Nejhledanější muž

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Uprostřed noci propašují do Hamburku vyhladovělého mladého Rusa v dlouhém černém kabátě. V peněžence zavěšené na krku má uschovanou neuvěřitelnou částku peněz. Je to horlivý muslim. Nebo není?

JOHN LE CARRÉ

NEJHLEDANĚJŠÍ MUŽ

Mladá fronta

Přeložila Veronika Volhejnová

A MOST WANTED MAN

Copyright © David Cornwell, 2008

Cover © Cristian Barnett

Translation © Veronika Volhejnová, 2009

ISBN 978-80-204-1937-8

Mým vnoučatům, narozeným i nenarozeným

Zlaté pravidlo zní – těm, které milujeme,

pomozme od nás uniknout.

Friedrich von Hügel

1

Tureckému boxerskému šampionovi v těžké váze, doprovázejícímu svou matku, lze sotva vyčítat, že si nevšiml hubeného mladíka v černém kabátě, který ho sledoval.

Velký Melik, jak mu s obdivem říkali jeho známí, byl skutečný obr – rozcuchaný, neupravený a dobrosrdečný, se širokým přirozeným úsměvem, dlouhými černými vlasy svázanými do ohonu a s tak zeširoka kolébavou chůzí, že dokonce i když do něj právě nebyla zavěšená jeho matka, zabíral půlku chodníku. Bylo mu dvacet a ve svém malém světě byl celebritou, a to nejen pro své boxerské úspěchy; ve vedení svého islámského sportovního klubu byl zástupcem za juniory, třikrát skončil stříbrný na sto metrů motýlek v severoněmeckém plaveckém mistrovství, a jako by to všechno ještě nestačilo, každou sobotu zářil jako brankář svého fotbalového mužstva.

Jako většina hodně velkých lidí byl spíš zvyklý, že se ostatní dívají na něj, než aby se sám díval po jiných; také proto ho hubený chlapec dokázal sledovat tři dny a tři noci po sobě.

Prvně se oči obou mužů setkaly, když Melik a jeho matka Leyla vyšli z cestovní kanceláře al-Umma. Právě si koupili letenky na svatbu Melikovy sestry, která se měla konat v jejich rodné vesnici poblíž Ankary. Melik ucítil něčí upřený pohled, rozhlédl se a ocitl se tváří v tvář velkému, ale zoufale vychrtlému mládenci, vysokému asi jako on sám, s rozježeným vousem a zarudlýma, vpadlýma očima. Do jeho černého kabátu by se vešli tři kouzelníci. Kolem krku měl černobílou kufíji a přes rameno přehozenou koženou brašnu, jakou nosívají turisté. Upřeně se díval na Melika, pak krátce na Leylu. Nato se pohledem vrátil k Melikovi. Vůbec nemrkal, jen jako by ho svýma planoucíma, zapadlýma očima prosil.

Chlapec sice působil zoufale, ale Melik ho nebral nijak vážně – cestovní kancelář sídlila na konci haly hlavního nádraží a tady se po celý den vyskytovali nejrůznější ztracenci – němečtí pobudové, Asijci, Arabové, Afričané nebo i Turci, kteří ale neměli to štěstí jako on, nemluvě už o beznohých invalidech na elektrických vozíkách, dealerech drog a jejich zákaznících, žebrácích se psy a sedmdesátiletém kovbojovi ve stetsonu a kožených jezdeckých kalhotách se stříbrnými cvočky. Jen málokterý měl práci a pár z nich vůbec nemělo na německé půdě co pohledávat, ale byli přinejmenším tolerováni a záměrně udržováni v nejhlubší bídě až do chvíle, kdy dojde k hromadné deportaci, obvykle za svítání. Jen čerstvé přírůstky nebo ti, kterým bylo už všechno jedno, něco takového riskovali. Chytřejší nelegální přistěhovalci se nádraží vyhýbali obloukem.

Další dobrý důvod toho kluka ignorovat byla vážná hudba, kterou vedení nádraží pouští naplno z dobře zacílených reproduktorů v téhle části haly. Účelem není vyvolat v posluchačích pocit klidu a spokojenosti, ale právě naopak, vyhnat je.

I přes tyto překážky se obličej hubeného chlapce stačil Melikovi vtisknout do svědomí. Na prchavý okamžik se zastyděl za vlastní štěstí. Ale pro všechno na světě, proč? Právě se stalo něco úžasného a on se už nemohl dočkat, až zavolá sestře, že jejich matka Leyla po šesti měsících, kdy ošetřovala svého umírajícího manžela, a po dalším roce, kdy ho oplakávala, teď překypuje nadšením při představě, že pojede na dceřinu svatbu, a nemluví o ničem jiném, než co si vzít na sebe a jestli je věno dost velké a jestli je ženich tak hezký, jak to všichni včetně Melikovy sestry tvrdí.

Proč by tedy Melik nemohl spokojeně klábosit s vlastní matkou – jak to celou cestu domů dělal? Nejspíš to bude tím, jak se ten hubený kluk vůbec nepohnul, usoudil potom. A že měl stařecké vrásky ve tváři stejně mladé jako moje. A že z něj čišela zima, i když máme krásný jarní den.

* * *

To bylo ve čtvrtek.

V pátek večer, když Melik a Leyla vyšli spolu z mešity, krčil se ve stínu u špinavých dveří týž chlapec ve stejné kufíji a příliš velkém kabátě. Tentokrát si Melik všiml, že to hubené tělo drží trochu nachýlené stranou, jako by ho kdosi srazil a on tak čekal, než mu někdo dovolí se zase narovnat. A palčivý pohled byl ještě naléhavější než předchozího dne. Melik se mu podíval přímo do očí, zalitoval toho a odvrátil se.

Toto druhé setkání bylo ještě nepravděpodobnější, protože Leyla a Melik chodili do mešity zřídka, dokonce i do umírněné turecké. Od 11. září začaly být mešity v Hamburku nebezpečné. Stačilo zajít do té nesprávné, nebo i do správné, ale natrefit na nesprávného imáma, a člověk se mohl i s celou rodinou nadosmrti ocitnout na policejním seznamu podezřelých. Nikdo nepochyboval o tom, že prakticky v každé řadě sedí informátor, placený úřady. Nikdo, ať už byl muslim, policejní špeh nebo oboje, neměl šanci zapomenout, že městský stát Hamburk nevědomky hostil tři ze zářijových únosců, nemluvě už o dalších členech jejich buněk a spiklencích, ani že Mohammed Atta, který narazil prvním letadlem do Dvojčat, se modlil ke svému mstivému bohu ve skromné hamburské mešitě.

A kromě toho, od smrti manžela byli Leyla i její syn ve víře vlažnější. Starý pán byl samozřejmě dobrý muslim, i když laik. Byl ale také horlivý obhájce práv dělníků – proto musel opustit svou vlast.

Jediným důvodem, proč Melik s matkou vůbec do mešity zašli, bylo Leylino náhlé přání. Byla šťastná. Smutek už ji tolik netížil. Blížilo se však první výročí manželovy smrti. Potřebovala si s ním promluvit, podělit se o dobré zprávy. Hlavní páteční modlitbu už nestihli a mohli se tedy klidně pomodlit i doma. Nejmenší Leylino přání ale bylo zákonem. Celkem správně tvrdila, že osobní modlitby mají lepší šanci na vyslyšení, pokud se člověk modlí večer, a tak trvala na tom, aby se zúčastnili poslední denní modlitby. Tou dobou už ovšem byla mešita prakticky prázdná.

Melikovo druhé setkání s hubeným chlapcem muselo tedy být čistě náhodné, stejně jako to první. Jak jinak? Aspoň dobromyslný Melik si to tak svým prostým způsobem vykládal.

* * *

Další den byla sobota, a tak jel Melik autobusem na druhý konec města do rodinné továrny na svíčky navštívit svého zámožného strýce z otcovy strany. Vztahy mezi jeho otcem a strýcem bývaly občas napjaté, ale od otcovy smrti si Melik začal strýcova přátelství vážit. Když naskakoval do autobusu, koho neuviděl v proskleném přístřešku na zastávce? Toho hubeného kluka, jak sedí na lavičce a sleduje jeho odjezd. A když se za šest hodin na stejnou zastávku vrátil, kluk se ještě pořád krčil ve stejném rohu přístřešku, zabalený do své kufíje a kouzelnického pláště.

Melik obvykle pociťoval lásku k celému lidstvu bez rozdílu, ale při pohledu na chlapce se ho teď zmocnil nespravedlivý odpor. Měl pocit, že ho ten hubený kluk z něčeho obviňuje, a vadilo mu to. Chlapec navíc i přes svou zuboženost působil jaksi nadřazeně. A co má znamenat ten směšný černý kabát? To si myslí, že je v něm neviditelný, či co? Nebo tím chce dát najevo, že je s naším západním způsobem života tak málo obeznámený, že si neuvědomuje, jaký je na něj pohled?

Tak či tak, Melik se ho rozhodl setřást. Za normálních okolností by k němu možná šel a zeptal se ho, zda nepotřebuje pomoc nebo není nemocný, teď se ale otočil zády a prudkým tempem vyrazil k domovu. Byl si jistý, že ten vyzáblý kluk nemá šanci mu stačit.

Na to, že bylo jaro, bylo nezvyklé vedro, slunce doslova pražilo. Hubený kluk však nějakým zázrakem dokázal s Melikem držet krok; kulhal a lapal po dechu, sípal a potil se, občas povyskočil jako v bolestivé křeči, ale stejně Melika na přechodech pro chodce vždycky dohnal.

A když si Melik odemkl dveře malého cihlového domku, který po desítkách let, kdy se celá rodina uskrovňovala, vlastnila teď jeho matka téměř bez dluhů, stačil se sotva párkrát nadechnout a už se rozřinčel zvonek. A když se vrátil ke dveřím, stál tam hubený kluk s brašnou přes rameno, oči mu po té námaze žhnuly, po tváři mu stékal pot jako letní déšť. Chvějící se rukou mu podával kousek hnědé lepenky, na kterém bylo turecky napsáno: Jsem muslim, student medicíny. Jsem unavený a chtěl bych bydlet ve vašem domě. Issa. A jako by chtěl svou žádost ještě podtrhnout, na zápěstí měl jemný zlatý náramek a na něm se houpala maličká zlatá replika koránu.

Teď už toho měl Melik dost. Nebyl sice ta nejchytřejší hlava, jakou kdy jeho učitelé viděli, ale odmítal se cítit provinile a méněcenně, nechat se sledovat a zapřísahat takovýmhle pyšným žebrákem. Po otcově smrti se Melik hrdě ujal role pána domu a ochránce své matky, a aby toto své postavení dal náležitě najevo, pustil se do toho, co se otci před smrtí nepodařilo: jako turecký přistěhovalec druhé generace se vydal i se svou matkou na dlouhou trnitou cestu k získání německého občanství. Při tom se pod mikroskopem rozebírá každá podrobnost rodinného života a prvním předpokladem je osm naprosto bezúhonných let. Takže aby jim u dveří žebral nějaký bláznivý tulák, který o sobě tvrdí, že je medik, to bylo to poslední, co mohl on nebo jeho matka potřebovat.

„Zmiz odsud,“ obořil se na hubeňoura turecky a zastoupil mu dveře. „Vypadni. Přestaň nás sledovat a už se nevracej.“

Když se ve vyhublé tváři neobjevila žádná reakce, jen bolestné ušklíbnutí jako po úderu, zopakoval Melik svůj příkaz německy. Už chtěl zabouchnout dveře, jenže vtom zjistil, že na schodech za ním stojí Leyla a dívá se mu přes rameno na chlapce i na lepenkovou ceduli, která se mu neovladatelně třese v ruce.

A v očích už teď měla slzy lítosti.

* * *

Přešla neděle, a v pondělí ráno si Melik vymýšlel kdejakou záminku, jen aby nemusel odejít do bratrancova zelinářství ve Wellingsbüttelu. Matce sdělil, že musí zůstat doma, protože trénuje na amatérské mistrovství v boxu. Musí teď zabrat v tělocvičně a v bazénu. Ve skutečnosti však došel k závěru, že není bezpečné nechat ji o samotě s hubeným psychopatem, který trpí bludy o vlastní vznešenosti, a buď se modlí, zírá do zdi, nebo obchází po domě a všeho se láskyplně dotýká, jako by si to pamatoval z dávných dob. V očích svého syna neměla Leyla v světě sobě rovné, jenže od smrti svého manžela byla náladová a nechávala se unášet výhradně svými city. Když se rozhodla někoho milovat, mohl by udělat cokoli a bylo by to správné. Tiché chování, skromnost a občasné záchvaty probouzejícího se štěstí Issu do této vybrané společnosti okamžitě zařadily.

V pondělí a pak i v úterý nedělal Issa skoro nic jiného, než že spal, modlil se a koupal. Se svými hostiteli se domlouval lámanou turečtinou s podivným hrdelním přízvukem; mluvil jaksi pokradmu, útržkovitě, jako by se to nesmělo, ale Melik v tom přesto z nějakého nevysvětlitelného důvodu slyšel poučování. Krom toho jedl. Jak se do něj pro všechno na světě může vejít tolik jídla? Ať Melik vstoupil do kuchyně v kteroukoli denní hodinu, našel ho tam skloněného nad miskou jehněčího s rýží a zeleninou. Lžíce se mu v ruce ani na okamžik nezastavila a občas vrhal kolem sebe kosé pohledy, jako by se mu někdo pokoušel jídlo ukrást. Když byl hotov, vytřel misku dočista kusem chleba, ten pak snědl, zamumlal „Bohu díky“ a se slabým úsměškem na tváři – jako by měl tajemství, které jim nemůže prozradit, protože na to nejsou dost dobří – odnesl misku k výlevce a umyl ji. To by Leyla svému muži ani synovi za nic na světě nedovolila. Kuchyně byla její království. Muži sem nesměli.

„Tak kdy hodláš začít studovat tu medicínu, Isso?“ zeptal se Melik jako by nic, ale tak, aby ho matka slyšela.

„Když Bůh dá, brzo. Musím být silný. Musím nebýt žebrák.“

„Víš, budeš potřebovat povolení k pobytu. A doklad o studiu.

A tak sto tisíc eur na ubytování a stravu. A pěkný sporťák, abys měl v čem vozit holky.“

„Bůh je milosrdný. Až nebudu žebrák, postará se o mě.“

Taková sebejistota už se podle Melikova názoru nedala vysvětlit pouhou zbožností.

Když se přesvědčil, že Issa je na půdě a tedy mimo doslech, vrazil do kuchyně. „Mami, on nás stojí opravdové peníze,“ začal. „Jak se cpe. A pořád se koupe.“

„Ne víc než ty, Meliku.“

„Ne. Ale on přece není já. Nevíme vůbec, co je zač.“

„Issa je náš host. Až se uzdraví, s Alláhovou pomocí se začneme starat o jeho budoucnost,“ odpověděla matka vznešeně.

Issa se neustále snažil zavděčit, jenže v Melikových očích byl o to podezřelejší. Když se sunul úzkou chodbou nebo se chystal vylézt po žebříku do podkroví, kde mu Leyla připravila postel, choval se s až přehnanou obezřelostí, nebo to aspoň Melikovi tak připadalo: pokorným pohledem jako by neustále žádal o dovolení, a když Leyla nebo Melik potřebovali projít kolem, přitiskl se ke zdi.

„Issa byl ve vězení,“ oznámila jednou ráno pokojně Leyla.

Melik se zhrozil. „Víš to určitě? To tu máme kriminálníka? A ví to policie? To ti řekl on?“

„Říkal, že ve vězení v Istanbulu dávají na den jen jednu misku rýže a jeden kousek chleba,“ odpověděla Leyla, a než stačil Melik ještě něco namítnout, dodala jedno z oblíbených rčení svého nebožtíka manžela. „Ctíme své hosty a pomáháme těm, kdo jsou v nouzi. Dobré skutky dojdou odměny v ráji,“ odříkala zpěvavě. „Nebyl snad tvůj vlastní otec v Turecku ve vězení, Meliku? Ne každý, kdo se dostane do vězení, musí být zločinec. Pro lidi jako Issa a tvůj otec je vězení jako vyznamenání.“

Melik ale věděl, že jeho matce jde ještě o něco jiného, i když o tom se jí moc mluvit nechce. Alláh vyslyšel její modlitby. Namísto manžela, jehož ztratila, jí poslal druhého syna. Fakt, že to je nelegální přistěhovalec, trestanec a poloviční šílenec trpící sebeklamem, pro ni zjevně nebyl podstatný.

* * *

Byl z Čečenska.

Zjistili to třetí večer, když Leyla oba ohromila tím, že ze sebe vysypala pár vět v čečenštině; něco takového od ní Melik v životě neslyšel. Issova vyhublá tvář se rozzářila náhlým ohromeným úsměvem, který se ale stejně rychle ztratil, a pak mladík jako by oněměl. Vysvětlení Leyliných lingvistických schopností bylo prosté: Jako malá si v rodné vesnici v Turecku hrávala s čečenskými dětmi a pochytila útržky jejich jazyka. Že je Issa z Čečenska, to tušila, jen ho uviděla, ale mlčela, protože s Čečenci člověk nikdy neví.

Byl z Čečenska, jeho matka byla mrtvá a jediná památka na ni byl ten zlatý náramek s přívěskem v podobě koránu, který mu zavěsila na zápěstí, než zemřela. Ale otázkám, kdy a jak zemřela a kolik mu bylo, když ten náramek zdědil, těm buď nerozuměl, nebo rozumět nechtěl.

„Čečence všude nenávidí,“ vysvětlovala Leyla Melikovi. Issa s hlavou sklopenou pokračoval v jídle. „Ale my ne. Slyšíš, Meliku?“

„Samozřejmě, maminko.“

„Čečence pronásledují všichni, jen my ne,“ pokračovala. „Je to běžné v Rusku i v celém světě. A nejen Čečence, ale všechny ruské muslimy. Putin je pronásleduje a Bush ho v tom podporuje. Dokud tomu Putin říká válka proti terorismu, může si s Čečenci dělat, co chce, a nikdo mu nebude překážet. Není to tak, Isso?“

Ale Issova chvilka radosti už pominula. Do uštvané tváře se vrátily stíny, do odevzdaných očí stopa utrpení a vyhublá ruka se sevřela kolem náramku jako kolem amuletu. Mluv, sakra, pobízel ho Melik znechuceně, ale jen v duchu. Když mě někdo překvapí tím, že mě osloví turecky, odpovím mu taky turecky, to je obyčejná zdvořilost. Tak proč mé matce pěkně neodpovíš pár čečenskými slovy – nebo nemáš čas, protože se musíš cpát jídlem, které ti zadarmo dává?

A i jiné věci mu dělaly starost. Když z opatrnosti prohledal půdu, k níž se teď Issa choval jako ke svému suverénnímu území – udělal to potajmu, Issa byl v kuchyni a jako obvykle si povídal s jeho matkou – učinil několik podezřelých objevů: nashromážděné zbytky jídla, jako by Issa plánoval únik; miniaturní portrétní fotografii jeho zasnoubené osmnáctileté sestry ve zlatém rámečku, pocházející z matčiny milované sbírky rodinných portrétů v obývacím pokoji; otcovu lupu položenou na hamburských Zlatých stránkách, otevřených v části věnované mnoha zdejším bankám.

„Bůh obdařil tvou sestru něžným úsměvem,“ prohlásila spokojeně Leyla, když Melik rozčileně tvrdil, že mají pod svou střechou nejen nelegálního přistěhovalce, ale taky sexuálního devianta. „Její úsměv potěší Issovo srdce.“

* * *

Issa byl tedy z Čečenska, ať už tamním jazykem mluvil, nebo ne. Oba jeho rodiče byli mrtví, ale když se ho na ně ptali, tvářil se, jako by o nich nevěděl víc než jeho hostitelé, jen povytáhl obočí a zadíval se do rohu místnosti. Nemá vlast, nemá domov, je bývalý vězeň a nelegální přistěhovalec, ale Alláh mu poskytne prostředky, aby mohl studovat medicínu, jen až nebude žebrák.

I Melik kdysi snil o tom, že se stane lékařem, a dokonce se mu povedlo ze svého otce a strýců vymámit slib, že mu budou studium financovat, i když by to pro rodinu znamenalo velkou oběť. A kdyby byl o něco líp udělal zkoušky a možná se trochu méně věnoval sportu, třeba by dnes skutečně byl studentem prvního ročníku lékařské fakulty a dřel by ze všech sil nad knihami, aby dělal rodině čest. A Issa teď tak samozřejmě předpokládal, že Alláh mu nějak umožní to, co se Melikovi nepodařilo. Nebylo divu, že to Melika přimělo zapomenout na Leylino varování a pustit se do výslechu nevítaného hosta tak důkladně, jak mu to jen dobromyslné srdce dovolilo.

Dům byl jeho. Leyla odešla na nákup a nevrátí se dřív než pozdě odpoledne.

„Tak ty jsi studoval medicínu?“ Uvelebil se vedle Issy, aby působil přátelsky, a připadal si jako ten nejúskočnější vyšetřovatel na světě.

„To je pěkné.“

„Byl jsem v nemocnicích, pane.“

„Jako student?“

„Byl jsem nemocný, pane.“

Odkud se vzalo to „pane?“ Taky z vězení?

„Ale být pacient není totéž jako být lékař, ne? Doktor musí poznat, co lidem je. Pacient sedí a čeká, až ho doktor uzdraví.“

Issa o tomto konstatování uvažoval oním komplikovaným způsobem, jakým uvažoval o všech výrocích jakékoli důležitosti. Chvilku se ušklíbal do prázdna, chvilku se pavoučími prsty drbal ve vousech, a nakonec se zářivě usmál, ale neodpověděl.

„Kolik ti je?“ zeptal se Melik přísněji, než chtěl. „Jestli ti nevadí, že se ptám,“ dodal sarkasticky.

„Dvacet tři, pane.“ Ale zase až po dlouhém rozmýšlení.

„Tak to už jsi dost starý, ne? I kdybys hned zítra dostal povolení k pobytu, tak bys byl aprobovaným lékařem až někdy v pětatřiceti. A musel by ses naučit německy. Za to se taky musí platit.“

„A také, když Bůh dá, já ožením s dobrou ženou a budu mít mnoho dětí, dva syny, dvě dcery.“

„Ale ne s mou sestrou. Ta se příští měsíc vdává.“

„Když Bůh dá, bude mít mnoho synů, pane.“

Melik chvilku uvažoval o tom, jak dál. Pak zaútočil přímo: „Jak ses vlastně dostal do Hamburku?“ zeptal se.

„To je nepodstatné.“

Nepodstatné? Kde vzal tohle slovo? A v turečtině?

„Copak nevíš, že v tomhle městě to mají uprchlíci těžší než kdekoliv jinde v Německu?“

„Hamburk bude můj domov, pane. Sem mě přivezli. Je to Alláhův božský příkaz.“

„Kdo tě přivezl? Kdo jsou to ti oni?“

„Kombinace, pane.“

„Jaká kombinace? Čeho?“

„Možná Turci. Možná Čečenci. Zaplatíme jim. Vezmou nás na loď. Zavřou do kontejneru. V kontejneru málo vzduchu.“

Issa se začal potit, ale Melik se už dostal příliš daleko, než aby teď přestal.

„My? Kdo to je my?“

„Celá skupina, pane. Z Istanbulu. Špatná skupina. Špatní lidé.

Nevážím si těch lidí.“ Zase ten nadřazený tón, dokonce i ve váhavé turečtině.

„Kolik vás bylo?“

„Asi dvacet. V kontejneru byla zima. Po několika hodinách velká zima. Loď jela do Dánska. Byl jsem rád.“

„Myslíš do Kodaně, ne? Do Kodaně v Dánsku. Do hlavního města.“

„Ano,“ rozzářil se Issa, jako by Kodaň považoval za dobrý nápad, „do Kodaně. V Kodani mi zařídí. Budu volný od špatných lidí. Ale loď nejela hned do Kodaně. Loď musela jet nejdřív ke Švédsko. Do Gothenburgu. Ano?“

„Ano, myslím, že jeden švédský přístav se jmenuje Göteborg,“ připustil Melik.

„V Gothenburgu loď bude přistát, nabrat náklad a pak Kodaň. Když loď dojede do Gothenburgu, je nám zle, velký hlad. Na lodi nám řeknou: ‚Buďte zticha. Švédi přísní. Švédi vás zabijí.‘ Jsme zticha. Ale Švédům náš kontejner nelíbí. Švédi mají psy.“ Na chvíli se zamyslí. „‚Vaše jméno, prosím?‘“ začne zpěvavě a tak nahlas, že se Melik zprudka narovná. „‚Máte doklady, prosím? Byli ve vězení? Jaký zločin, prosím? Utekli z vězení? Jak, prosím?‘ Doktoři jsou schopní. Obdivuji ty doktory. Nechají nás spát. Jsem vděčný těm doktorům. Jednou budu takový doktor. Ale když Bůh dá, musím uniknout. Uniknout do Švédska není šance. Je tam plot NATO. Hodně stráží. Ale je tam záchod. Ze záchodu okno. Za oknem brána do přístavu. Můj přítel může bránu otevřít. Můj přítel je z lodi. Jdu zase na loď. Loď mě odveze do Kodaně. Konečně. Z Kodaně náklaďák do Hamburku. Pane, miluji Boha. Ale Západ miluji také. Na Západě Ho budu moci svobodně uctívat.“

„Sem do Hamburku tě přivezl náklaďák?“

„Bylo zařízené.“

„Čečenský náklaďák?“

„Můj přítel mě musí nejdřív vzít k silnici.“

„Tvůj přítel z posádky? Tamten přítel? Ten samý člověk?“

„Ne, pane. Jiný přítel. Dojít k silnici bylo těžké. Před náklaďákem, jednu noc spali v poli.“ Zvedl k Melikovi oči a po jeho vyhublých rysech se na okamžik rozlil výraz čiré radosti. „Byly hvězdy. Bůh je milosrdný. Buď Bohu chvála.“

Melik se snažil nějak si přebrat všechny ty nepravděpodobné věci, které slyšel. Issa to vyprávěl tak rozčileně, že to Melika zahanbovalo, ale zároveň ho zlobilo, kolik toho mladík vynechává, i to, že ho nedokáže přimět, aby to lépe vysvětlil. Cítil, jak se jeho vztek přelévá do pěstí a paží, žaludek se mu stáhl reflexem bojovníka.

„A kde tě vysadil, ten kouzelný náklaďák, co se tak z ničeho nic objevil? Kde tě vysadil?“

Ale Issa ho už neposlouchal, pokud ho vůbec kdy poslouchal. Bez varování – aspoň Melikovým čestným, ale nechápavým očím se zdálo, že bez varování – vybuchlo všechno, co se v Issovi už dlouho střádalo. Jako opilý se zvedl a skrčený, s rukou přitisknutou na ústa se potácel ke dveřím. Dveře nebyly zamčené, ale on s nimi přesto chvíli zápasil; pak se vrhl do chodby směrem ke koupelně. Za chvilku už se domem ozývalo kvílení a dávení, jaké Melik neslyšel od otcovy smrti. Když to postupně ustalo, ozvalo se chlemtání vody, dveře koupelny se otevřely a zase zavřely a pak zaskřípaly schody na půdu, jak po nich Issa lezl. Nakonec na dům padlo hluboké, znepokojivé ticho, které každou čtvrthodinu přerušovalo zaštěbetání Leyliných hodin s ptačími zvuky.

* * *

Ve čtyři odpoledne se vrátila Leyla obložená nákupy, atmosféru si vyložila celkem správně a Melikovi vyhubovala, že se prohřešil proti povinnostem hostitele a zostudil památku svého otce. Pak se i ona zavřela ve svém pokoji a setrvala tam v rozzlobeném osamění, dokud nepřišel čas začít připravovat večeři. Za chvíli už v domě zavonělo jídlo, ale Melik zůstal sedět na své posteli. V osm třicet Leyla uhodila na mosazný gong a oznámila večeři. Gong byl svatební dar a Leyla si ho velmi cenila, Melikovi jeho zvuk ale vždycky připadal jako výčitka. Dobře ale věděl, že jeho matka v takových chvílích nestrpí žádné zdržování, a tak se odšoural do kuchyně a vyhýbal se jejímu pohledu.

„Isso, zlatíčko, pojď dolů, prosím!“ zavolala Leyla, a když se nedočkala odpovědi, popadla hůl, která patřívala jejímu manželovi, a gumovým špuntem zabušila do stropu. Pak se podívala vyčítavě po Melikovi a ten, s jejím mrazivým pohledem v zádech, vyšplhal na půdu.

Issa ležel jen v trenýrkách na matraci, zalitý potem a schoulený na boku. Matčin náramek si stáhl ze zápěstí a svíral ho zpocenou dlaní. Kolem krku měl zavěšenou špinavou koženou taštičku zavázanou na tkanici. Oči měl doširoka otevřené, přesto se ale zdálo, že si Melikovu přítomnost neuvědomuje. Melik ho chtěl vzít za rameno, ale zděšeně ucukl. Issa měl tělo od pasu nahoru doslova poseté křižujícími se modrými a oranžovými podlitinami. Některé vypadaly jako od biče, některé od obušku. Na ploskách nohou – těch nohou, které se trmácely po hamburských chodnících – našel Melik zhnisané rány, jejichž velikost mohla tak odpovídat spáleninám od cigarety. Melik omotal Issovi kolem boků přikrývku v zájmu zachování slušnosti, pak ho opatrně zvedl a podal ho padacími dveřmi z půdy Leyle do čekající náruče.

„Polož ho do mojí postele,“ zašeptal Melik v slzách. „Já budu spát na zemi. Je mi to jedno. Dokonce mu dám i svou sestru, aby se na něj usmívala,“ dodal, když si vzpomněl na fotografii, kterou si Issa přivlastnil, a vrátil se pro ni na půdu.

* * *

Issovo ztlučené tělo leželo zabalené do Melikova županu, zubožené nohy vyčuhovaly přes okraje Melikovy postele. Zlatý řetízek dosud svíral v pěsti a pohled nehybně upíral na Melikovu stěnu slávy: Novinové fotografie triumfujícího šampióna, jeho vítězné rukavice i boxerské pásy. Na podlaze vedle něj dřepěl sám Melik. Chtěl na vlastní náklady přivolat lékaře, ale Leyla mu zakázala kohokoli přivést. Je to moc nebezpečné. Pro Issu, ale taky pro nás. Co naše žádost o občanství? Do rána mu horečka klesne a on se začne zotavovat.

Jenže horečka neklesala.

Leyla se zahalila do šátku a odjela na druhý konec města, částečně městskou dopravou, částečně taxíkem, aby setřásla imaginární pronásledovatele. Bez ohlášení navštívila mešitu, do které se prý chodí modlit nový turecký doktor. Za tři hodiny se vrátila domů celá rozzuřená. Ten nový mladý doktor je podvodník a hlupák. Nic neumí. Nemá ani tu nejzákladnější kvalifikaci. Vůbec neplní své náboženské povinnosti. A nejspíš to ani žádný doktor není.

Za její nepřítomnosti Issova horečka přece jen trochu klesla a ona tedy využila svých základních ošetřovatelských schopností, které získala v dobách, kdy si rodina nejen nemohla dovolit péči lékaře, ale ani si netroufala k němu zajít. Prohlásila, že kdyby Issa měl nějaká vnitřní zranění, nedokázal by do sebe dostat tolik jídla, takže se nebála dát mu na ustupující horečku aspirin a přidat rýžový odvar s tureckou bylinnou směsí.

Věděla, že Issa by jí bez ohledu na svůj zdravotní stav nedovolil dotknout se jeho nahého těla, a tak Melika vybavila ručníky, obkladem na čelo a umyvadlem chladné vody, aby Issu každou hodinu omýval. Výčitkami pronásledovaný Melik souhlasil. Usoudil ale, že aby to mohl udělat pořádně, bude muset sundat Issovi z krku taštičku.

Až po dlouhém váhání a výhradně (jak si říkal) v zájmu jejich nemocného hosta, a teprve když Issa odvrátil tvář ke stěně a upadl do polospánku, z něhož si něco rusky mumlal, Melik rozvázal tkanici a taštičku otevřel.

Nejdřív našel hromádku vybledlých výstřižků z ruských novin, stočených do ruličky a upevněných gumičkou. Melik gumičku stáhl a výstřižky rozložil po zemi. Na všech byla fotografie důstojníka Rudé armády v uniformě. Působil zvířecky, měl široké čelo, mohutnou bradu a vypadal tak na pětašedesát. Dva z výstřižků byly nekrology vyzdobené pravoslavnými kříži a vojenskými odznaky.

Dál Melik našel svazek úplně nových amerických padesátidolarovek. Bylo jich deset, sepnutých sponkou na peníze. Při pohledu na ně se Melikovi okamžitě vrátilo všechno dřívější podezření. Hladovějící, zmlácený, zbídačený uprchlík bez domova má v peněžence pět set nedotčených dolarů? Ukradl je? Padělal? Proto byl ve vězení? Tolik mu zbylo, když zaplatil v Istanbulu pašerákům lidí, ochotnému námořníkovi, který ho ukryl, a řidiči náklaďáku, který ho dopravil z Kodaně do Hamburku? Jestli mu teď zbývá pět set, kolik asi musel mít na začátku? Možná ty jeho sny o lékařské profesi přece jen nejsou holý nesmysl.

Jako třetí věc objevil Melik špinavou bílou obálku zmačkanou do kuličky, jako by ji někdo chtěl vyhodit, ale pak si to rozmyslel; nebyla na ní adresa ani známka a navíc byla roztržená. Melik ji uhladil a vytáhl z ní list papíru popsaný azbukou. Nahoře byla velkým černým písmem vytištěná adresa, datum a jméno odesílatele – nebo tak to aspoň Melik odhadl. Pod nečitelným textem byl nečitelný podpis modrým inkoustem a za ním velice pečlivě napsané šestimístné číslo; každá číslice byla několikrát obtažená, jako by odesílatel chtěl zdůraznit – tohle si zapamatuj.

Nakonec Melik našel klíč, malý dózický klíček, velký asi jako jeden článek prstu na jeho boxerské tlapě. Byl vyrobený strojově a ze třech stran měl složité zoubkování; Melik usoudil, že na dveře od vězení je moc malý, stejně jako na tu bránu, kterou se Issa vracel v Göteborgu na loď. Mohl by se ale hodit k poutům.

Melik vrátil Issův majetek do váčku a ten zastrčil pod propocený polštář, aby ho Issa našel, až se probudí. Ale provinilý pocit, který se ho zmocnil, do příštího rána nepominul. Během noci, kterou probděl na podlaze vedle Issy, ležícího nad ním na posteli, měl stále před očima zmučené údy svého hosta a uvědomoval si vlastní nedostatečnost.

Jako boxer znal bolest, nebo si to aspoň myslel. Jako turecké dítě ulice uměl rány přijímat i rozdávat. Při nedávném mistrovství ho soupeř smrští ran uvrhl do oné rudé prázdnoty, jíž se boxeři tolik obávají, protože by se z ní už nemuseli vrátit. Když plaval proti rodilým Němcům, sáhl si až na hranice svých možností, nebo si to aspoň myslel.

Ale v porovnání s Issou byl zelenáč.

Issa je muž, kdežto já jsem ještě kluk. Vždycky jsem si přál mít bratra, a když se mi objevil u dveří, odmítl jsem ho. Trpěl jako pravý obhájce svého přesvědčení, kdežto já jsem koketoval s lacinou slávou v boxerském ringu.

* * *

Za úsvitu přešlo přerývané dýchání, kvůli němuž byl Melik celou noc jako na trní, v pravidelné sípání. Když Melik vyměňoval obklad, uklidnil se, protože horečka klesla. Dopoledne už Issa napůl seděl v posteli, opřený jako paša ve zlaté hromadě Leyliných sametových polštářů s třapci, donesených z obýváku. Zlatý řetízek po matce už měl zase na zápěstí a Leyla ho krmila životodárnou kaší podle vlastního receptu.

Zoufale zahanbený Melik počkal, až za sebou Leyla zavře dveře. Pak poklekl vedle Issy a svěsil hlavu.

„Podíval jsem se do tvé taštičky,“ řekl. „Moc se stydím za to, co jsem udělal. Kéž mi milosrdný Alláh odpustí.“

Issa upadl do dalšího nekonečného mlčení a pak položil vyhublou ruku Melikovi na rameno.

„Nikdy se nepřiznávej, příteli,“ poradil mu ospale a sevřel Melikovi paži. „Když se přiznáš, nechají tě tam navždycky.“

2

Následující pátek v šest hodin večer se soukromý bankovní dům Brue Frères plc, dříve se sídlem v Glasgow, Rio de Janeiru a Vídni, nyní v Hamburku, ukládal k víkendovému spánku.

Přesně v sedmnáct třicet zavřel svalnatý vrátný hlavní vchod do půvabné vily s terasou na břehu jezera Binnen Alster. Během pár minut hlavní pokladní zamkla trezor a spustila alarm, vedoucí sekretariátu zamávala na rozloučenou poslednímu ze svých děvčat a zkontrolovala jejich počítače a koše na papír, a nejdéle sloužící zaměstnankyně banky, Frau Ellenbergerová, přepnula telefony, narazila si na hlavu baret, odemkla na dvoře kolo připoutané k železnému kruhu a odjela, aby vyzvedla svou praneteř z hodiny baletu.

Předtím ale ještě žertem pokárala svého zaměstnavatele, Tommyho Bruea, jediného žijícího partnera banky a nositele jejího slavného jména: „Pane Tommy, vy jste horší než my Němci,“ prohlásila dokonalou angličtinou, když nakoukla do dveří jeho svatyně. „Proč se trápíte prací? Je tady jaro! Neviděl jste ty krokusy a magnolie? Nezapomínejte, že je vám šedesát. Měl byste jít domů a dát si s paní Brueovou skleničku vína v té vaší krásné zahradě! Nemůžete přece pořád pracovat do poslední nitečky,“ dodala, spíš aby dokázala svou lásku k příběhům Beatrix Potterové, než že by doufala, že svého zaměstnavatele předělá.

Brue pozvedl pravou ruku a dobromyslně jí udělil cosi jako papežské požehnání.

„Šťastnou cestu, Frau Elli,“ prohlásil s ironickou rezignací. „Když pro mě moji zaměstnanci odmítají pracovat během týdne, musím za ně já pracovat o víkendu. Tschüss,“ dodal a poslal jí polibek.

„Tschüss, pane Tommy, a pozdravujte svou paní.“

„Vyřídím.“

Oba ale věděli, že pravda je jiná. Telefony mlčely, chodby byly tiché a žádní klienti se nedožadovali jeho pozornosti, jeho manželka Mitzi odešla hrát bridž ke svým přátelům von Essenovým a Brue měl své království pro sebe. Mohl se ohlédnout za uplynulým týdnem, připravit se na ten příští. A když se mu zachtělo, mohl zpytovat svou nesmrtelnou duši.

* * *

Vzhledem k nezvykle teplému počasí byl Brue jen v košili a kšandách. Sako obleku šitého na míru si pečlivě zavěsil na starý dřevěný věšák u dveří: Randall’s of Glasgow, krejčovský salon Brueových už po čtyři generace. Pracoval u stejného stolu, který s sebou zakladatel banky Duncan Brue vzal roku 1908 na loď, když vyplouval ze Skotska jen s nadějí v srdci a padesáti zlatými sovereigny v kapse.

Mohutná mahagonová knihovna, která zabírala celou jednu stěnu, rovněž patřila k rodinným legendám. Za zdobeným sklem v ní spočívaly dlouhé řady v kůži vázaných mistrovských děl světové literatury. Byl tu Dante, Goethe, Platon, Sokrates, Tolstoj, Dickens, Shakespeare a z nějakého záhadného důvodu i Jack London. Tuto knihovnu přijal Brueův dědeček v rámci vyrovnání nedobytného dluhu, a to i s knihami. Cítil se povinován je číst? Podle legendy ne. Uložil je do banky.

A na stěně přímo proti Brueovi visel originální, ručně malovaný rodokmen ve zlatém rámu jako varovná dopravní značka, kterou měl neustále v cestě. Kořeny tohoto prastarého dubu tkvěly hluboko v březích stříbřité řeky Tay. Větve se rozpínaly na východ do staré Evropy i na západ do Nového světa. Zlaté žaludy označovaly města, kde se sňatkem s cizinci obohatila brueovská krev, o disponibilních rezervách nemluvě.

A Brue sám byl potomkem hodným tohoto vznešeného rodu, i když potomkem posledním. V hloubi srdce věděl, že Frères, jak bance říkala výhradně rodina, je poslední oázou zastaralých metod. On už u Frères dožije, jenže Frères dožijí s ním. Pravda, s první ženou Sue měl dceru Georgii, jenže poslední Georgiina známá adresa byla v nějakém ašrámu poblíž San Franciska. Bankovnictví v jejím životě nikdy velkou roli nehrálo.

Brue sám ale nijak staromódně nevypadal. Byl dobře stavěný a neokázale pohledný, měl široké pihovaté čelo a hřívu červenohnědých vlasů jako pravý Skot, i když tu se mu do jisté míry dařilo krotit pěšinkou. Vyzařovala z něj sebejistota bohatství, nikoli ale jeho arogance. Pokud zrovna nenasadil profesionálně neproniknutelný výraz, byly rysy jeho tváře přátelské a příjemně nezvrásněné navzdory tomu, že celý život pracoval jako bankéř – či snad právě proto. Když ho Němci označovali za typického Angličana, vždycky se srdečně smál a prohlašoval, že tu urážku ponