, který mi zařizuje odeslání tohohle dopisu, četl jsem, když jsem ležel a nemohl spát. Zavolej mu pouze anglicky na číslo, které znáš…

V Zorinově světě bylo rozumné mít Sergeje.

Vytáčel jsem moskevské číslo a na šestý pokus začal telefon vyzvánět. Ozval se mužský hlas.

„Tady je Timothy,“ řekl jsem anglicky. „Petrův přítel. Chtěl bych mluvit se Sergejem.“

„Tady Sergej.“

„Řekněte laskavě Petrovi, že jsem na cestě do Moskvy. Řekněte mu, aby mi nechal zprávu u mého přítele, který se jmenuje Bairstow. Za několik dní bude bydlet v hotelu Luxor.“

Hláskoval jsem Bairstow a pak pro jistotu ještě Colin.

„Dostanete zprávu, pane Timothy. Už prosím na tohle číslo nevolejte.“

Během tří dní, kdy jsem čekal na víza, jsem navštěvoval obrazárny, jedl, četl noviny a díval se za sebe. Nic jsem však neviděl ani necítil. Ve dne jsem na ni vzpomínal s láskou. Patřila do rodiny, byla stará přítelkyně, dávno jsem jí ten zbrklý čin zapomněl. V noci se však střídaly obrazy zmrzačených mrtvol s představami Emmy mrtvé v lesních tůních. Kolem mé postele se zdvihala kavkazská pohoří ze zkrvavených pilin. Pátral jsem po příčině všeho, co se mi až dosud v životě přihodilo, a viděl Emmu jako vrchol jeho selhání. Vzpomínal jsem na všechno své vyhýbání a předstírání. Ohlížel jsem se na všechno, čeho jsem si vážil, co jsem bral jako samozřejmost, na předsudky, jichž jsem se držel, a na obratnost, s jakou jsem unikal důsledkům představ o sobě samém. Seděl jsem u okna v ložnici, díval se, jak se město připravuje na zimu, a uvědomil si bez nějakého velkého překvapení, že Emma je mrtvá. Od toho momentu mi totiž bylo jasné, že pro ni moje ochrana nemá žádný smysl, že je mi vzdálená a anonymní jako kterýkoli chodec dole na chodníku.

Emma byla mrtvá, protože mě zabila a protože se vrátila do polosvěta, kde jsem ji kdysi našel s nohama propadávajícíma se do bahna a s očima upřenýma na nemožný horizont. Jedině Larry přežil. Jedině v případě, že půjdu za Larrym, vyplním jámu, která mi tak dlouho sloužila místo duše.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Od Sergeje nepřišel žádný vzkaz.

Obrovskou halu osvětlovaly carské lustry, v duhové fontáně skotačily sádrové nymfy a jejich lesklá těla se donekonečna odrážela v nesčetných zrcadlech ve zlacených rámech. Lepenková tanečnice doporučovala kasino ve třetím poschodí, imitace letušky mi přála hezký den. Měly to říkat zachumlaným žebračkám venku na rohu nebo dětem s pohaslýma očima, které se schválně potloukaly u semaforů nebo ve špinavých podchodech, dvacetiletým troskám ve vchodech domů, spícím vestoje jako mrtvoly, poraženým armádám chodců, kteří si chtěli za své mizící ruble koupit kousíček dolarové ekonomiky.

Od Sergeje však stále ještě žádná zpráva nepřišla.

Můj hotel byl deset minut chůze od opravdové Lubjanky, v temné ulici s výmoly, kde dlažební kostky zvonily jako kov, když jsem na ně šlápl, a jak se zarývaly hloub, vyhřezávalo kolem nich žluté bahno. U vchodu hotelu stála šestičlenná ochranka: jeden strážný s tvrdým pohledem střežil dveře zvenčí, dva neuniformovaní hoši sledovali přijíždějící a odjíždějící auta a uvnitř v hale bylo další trio v tmavých oblecích. Všichni byli tak důstojní, že je člověk mohl považovat za skupinu funebráků, kteří mě měří pohledy od hlavy k patě, aby mi vybrali správnou rakev.

Neměli však žádnou zpráv od Sergeje.

Chodil jsem po širokých ulicích, nic jsem nerozebíral, všechno pozorně sledoval. Věděl jsem, že nemám žádný úkryt, kam bych mohl utéct, žádné telefonní číslo, na které bych mohl zavolat, kdybych měl potíže. Byl jsem nahý a žil pod cizím jménem v zemi, která byla po celý můj život nepřátelské území. Uplynulo sedm let od doby, kdy jsem tu byl naposledy přestrojený za poskoka z ministerstva zahraničí, který přijel na dva týdny na velvyslanectví vyřídit nějaké úřední záležitosti. Ve skutečnosti jsem však měl smluvenou schůzku s nějakým stranickým technokratem, který měl zboží na prodej. A přestože jsem zažil pár momentů plných úzkosti, když jsem se propašovával do aut a tmavých průchodů, nejhorší, co mě mohlo čekat, bylo odhalení a nedůstojný ústup do Londýna, pár nepřesných řádek v novinách a ironické úsměvy kolegů v důstojnickém baru. Díval jsem se na nešťastné duše na ulicích a uvědomoval si, že tehdy jsem sám sebe viděl jako tajného vyslance lepšího světa. Teď mě neutěšovala žádná podobná vznešená vize. Patřil jsem k těm okolo sebe, tak jako oni hnaný svou minulostí, neznalý své budoucnosti. Byl jsem uprchlík bez domova a bez země, malý jednočlenný národ.

Procházel jsem se, a kamkoli jsem pohlédl, odpovídalo mi šílenství dějin. Ve starém obchodním domě GUM, kde se kdysi prodávaly ty nejnenositelnější šaty světa, si teď statné ženy nových ruských zbohatlíků vybíraly šaty s visačkou Hermés a parfémy značky Estée Lauder, zatímco jejich limuzíny se šoférem čekaly seřazené venku a ochranka s doprovodnými vozidly byla připravená. Stačil však pohled na oba konce ulice a všude se houpali ze špinavých šibenic kostlivci včerejška: železné srpky měsíce s rezavějícími hvězdami ruského triumfalismu, srpy a kladiva vyryté do opadávající omítky, útržky stranických hesel opile se rýsujících proti deštivé obloze. A všude se s přicházejícím večerem rozsvěcovaly majáčky skutečných dobyvatelů, které blikaly své evangelium: „Kupuj nás, jez nás, pij nás, nos nás, jezdi v nás, kuř nás, umři na nás! Teď máš místo otroctví nás!“ Vzpomínal jsem na Larryho. Myslel jsem na něj hodně. Snad proto, že vzpomínat na Emmu bylo přiliš bolestné. „Proletáři všech zemí, spojte se,“ říkával, když si ze mě dělal legraci. „Nemáme vám co prodat než své okovy.“

Vešel jsem do svého pokoje a uviděl hnědou obálku opřenou o nadýchané polštáře mé obrovské postele.

„Přijďte prosím na tuto adresu zítra ve 13.30, sedmé patro, pokoj 609. Přineste květiny. Sergej.“

Byl to úzký dům v úzké špinavé ulici na východním okraji města. Nic neprozrazovalo jeho funkci. Přinesl jsem v novinách zabalenou kytici karafiátů, které vůbec nevoněly. Přijel jsem metrem a schválně přesedal častěji, než jsem potřeboval. Vystoupil jsem o stanici dřív a poslední kilometr šel pěšky. Byl nevlídný den. Dokonce i břízy na bulvárech vypadaly temně. Za zády jsem však nic neměl.

Bylo to číslo šedesát, ale člověk si to musel vypočítat podle domů na obou stranách ulice, protože na dveřích žádná šedesátka nebyla. Před šedavým vchodem byl zaparkovaný černý Zil a seděli v něm dva muži, jeden z nich řidič. Zírali na mě, na mé květiny, a pak upřeli pohledy jinam. Luck a Bryant v ruském provedení, pomyslel jsem si. Stál jsem na schodě a stiskl zvonek. Z mezery kolem špatně těsnících dveří se vylinul kafrový pach a já si vzpomněl na ten smrad, když jsem otevřel hrob Aitkena Maye. Dovnitř mě pustil nějaký stařec a bíle oblečená žena u psacího stolu si mě ani nevšimla. Na lavici seděl muž v kožené bundě. Podíval se na mě přes okraj svých novin a zase pokračoval ve čtení. Stál jsem ve vysoké zchátralé hale s mramorovými sloupy a rozbitým výtahem.

Na schodech z leštěného kamene nebyl koberec. Zvuky kolem mne byly právě tak nepřátelské: vysoké podpatky na dlaždicích, rachotící vozíky, hrubé hlasy starých žen překřikující mumlání jejich pacientů. Původně místo pro přívilegované, na něž teď přišly zlé časy. V sedmém patře osvětlovala schodiště klenba z barevného skla. Pod ní plaše stál drobný vousatý muž v brýlích a černém obleku a svíral v ruce kytici zlatohlavých lilií.

„Váš přítel Petr je na návštěvě u slečny Jevgenije,“ řekl mi spěšně. „Jeho ochránci mu povolili půl hodiny. Vyřiďte to prosím rychle, pane Timothy.“ Podal mi lilie, abych je vzal s sebou.

Můj přítel Sergej je pravý křest’an, svěřil se mi Zorin. Jestli dokážu, aby se nedostal do vězení, tak on mě dostane do nebe.

Slečna Jevgenija byla tenoučký bílý hrbolek v ušmudlaných prostěradlech. Byla droboučká a žlutá a nadechovala se chraplavými doušky. Voják Zorin u ní seděl v pozoru, jednočlenná čestná stráž, hruď vypjatou, jako by čekal na medaile, které tam měly viset. Drsný obličej měl vytesaný z jediného velkého kusu žalu. Díval se na mě, jak natáčím vodu do sklenice a dávám do ní květiny. Protáhl jsem se uličkou vedle postele a uchopil jeho natažené ruce. Vstal, přitáhl si mě do náruče jako zápasník, levá strana, pravá strana a polibek, pak mě pustil, abych si mohl sednout na druhou stranu postele na cosi jako stoličku na dojení krav.

„Díky, že jsi přišel, Timothy. Omlouvám se, že je to takhle nešikovné.“

Vzal slečnu Jevgeniji za ruku a na okamžik ji podržel. Mohla být dítě nebo starý muž. Oči měla zavřené. Vrátil jí ruku zpátky na prsa, pak ji položil podél těla, protože měl strach, aby ji příliš netížila.

„Je to tvoje žena?“ zeptal jsem se.

„Měla být.“

Rozpačitě jsme se na sebe dívali, ani jeden z nás nebyl schopný promluvit první. Měl pod očima žluté kruhy. Možná jsem nevypadal o moc líp.

„Vzpomínáš si na Čečejeva,“ řekl.

Etika našeho řemesla vyžadovala, abych pátral v paměti.

„Konstantin. Chlápek přes kulturu z vašeho velvyslanectví. Proč?“

Netrpělivě se zamračil a pohlédl na dveře. Mluvil anglicky rychle, ale velmi tiše.

„Kultura byla jen jeho krytí. Myslím, že to moc dobře víš. Byla to moje dvojka na rezidentuře. Měl přítele jménem Pettifer, buržoazního intelektuálského marxistu. Myslím, že ho taky znáš.“

„Vzdáleně.“

„Prosím tě, nebudeme dneska hrát žádné hry, Timothy. Zorin nemá čas a pan Bairstow taky ne. Tenhle Pettifer konspiroval s Čečejevem, aby odcizili ohromné sumy peněz ruské vládě, a používal přitom londýnské velvyslanectví jako zástěrku. Jistě si vzpomeneš, že jsem byl v Obchodní sekci. Čečejev zfalšoval můj podpis na jistých dokumentech. Suma, kterou zcizili, přesahovala zdravý rozum. Mohlo by to být až padesát milionů liber. Víš tohle všechno?“

„Dostaly se ke mně nějaké zvěsti,“ řekl jsem a znovu si připomněl, že Zorin ještě v pětapadesáti mluví pracnou angličtinou, kterou se naučil ve špionské škole, pedantskou a plnou zastaralých obratů. Připamatoval jsem si, jak jsem mu naslouchal v konspiračním domě na Shepherd Market a představoval si přitom, že jeho učitelé byli hubení stoupenci fabiánského reformního socialismu s vášní pro Bernarda Shawa.

„Naše vláda chce obětního beránka. Já jsem byl vybrán. Zorin konspiroval s tou černou prdelí Čečejevem a s anglickým disidentem Pettiferem. Zorin musí být předveden před soud. Jakou úlohu v tom hraje tvoje bývala Služba?“

„Žádnou.“

„Tvé slovo?“

„Mé slovo.“

„Tak o té záležitosti víš? Konzultovali to s tebou?“

Rychlost, intenzita a vážnost, s jakou kladl otázky, mě přesvědčily, že mám odložit opatrnost stranou.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Aby tě požádali o radu?“

„Aby mě vyslýchali a obvinili. Obsadili mě do podobné role, jsem tvůj komplic. Vedli jsme spolu tajné rozhovory, a proto musíme spolu krást.“

„Proto jsi Bairstow?“

„Ano.“

„Kde je Pettifer?“

„Snad tady. Kde je Čečejev?“

„Mí přátelé mi řekli, že zmizel. Možná je v Moskvě, možná v horách. Ti idioti ho hledali všude možně, přivedli nějaké jeho lidi. Není to však lehké vyslýchat Inguše.“ Obličej se mu zvrásnil ironickým úsměvem. „Žádný z nich doposud nepřišel s dobrovolným prohlášením. Čečejev je chytrý chlapík a já ho mám rád, ale v srdci je to černá prdel a černé prdele zabíjíme jako mouchy. Ukradl ty peníze, aby pomohl svému lidu. Váš Pettifer mu pomáhal – možná pro peníze, kdo ví? Možná to dokonce bylo z přátelství.“

„Myslí si to ti idioti taky?“

„Samozřejmě že ne! Takoví idioti zase nejsou!“

„Proč ne?“

„Protože nehodlají strpět teorii o své vlastní neschopnosti!“ odpověděl a s obtížemi tlumil hlas, protože jeho potlačovaná zlost se drala na povrch. „Jestli byl Čečejev ingušský patriot, neměli ho nikdy posílat do Londýna. Myslíš, že Kreml snad chce roztrubovat do světa národnostní aspirace nějaké tlupy divochů? Myslíš, že chtějí tvrdit požehnanému bratrstvu mezinárodních bankéřů, že nějaká černá prdel si může přes pult na ruské ambasádě jen tak sama podepsat šek na padesát milionů liber?“

Jevgenija kašlala. Choval ji v silných pažích, posadil ji a zoufale se jí díval do obličeje. Myslím, že jsem nikdy neviděl podobný výraz bolesti a zbožňování vrytý do tváře, která mu tak neodpovídala. Jemně, omluvně vykřikla. Když kývl, natřepal jsem jí polštáře. Jemně ji na ně zase položil.

„Najdi mi Čečejeva, Timothy,“ nařídil. „Řekni mu, aby to vyvolal do celého světa, aby vyložil svůj případ, aby řekl, že je dobrý člověk. Aby pověděl, co udělal a proč. A když už bude v tom, může jim říct, že Voloďa Zorin je nevinný a ty taky. Řekni mu, ať hne tou svou černou prdelí, než mi ti idioti proženou kulku krkem.“

„Jak ho mám najít?“

„Pettifer byl tvůj agent, proboha! Psal nám. Nám. Psal KGB, nebo jak nám to dneska říkají. Učinil plné doznání svých zločinů. Řekl, že patřil nejdřív vám, a teprve potom nám. Teď však nechce být ničí člověk, chce být jen svůj. Nechce patřit ani vám, ani nám. Jeho dopis bohužel mají ti idioti, takže nikdy nespatří světlo světa. Jediné, co se mu podařilo, bylo udělat ze sebe cíl. Jestli ti idioti můžou zabít kromě Čečejeva ještě Pettifera, budou mít radost.“ Vytáhl z kapsy anglickou krabičku od sirek a položil ji přede mne na postel. „Jdi k Ingušům, Timothy. Řekni jim, že jsi Pettiferův přítel. On to potvrdí. Čečejev taky. Tady jsou telefonní čísla na známé vůdce hnutí tady v Moskvě. Řekni jim, aby tě k němu zavedli. Možná že to udělají. Možná že tě nejdřív zabijí, ale nebude to nic osobního. Černá prdel je černá prdel. A jestli se setkáš s Čečejevem, uřízni mu za mě koule.“

„Je tu jeden problém.“

„Jsou jich stovky. Co sakra myslíš?“

„Kdybych byl v kůži tvých šéfů a chtěl chytit Čečejeva a kdybys ty byl můj vězeň, nařídil bych ti, abys přesně tohle řekl Cranmerovi, až vejde do tohohle pokoje.“ Začal protestovat, ale já mluvil dál: „Pak bych počkal, až mě Cranmer dovede k Čečejevovi. A samozřejmě ke svému příteli Pettiferovi –“

Přerušil mě přidušeným zuřivým zavrčením.

„Myslíš si, že bych to neudělal, kdyby to šlo? Ježíši Kriste! Sám bych k těm idiotům šel. ‚Poslouchejte, vy pitomci! Cranmer, ten britský špion, za mnou jede! Nemá to v hlavě v pořádku. Myslí si, že jsem jeho přítel. Nalákal jsem ho sem. Teď ho pošlu k Ingušům. Budeme ho společně sledovat, jako skvrnu na vodě, až se dostaneme ke studni! Pak rozmlátíme ty zatracený rebely na kusy a pošleme jejich britský špiony k čertu! ‚ To všechno bych udělal, a ještě víc, kdyby nám to vrátilo důstojnost a postavení ve světě. Celý svůj život jsem věřil v to, co děláme. ‚Vím,‘ říkal jsem, ‚že děláme chyby, že někdy jdeme po špatných cestách, že jsme lidské bytosti, a ne andělé. Jsme však na správné straně. Budoucnost lidstva je u nás v bezpečí. Jsme morálními nástroji dějin.‘ Když přišla perestrojka, podporoval jsem ji. Moje Služba taky. ‚Ale postupně.‘ říkali jsme. ‚Dávejte jim to po lžičkách. Jen trošku svobody najednou.‘ Nechtěli svobodu po lžičkách. Kopli do kýble, převrhli ho a snědli to všechno najednou. A co je s námi teď?“

Upřeně se díval na Jevgeniji. Zdálo se mi, že mluví také s ní, protože se mu ztišil hlas a mluvil docela něžně.

„Tak jsme stříleli lidi,“ prohlásil. „Hodně lidí. Někteří byli dobří a neměli být zastřelení. Jiní byli mizerní hajzlové a měli být zastřelení desetkrát. No a kolik lidí zabil Bůh? Kvůli čemu? Kolik jich nespravedlivě zabije každý den, bez důvodu, bez vysvětlení nebo soucitu? A my jsme jenom lidé. A měli jsme důvod.“

Cestou z pokoje jsem se ohlédl. Skláněl se nad ní a napjatě naslouchal, jestli dýchá. Neobyčejnou tvář měl vlhkou slzami.

V mém pokoji byly dva telefony, červený a černý. Červený byl podle brožury má Osobní Přímá Linka do Celého Světa. Byl to však ten černý, který mě někdy kolem druhé hodiny ráno vytrhl z neklidné dřímoty.

„Jste pan Bairstow, prosím?“ – mužský hlas, hovořící přesnou angličtinou, ale se silným přízvukem.

„Kdo je tam?“

„Tady je Issa. Co od nás chcete, prosím, pane Bairstowe?“

Issa z Emmina záznamníku v Cambridge Street, pomyslel jsem si.

„Jsem Mišův přítel,“ řekl jsem.

Už jsem to během minulých dvou dní svou nažehlenou ruštinou, jak ji nazýval Larry, mnohokrát opakoval z telefonních budek a kaváren na telefonní čísla, která mi dal Zorin. Ozývaly se mi záznamníky a úseční prostředníci a já prohlašoval: jsem tady, jsem Bairstow, jsem Mišův přítel, je to naléhavé, prosím, spojte se se mnou, tady je telefonní číslo do mého hotelu. A musím přiznat, že mi připadalo trochu divné, když jsem jednal, i když jen částečně, jako Zorinův agent.

„Kdo je Miša, prosím, pane Bairstowe?“

„Miša je jeden pán z Anglie, tak jako já, Isso,“ odpověděl jsem, protože jsem nechtěl, aby to dalším dvaceti lidem, kteří nás poslouchali, znělo jako konspirace.

Ticho, během něhož to Issa vstřebával.

„Jaké má Miša, ten pán, zaměstnání, prosím?“

„Obchoduje s koberci. Kupuje koberce v cizině a doručuje je svým zákazníkům.“ Počkal jsem, nic se však neozvalo. „Bohužel ale jeden vývozce, kterého Miša používal pro své zásilky –“

Dál jsem se však nedostal, protože mě Issa přerušil.

„Co vy děláte v Moskvě, prosím, pane Bairstowe?“

„Je to přátelská návštěva. Mám nějaké důležité osobní zprávy pro Mišu.“

Uslyšel jsem cvaknutí. Podobně jako Larry se jen málo Rusů v telefonu loučí, než zavěsí. Zíral jsem do tmy. O deset minut později telefon opět zvonil. Tentokrát Issa mluvil za doprovodu chraplavých hlasů v pozadí.

„Jaké máte křestní jméno, pane Bairstowe?“

„Colin,“ odpověděl jsem. „Ale lidé, kteří mě dobře znají, mi někdy říkají Tim.“

„Tim.“

„Tim jako Timothy.“

„Colin Timothy?“

„Colin nebo Timothy. Timothy je jako přezdívka.“

Opakoval jsem slovo přezdívka rusky. Opakoval jsem Timothy v angličtině a pak ještě ruskou podobu jména.

Zmizel. Za dvacet minut byl zpátky.

„Pan Colin Timothy?“

„Ano.“

„Tady Issa.“

„Ano, Isso.“

„Před hotelem bude čekat auto. Bude to bílá lada. Čísla tohoto auta,“ zakryl rukou mluvítko, jako by se s někým radil, „čísla jsou 686.“

„Kdo v něm bude? Kam mě poveze?“

Hlas začal rozkazovat, a to velice naléhavě, jako by sám přijímal rozkazy, zatímco se mnou mluví.

„Je před vaším hotelem už teď. Řidič je Magomed. Pojďte ihned, prosím. Pojďte teď.“

Hodil jsem na sebe oblečení. Na chodbě se konala výstavka příšerných obrazů šťastných ruských rolníků tančících na zasněžených lesních mýtinách. V kasinu hráli dva podmračení Finové proti plné místnosti krupiérů a hostesek. Vyšel jsem na ulici. Vrhlo se ke mně mračno holek se svými pasáky. Vykřikl jsem na ně „ne“ vehementněji, než jsem zamýšlel, až všichni ucouvli. Sněhové vločky se mísily s ledovým deštěm. Neměl jsem klobouk a byl oblečený jen v tenkém baloňáku. Přeje si Herr taxi? ptal se vrátný německy. Herr si nepřál taxi. Herr chtěl Larryho. Z kanálů v dláždění se valila pára. Ve stínech ulice se míhaly postavy.

Mezi dvěma náklaďáky uprostřed silnice stála zaparkovaná lada.

Nebyla bílá, ale zelená, a neměla číslo 686, nýbrž 688. Byla to však lada a tohle byla Moskva. Velice rozložitý zářící muž ani ne metr šedesát vysoký držel dveře otevřené a usmíval se na mě. Měl na sobě tlustou čepici s třapcem, tepláky a prošívanou vestu a vyzařoval z něj smutek dvorního šaška. Ve stínu na zadním sedadle seděl další muž, vyzáblá tvář mu byla stěží vidět pod širokým kloboukem. Jeho světlemodrá košile však zachytila paprsek světla z pouliční lampy. A protože v napjatých momentech člověk vidí buď všechno, nebo nic, zpozoroval jsem, že košile nemá žádný límec v západním slova smyslu a že je z těžkého, podomácku tkaného materiálu, sahá vysoko na krk a je zapnutá na látkové olivky.

„Pan Timothy?“ zeptal se dvorní šašek. Podal mi ruku. „Jmenuji se Magamed, pane, po Prorokovi,“ prohlásil ruštinou právě tak impozantní, jako byla ta moje. „Lituji, že většina mých přátel je mrtvá.“

Vlezl jsem si na sedadlo vedle řidiče a ptal se sám sebe, jestli mi chtěl sdělit, že můj přítel taky nežije. Zabouchl mé dveře a objevil se před autem, aby nasadil stěrače. Pak se lehce posadil na sedadlo vedle mne, přestože byl na ně příliš široký. Otočil klíčkem, a potom ještě několikrát. Potřásl hlavou s třapcem jako člověk, který ví, že stejně nikdy nic nefunguje, a opět otočil klíčkem. Motor chytil a my vyrazili kupředu. Magomed se vyhýbal dírám ve vozovce a já viděl, že dělá to, co jsem doufal, že dělat bude: neustále se díval do zpětného zrcátka.

Muž za námi cosi mumlal do mobilního telefonu jazykem, jemuž jsem nerozuměl. Občas hovor přerušil a dával Magomedovi pokyny, kudy má jet, aby je za okamžik zrušil, takže naše cesta byla vlastně série falešných spurtů a spěšných dohadů o správném směru. Nakonec jsme vděčně zaparkovali za řadou limuzín a jejich hlídačů. Svižní mladí muži v norkových beranicích, rolácích a kovbojských botách vykročili ze dveří směrem k nám. Jeden z nich měl samopal a zlatý řetěz na zápěstí. Magomed se ho na něco zeptal, chvilku počkal a pak dostal rozvážnou odpověď. Klidně se rozhlédl nahoru a dolů ulicí a pak mě ťukl do lokte způsobem, jakým se řídí slepci. Vešel do postranní uličky mezi dvěma skladišti s nosníky mezi nimi. Kráčel zeširoka s mocnou hrudí vypjatou a hlavou zakloněnou, ruce se mu obřadně vlnily u boků. Dva nebo tři jeho hoši nás následovali.

Vstoupili jsme do haly a sešli jsme dolů po příkrém kamenném schodišti k červeným železným dveřím s ohromnými šrouby. Nad nimi svítila lampa, která vypadala, jako by patřila na loď. Magomed zaklepal a čekali jsme. Déšť se nám lil za krk. Dveře se otevřely a pohltil nás oblak cigaretového kouře. Uslyšel jsem tep rockové hudby a uviděl nafialovělou cihlovou zeď ověšenou bílými tvářemi Magomedových mrtvých přátel. Z nafialovělé se stala oranžová a pod tvářemi jsem začal rozeznávat tmavě oblečená těla, záblesky zbraní a tvrdé ruce připravené k akci. Stál jsem čelem k jednotce sedmi nebo osmi ozbrojených mužů v neprůstřelných vestách. Od pasu jim visely granáty. Dveře za mnou se zavřely. Magomed a jeho přátelé zmizeli. Dva muži mě vedli červenou chodbou na setmělou galerii, z níž bylo vidět dolů na moskevské zbohatlíky, hovící si v plyšových výklencích nočního klubu. Mezi nimi se ploužili číšníci a tančilo několik párů. Na nízkých sloupech se v rytmu rockové hudby bezmyšlenkovitě kroutily nahé tanečnice. Atmosféra byla asi tak erotická jako atmosféra v letištní hale, a asi tak napjatá. Galerie zatočila za roh a změnila se v pozorovatelnu a kancelář. Hromada kalašnikovů stála opřená o stěnu vedle krabic s municí a granáty. Dva hoši stáli u pozorovacího okna, třetí držel u ucha mobilní telefon a sledoval řadu televizních monitorů, na nichž byla vidět ulička, zaparkované limuzíny, kamenné schodiště a vstupní hala.

Ve vzdáleném koutě seděl holohlavý muž v tílku a spodkách. Pouty byl svázaný se židlí. Hroutil se do louže vlastní krve. U stolu jen asi metr od něj seděl buclatý přičinlivý mužíček v hnědém obleku, prosvěcoval stodolarové bankovky UV lampou a sčítal výsledky na dřevěném počitadle. Občas při počítání potřásl hlavou nebo si posunul brýle na špičku nosu a podíval se přes jejich okraj do účetní knihy. Tu a tam si teatrálně lokl kávy.

Místnosti dominoval a obhlížel ji klidným bezvýrazným pohledem asi čtyřicetiletý sportovně vypadající muž v tmavozeleném blejzru se zlatými knoflíky, s řadou zlatých prstenů a zlatými, diamanty a drobnými rubíny vykládanými rolexkami na zápěstí. Kromě širokých ramen měl i širokou tvář a já si byl vědom silných svalů na jeho krku.

„Jste Colin Bairstow, kterému říkají Timothy?“ zeptal se angličtinou, kterou jsem znal z telefonu.

„A vy jste Issa,“ odpověděl jsem.

Zamumlal nějaký rozkaz. Muž po mé pravici mi položil ruce na ramena. Druhý se postavil za mne. Cítil jsem čtyři dlaně, jak pátrají po mém trupu zepředu i zezadu, v rozkroku, po stehnech, kotnících. Z vnitřní kapsy saka mi vzali náprsní tašku a podali ji Issovi, který ji uchopil do konečků prstů, jako by byla nečistá. Všiml jsem si jeho manžetových knoflíčků – byly velké jako penny a bylo na nich vyryto něco, co vypadalo jako vlci. Po náprsní tašce mu muži podali mé plnicí pero, kapesník, klíč od mého hotelového pokoje, propustku do hotelu a nějaké drobné. Issa to všechno pečlivě uložil do hnědé lepenkové krabice.

„Kde je váš pas?“

„V hotelu si ho nechají, když se tam člověk přihlašuje.“

„Zůstaňte v téhle pozici.“

Z kapsy haleny vytáhl malý fotoaparát a asi z metru ho na mě namířil. Dvakrát bleskl. Obcházel mě dlouhými majetnickými kroky. Vyfotografoval mě z obou stran, vytočil film z fotoaparátu a podal ho strážci, který s ním spěchal z místnosti. Muž na židli přidušeně vykřikl, zaklonil hlavu a začal krvácet z nosu. Issa zamumlal další rozkaz, dva chlapci odemkli muži pouta a odvedli ho chodbou. Pokladník v hnědém obleku dál podával stodolarovky pod lampu a výsledky zaznamenával na svém počitadle.

„Sedněte si sem.“

Issa se posadil k psacímu stolu. Já si sedl proti němu. Vytáhl z kapsy list papíru a rozložil ho. Položil mezi nás magnetofon a připomněl mi tím Lucka a Bryanta na policejní stanici. Ruce měl velké, šikovné a jakýmsi záhadným způsobem elegantní.

„Jaké je celé jméno muže, kterému říkáte Miša?“

„Doktor Lawrence Pettifer.“

„Jaké jsou vlohy toho muže?“

„Prosím?“

„Jeho schopnosti. Co umí. Co je špatné na ‚vlohách‘?“

„Nic. Jen jsem to chvilku nechápal. Je student revoluce. Přítel malých národů. Lingvista. Jako vy.“

„Co ještě je tento muž, prosím?“

„Bývalý agent KGB, ale ve skutečnosti agent Britskké tajné služby.“

„Jaká je oficiální situace v Británii, pokud jde o toho muže?“

„Je uprchlík. Britové ho podezírají, že ukradl velkou peněžní částku z ruského velvyslanectví. Rusové mají taky podezření. Nepletou se. Udělal to.“

Issa pročítal papír před sebou, dával však pozor, abych do něj neviděl.

„Kdy se konalo vaše poslední setkání s tímto mužem Mišou?“

„Osmnáctého září tohoto roku.“

„Popište okolnosti setkání.“

„Konalo se v noci. Na místě zvaném Priddy, v Sommersetu, nahoře v mendipských kopcích. Byli jsme sami.“

„O čem jste hovořili?“

„O soukromých záležitostech.“

„O čem jste hovořili?“

Existuje fígl ruských byrokratů, který jsem občas úspěšně používal, a teď jsem si na něj drze vzpomněl:

„Nemluvte se mnou, jako bych byl nějaký mužik. Když vám říkám, že to bylo soukromé, tak to bylo soukromé.“

Dostával jsem ve škole facky, až příliš často. Fackovaly mě ženy, i když každé jsem to dovolil pouze jednou. Boxoval jsem. Ale ty dvě rány, které mi Issa uštědřil, když se naklonil přes stůl, byly jako barvy, které jsem dosud nikdy neviděl, a zvuky, které jsem ještě neslyšel. Udeřil mě nejdřív levou a pak téměř současně pravou. Při druhé facce jsem měl pocit, že mě praštil železnou trubkou, protože měl na každém tvrdém prstu zlatý prsten. A přitom jsem mezi bleskovými dlaněmi viděl jeho hnědé oči střelce, které na mě upíral tak nepohnutě, až jsem měl strach, že mě bude mlátit tak dlouho, dokud mě nezabije. Ale po zavolání odněkud z druhé strany místnosti přestal, odstrčil stranou účetního a chytil mobilní telefon, který mu podával chlapec u televizních monitorů. Poslouchal, vrátil telefon a tázavě se obrátil k účetnímu, který zavrtěl hlavou a dál počítal stodolarovky.

„Jsou to vtipálkové,“ stěžoval si účetní rusky. „Říkají tomu třetina, ale není to ani desetina třetiny. Nestačí to na zaplacení poplatků, z toho by se nenakrmila ani myš. Jsou to tak pitomí zloději, že se divím, jak se z nich vůbec mohli stát podvodníci.“

Rychlým pohybem předloktí peníze shrábl, podal je Issovi, provedl pár rychlých operací na počitadle, vzal pravítko a červenou tužku a narýsoval čáru na každé ze čtyř stran účetní knihy, sundal si brýle, vložil je do ocelového pouzdra, které pak zasunul do vnitřní kapsy hnědého saka. A potom celá naše společnost – účetní, bojovníci, Issa a já – spěchala rudou chodbou do haly. Železné dveře byly dokořán, kamenné schodiště zvalo, všude pobíhali ozbrojení hoši, čerstvý vzduch mě omýval jako vánek svobody, poslední hvězdy mrkaly z bledé ranní oblohy. Nahoru ke schodům přistavili dlouhé auto. Vepředu seděl Magomedův vychrtlý společník a rukama v rukavicích svíral volant. U zadních dveří stál sám Magomed a držel v ruce puntíkovaný šátek, který mi se zručností ošetřovatelky vázal přes oči.

Procházím zrcadlem, říkal jsem si, když mě pohltila temnota. Topím se v rybníku v Priddy. Jsem berkleyovec. Nevidím, a tudíž nemůžu dýchat. Ječím, ale všichni jsou hluší a slepí. Poslední věc, kterou jsem uviděl, byly Issovy elegantní boty a pak už Magomed přitáhl šátek. Byly z proplétaných proužků hnědé kůže a měly přezky ze zlatého řetězu.

Co chtějí?

Na koho čekáme?

Něco nevyšlo. Mění se plány.

Zdálo se mi, že budu zastřelen za úsvitu, a když jsem se probudil, byl úsvit a já slyšel přede dveřmi kroky a tiché hlasy.

Zdálo se mi, že na mé posteli sedí Larry, dívá se dolů na mne a čeká, až se vzbudím. Vzbudil jsem se a viděl, jak se nade mnou sklání Zorin a poslouchá můj dech, jenomže to byl jen jeden z mladých strážců, přinášející mi snídani.

Slyšel jsem, jak Emma v kostele v Honeybrooku hraje Petera Maxwella Daviese.

Můj sklep byla posilovna s prastarým tělocvičným nářadím odsunutým ke zdi a s nápisem Z DŮVODU OPRAV UZAVŘENO na dveřích. Byl pod monstrózním panelákem hodinu slepé jízdy od středu Moskvy, na konci hrbolaté neupravené silnice mezi pachem odpadků, oleje a tlejících stromů, a bylo to nejstrašnější místo na zemi nebo pod ní. Vlhký vzduch smrděl, voda celou noc bublala a kapala z trubek, které vedly po stropě a pak dolů do pukající betonové podlahy – odpadní roury, trubky s horkou a pitnou vodou, trubky od topení a roury, v nichž byla elektřina a telefon a jimiž probíhali malí šedí potkani, kteří většinou spěchali někam jinam. Podle mých nejkvalifikovanějších výpočtů jsem tu byl devět dní a deset nocí, ale čas byl naprosto irelevantní. Když je člověk totiž poprvé uvězněný, uplynou léta, než se ručičky na hodinkách posunou o pouhých pár vteřin a vzdálenost mezi dvěma jídly je větší než pochod celou pouští vlastního života. Jedné noci člověk spí s každou ženskou, kterou znal, a když se vzbudí, je pořád tma a stále se chvěje sám, opuštěný.

Můj sklep neměl okna. Dvě mřížky vysoko ve zdi, které měly zajišťovat větrání, byly už dávno neprůchodné. Vyškrábal jsem se na krysami prožraného koně, abych je prozkoumal, a zjistil, že jejich rámy už dávno napevno svařil rez. První den byl smrad v mé cele nesnesitelný, druhého dne mě obtěžoval o trochu míň, třetí den zmizel a já věděl, že jsem jeho součástí. Pachy přicházející seshora byly však neustálým divadlem pro smysly, od slunečnicového oleje, česneku, cibule a pečeného jehněte nebo kuřete až po všeobecné zatuchlo velkých rodin nacpaných do těsných místností.

„Bašir Hadži!“

Výkřik mých strážců, ať už byl pronesen v ohromení nebo v agonii, mě vzbudil uprostřed noci. Prudce jsem se chvěl.

Předtím zazvonil jejich polní telefon. Pak tenhle zmučený nebo nadšený křik.

Oslavují ho?

Vyznávají mu svou víru, vyvolávají jeho jméno k vrcholkům hor? Svolávají na něj kletby? Bědují nad ním?

Ležel jsem a nespal, očekával další dějství. Žádné nepřišlo. Usnul jsem.

Vězeň u Ingušů může být osamělý, nikdy však není sám.

Já, bezdětný člověk, jsem byl zaplaven dětmi. Běhaly mi nad hlavou, skákaly mi na ni, bušily do ní, smály se jí, ječely na ni a jejich matky jim odpovídaly křikem. Tu a tam se ozvalo hlasité plesknutí, po němž následovalo hořké, bezdeché ticho a pak další křik. Slyšel jsem výt psy, ale jen zvenku. Zatímco já jsem se toužil dostat ven, psi prosili, aby je pustili dovnitř. Odevšad jsem slyšel kočky. Slyšel jsem pompézní dunění televize puštěné celý den. Slyšel jsem romantický mexický seriál předabovaný do ruštiny a naléhavé hlášení, které ho přerušilo. Oznamovalo krach další finanční společnosti. Slyšel jsem pleskání prádla ve vaně, šarvátky vzteklých mužů, opilých mužů, rozzuřených žen. Slyšel jsem pláč.

Hudbu jsem měl taky – laciné ruské disko, bezmyšlenkovitý americký rock, proložené čímsi mnohem hlubším a vítanějším. Byl to pomalý, jemný, rytmický zvuk bubnů, vzrušený a naléhavý, který mě nutil vstát, překonat den, snažit se, získávat. A já věděl, že tohle je Emmina hudba, vyrostlá v údolích a horách vyhnanců, kteří ji poslouchají. A v noci, kdy většina těchto zvuků usnula, jsem slyšel neustálý proud, starý jako moře. Klevetění kolem táborových ohňů.

Proto jsem měl v každém ohledu pocit, že jsem se zapojil do jakéhosi podživota, neboť sami moji hostitelé byli daleko od domova a okolí jimi pohrdalo, a byl-li jsem jejich vězeň, byla mi také udělena privilegia čestného hosta. Když mě moji strážní každý den vedli chodbou, abych se umyl, a prstem na rtech mi nařizovali mlčení, temně se mračili cestou skrz útroby paneláku až k malému záchodu s čerstvě natrhanými kusy nečitelných novin, cítil jsem se spíš jako jejich komplic než zajatec.

Poslouchám Pettifera, jak vykládá o strachu. Není to dlouhé pojednání, rozhodně ne nedělní seminář. Náš hotel je v Houstonu ve státě Texas a Larry právě strávil deset dní v kubánském vězení. Dostal se tam na základě falešného obvinění z přechovávání drog. Má však podezření, že ve skutečnosti to bylo proto, aby si ho mohla Tajná policie lépe prohlédnout. Nejdřív mu nedovolili spát. Pak ho nechali noc a den bez vody. Pak ho s roztaženýma rukama a nohama připoutali ke čtyřem kruhům ve zdi a vyzvali ho, aby přiznal, že je americký špion.

„Když už jsem se pak dožral, bylo to bezva,“ ujišťuje mě a přitom se povaluje u hotelového bazénu, prohlíží si kolemjdoucí bikiny a cucá brčkem pinu coladu. „Řekl jsem jim, že ze všech urážek, které můžou navršit na anglického džentlmana, je nejhorší potupa, když ho označí za amerického špiona. Řekl jsem, že je to horší, než kdyby mi řekli, že moje matka byla kurva. Pak jsem řekl, že jejich matky byly kurvy. A víceméně v tomhle okamžiku tam vrazí Rogov a povídá jim, aby mě sundali a umyli a pustili.“

Rogov je rezident KGB v Havaně. Jsem tajně přesvědčený o tom, že Rogov ten výslech nařídil.

Položím mu nemožnou otázku: jaké to bylo?

Larry předstírá překvapení.

„Po Winchesteru? Hračka. Vždycky budu radši v kubánském vězení než v internátní škole. Hele, Timbo,“ strká do mě, „co třeba tamhleta? Pro tebe jak dělaná. Ošklivá a ochotná. Žádná hrozba.“

Měl jsem dva strážce a ti neměli kromě mne žádný jiný život. Dělali všechno společně, ať byla noc, nebo den. Oba se při chůzi nakláněli dopředu, čehož jsem si všiml už u jejich kolegů v nočním klubu. Oba mluvili měkkou ruštinou lidí z jihu, byl to však jejich druhý jazyk, nebo možná teď už třetí, protože studovali prvním rokem muslimské učení na Islámské univerzitě v Nazrani. Jejich předměty byly arabština, korán a historie islámu. Odmítli mi říct svá jména, předpokládám podle rozkazu, ale protože jim jejich víra zakazovala lhát, nejmenovali se těch deset dní vůbec nijak.

Byli murídi, jak mi hrdě řekli, oddaní Bohu a svým duchovním vůdcům, zavázaní k diskrétnímu a mužnému životu v hledání posvátných vědomostí. Murídi, prohlásili, jsou morálním srdcem ingušského boje, ozbrojeného i politického odporu proti Rusku. Zavázali se dávat příklad zbožnosti, čestnosti, odvahy a sebezapření. Větší a pilnější z nich – ani jednomu z nich bych nehádal víc než dvacet pocházel z Jekaževa, velké vesnice na předměstí Nazraně. Jeho drobný kamarád byl z Džajrachu vysoko v horách blízko Gruzínské vojenské silnice v jižním výběžku tolik diskutovaného Prigorodného rajonu, který podle jejich slov tvořil polovinu tradičního Ingušska.

To všechno prvního dne, kdy plaše stáli na opačném konci mé cely oblečení v bombrech, svírali v rukou samopaly a dívali se, jak jím. Má snídaně se skládala ze stejného silného černého čaje, jaký jsem našel v kanceláři Aitkena Maye, s kouskem vzácného citronu, chleba, sýra a natvrdo vařených vajec. Jídla byla od počátku velký obřad. Mí murídi se střídali v nošení tácu a byli velice hrdí na svou ohromnou štědrost. A protože jsem rychle vypozoroval, že jejich strava není zdaleka tak bohatá – skládala se, jak mi řekli, ze zásob, které si přivezli z Nazraně, aby neporušili náboženská pravidla týkající se jídla – schválně jsem vždycky dával najevo, s jakým potěšením jím. Druhý den se už začínaly objevovat kuchařky samotné: šátky zahalené ženy s přímým pohledem, které na mě pokukovaly zpoza dveří. Nejmladší byly nenápadné a nejstarší ke mně vysílaly tázavé zářící pohledy.

Jen jednou jsem díky nedorozumění okusil méně společenskou stránku našeho vztahu. Ležel jsem na posteli a spal. Musel jsem však mít nějaké divoké sny, protože když jsem otevřel oči a viděl, jak mí dva murídi stojí nade mnou a zírají na mne, jeden hrdě drží toaletní mýdlo a ručník a druhý tác s večeří, vyskočil jsem s bojovným křikem. V okamžení jsem měl podražené nohy, a když jsem se snažil postavit, přitiskli mi na krk naolejovanou hlaveň pistole. Pak jsem byl zase sám a slyšel praskání polního telefonu a zprávu o proběhlé události pronesenou jejich tichými hlasy. Vrátili se a dívali se, jak jím, pak mi sebrali tác a připoutali mě k posteli.

Abych se zachránil, vzdal jsem veškerý odpor svého těla a mysli. Ležel jsem nehybně na zádech a přesvědčil sám sebe, že největší svoboda na světě je nemít žádnou kontrolu nad svým osudem.

Když mě však ráno strážní uvolnili, zápěstí mi krvácela a kotníky jsem měl tak oteklé, že jsme je museli omývat studenou vodou.

Přišel Magomed s lahví vodky. Víčka měl zarudlá a kulatou tvář pod čepici zarostlou tmavým strništěm. Co ho tak rozesmutnělo? Nebo byly jeho úsměvy vždycky takhle smutné? Nalil vodku, ale sám žádnou nepil. Zeptal jsem se, jestli jsem spokojený. Odpověděl jsem:

„Královsky.“ Na tváři se mu objevil vzdálený úsměv, když opakoval: „Královsky.“

Pak jsme na přeskáčku hovořili o spisovatelích Oscaru Wildovi, Jacku Londonovi, Fordu Maddoxu Fordovi a Bulgakovovi. Ujistil mě, že civilizovaná konverzace je pro něj vzácnost, a zeptal se, jestli mám v Anglii příležitost k takovýmhle diskusím.

„Jenom s Larrym,“ prohlásil jsem s nadějí, že ho vyprovokuju.

Jeho odpovědí však byl další smutný úsměv, který Larryho existenci ani nepotvrzoval, ani nepopíral. Zeptal se, jak vycházím se svými murídy.

„Jsou zdvořilí?“

„Naprosto.“

„Jsou to synové mučedníků.“ Následoval další smutný úsměv. „Možná si myslí, že jste nástroj Boží vůle.“

„Proč by si to měli myslet?“

„Existuje proroctví, jemuž se v súfistických kruzích hodně věří už od devatenáctého století, kdy imám Šamyl poslal dopisy vaší královně Viktorii, že Ruská říše jednoho dne padne a severní Kavkaz včetně Ingušska a Čečenska přejde pod vládu britského panovníka.“

Přijal jsem informaci s naprostou vážností, tak, jak mi ji sdělil.

„Mnoho z našich starších mluví o anglickém proroctví,“ pokračoval. „Jestli teď už došlo k pádu Ruské říše, ptají se, kdy přijde to druhé znamení?“

Šťastnou náhodou se mi v paměti vynořilo něco, co mi kdysi Larry povídal.

„A nečetl jsem snad někde,“ rekl jsem prohnaně a vybíral pečlivě slova, tak jako předtím on, „že královna Viktorie poskytla imámu Šamylovi zbraně, aby mu pomohla porazit ruského utlačovatele?“

„Je to možné,“ uznal Magomed bez valného zájmu. „Imám Šamyl nebyl z našeho lidu, a tudíž nepatří k našim největším hrdinům.“

Silnou dlaní si přejel nejdřív čelo a pak si uhladil bradku, jako by se chtěl očistit od nevhodného spojení.

„Existuje taky legenda, že zakladatelé čečenského a ingušského národa byli odkojeni vlčicí. Ten příběh vám je možná známý v jiném kontextu.“

„Ano, je,“ kývl jsem a vzpomněl si přitom na vlky vyryté na Issových zlatých manžetových knoflíčcích.

„Vždycky jsme zastávali praktičtější názor, že Velká Břítánie by mohla zmírnit ruskou snahu nás zotročit. Považujete to za další z našich prázdných snů, nebo můžeme doufat, že o nás promluvíte v různých těch radách, z nichž jsme vyloučeni? Ptám se vás ve vší vážnosti, pane Timothy.“

Neměl jsem důvod o něm pochybovat, bylo však těžké mu poskytnout odpověď

„Kdyby Rusko porušilo smlouvu se svými sousedy –“ začal jsem neobratně.

„Ano.

„Kdyby někdy do Nazraně vjely tanky jako tenkrát do Prahy v roce 68 –“

„To už se stalo, pane Timothy. Možná jste tehdy spal. Ingušsko je země okupovaná Ruskem. A tady v Moskvě jsme páriové. Nevěří nám a nemají nás rádi. Jsme oběti stejných předsudků, které vládly v carských dobách. Komunismus nám nepřinesl nic nového, je to stále stejné. Jelcinova vláda je teď plná kozáků a kozáci nás nenávidí už od stvoření světa. Má kozácké generály, kozácké špehy, kozáky ve výborech pověřených rozhodnutím o našich nových hranicích. Můžete si být jistý, že nás podvedou při každé příležitosti. Svět se pro nás za posledních dvě stě let nezměnil ani o centimetr. Jsme utlačovaní, ocejchovaní, klademe odpor. Klademe odpor vší silou. Možná byste to měl říct vaší královně.“

„Kde je Larry? Kdy ho uvidím? Kdy mě odsud pustíte?“

Už vstával, že odejde, a já zprvu myslel, že se rozhodl ignorovat mé otázky, v nichž se k mé žalosti ozýval tón zoufalství, který nesvědčil o dobrém chování. Slitoval se, slavnostně mě objal, divoce mi hleděl do očí a mumlal cosi, čemu jsem nerozuměl. Obával jsem se však, že je to modlitba za mou bezpečnost.

„Magomed je zápasnický mistr celého Ingušska,“ prohlásil pyšně starší muríd. „Je velký súfista a doktor filozofie. Je to velký válečník a duchovní rádce. Zabil mnoho Rusů. Ve vězení ho mučili, a když odtud vyšel, nemohl chodit. Teď má nejsilnější nohy na celém Kavkaze.“

„Je Magomed váš duchovní rádce?“

„Ne.“

„Je to Bašir Hadži?“

Narazil jsem na zeď zapovězených témat. Zmlkli a pak se stáhli do svého kamrlíku, který byl jen přes chodbu. Poté jsem slyšel hluboké ticho přerušované jen občasným mumláním. Usoudil jsem, že synové mučedníků se modlí.

Objevil se Issa, obrovský ve zbrusu nové objemné kožené bundě, velice lesklé, a přinášel z hotelu můj kufr a aktovku. Doprovázeli ho dva jeho ozbrojení hoši. Podobně jako Magomed byl neoholený a na tváři měl utrápený, vážný výraz.

„Máte stížnost?“ zeptal se a vrhl se ke mně tak divoce, až jsem se lekl, že mě zase udeří.

„Chovají se ke mně s úctou a respektem,“ odpověděl jsem stejně agresivně.

Místo rány mě však vzal za ruku a přitáhl mě do takového objetí, jakého se mi dostalo od Magomeda. Stejně důvěrně mě pohladil po rameni.

„Kdy odsud odejdu?“ zeptal jsem se.

„Uvidíme. Jeden den, tři. Bude to záležet –“

„Na čem? Na co čekáte?“ Rozhovory s murídy mi dodaly odvahy. „Nemám s vámi žádné spory. Nemám zlé úmysly. Jsem tu kvůli čestnému poslání uvidět svého přítele.“

Jeho nasupený pohled mě zneklidnil. Strnisko na tváři a zmučené oči mu propůjčovaly vzezření člověka, který viděl strašlivé věci. Žádnou odpověď mi však nenabídl. Místo toho se otočil na patě a odešel se svými strážci v závěsu. Otevřel jsem kufr. Papíry Aitkena Maye chyběly, právě tak jako Emmin adresář. Uvažoval jsem, jestli Issa zaplatil můj účet v hotelu, a pokud ano, jestli k tomu použil Bairstowovu zrušenou kreditní kartu.

Poslouchám Pettifera v jeho meziměstské osamělosti špiona. Jedna jeho půlka si stěžuje, druhá je spokojená. Srovnává svou existenci s horolezectvím, které miluje.

„Je to jeden zatraceně obrovskej převis ve tmě. V jednom okamžiku jsi hrdej, že tam jsi sám. V dalším bys dal cokoli, jen kdybys měl na laně pár dalších chlápků. Jindy zas chceš jen vyndat nůž, natáhnout ruku, přeříznout lano a trochu se vyspat.“

Dni plynuly a moje nejzábavnější hodiny – a navíc plné informací – byly ty, které jsem strávil rozhovorem se svými murídy.

Někdy se beze studu přede mnou modlili, když se předtím pomodlili o samotě. Vešli do mé cely v čapkách, posadili se, odvrátili se od mne, zavřeli oči a zbožně přendavali každý korálek z ruky do ruky. Žádný muríd, jak mi vysvětlili, nikdy nevezme do prstů korálek, aniž by přitom vyslovil jméno Boží. A protože Bůh má devětadevadesát jmen, na šňůrce je devětadevadesát korálků, což znamená, že devadesát devět je minimální počet vzývání. Avšak jisté súfistické řády – naznačili, že jejich vlastní k nim patří – vyžadují, aby se toto vzývání mnohokrát opakovalo. Než je muríd přijat, jeho věrnost je podrobena mnoha nejrůznějším zkouškám. Murídská hierarchie je složitá a decentralizovaná. Každá vesnice je rozdělená na několik čtvrtí a každá z nich má jakýsi svůj vlastní klan, jehož hlavou je turgh neboli vůdce, který je pak podřízený thamadovi, a ten zase vekilovi neboli zástupci šejka… Poslouchal jsem je a cítil přitom jistý chápající soucit k ubohému ruskému zpravodajskému důstojníkovi, který je pověřený nemožným úkolem proniknout do jejich organizace. Mí murídští strážci prováděli svých pět povinných modliteb denně na modlicích koberečcích, které měli ve svém kamrlíku. Modlitby, které nabízeli v mé přítomnosti, byly dodatečné modlitby, určené jistým svatým mužům a vyslovované ze speciálních důvodů.

„Je Issa muríd?“ zeptal jsem se a má otázka vyvolala bouřlivý smích.

Issa je velmi světský, odpověděli mezi dalšími výbuchy smíchu. Issa je výborný podvodník, užitečný pro naši věc! Poskytuje nám finanční podporu ze svých obchodů! Bez Issy bychom neměli žádné zbraně! Issa má mnoho dobrých přátel mezi mafií, Issa je z naší vesnice, je nejlepší střelec z celé naší vesnice, je nejlepší v džudu a fotbale a…

Pak zase nastalo ticho a já přemýšlel o Issóvi v nové roli Čečejevova komplice a možná i autora krádeže sedmatřiceti milionů ruských liber…

Mé nutkání stále se jich vyptávat nebylo však nic proti tomu, jak byli zvědaví oni na mě. Sotva přede mě položili tác, už seděli u stolu a pálili na mě nejnovější salvu otázek: Kteří jsou nejodvážnější Angličani? Kdo jsou nejlepší válečníci, zápasníci, bojovníci? Je Elvis Presley Angličan nebo Američan? Je královna absolutistická vládkyně? Může zničit vesnice, nařizovat popravy, zrušit parlament? Jsou anglické hory vysoké? Mají křesťané tajné řády a sekty, svaté muže, šejky a imámy? Kdo je učí bojovat? Jaké mají zbraně? Zabíjejí křesťané zvířata, aniž by je předem nechali vykrvácet? A – protože jsem jim řekl, že žiju na venkově – kolik vlastním hektarů, kolik kusů dobytka, kolik ovcí?

Z mého osobního života byli donekonečna perplex. Byl-li jsem opravdový muž, proč jsem tedy neměl žádnou ženu, žádné děti, které by pro mě byly požehnáním ve stáří? Marně jsem jim vysvětloval, že jsem rozvedený. Rozvod pro ně byl drobný detail, něco, co se za pár hodin vyřeší. Proč jsem neměl nějakou novou manželku, která by mi dala syny?

Vzhledem k tomu, že jsem chtěl, aby mi opláceli stejnou upřímností, odpovídal jsem jim nanejvýš pečlivě.

„Co vás tedy přivádí do Moskvy? Měli byste přece být v Nazrani a studovat,“ poznamenal jsem jednoho večera u nekonečných šálků černého čaje.

Radili se, protože se potřebovali dohodnout, kdo bude mít tu čest odpovědět jako první.

„Vybral nás náš duchovní vůdce, abychom střežili důležitého anglického vězně,“ vyhrkl pyšně hoch z údolí.

„Jsme dva nejlepší válečníci z Ingušska,“ dodal chlapec z hor. „Nemáme soupeře, jsme nejstatečnější a nejlepší bojovníci, nejotužilejší a nejvěrnější!“

„A nejoddanější!“ prohlásil jeho kamarád.

Pak si ale zřejmě vzpomněli, že jejich náboženství chlubení zakazuje, protože nasadili vážnou tvář a mluvili potichu.

„Přijeli jsme do Moskvy, abychom dělali doprovod velkému množství peněz pro jednoho známého mého strýce,“ řekl první.

„Peníze byly nacpané do dvou nádherně vyšívaných polštářů,“ přidal se druhý. „Bylo to kvůli tomu, že Kavkazany prohledávají na letištích. Ti pitomí Rusové ale naše polštáře nepodezírali.“

„Věříme, že peníze, které jsme doprovázeli, byly falešné, ale nemůžeme si být jistí,“ řekl první. „Ingušové jsou skvělí padělatelé. Na letišti se nám představil muž a odvezl naše polštáře v džípu.“

Na chvíli se ponořili do vzrušené diskuse o tom, co udělají s penězi, které si vydělají za svou službu. Jestli si koupí stereo, nějaké oblečení, další zlaté prsteny nebo kradený mercedes pašovaný z Německa. Já však nespěchal. Mohl jsem na svou příležitost čekat celou noc.

„Magomed mi řekl, že jste synové mučedníků,“ podotkl jsem, když bylo téma peněz vyčerpané.

Chlapec z hor se ztišil.

„Můj otec byl slepý,“ prohlásil naprosto klidně. „Vydělával si na živobytí tím, že zpaměti recitoval korán. Oseti ho před celou vesnicí mučili a ruští vojáci mu svázali ruce a nohy a rozdrtili ho tankem. Když se vesničani snažili dostat zpět jeho tělo, ruští vojáci na ně stříleli z pistolí.“

„Můj otec a mí dva bratři jsou také v nebi,“ pronesl tiše chlapec z údolí.

„Až zemřeme, budeme připravení,“ řekl jeho kamarád se stejným klidem, s jakým mluvil o svém otci. „Pomstíme své otce a bratry a přátele a zemřeme.“

„Přísahali jsme, že budeme bojovat gazavat,“ dodal jeho kamarád pevně. „Je to svatá válka, která naši rodnou zem osvobodí od Rusů.“

„Osvobodíme naše lidi z bezpráví,“ pronesl chlapec z hor. „Musíme jim pomoci, aby byli silní a zbožní a nepřemohli je nevěřící.“ Vstal, sáhl za sebe, vytáhl zahnutou dýku a nechal mi ji podržet. „Tady je můj kinžál. Když nebudu mít žádnou jinou zbraň a budu obklíčený a nebudu mít munici, vyrazím z domu a zabiju prvního Rusa, kterého uvidím.“

Chvíli to trvalo, než svatý zápal pominul. Slovo nevěřící mi však poskytlo příležitost, na kterou jsem čekal celý večer.

„Může se muríd modlit za nevěřícího?“ zeptal jsem se.

Chlapec z údolí se zřejmě považoval za spolehlivější autoritu, pokud šlo o duchovní záležitosti.

„Pokud je nevěřící velmi vážený a má pevné morální zásady, a tento muž slouží naší věci, pak se za něj muríd bude modlit. Muríd se bude modlit za každého člověka, který je nástrojem Božím.“

„Mohl by vážený člověk s morálními zásadami žít mezi vámi?“ ptal jsem se a v duchu si kladl otázku, jak by Larry na tento popis reagoval.

„Pokud je nějaký nevěřící hostem v našem domě, říká se mu hašah. Hašah znamená svatou důvěru. Pokud mu někdo ublíží, je to stejné, jako by ublížil kmeni, u něhož žije. Hašahovu smrt musí potrestat krevní msta a ta taky musí očistit čest kmene.“

„Žije teď mezi vámi nějaký takový hašah?“ zeptal jsem se, a zatímco jsem čekal na odpověď, dodal jsem: „Třeba nějaký Angličan? Muž, který slouží vaší věci a hovoří vaším jazykem?“

Jeden nádherný okamžik jsem skutečně věřil, že má trpělivá strategie se vyplatila. Vzrušeně na sebe pohlédli, oči se jim rozhořely a uslyšel jsem tlumené přidušené věty plné nepochopitelného příslibu. Pak jsem si postupně uvědomil, že chlapec z hor by mi to strašně rád řekl, ale jeho přítel z údolí mu nařizuje, aby si to nechal pro sebe.

Tu samou noc se mi zdálo o Larrym jako moderním Lordu Jimovi, korunovaném vládci všeho Kavkazu, a o Emmě jako jeho poněkud zaražené společnici.

Přišli pro mne za úsvitu, jako chodí popravčí čety. Nejdřív se mi o nich zdálo a pak tam skutečně byli. Magomed, jeho vyzáblý společník a dva z chlapců, kteří se dívali, když mě Issa v nočním klubu fackoval. Mí murídi zmizeli. Možná je odvolali do Nazraně. Možná nechtěli být u toho, co se má stát. V nohou mé postele ležela astrachánová beranice a kinžál, které tam museli nechat, zatímco jsem spal. Z Magomedova strniště se staly pořádné vousy. Na hlavě měl norkovou beranici.

„Půjdeme ihned, prosím, pane Timothy,“ oznámil. „Připravte se prosím na diskrétní odchod.“

Poté se blahobytně rozvalil v mém křesle jako nějaký ceremoniář. Anténa mobilního telefonu mu trčela z prošívané vesty. Pozoroval své hochy, jak mě popohánějí při balení – kinžál do kufru, astrachánovou čepici na hlavu – a měl ucho nastražené, kdyby se na chodbě ozvaly podezřelé zvuky.

Mobilní telefon zapípal, Magomed zavrčel nějaký rozkaz a poklepal mě po rameni, jako by startoval svého šampiona v závodě. Jeden mladík chytil můj kufr, druhý aktovku a oba drželi v druhé ruce samopal. Vyšel jsem za nimi na chodbu. Uvítal mě ledový vzduch a připomněl mi mé tenké oblečení. Byl jsem vděčný za čepici. Hubený muž zasyčel rusky: „Rychle, sakra,“ a postrčil mě. Stoupal jsem do schodů, a když jsem se dostal do poloviny, přilétly seshora první sněhové vločky. Prolezl jsem požárním východem na zasněžený balkon, střežený mladíkem s pistolí. Mávl dolů k železnému žebříku. Uklouzl jsem a bolestivě se uhodil do kříže. Sprostě na mě řval. Já mu taky nadával a klopýtal vpřed.

Před sebou jsem rozeznal mladíky s mými zavazadly. Za okamžik mi zmizeli za stěnou sněhu hnaného větrem. Byl jsem na staveništi mezi hromadami, výkopy a zaparkovanými traktory. Uviděl jsem řadu stromů a skupinu zaparkovaných aut. Sníh se mi sypal do bot a chytal mě za lýtka. Sjel jsem do výkopu a škrábal se ven pomocí loktů a prstů. Sněžení mě oslepovalo. Otřel jsem vločky z obličeje a překvapilo mě, když jsem zahlédl před sebou Magomeda, jak skáče napůl jako klaun a napůl jako srna. Vychrtlý muž mu byl v patách. Plahočil jsem se dál v jejich stopách. Sníh však byl tak hluboký, že jsem při každém pádu klesal hlouběji a hlouběji do bahna v Priddy. Motal jsem se a padal z jednoho výkopu do druhého.

Magomed a jeho společník na mě čekali. Dvakrát mě hrubou silou postavili na nohy, až pak Magomed zoufale zařval, sebral mě do náruče a lehce mě donesl mezi stromy k dodávce, která měla zadek přikrytý plachtou. Drápal jsem se do kabiny a všiml si přitom, jak druhý mladík z nočního klubu zalézá pod plachtu. Magomed se posadil k volantu, hubený muž si sedl vedle mě s kalašnikovem mezi koleny a další municí na podlaze. Motor auta nesouhlasně vyl, když jsme proráželi závěje. Skrz sněhem zalepené přední sklo jsem se rozloučil s příšernou krajinou, kterou jsem uviděl teprve nyní. Byly to zčernalé činžáky ukradené ze starého válečného filmu, z jejichž rozbitých oken prudce vyrážel horký vzduch jako kouř.

Zatočili jsme na hlavní silnici a vtom se na nás vrhla auta a náklaďáky. Magomed několikrát udeřil dlaní do klaksonu a pak ji tam držel, dokud si nevynutil mezeru. Jeho společník po mé pravici pozoroval každé auto, které nás předjelo. Měl mobilní telefon a podle toho, jak se smál a otáčel hlavu dozadu, jsem usuzoval, že mluví s hochy pod plachtou. Silnice se svažovala. Pod námi ležela zatáčka. S jistotou jsme se k ní blížili, ale naše dodávka ji jako zatvrzelý kůň odmítla projet. Klouzala stále kupředu, vyšplhala na něco, co bylo očividně krajnice, a půvabně se překulila na bok do sněhu. V okamžiku stáli Magomed a jeho tři muži vedle auta. V obdivuhodném souladu ho opět postavili na kola a znovu jsme se rozjeli, než jsem měl vůbec čas se vyděsit.

Silnici nyní lemovaly nové dači. Každá vyřezávaná věžička byla tlustá padajícím sněhem, každá maličká zahrádka zahalená bílým prostěradlem. Chaty zmizely. Kolem nás se míhala rovná pole a ocelové stožáry, po nich následovaly vysoké zdi a třímetrové ostnaté ploty střežící paláce superboháčů. Pak jsme se ke všeobecné úlevě octli v lese – borovice a opadávající stříbrné břízy – a proráželi si cestu rovnou bílou stopou panenského sněhu, která vedla podél pokácených klád a spálených vraků záhadně opuštěných aut. Cesta se zúžila a potemněla. Přes kapotu dodávky se valila mračna zmrzlé mlhy. Dojeli jsme na mýtinu a zastavili.

Nejdřív nechal Magomed motor běžet, abychom mohli mít puštěné topení. Pak ho vypnul a stáhl okénko. Ucítili jsme borové dřevo a umytý vzduch a naslouchali zvukům sněhu. Kabát, nacucaný po všech těch pádech, byl studený a těžký. Začínal jsem si dělat starosti o muže pod plachtou. Zaslechl jsem písknutí, tři tiché tóny. Pohlédl jsem na Magomeda, ale svatý muž měl oči zavřené v meditaci a hlavu zakloněnou. V ruce držel zelený granát. Malíček prostrčil očkem. Evidentně to byl jediný prst, který se tam vešel. Uslyšel jsem druhé písknutí. Byl to jediný tón. Podíval jsem se na stromy napravo a nalevo ode mě, pak dopředu a dozadu po cestě, ale nic jsem neviděl. Magomed odpověděl písknutím, byly to dva tóny. Pořád ještě se nikdo nehýbal. Otočil jsem se, abych pohlédl na Magomeda, a v okénku vedle něj jsem uviděl vousatou Issovu tvář, jak nahlíží dovnitř.

Jeden muž zůstal u auta a my ostatní vyrazili. Za okamžik jsem uslyšel, jak odjíždí, a uviděl, jak se za dodávkou zvedají oblaka sněhu. Issa nás vedl, Magomed šel vedle něj. Postupovali jako pár lovců, každý z nich kryl svým kalašnikovem svou stranu cesty. Magomed mi dal prošívané rukavice a galoše, díky nimž jsem mohl slušně postupovat kupředu sněhem.

Naše skupina sestupovala z příkrého svahu. Stromy nad námi se spojily v hustou klenbu, obloha prosvítala jen v bledých střípcích. Sníh ustoupil mechu a křoví. Procházeli jsme kolem vysypaných odpadků, starých pneumatik a nakonec i kolem srnek a veverek vyřezaných ze dřeva. Vstoupili jsme na mýtinu plnou stolů a lavic. Na vzdáleném konci stály dřevěné chatky. Byli jsme v opuštěném letním táboře. V jeho středu se tyčila stará cihlová stavba. Na dveřích se závorou bylo vojenskou barvou podle šablony napsáno „KLUB“.

Issa šel dopředu. Magomed se zastavil pod stromem a zdviženou rukou nám dával znamení, abychom zůstali, kde jsme. Zdvihl jsem oči a uviděl tři muže, stojící na stráži na kopci. Issa zaťukal na dveře smluvený signál, pak druhý. Dveře se otevřely. Issa kývl na Magomeda, který mi pokynul, abych se postavil vedle něj. Bylo to ve stejném okamžiku, kdy mě vyzáblý muž zezadu škaredě postrčil.

Magomed ustoupil a dal mi přednost. Vešel jsem do chaty a na konci místnosti uviděl muže sedícího osaměle na provizorním jevišti, tmavou hlavu zoufale v dlaních. Potrhané kulisy za ním zobrazovaly hrdinné kolchozníky s lopatami, jak si prohazují cestu k vítězství. Dveře za mnou se zavřely, jejich bouchnutí muže probralo, zdvihl hlavu, jako by se právě vzbudil, otočil se a pohlédl na mě. Ve světle dopadajícím ze zasněžených oken jsem poznal utrápenou zarostlou tvář Konstantina Abramoviče Čečejeva. Vypadal o deset let starší než na své poslední tajné fotografii.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Vy jste Cranmer,“ řekl. „Larryho přítel. Jeho druhý přítel. Tim, jeho velký britský majstršpion. Jeho středostavovský osud.“ Hlas měl zdrogovaný vyčerpáním.

Přejel si dlani přes tvář a připomněl mi tak murídy. „Jo, Larry mi o vás povídal. V Bath, je to jen pár měsíců. ‚Čé, sedí se ti pohodlně? No tak se pořádně napij skotské, mám pro tebe zpověď.‘ Byl jsem překvapený, že mu zbylo ještě něco, z čeho se chce vyzpovídat. Znáte ten pocit?“

„Až příliš dobře.“

„Takže se svěřil. A já byl šokovaný. Byl jsem samozřejmě hlupák. Pouze proto, že já zradil svou zemi, bych měl očekávat, že on zradí svou? Tak jsem si ještě trochu lokl whisky a už jsem nebyl šokovaný. Byla to dobrá whisky. Glen Grant od firmy Berry Brothers and Rudd. Velmi stará. Pak jsem se zasmál. Ještě pořád se směju.“

O tom však nesvědčila ani jeho ztrhaná tvář, ani monotónní hlas. Nikdy jsem neviděl člověka takhle zničeného vyčerpáním a, jak já to viděl, nenávistí k sobě samému.

„Kdo je Bairstow?“

„Alias.“

„Kdo mu dal pas?“

„Ukradl jsem ho.“

„Kde?“

„Ve svém bývalém Úřadě. Potřeboval jsem ho na nějakou akci, už před několika lety. Nechal jsem si ho, až půjdu do penze.“

„Proč.

„Jako pojistku.“

„Proti čemu?“

„Proti smůle. Kde je Larry? Kdy ho uvidím?“

Znovu si přejel dlaní tvář. Tentokrát to bylo prudké, nechápavé gesto.

„Chcete mi vážně říct, že jste tu v soukromé záležitosti?“

„Ano.“

„Nikdo vás neposlal? Nikdo neřekl – přines Pettiferovu hlavu, odměníme tě? Přines nám obě jejich hlavy a odměníme tě dvojnásobně? Skutečně jste jediný člověk tady, který hledá vašeho přítele a špiona?“

„Ano.“

„Larry by řekl hovno. Tak já to řeknu taky. Hovno. V naší zemi si na klení příliš nepotrpíme. Bereme urážky příliš vážně a klení by mohlo být tedy nebezpečné. Ale stejně hovno. Dvakrát hovno.“

Seděl u stolu s jednou nohou nakročenou dopředu, osamocená figura na jevišti s pohledem odvráceným ode mne, hledící na kolchozníky na zdi. Na stole stála zapálená svíčka. Další hořely rozestavěné na podlaze. Viděl jsem, jak se pohnul jakýsi stín, a uvědomil si, že nejsme sami.

„Jak se má velký dobrý plukovník Zorin?“ zeptal se.

„Má se dobře. Posílá pozdravy. Žádá, abyste učinil nějaké veřejné prohlášení, že jste ty peníze ukradl pro vaši věc.“

„Možná vás poslali obě strany. Britové i Rusové. V nádherném novém duchu entente – dohody.“

„Ne.“

„Možná že vás poslala jediná světová supervelmoc. To se mi líbí. Amerika jako velký policajt: potrestat zloděje, utišit vzbouřence, opět nastolit pořádek, nastolit mír. Nebude žádná válka, ale v boji o mír nezůstane kámen na kameni. Pamatujete si ten strašně legrační vtip ze studené války?“

Nepamatoval jsem si ho, ale řekl, že ano.

„Rusové žádají Západ o peníze na udržení míru. Ten vtip jste taky slyšel?“

„Mám dojem, že jsem něco takového četl.“

„Je to pravda. Vtip ze života. A Západ ty peníze dává. To je ještě lepší vtip. Za účelem udržení míru v bývalém Sovětském svazu. Západ dodá peníze, Moskva dodá vojenské jednotky a etnické čistky. Hřbitovy jsou plné míru, všichni jsou štastní. Kolik vám platí?“

„Kdo?“

„Ti, kdo vás poslali.“

„Nikdo mě neposlal. Nic mi tedy neplatí.“

„Takže jste na volné noze. Lovec pokladů v duchu volného trhu. Takže vy tu představujete tržní síly. Jakou hodnotu máme na volném trhu, Larry a já? Máte smlouvu? Dojednali ten obchod vaši právníci?“

„Nikdo mi neplatí, nikdo mě neposlal. Nedostávám od nikoho rozkazy, nikomu nepodávám hlášení. Přijel jsem sám za sebe, abych našel Larryho. Nemám v úmyslu vás prodat. Ani kdybych mohl. Nejsem na nikom závislý.“

Vytáhl z kapsy placatku a napil se. Poškrábanou a otlučenou dlouhým používáním, byl to však stejný typ, jaký mi dal Zorin, se stejným děsivým znakem jeho bývalé Služby.

„Nenávidím své jméno. To špinavé, zatracené jméno. Kdyby mi ho vypálili žhavým železem, nemohl bych ho už víc nenávidět.“

„Proč.

„‚Hele, černá prdeli, jak se ti líbí Čečejev?‘ ‚Dobrý,‘ říkám. ‚Je to hezké jméno. Je to jméno pro černou prdel, ale ne zas tak černou. Hezky zní.‘ Každý jiný Inguš tě zabije, když mu řekneš do obličeje černá prdel. Ale já? Jsem člověk ústupků, komediant. Jejich bílej negr. Používám jejich urážky ještě dřív než oni. ‚No a co Konstantin?‘ ptají se. ‚Dobrý,‘ říkám. ‚Velký vládce, ohromný milenec.‘ Pořádnou legraci si ale užili, teprve když se dostali k jménu po otci. ‚Hele, černá prdeli, možná že bychom z tebe mohli udělat Žida,‘ povídají, ‚abychom je svedli ze stopy. Abrahám měl spoustu synů. Nevšimne si, že má o jednoho víc.‘ Takže jsem černá prdel a jsem Žid a pořád ještě se usmívám.“

Jenže se neusmíval. Byl zuřivý a zoufalý.

„Co uděláte, když ho najdete?“ zeptal se a otřel hrdlo lahve rukávem.

„Povím mu, že se vydal na cestu pohromy a stáhl svou přítelkyni s sebou. Řeknu mu, že v Anglii už byli zabiti tři lidi –“

Přerušil mě.

„Tři? Už tři! Pohroma? Vzpomínáte na ten vtip, co se líbíl Stalinovi? Tři lidi mrtví v příkopě po dopravní nehodě, to že je národní tragédie? Ale celý národ deportovaný a polovina z něj zabita, to že je statistika? Stalin byl ohromný chlapík. Lepší než Konstantin.“

Rozhodným tónem jsem pokračoval.

„Spáchali zločiny, byli až po krk v nelegálním obchodu se zbraněmi, postavili sami sebe mimo zákon –“

Vstal a s rukama za zády se postavil doprostřed jeviště.

„Jaký zákon?“ tázal se. „Jaký zákon, prosím? Jaký zákon Larry porušil, prosím?“ Začínal jsem ztrácet trpělivost. Byl jsem už celý zoufalý ze zimy. „Čí zákony mi tu předhazujete? Britské zákony? Ruské zákony? Americké zákony? Mezinárodní zákony? Zákony Spojených národů? Zákon zemské přitažlivosti? Zákon džungle? Nechápu, jaké to jsou zákony. Proto vás poslali? Poslal vás váš Úřad – můj Úřad – ten citlivý a altruistický plukovník Zorin – abyste mně kázal o zákonu? Porušili každý zákon, který kdy ustanovili! Každý slib, který nám kdy dali! Každé poplácání po zádech za posledních tři sta let byla lež! Zabíjejí nás ve vesnicích, na horách, ve městech, v údolích, a chtějí, abyste vy mně vykládal o zákonech?“

Jeho vztek rozdmýchal i mou zlost.

„Nikdo mě neposlal! Slyšíte mě? Já jsem našel ten dům na Cambridge Street. Já slyšel, že jste navštěvoval Larryho v Bath. Já si to dal všechno dohromady. To já jel na sever a našel těla. A pak jsem já musel odjet ze země!“

„Proč.“

„Kvůli vám, Čé. A kvůli vašim intrikám. A Larryho intrikám. A Emminým. Protože mě podezírali, že jsem Čečejevův komplic. Chystali se mě zatknout jako Zorina. Kvůli vám. Potřebuju ho vidět. Mám ho rád.“ Jako správný Angličan jsem to honem upřesnil. „Jsem mu zavázaný.“

Buď se něco ve stínech pohnulo, nebo jsem chtěl uniknout síle jeho zuřivosti, ale něco mě přimělo odvrátit hlavu a rozhlédnout se po místnosti. U dveří seděli Magomed a Issa a s hlavami těsně u sebe nás pozorovali. Dva další muži drželi stráž u oken, třetí vařil na primusu čaj. Pohlédl jsem zpátky na Čečejeva. Jeho vyčerpaný pohled stále ještě neopustil mou tvář.

„Třeba nemáte potřebnou moc,“ pronesl jsem v naději, že ho vyprovokuje k nějaké akci. „Neměl bych si promluvit s někým, kdo může říct ‚ano‘ místo ‚ne‘? Možná byste mě mohl vzít k vašemu Nejvyššímu vůdci. Možná byste mě mohl zavést k Baširu Hadžimu a nechat mě, ať mu to vysvětlím.“

Jakmile jsem to jméno vyslovil, ucítil jsem v místnosti napětí, jako by náhle zhoustl vzduch. Koutkem oka jsem zahlédl, že strážný u okna otočil hlavu a hlaveň jeho kalašnikova se zhoupla s ní.

„Bašir Hadži je mrtvý. Mnoho našich lidí bylo zabito s ním. Nevíme, kteří. Držíme smutek. Proto jsme špatně naložení. Snad byste měl taky držet smutek.“

Padla na mě strašlivá únava. Zdálo se mi, že už nemá smysl bojovat se zimou. Čečejev se opřel v rohu svého jeviště s rukama hluboko v kapsách, vousatou hlavu zabořenou do límce dlouhého kabátu. Magomed a Issa byli v jakémsi transu. Jedině hoši u okna vypadali, že jsou vzhůru. Pokoušel jsem se promluvit, ale scházel mi dech. Musel jsem však přesto něco říct, protože jsem uslyšel Čečejevovu odpověď, buď v angličtině, nebo v ruštině.

„Nevíme,“ opakoval. „Bylo to ve vesnici vysoko v horách. Nejdřív říkali dvacet mrtvých, teď říkají dvě stě. Z tragédie se stává statistika. Rusové používají zbraně, jaké jsme nikdy neviděli. Je to jako protiletadlová děla proti bombardérům Stealth. Člověk ještě ani nestačí vystřelit, a už ho usmaží. Lidi kolem jsou tak vyděšení, že už ani neumějí počítat. Chcete trochu?“

Nabízel mi placatku.

Dlouze jsem se napil.

Pak už byl soumrak a my seděli kolem stolu a čekali, že vyrazíme na cestu. Čečejev seděl v čele stolu a já vedle něj, zmatený svými pocity.

„Všechny ty skvělé podřízené, který jste měl,“ ptal se, „ty jste si vymyslel?“

„Ano.“

„Vy osobně?“

„Ano,“ kývl jsem.

„To není špatné. Na středostavovský osud to není tak špatné. Možná že jste větší umělec, než si myslíte.“

Měl jsem náhlé tušení Larryho blízkostí.

Magomed seděl na bobku u starého vojenského rádia. Ozývalo se jen občas tajemným staccatem. Issa měl ruce složené na kalašnikovu, Čečejev se choulil s hlavou v dlaních a hleděl do šera přivřenýma očima.

„Tady nenajdete žádné islámské démony,“ řekl anglicky, pro sebe stejně tak jako pro mě. „Jestli vás poslali kvůli tomuhle, tak na to zapomeňte. Nejsou tu žádní fundamentalisti, žádní cvoci, žádní atentátníci s bombami, žádní snílci o ohromném islámském superstátě. Zeptejte se Larryho.“

„Co pro vás Larry dělá?“

„Plete ponožky.“

Zdálo se, že si na chvilku zdříml.

„Znáte tenhle vtip? Jsme mírumilovný národ.“

„Běžnému pozorovateli byste však museli prominout, kdyby si toho nevšiml,“ podotkl jsem.

„Stovky let jsme mezi sebou měli Židy. Zeptejte se Konstantina Abramoviče. Byli vítaní. Byl to jen jiný kmen. Jiná sekta. Nemyslím si, že by nám měli děkovat, protože jsme je nepronásledovali. Říkám vám, že jsme mírumilovný národ s dlouhou mírumilovnou historií, kterou nikdo nebere.“

Užívali jsme si smluvené přestávky jako dva unavení boxeři.

„Podezíral jste někdy Larryho,“ zeptal jsem se ho, „myslím v hloubi duše?“

„Byl jsem byrokrat. Larry byl prvotřídni zboží. Polovina pitomého Presidia četla jeho zprávy. Myslíte si, že jsem chtěl být první, kdo tam půjde a řekne jim, že Larry je špatné zboží, a že už byl zkažený dvacet let? Já, černá prdel, kterou tam jen tak trpí?“

Znovu se dal do blábolení. „No tak jo, jsme bojovná banda divochů. Nejsme ale tak zlí jako kozáci. Kozáci jsou vrchol. Ne tak zlí jako Gruzíni. Gruzíni jsou horší než kozáci. Ne tak špatní jako Rusové, to určitě ne. Řekněme, že Inguši mají selektivní přístup k právu a bezpráví. Jsme nábožensky založení – ale ne zas tolik, abychom nebyli světští.“ Hlava mu padla dopředu, ale za okamžik ji prudce zdvihl. „A kdyby nám někdy nějaký šílený policajt chtěl vnutit trestní zákoník, půlka z nás by byla ve vězení a druhá půlka by stála s kalašnikovy v ruce na ulici a osvobozovala by nás.“ Napil se. „Jsme banda nesputaných horalů, kteří milují Boha, pijí, bojují, chvástají se, kradou, občas padělají nějaké peníze, trochu kšeftují se zlatem, vedou krevní mstu a nedají se organizovat do skupin skládajících se z víc než jednoho. Chcete ještě?“

Opět jsem si od něj vzal placatku.

„Spojenectví a politika, na to zapomeňte. Můžete nám slíbit, co chcete, pak to porušit, a my vám zítra zase budeme věřit. Máme diasporu, o jaké nikdo nikdy neslyšel, a procházíme utrpením, jaké nemůžete dostat do televize ani se speciální anténou. Nemáme rádi tyrany, nemáme dědičnou šlechtu a za tisíc let mezi námi nebyl jediný despota. Na Konstantina.“

Napil se na Konstantina a chvíli jsem si myslel, že usnul, pak na mě však namiříl ukazováček.

„A až se vy bílý západácký prdele rozhodnete, že je na čase, abyste nás rozdrtili – což uděláte, pane Timothy, uděláte, protože žádný kompromis není mimo vaše anglické chápání – část vás zemře. Protože my máme to, za co jste bojovali, když jste ještě bývali muži. Zeptejte se Larryho.“

V rádiu se ozval ostrý výkřik. Magomed vyskočil, Issa dal rozkaz mladílcům u oken. Čečejev mě vedl ke dveřím.

„Larry ví všechno. Nebo věděl.“

Dopravovali jsme se autobusem: Magomed, Issa, dva murídi, Čečejev a já. Byl to vojenský autobus s malými ocelovými okýnky a nějakými cizími bágly na střeše. Cedule vepředu a vzadu tvrdily, že je to autobus 964. Vezl nás tlustý muž ve vojenské uniformě. Murídi v neprůstřelných vestách seděli za ním a kalašnikovy drželi v uličce.

O pár sedadel dál seděli Magomed s Issou a šuškali si jako zloději. Tlusťoch jel rychle a zdálo se, že mu dělá radost tlačit auta na kraj zledovatělé venkovské silnice.

„Na černou prdel jsem byl chytrý kluk,“ svěřil si mi Čečejev.

Nepřesvědčivě ke mně napřáhl otlučenou čutoru, ale pak zase stáhl ruku zpátky. Seděli jsme na dlouhém zadním sedadle. Mluvili jsme jen a jen anglicky. Měl jsem dojem, že Čečejev považuje ruštinu za jazyk nepřítele. „A ty jsi byl chytrej kluk na bílou prdel.“

„Ani moc ne.“

V modravém světle uvnitř autobusu vypadala jeho ztrhaná tvář jako posmrtná maska. Jeho propadlé oči mě upřeně sledovaly s vášnivou důvěrou.

„Vyřazuješ někdy svůj intelekt?“ zeptal se.

Neodpověděl jsem. Napil se. Rozmyslel jsem si to, napil se taky a vyřadil svůj intelekt.

„Víš, co jsem mu řekl, když jsem se z toho šoku dostal? Larrymu? Potom, co mi řekl: ‚Jsem Cranmerovo dítě, ne tvoje‘?“

„Ne.“

„Proč jsem se začal smát?“

Znovu se zachechtal dusivým suchým smíchem, napil se a podal mi placatku.

„‚Poslyš, ‚ řekl jsem mu. ‚Do října 92 jsem si ani neuvědomoval, jak Rusy nenávidím. Dneska je každý, kdo byl špion proti Moskvě, můj přítel.‘“

Larry je mrtvý, pomyslil jsem si. Zabili ho s Baširem Hadžim.

Zastřelili ho, když utílcal před svým středostavovským osudem.

Leží ve vodě obličejem nahoru nebo dolů, teď už je jedno jak. Larry je tragédie, ne statistický údaj. Našel svou byronskou smrt.

Čečejev pronášel další sarkastický monolog. Přitáhl si límec kolem obličeje a mluvil k sedadlu před sebou.

„Když jsem přišel domů do své vesnice, mí přátelé a příbuzní mě ještě pořád měli rádi. No dobře, byl jsem u KGB. Ale doma v Ingušsku jsem nebyl od KGB. Mí bratři a sestry na mě byli hrdí. Kvůli mně zapomněli, že nenávidí Rusy.“ Smutně předvedl jejich nadšený tón. „‚Možná že to nebyli Rusové, kdo nás deportoval do Kazachstánu,‘ říkali. ‚Třeba otce nikdy nezastřelili. A podívejte se, nedali snad vzdělání našemu slavnému bratrovi, neudělali z něj Zápaďka?‘ Nesnášel jsem ty sladký řeči. Proč sakra neposlouchají rádio, nečtou zatracený noviny, proč jsou jako malí? Proč po mně neházejí kameny – nezastřelí mě – nevrazí do mě nůž? Proč na mě neřvou, že jsem zrádce, kčertu? Kdo chce, aby ho milovali, když zrazuje svůj národ? Víš o tom něco? Koho jsi zradil ty? Každého. Jenomže ty jsi Angličan.“

Byl vzrušený: „A když velká sovětská říše padla na tu svou bílou prdel, víš, co udělali, mí přátelé a příbuzní? Utěšovali mě! Říkali mi, abych si nedělal starosti! ‚Tenhle Jelcin, to je dobrej chlápek, uvidíš. Teď, když už nemáme komunismus, dá nám Jelcin spravedlnost.“‚ znovu se napil a šeptal si přitom nějakou nadávku. „Víš co? Stejně pitomý řeči jsem jim povídal, když se dostal k moci Chruščov! Kolikrát může člověk být takovej idiot? Měl bys je slyšet, byli to samí Zorinové. Seděli v kantýně. Tlumili hlas, když k nim bílej negr přišel moc blízko. Sovětská říše ještě neleží v hrobě, a Ruská říše už leze ven. ‚Naše drahá Ukrajina je pryč! Naše vzácné Zakavkazsko je pryč! Naše milované Pobaltí je pryč! Podívejte, podívejte, virus se šíří k jihu! Naše Gruzie se trhá! Náhorní Karabach taky! A Arménie a Ázerbájdžán! Čečensko je pryč! Celý Kavkaz! Naše brána na Střední východ se ztrácí! Naše cesta k Indickému oceánu je pryč! Náš nahý jižní bok je vydán napospas Turecku! Všichni znásilňují Matičku Rus!“

Autobus zpomalil.

„Dělej, jako že spíš. Dej hlavu dopředu a zavři oči. Ukaž jim jen tu hezkou beranici.“

Autobus zastavil. Jak se dveře vedle řidiče otevřely, vtrhl dovnitř závan ledového vzduchu. Čečejev se cpal ven. Zpod přivřených víček jsem viděl, jak do autobusu nastoupila nějaká postava ve velmi dlouhém plášti a bleskově Čečejeva objala. Slyšel jsem tichý důvěrný hovor a všiml si, jak tlustá obálka změnila majitele. Kabát zmizel, dveře se zabouchly, autobus se pomalu rozjel. Čečejev zůstal stát vedle řidiče. Projeli jsme kolem kasáren a osvětleného fotbalového hřiště. Muži v teplácích tam hráli zápas šest na šest. Projeli jsme kolem kantýny a viděli, jak tam pod zářivkami jedí ruští vojáci. Byli to mí nepřátelé, jako ještě nikdy předtím. Náš řidič jel rozvážně, ani náznak viny, ani náznak nějakého spěchu. Čečejev mu stál po boku s rukou v kapse. Blížila se kontrola. Červeno-bílá závora nám bránila v cestě. Oba murídi si položili kalašnikovy na kolena. Závora se zdvihla. Náhle jsme se hnali k temnému okraji letiště. Sledovali jsme černé stopy pneumatik ve sněhu. Byl jsem přesvědčený, že v každém okamžiku se autobus zakymácí, jak do něj začnou narážet kulky. Zničehonic se ve světle našich reflektorů objevilo otlučené dvoumotorové dopravní letadlo s otevřenými dveřmi a přistavenými schůdky. Náš autobus se smykem zastavil a my vyskákali do mrazivé noci. Žádné kulky nás nepronásledovaly. Vrtule letadla se otáčely a přistávací světla svítila. Z kokpitu na nás ječely tři bílé obličeje, ať si pospíšíme.

Vyběhl jsem po rozvrzaných schůdcích, ze zvyku si zapamatoval registrační číslo na kýlové ploše, ale pak si řekl, že jsem naprostý pitomec. Břicho letadla bylo prázdné až na hnědé lepenkové krabice, naskládané na sebe a svázané popruhy, a sedadla z kovových beden, přivázaných k postranním vzpěrám. Pár metrů jsme se rozjížděli, pak stoupali, vynechal motor a my znovu klesli a v náhodném paprsku měsíčního světla jsem viděl, jak se proti mně zdvihají tři cibulovité kopule kostela. Největší z nich byla pozlacená a ty druhé dvě zakryté lešením. Znovu jsme začali stoupat tak prudce, že jsem nevěděl, jestli snad nejsme hlavou dolů.

„Říkal ti Magomed ty blbosti o anglickém proroctví?“ zařval na mě Čečejev, plácl sebou vedle mě a podal mi čutoru.

„Ano.“

„Ty telata tam věří všemu.“

Larry, pomyslel jsem si. To je tvoje cesta. Letěl jsem do Baku. Kousek jsem se plížil po pobřeží, zahnul doleva, byla to hračka. Jestli Larry přežil tuhle cestu, tak přežil i všechno ostatní.

Čečejev sedí schoulený na své kovové přepravce a mluví o podzimu přede dvěma lety.

„Mysleli jsme si, že Rusové nebudou střílet. Říkali jsme si, že tohle se nám přece nemůže stát. Jelcin není Stalin. Jasně že není. Je to Jelcin. Oseti měli tanky a helikoptéry, ale Rusové stejně přišli, aby zajistili, že se žádnému Osetovi nic nestane. Ta jejich propagandistická mašineříe byla ohromná. Inguši jsou krvežízniví divoši, Rusové a Oseti jsou dobří policajti. Měl jsem skutečně pocit, že jsem znal ty vědce, kteří to psali. Oseti nás rozstříleli na mraky a Rusové stáli kolem a smáli se, jak šedesát tisíc Ingušů utíká, aby si zachránili život. Většina Rusů byli terečtí kozáci, takže ocenili dobrý vtip, když ho viděli. Rusové dovezli ještě nějaké Osety z jihu, kteří už byli etnicky vyčištění Gruzíny, a tak věděli, jak na to. Rusové oblast uzavřeli pomocí tanků a vyhlásili v Ingušsku vojenskou vládu. Ne v Osetii, protože Oseti jsou civilizovaní lidé, staří klienti Kremlu, křesťané.“

Napil se a podal mi čutoru. Mávl jsem rukou, že nechci, on si toho však vůbec nevšiml.

„A tehdy jsi rekonvertoval,“ poznamenal jsem. „Vrátil ses domů.“

„Inguši se obraceli k celému světu, ten však měl zatraceně moc práce,“ pokračoval, jako by mě neslyšel. Odříkával důvody ostatního světa, proč měl tak zatraceně moc práce: „‚Kdo ksakru jsou ti Ingušové? Hele, to je na ruským dvorečku, ne? Počkejte, víte, tohle rozdrobování už zachází moc daleko. Zatímco my rušíme ekonomické hranice, tihleti etničtí cvoci staví národnostní hranice. Jsou to disidenti, ne? Jsou to muslimové, že? A k tomu zločinci. Ruští zločinci jsou totiž proti těmhle černým prdelím houby. Copak nevědí, že spravedlnost je jen pro ty velké? Jen ať si to radši Bořís zařídí sám.“‚

Motory letadla vynechaly a pak začaly hučet v nižší tónině. Ztráceli jsme výšku.

„Mohli bychom to vyřešit,“ prohlásil. „Za šest měsíců. Za rok. To není problém. Bojovalo by se. Pár hlav by skončilo kousek dál od svých těl. Některé staré křivdy by se vyrovnaly. Kdybychom pořád neměli Rusy za zadkem, vyřešili bychom to.“

„Přistáváme, nebo padáme?“ zeptal jsem se.

Mám často noční můru, kdy letím v noci letadlem, řítím se mezi budovami a prostor je stále užší a užší. Teď jsem to prožíval, až na to, že tentokrát jsem se řítil mezi světelnými majáky proti černému kopci. Kopec se otevřel a my vletěli do tunelu osvětleného kulatými bílými světly zespoda i seshora. Po stranách se míhala červená a zelená světla. Za nimi leželo bledé betonové hřiště se zaparkovanými bojovými letadly, hasičskými auty a cisternami s palivem.

Čečejeva opustila přemýšlivá nálada. Vystřízlivěl ještě dříve, než se letadlo zastavilo. Otevřel dveře v trupu a vykoukl ven. Oba murídi stáli za ním. Magomed mi vtiskl do dlaně automatickou pistoli. Zasunul jsem si ji za pas. Světský Issa se postavil k mému druhému boku. Posádka letadla zírala nepohnutě před sebe. Motory letadla netrpělivě řvaly. Z temnoty dvakrát zablikaly reflektory auta. Čečejev skočil na letištní plochu, my za ním. Rozptýlili jsme se do tvaru šípu, jemuž tvořili murídové strany a Čečejev špičku. Klusali jsme vpřed a murídi kličkovali s kalašnikovy připravenými. Na konci dlouhé rampy na nás čekaly dva špinavé džípy. Magomed a Issa mě každý vzali za jeden loket a přenesli mě přes zadní část druhého auta. Zahlédl jsem přitom naše malé nafouklé dopravní letadlo, jak se rozjíždí ke startu.

Džípy se odlepily od rampy a hnaly se po betonové silnici kolem prázdné kontrolní budky. Dojeli jsme na kruhový objezd a zahnuli doleva na něco, co v těchto končinách zřejmě byla hlavní silnice. Ruská cedule tvrdila, že do Vladikavkazu je to 45 km, do Nazraně 20. Vzduch voněl kravinci a senem a Honeybrookem. Vzpomněl jsem si na Larryho ve slamáku a rolnické haleně, jak trhal hrozny a zpíval přitom „Zelené rukávy“, k velkému potěšení Tollerových děvčat i Emmy. Pamatoval jsem si ho břichem nahoru i břichem dolů. A myslel jsem na něj, jak znovu žije poté, co jsem ho zabil.

Náš konspirační dům byly vlastně dva domky uprostřed dvora obehnaného bílými zdmi. Byla tam dvoje vrata, jedna na silnici a druhá vedla na otevřené pastviny. Za nimi se zdvihalo úpatí hor, pak kopce, hory a další hory. Měsíc na hvězdnaté obloze na nich maloval stíny. Na úpatí hor jiskřila světla vzdálených vesnic.

Stáli jsme v pokoji s matracemi na zemi a umakartovým stolem uprostřed. Dvě ženy v šátcích dávaly na stůl jídlo. Byla to zřejmě matka s dcerou. Náš hostitel, podsaditý, asi šedesátiletý muž, mi podal ruku, držel mou dlaň ve své a vážně ke mně promlouval.

„Říká, že jsi vítaný,“ překládal Čečejev bez svého obvyklého cynismu. „Říká, že je velice poctěn tvou přítomností zde a že máš sedět vedle něj. Můžeme si své války vybojovat sami, říká. Nepotřebujeme pomoc zvenčí. Když nám ale Angličani poskytují podporu, jsme vděční a děkujeme Bohu. Každé slovo myslí vážně, tak se usmívej a tvař se jako anglický král. Je to to súfista, tak o jeho autořítě nepochybujeme.“

Posadil jsem se vedle něj. Starší muži si sedli ke stolu a mladší zůstali stát. Ženy roznášely chléb, hovězí na česneku a čaj. Na zdi visela fotografie Bašira Hadžiho. Byla to fotografie z Cambridge Street, jenom jí chyběl nápis v dolním rohu.

„Na vesnici v noci zaútočili,“ překládal Čečejev hostitelova slova, zatímco mladí muži naslouchali s uctivým mlčením. „Vesnice už je dva roky opuštěná, od doby, kdy Rusové rozbořili domy a vyhnali obyvatele do údolí. V dávných časech jsme se mohli ukrývat v horách, teď však mají techniku. Vypalovali rakety, pak přistáli s vrtulníky. Rusové nebo Oseti, pravděpodobně obojí –“ Připojil svou vlastní poznámku: „Oseti jsou hajzlové, ale jsou to naši hajzlové. Vyřídíme si to s nimi po svém.“ Pokračoval opět v překladu. „Lidé v nedalekých vesnicích říkají, že slyšeli něco jako hromobití a viděli záblesky na obloze. Tiché vrtulníky, tvrdí. To jsou jenom vesnické povídačky. Každý, kdo by vynalezl nehlučnou helikoptéru, by byl pánem světa.“

Tón jeho hlasu se téměř nezměnil, i tempo řeči zůstalo stejné, ale pronášel teď svou vlastní poznámku: „Súfisti jsou jediní tady okolo, kdo je schopný se Rusům postavit na odpor. Jsou to strážci místního svědomí. Když však dojde na zbraně a výcvik, jsou jako želvy převrácené na záda. Proto potřebují Issu, mě a Larryho.“

Pak pokračoval v překladu. „Jedna žena se účastnila pohřbu své matky deset kilometrů odsud. Když se vrátila domů, našla všechny mrtvé, tak se otočila a šla zpátky do vesnice, kde předtím pohřbila svou matku. Dalšího dne vyrazila skupina mužů. Omyli to, co našli z těl, pronesli nad nimi svatá slova a pohřbili je, jak je naším zvykem. Bašira mučili noži, ale muži ho přece poznali. Náš hostitel říká, že byli prozrazeni.“

„Kým.“

„Říká, že to byl zrádce. Osetský špeh. To je všechno, co ví.“

„Co si myslíš ty?“

„Když mají satelity? Kamery? Odposlouchávací zařízení? Myslím, že nás zradilo všechno to haraburdí moderní techniky.“

Otevřel jsem ústa, abych se ho zeptal, ale on mou otázku očekával.

„Nikoho jiného neidentifikovali. Není zdvořilé ho vyslýchat.“

„Ale určitě – Evropan –“

Už když jsem to však říkal, vzpomněl jsem si na Larryho rozevláté černé prameny, které vypadaly stejně jako vlasy kolem mě, a na jeho kůži, která na slunci zhnědla, na rozdíl od té mé růžové.

Magomed říkal modlitbu před spaním.

„Zabijeme každého z nich,“ překládal Čečejev a náš hostitel předříkával tichému sboru. „Zjistíme jména pilotů vrtulníků, jména mužů, kteří akci plánovali, i těch, kteří jí veleli, zjistíme, kdo se jí zúčastnil, a s Boží pomocí je všechny zabijeme. Budeme Rusy pořád zabíjet, dokud neudělají to, co Jelcin slíbíl: dokud nevezmou své tanky a děla a vrtulníky a rakety a vojáky a úředníky a špiony na druhý břeh řeky Terek a nenechají nás, aby chom si vyřešili svoje rozpory a vládli si sami v míru. To je Boží vůle.“

Čečejev pak dodal: „Víš něco?“

„Ne, nic.“

„Věřím mu. Byl jsem pitomec. Odjel jsem na dovolenou daleko od toho, kdo vlastně jsem. Trvala dvacet let. Teď jsem se vrátil domů a přeju si, abych byl nikdy neodjel.“

Náš hostinský pokoj byl jako marodka ve Winchestru v době epidemie spalniček: postele přisunuté ke zdi, matrace na podlaze a kýbl na čůrání. U okna stál muríd a hlídal silnici, zatímco jeho přítel spal. Mí společníci kolem mě jeden po druhém usínali. Někdy na mě mluvil Larry, já jsem jeho slova však raději neposlouchal, protože jsem je znal až příliš dobře. Jen kvůli mně zůstaň naživu, varoval jsem svého agenta. Jen sakra zůstaň naživu, to je rozkaz. Jsi pro nás naživu tak dlouho, dokud nezjistím, že jsi mrtvý. Už jednou jsi přežil smrt. Tak to teď udělej ještě jednou a drž tu svou klapačku zavřenou.

Uplynuly hodiny, slyšel jsem kohouty a bečení ovcí, které doprovázely muezzina koktavě zpívajícího přes mikrofon. Slyšel jsem dusot dobytka. Vstal jsem, postavil se vedle murída u okna a znovu uviděl hory a další hory za horami a vzpomněl si, jak Larry v jednom dopise Emmě přísahal, že hodí svou burku na zem a bude bojovat tady na silnici do Vladikavkazu. Díval jsem se do temného dvora před rozbřeskem, jak ženy vyhánějí buvoly. Rychle jsme se nasnídali a Čečejev trval na tom, abych dal každému dítěti deset dolarů. Vzpomněl jsem si přitom na černého kluka, který mě sledoval v Cambridge Street.

„Jestli máš v úmyslu vyplnit anglické proroctví, tak bys měl udělat dobrý dojem,“ prohlásil Čečejev suše.

Byla ještě tma. Nejprve jsme jeli po hlavní silnici, pak stoupali údolím, které se stále rozšiřovalo. Ze silnice se nakonec stala louka posetá balvany. Džíp před námi zastavil a my zaparkovali vedle něj. Ve světle reflektorů jsem uviděl lávku přes řeku a prudce stoupající travnatou stezku. Na břehu řeky čekalo osm osedlaných koní, jeden stařec ve vysoké beranici, vysokých botách a rajtkách a jeden štíhlý chlapec z hor s očima, které nás slyšely přicházet. Vzpomněl jsem si na Larryho dopis Emmě a stejně jako Negley Farson prosil, abych směl vzít Kavkaz pod svou ochranu.

Chlapec vyrazil první, doprovázen jedním z murídů. Čekali jsme, až zvuk kopyt jejich koní utichne ve tmě. Pak šel náš průvodce, pak Čečejev, pak já. Issa, Magomed a druhý muríd průvod uzavírali.

K pistoli, kterou mi předtím dal, přidal teď Magomed pouzdro a nábojový pás s kovovými očky na granáty. Chtěl jsem granáty odmítnout, ale Čečejev mi vztekle nakázal:

„Vezmi si to, sakra. Jsme blízko osetské hranice, blízko Vojenské silnice, blízko ruských táborů. Tohle není Sommerset, víš?“ Otočil se k našemu starému průvodci, který mu cosi šeptal do ucha. „Říká, abys nemluvil, pokud to nebude nutné. Nestřílej, pokud nebudeš muset, nezastavuj se, pokud nebudeš muset, neškrtej sirky, neklej. Umíš jezdit na koni?“

„Uměl jsem to, když mi bylo asi deset.“

„Bláta na příkrých úsecích si nevšímej. Kůň zná cestu, kůň to všechno zařídí. Nenakláněj se. Když dostaneš strach, nedívej si dolů. Když na nás zaútočí, tak se nikdo nevzdává. To je tradice, laskavě ji dodržuj. Tady nehrajeme kriket.“

‚Díky.“

Průvodce mu opět něco zašeptal a pak se oba ironicky rozesmáli.

„A jestli se ti chce močit, tak s tím počkej, až zabijeme nějaké Rusy.“

Jeli jsme několik hodin. Kdybych se tolik nebál toho, co mě očekává, měl bych větší strach z cesty. Už pár minut po tom, co jsme vyjeli, jsme se dívali dolů na světla vesnic tisíce stop pod námi a černé horské stěny se nám otíraly o tváře. Ale v rozbitých tělech, která jsem v duchu viděl před sebou na konci cesty, jsem byl svědkem zániku svého života, jenž byl mnohem absolutnější než cokoli, co se mi mohlo přihodit na cestě k nim. Obloha zesvětlala, mezi mraky se objevily černé vrcholky se sněhovými čepicemi a mé srdce vzlétlo vzhůru v mystické odpovědi. Zahnuli jsme do zatáčky a vjeli mezi stáda černých ovcí s hustou vlnou, pasoucích se na nebezpečně prudkých svazích pod námi. Pod hrubým přístřeškem se krčili dva ovčáci a zahřívali se u ohně. Zapadlýma očima si přeměřili naše pušky a koně. Vstoupili jsme mezi stromy zahalené liánami. Na jedné straně jsme měli les a na druhé propast do údolí, plnou vířící ranní mlhy a vzdychání větru a křiku ptáků pod námi. A protože mi výšky nedělají dobře, málem jsem omdlel při každém dalším pohledu do propasti mezi klouzajícíma nohama mého koně, na nepatrné dno údolí dole pode mnou, na drolící se kamennou římsu, širokou jen centimetry a někdy ještě míň, pomocí níž jsem se držel na skalní stěně, a na nadpozemské a záhadně krásné zvuky vodopádů, které jsem nejen slyšel, ale zároveň i dýchal a pil. Já však toužil po tom, aby přežil Larry, ne já, a průzračná, nepřehlédnutelná vznešenost hor mě táhla vzhůru.

Počasí se měnilo právě tak prudce jako krajina. Kolem obličeje mi bzučel nějaký obrovský hmyz, narážel mi do tváří a pak zase vesele odtančil pryč. V jednom okamžiku po modré alpské obloze něžně poletovaly bílé kamarádské obláčky, a v příštím momentě jsem se marně krčil v pásmu obřích eukalyptů ve snaze uniknout přívalům deště. Potom byl dusný červencový den v Sommersetu a vzduch voněl blatouchy, posečenou trávou a sluncem vyhřátým dobytkem z údolí.

Přesto však na mě tyhle nečekané změny působily jak nálady milovaného a rozmarného přítele, a ten přítel byl někdy Larry a někdy Emma. Budu váš ochránce, váš přítel, váš spojenec, uskutečním vaše sny, šeptal jsem v duchu skalním stěnám a lesům, které jsem míjel. Jen mi nechte Larryho naživu, až přejedu poslední hory, a já už nikdy nebudu to, co jsem býval.

Dojeli jsme na mýtinu a starý průvodce rozkázal, abychom se zastavili a vmáčkli se všichni pod skalní převis. Bodavé slunce nás pálilo do tváří, ptáci křičeli a štastně kroužili. Magomed slezl z koně, cosi prováděl se svou sedlovou brašnou a stále přitom pozoroval stezku. Issa k němu seděl zády a s puškou na hrudi kryl cestu, po níž jsme právě vystoupali. Koně stáli se svěšenými hlavami. Ze stromů před námi vyjel náš mladý horal. Zamumlal něco našemu starému průvodci a ten se dotkl jeho vysoké beranice, jako by na ní dělal značku.

„Můžeme jet dál,“ prohlásil Čečejev.

„Co nás zdržovalo?“

„Rusové.“

Nejprve jsem si ani neuvědomil, že jsme vjeli do vesnice. Spatřil jsem sice širokou plošinu jako horu s uříznutým vrcholem, ale byla pokrytá rozbitým kamením, které mi připomínalo výhled na Beacon z mého úkrytu na Honeybrooku. Uviděl jsem čtyři hroutící se věže, přes něž se ženou modré mraky. Ve své nevědomosti jsem je považoval za prastaré pece – můj dojem posílil i pohled na ohořelá místa, o nichž jsem si říkal, že jsou důkazem pálení dřevěného uhlí, nebo co mohli před sto nebo kolika lety pálit v kamenných pecích na bohem zapomenutých vrcholcích osm tisíc stop nad hladinou moře. Pak jsem si vzpomněl, že jsem kdesi četl, že tato oblast je proslulá starými kamennými pozorovatelnami, a připomněl si Emminu kresbu, na níž se s Larrym dívají z horního okna takové věže.

Viděl jsem tmavé postavy rozeseté po krajině. Nejdřív jsem si myslel, že to jsou ovčáci se svými stády. Pak jsme se přiblížili a já usoudil, že to jsou nějací sběrači, protože postavy měly tendenci se shýbat a narovnávat a zase shýbat, a mně se zdálo, že jednou rukou drží to, co sbírají, a druhou to chrání.

Pak jsem navzdory větru – vítr totiž v této otevřené divočině vál přímo bouřlivě – zaslechl naléhavé, vysoké nosové kvílení, které stoupalo a zase klesalo a které jsem se pokoušel přiřadit k některým místním horským zvířatům, nějakému divokému druhu ovcí nebo koz, případně šakalům nebo vlkům. Pohlédl jsem za sebe a spatřil černého rytíře v širokém brnění, ale byla to jen silueta obrovského vousatého Magomeda, jemuž dali koně o několik dlaní vyššího, než byl ten můj, a Magomed měl na sobě horskou vysokou beranici, širší nahoře než dole, a k mému překvapení si oblékl tradiční čerkesku se širokými rameny a nábojovým pásem přes hruď. Kalašnikov mu trčel z ramene jako obří luk.

Kvílení zesílilo a já se zachvěl, když jsem si uvědomil, co to celou tu dobu bylo: nářek žen oplakávajících mrtvé. Jejich hlasy se spojovaly v ostré disharmonii. Ucítil jsem kouř a viděl, jak v polovině svahu nade mnou hoří dva ohně, ženy na ně přikládají a malé děti si kolem nich hrají. Kamkoli jsem pohlédl, zoufale jsem doufal, že uvidím známou postavu nebo gesto. Larryho nezaměnitelně anglický postoj s jednou nohou nakročenou vpřed, s rukama za zády, nebo Larryho, jak si odhrnuje vlasy z čela, zatímco dává rozkaz, nebo někoho potírá v debatě. Rozhlížel jsem se nadarmo.

Viděl jsem, jak se oblaka kouře zdvihají, až je vítr zase ohne a vrátí je dolů ze svahu ke mně. Viděl jsem mrtvou ovci visící hlavou dolů ze stromu. Kromě kouře jsem ucítil smrt a věděl jsem, že jsme na místě. Byl to sladký, lepkavý pach krve a spálené země stoupající k nebi. Vítr zesiloval s každým krokem, o který jsme postoupili, a kvílení se ozývalo hlasitěji, jako by byl vítr se ženami ve spojení a čím více foukal, tím hlasitější žal musely ženy projevovat. Jeli jsme jeden za druhým, Čečejev vedl a Magomed blízko za mnou mi poskytoval útěchu svou přítomností. Za Magomedem jel Issa. A Issa, ten velký podvodník, světský člověk a mafioso si na tuto příležitost oblékl slavnostní šaty. Kromě vysoké beranice měl na sobě těžký plášť, který z horní poloviny jeho těla dělal pyramidu, úplně však nezakryl zlaté knoflíky jeho blejzru. Stejně jako Magomed měl ohnivé oči zastíněné beranicí a spodní část obličeje mu zakrývaly smuteční vousy.

Začal jsem rozeznávat, jakou funkci vykonávají postavy mezi troskami. Ne všechny byli v černém, ale každá z nich měla zakrytou hlavu. Na kraji plošiny na místě stejně vzdáleném od dvou krajních strážních věží jsem rozeznal hrubé podlouhlé hromady kamenů ve tvaru rakví, zužujících se směrem nahoru. A všiml jsem si, jak se k nim procházející ženy vždycky skloní, položí dlaně na kameny a mluví s těmi, kteří leží uvnitř. Ale ohleduplně, jako by je nechtěli vzbudit. Děti si udržovaly vzdálenost.

Jiné ženy čistily zeleninu, nosily vodu do kotlů, krájely chleba a prostíraly provizorní stoly. Uvědomil jsem si, že ti, kdo dorazili před námi, přinesli obětní ovce a jiné jídlo. Největší skupina žen však byla oddělená a nacpaná v jakési pobořené stodole, a právě ony žalostně kvílely, kdykoli se blížila nová skupina smutečních hostí. Ve vzdálenosti asi padesáti metrů od stodoly dolů po svahu stály zbytky dvora obklopeného ohořelým plotem. Nad ním visel kousíček střechy a vedl k němu duch dveří. Jak dveře samy, tak hořejšek jejich rámu chyběl a zdi kolem byly po ostřelování tak rozbité, že je určovalo spíš to, co tam nebylo, než to, co tam bylo.

Všichni další muži nicméně vcházeli těmito dveřmi a uvnitř je přivítali další muži, podávali jim ruce, objímali je a modlili se s nimi. Pak se posadili a hovořili spolu. Přicházeli a odcházeli s vážností vypěstovanou během mnoha staletí a stejně jako Magomed a Issa se oblékli slavnostně. Někteří muži měli vysoké ovčí beranice a jezdecké kalhoty jako ze dvacátých let, jiní široké kavkazské pásy, vysoké boty až ke kolenům a zlaté řetízky od hodinek, byli tam muži v čapkách s bílými nebo zelenými okraji, muži s kinžály po boku, svatí muži s dlouhými vousy a jeden stařec v nádherné burce – ohromném plstěném plášti, který je spíš jako stan než kabát a pod nímž se podle tradice mohou jeho děti skrýt před bouřkou nebo nebezpečím. Ať jsem se však rozhlížel jak chtěl, neviděl jsem žádného vysokého Angličana s neposlušným pramenem vlasů přes oko, nenuceným půvabem a zálibou v kloboucích ostatních lidí.

Čečejev sesedl. Magomed a Issa za mnou také lehce seskočili na zem, ale Cranmer byl po letech strávených na nohou přikovaný k sedlu. Snažil jsem se vyprostit, ale nohy mi pevně držely ve třmenech, než mi Magomed znovu přišel na pomoc. Nejprve mě zdvihl do vzduchu, pak mě naklonil a postavil na zem a nakonec znovu zachytil, když jsem se zapotácel. Mladí chlapci nám odvedli koně.

Vešli jsme do dvora s Čečejevem v čele a Issou po mém boku. Uslyšel jsem, jak pronesli arabsky salaam, a viděl, jak muži sedící před námi vstali a ti, kteří už stáli, se narovnali jako na povel, až pak všichni stáli v polokruhu proti nám. Nejstarší stál po naší pravici. Z těch stojících před námi měl největší váhu obrovský muž v saku od uniformy a kalhotách pod kolena po naší levé straně. Věděl jsem, že je to hlavní smuteční host a že je nejhůř postižený, přestože na jeho tváři se zračilo neochvějné odmítnutí žalu, které mi připomnělo Zorina u umírající milenky. A věděl jsem, že jako se tu nevyměňují žádné pozdravy, nebude tu ani žádná ukázka nedostatečné mužnosti, nevhodného žalu, a že je čas na stoický klid, mystické společenství a pomstu, ne na ženské slzy.

Čé opět promluvil a tentokrát jsem věděl, že vyzval všechny k modlitbě, protože i když se nikdo nemodlil nahlas, muži kolem mne spojili dlaně do žebrácké misky, zvedli je jako obět k nebesům a na minutu nebo dvě sklopili zrak, pohybovali rty a občas mumlali amen. Když skončili, udělali gesto, které jsem už znal. Jako by se umývali, jako by si vtírali modlitbu do tváře a zároveň si ji očištovali a připravovali se na další. Jak jsem je pozoroval, uvědomil jsem si, že moje dlaně napodobují jejich gesta, částečně z jakési zdvořilosti a částečně proto, že právě tak, jak mě přijala země, přijali mě i zdejší lidé, a já jsem už nerozlišoval mezi gesty, která jsou mi povědomá, a těmi, která neznám.

Po mé pravici pronesl starý muž něco arabsky, což ostatní muži jeden po druhém opakovali, ne jako modlitbu, ale spíš jako pohyb rtů potvrzený slovem amen.

Uslyšel jsem Issův hlas těsně za sebou, jak mi svým obvyklým hlasem říká jasnou angličtinou: „Žehnají jeho mučednictví.“

„Koho mučednictví‘?“ zašeptal jsem.

Proč jsem však mluvil tak potichu, když nikdo jiný hlas netlumil?

„Bašira Hadžiho,“ odpověděl. „Prosí Boha, aby mu odpustil a byl k němu milostivý a požehnal jeho gazavatu. Přísahají pomstu. Pomsta je naše věc, ne Boží.“

Je Larry taky mučedník? ptal jsem se. Ne však nahlas.

Čečejev mluvil k obrovi a skrz něj k ostatním mužům.

„Říká, že je v rukou Božích, že žijeme a umíráme,“ přeložil Issa do angličtiny.

Znovu nastal okamžik tichého mumlání a další omývání obličejů.

Kdo žije? prosil jsem. Kdo umírá? Ale opět ne nahlas.

„Co ještě říká?“ zeptal jsem se, protože mnou projelo jako nůž slovo Larry, které vyslovil Čečejev a opakovali všichni v řadě, od obra nalevo až po nejstaršího a nejváženějšího muže vpravo. Někteří z nich na mě kývali a jiní potřásali hlavami a obr se na mě díval s našpulenými rty.

„Říká jim, že jsi přítel Angličana Larryho,“ přetlumočil Issa.

„Co ještě?“ žádal jsem ho, protože obr řekl ještě pár slov Čečejevovi a v řadě mužů jsem opět zaslechl amen.

„Říkají, že Bůh si bere ty nejdražší a nejlepší,“ odpověděl Issa. „Jak muže, tak i ženy.“

„Tak vzal si Bůh Larryho?“ vykřikl jsem, přestože jsem mluvil tak hlasitě jako oni.

Čečejev se obrátil a oslovil mě. V jeho ztrhané tváři jsem viděl zlost i varování. A já věděl, že jestli jsem Larrymu neudělal tu laskavost a nezabil ho předtím, udělal jsem to tady, na místě vzdálenějším od země a bližším k nebi než Priddy.

V Čečejevově hlase se objevil naléhavý tón.

„Očekávají, že budeš muž, tak promluv jako muž. Řekni to anglicky. Jim všem. Ať slyší tvou odvahu,“ pronesl.

Tak jsem to obrovi řekl anglicky a velmi hlasitě, což bylo zcela proti mé povaze a vychování, pověděl jsem to i ostatním kolem. Čečejev vykřikoval překlad mých slov a Magomed s Issou stáli za mnou. Řekl jsem, že Larry byl Angličan, který nade vše miloval svobodu. Miloval statečnost Ingušů a sdílel jejich nenávist k tyranovi. A že Larry bude žít, protože mu na věcech kolem záleželo, a že smrt najdou jen ti, kterým na nich nezáleží. A protože statečnost jde ruku v ruce se ctí a k nim se pojí ještě věrnost, je nutné také zaznamenat, že ve světě, v němž se věrnost hledá tak obtížně, se Larrymu podařilo zůstat čestným mužem, i když nevyhnutelný důsledek toho byl, že našel svou smrt jako válečník.

Neboť mě během mé řeči napadlo – dal jsem si však pozor, abych to neřekl přímo – že jestli žil Larry nesprávný život, našel alespoň správnou smrt.

Nevěděl jsem, jestli Čečejev překládá má slova věrně. Pokud ano, nikdy jsem se nedozvěděl, jak je obecenstvo přijalo, protože přicházela nová delegace a rituál se opakoval.

Houf malých dětí s námi šel do kopce, tahal Magomeda za ruce a vrhal na velkého hrdinu zbožňující pohledy. Na mě se děcka dívala nechápavě. Došli jsme ke stodole a Čečejev vešel dovnitř, zatímco my ostatní čekali venku v prudkém větru. Tady mezi ženami byl zřejmě jistý projev citu povolen. Když se k nám totiž Čečejev vrátil s bledou ženou a jejími třemi malými dětmi, o nichž prohlásil, že jsou Baširovy, viděl jsem, jak se jeho oči naplnily slzami, za něž vítr nemohl.

„Řekni jí, že její manžel zemřel mučednickou smrtí,“ nařídil mi hrubě.

Tak jsem něco takového řekl a on to přeložil. Pak jí musel říct, že jsem Larryho přítel, protože jsem znovu uslyšel slovo Larry. Při zmínce o něm mě vzala do cudného objetí a tak se rozplakala, že jsem ji musel podpírat. Ještě vzlykala, když ji odváděl do stodoly.

Vedl nás mladý muž. Magomed ho našel ve dvoře a přivedl ho k nám. Loudali jsme se za ním a proplétali se mezi rozbitým zdivem a nábytkem, kolem hromady spálených matrací a plechové vany s otvory po kulkách. Vzpomněl jsem si na oblázkovou pláž v Cornwallu jménem St Loy, kam mě strýc Bob někdy brával na prázdniny a já tam sbíral naplavené dříví, zatímco on si četl noviny.

Skupina mužů zabíjela ovci a děti se na ně dívaly. Měla svázané přední a zadní nohy a teď ležela na boku hlavou, jak jsem předpokládal, k Mecce, protože kvůli tomu byly podle všeho nějaké dohady. Rychlá modlitba, šikovný pohyb dýkou a ovce byla zabitá. Její krev vytékala na kameny a mísila se tam s krví, která už tam byla. Minuli jsme oheň, nad nímž bublala voda ve velkém železném kotli. Došli jsme k pozorovatelně na vzdálenějším konci planiny a já si vzpomněl na Larryho vášeň pro místa, o něž nikdo nestál.

Mladý muž, který nás vedl, měl dlouhý baloňák, nebyl však ani zelený, ani rakouský. Když jsme se přiblížili ke vchodu do strážní věže, zastavil se a po způsobu turistických průvodců zdvihl ruku k poničené budově nad námi a prostřednictvím Čečejeva oznámil, že ho to mrzí, ale že věž má následkem útoku jen polovinu své původní výšky. Pak nám podal živý popis bitvy, který mi Čečejev překládal, ale já příliš neposlouchal. Mluvil o tom, jak všichni bojovali do poslední kulky a do posledního bodnutí kinžálu a jak Bůh bude milostivě shlížet na hrdiny a mučedníky, kteří tu zemřeli, a jak se z tohoto místa jednou stane svatyně. A já uvažoval o tom, jak by to asi vzalo Larryho, že bude jmenován duchem ve svatyni.

Nakonec jsme vešli dovnitř, ale jako u většiny slavných monumentů tam toho příliš k vidění nebylo, snad jen to, co spadlo z vyšších pater. Protože přízemí je určeno pro dobytek a koně, bylo tradičně prázdné, i když Emmin obrázek, jak jsem se pamatoval, tam ukazoval krávu. Leželo tam pár kastrolů, naftová kamínka, postel, pár cárů oblečení. Žádné knihy, ale člověk by je ani nečekal. Dokonce ani rádio, pokud jsem viděl. Útočníci sem zřejmě naházeli granáty a vystříleli to tu, a poté, co se nějak přesvědčili, že všichni včetně Larryho jsou mrtví, to tady vyrabovali. Nebo tu možná nic moc na ukradení nebylo. Hledal jsem něco malého, co bych si mohl schovat jako memento, ale nebylo tu nic, co by si člověk, hledající nějaké spojení, mohl strčit do kapsy a dívat se na to v budoucích osamělých hodinkách. Nakonec jsem narazil na ohořelý kousek pletené slámy na jednom okraji zakulacený, veliký asi tak dvakrát pět centimetrů. Byl nalakovaný a zažloutlý a nejspíš to byl zbytek nějakého košíku na ovoce nebo něčeho podobného. Nechal jsem si ho však, protože existovala velmi vzdálená šance, že to je opravdu kousíček Larryho winchesterského slamáku.

Byla tam hromada kamení, která měla možná představovat náhrobek, stranou od ostatních, jakoby uctivě, na malé hromadě hlíny. Bičoval ji vítr, k němuž se nyní přidaly tvrdé kusy sněhu, a jak jsem se na hromádku díval, zdálo se mi, že se zmenšuje. Cranmer byl krabice, v níž Pettifer přišel, opakoval jsem si. Bylo to však proto, že jsem si pořád myslel, že ten hrob je můj vlastní. Čečejev mi našel dva klacky, Magomed vytáhl kus užitečného provázku. S jistými rozpaky, protože jsem tolikrát poslouchal farářova syna Larryho, jak se bouří proti svému Stvořiteli, jsem vyrobil neumělý kříž a pokusil se ho zasadit do mohyly. Samozřejmě to nešlo, protože země byla ztuhlá na kost. Magomed mi tedy vysekal díru kinžálem.

Mrtvý muž je nejhorší živý nepřítel, kterého člověk má, pomyslel jsem si.

Nemůžeš změnit moc, kterou nad tebou má.

Nemůžeš změnit, co miluješ.

Nemůžeš změnit, co mu dlužíš.

Je příliš pozdě na to, žádat ho o rozhřešení.

Porazil tě úplně ve všem.

Pak jsem si vzpomněl na něco, co mi řekla Dee v Paříži, a co jsem schválně neslyšel: možná nechcete svého přítele najít, možná se jím chcete stát.

Na vyklizeném místě blízko dvora začal kroužek mužů tančit a přitom vyvolávat jméno Boží. Přidali se k nim mladí chlapci a kolem se utvořil shluk lidí. Starci, ženy a děti zpívali, modlili se a omývali si rukama tváře. Tanec byl rychlejší a divočejší a zdálo se, že přešel do jiného času a prostoru.

„Co teď budeš dělat?“ zeptal jsem se Čečejeva.

Musel jsem však tu otázku pokládat sám sobě, protože Čečejev neměl žádné pochyby o tom, co bude dělat. Propustil našeho průvodce a vedl nás ostrým klusem po cestičce, která vedla přes okraj planiny přímo do propasti. Uvědomil jsem si, že přecházíme pod převisem daleko příkřejším a nebezpečnějším než všechny ty, které jsme zdolali na koni. Pod námi, ale tak hluboko pod námi, že to vypadalo jako jiná úroveň zemského povrchu, která s tím naším možná vůbec nesouvisí, tekla mezi pastorálně zelenými políčky tenoučká stříbrná říčka a kolem ní se pásl dobytek. Ale tady na skalní stěně, kde vyl vítr a skály se na nás nakláněly a každý výstupek byl menší než naše noha, jsme byli v nebeském Hádu a pod námi ležel Ráj.

Obešli jsme propast a čekala nás další. Byl jsem si jist, že kráčíme, úmyslně a beze slova, vstříc své smrti. Zaujmeme svá místa mezi mučednílcy a hrdinnými nevěřícími, znovu jsem se podíval a stáli jsme na chráněné travnaté římse, která vypadala jako obrovská kamenná komnata s oknem vedoucím do Apokalypsy. V trávě byla spálená místa, jakých jsem si všiml už nahoře na planině, stopy bot, otisky nějakého těžkého zařízení. A nehybný vzduch uvnitř byl cítit ohněm a explozemi.

Vešli jsme hlouběji do hory a uviděli trosky obrovského arzenálu: protitanková děla s roztříštěnými hlavněmi, rozbité raketomety. A k propasti vedla řada zablácených stop, které mi připomněly farmu Aitkena Maye. Nejpřenosnější z jeho koberců totiž někdo dotáhl k okraji a jen tak z legrace svrhl přes okraj.

Vítr na planině už ustal a nechal za sebou řezavý horský chlad. Někdo mi dal kabát, nejspíš Magomed. Stáli jsme na kopci tři: Magomed, Cranmer a Čečejev. Pod námi ve dvoře plál oheň a kolem něj seděli a hovořili muži různého stáří, mezi nimi i Issa a naši murídi. Občas nějaký mladík vyskočil a Čečejev řekl, že mluví o pomstě. Někdy se nějaký stařec rozčílil a Čečejev řekl, že mluví o deportacích a o tom, jak se nic, ale vůbec nic nezměnilo.

„Řekneš jí to?“ zeptal jsem se ho.

„Komu?“

Vypadalo to, že na ni skutečně zapomněl.

„Emmě. Sally. Jeho holce. Je v Paříži, čeká na něj.“

„Dozví se to.“

„Co teď říkají?“

„Probírají ctnosti zesnulého Bašira. Nazývají ho Velkým učitelem, opravdovým mužem.“

„A byl?“

„Když tady muži zemřou, očistíme svou mysl od špatných vzpomínek na ně. Radil bych ti, abys udělal to samé.“

Přicházel k nám hlas jakéhosi starce. Čečejev překládal. „Pomsta je svatá a nelze jí zabránit. Nestačí však zabít pár Osetů a pár Rusů. Potřebujeme nového vůdce, který nás zachrání před porobou. Nebudeme zotročeni jako zvířata.“

„Mají někoho na mysli?“ zeptal jsem se.

„Na to se právě ptá.“

„Tebe?“

„Chceš snad, aby kurva vedla klášter?“ poslouchali jsme a potom opět tlumočil. „Máme někoho, kdo by byl dost velký, dost chytrý, dost statečný, dost zbožný, dost skromný – proč neřeknou dost šílený a hotovo?“

„Tak koho mají?“ naléhal jsem.

„Říká se tomu tauba. Ten obřad se jmenuje tauba. Znamená to pokání.“

„Kdo se bude kát? Co udělal špatného? Proč se má kát?“

Chvíli mé otázky ignoroval. Měl jsem pocit, že ho rozčilují. Nebo možná byl myšlenkami jinde, tak jako já. Napil se z placatky.

„Potřebují murída, který má súfistické znalosti a výcvik,“ odpověděl konečně a zíral přitom z kopce. „To je práce na deset let. Možná i dvacet. Člověk se to nenaučí na rezidenturách KGB. Mistra meditace. Velké zvíře. Skvělého válečníka.“

Ozvalo se brečení, které se změnilo ve volání. Issa stál téměř uprostřed kruhu. Zář ohně osvětlovala jeho zarostlé tváře. Otočil se a ukázal směrem do kopce. Pár kroků pod námi stál Magomed a shlížel na něj, záhyby čerkesky nařasené na ohromných zádech.

K Issovi se přidaly další hlasy. Náhle to vypadalo, že na nás volají všichni. Dva murídi vyběhli ze dvora a hnali se k nám. Slyšel jsem, jak opakují Magomedovo jméno, až ho nakonec vyvolávali všichni. Magomed nechal Čečejeva a mě být a vydal se pomalu naproti murídům.

Začal nový obřad. Magomed seděl uprostřed kruhu, kde mu rozložili kobereček. Muži, staří a mladí, se postavili do kola a se zavřenýma očima prozpěvovali stále dokola jedno slovo. Kruh mužů se vzal za ruce a začal se pomaloučku otáčet v rytmu stále opakovaného slova.

„To mluví Magomed?“ zeptal jsem se, protože bych byl přísahal, že jsem nade vším dupáním a tleskáním a modlením zaslechl jeho hlas.

„Svolává boží požehnání na mučedníky,“ vysvětlil Čečejev. „Říká jim, že proti Rusům se musí vybojovat ještě mnoho bitev. To má hergot pravdu.“

Načež se bez jediného dalšího slova ke mně otočil zády, a jako by mu bylo zle z mé zápaďácké nanicovatosti, nebo možná ze své vlastní, vydal se dolů z kopce.

„Počkej!“ zařval jsem.

Ale buď mě neslyšel, nebo nechtěl slyšet, protože pokračoval v cestě dolů, aniž otočil hlavu.

Byla už tma a ustal vítr. Nad horskýnů propastmi se objevovaly velikánské bílé hvězdy, jako by odrážely ohně ve vesnici.

Přiložil jsem dlaně k ústům a znovu zakřičel. „Počkej!“

Zpěv už však byl teď příliš hlasitý a nemohl mě slyšet, ani kdyby chtěl. Ještě okamžik jsem tam stál sám, k ničemu nekonvertovaný, v nic nevěřící. Neměl jsem žádný svět, do kterého bych se mohl vrátit, neměl jsem koho řídit, snad kromě sebe. Vedle mě ležel kalašnikov. Dal jsem si ho přes rameno a spěchal za ním dolů z kopce.

John le Carré

Naše hra

Z anglického oříginálu Our Game

vydaného nakladatelstvím Hodder and Stoughton v Londýně v roce 1995

přeložila Alena Amchová Přebal Josef Čech

Odpovědná redaktorka Libuše Kozáková

Technický redaktor Josef Čech

Litografie Adéla – Grafické studio Plzeň, s. r. o.

Sazba Filip Cubr

Vydalo nakladatelství Mustang, s. r. o.

jako svou 279. publikaci

Plzeň 1996, 1. vydání

Tisk a vazba Moravská tiskárna Olomouc, spol. s r. o.,

Studentská 5, 771 64 Olomouc

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai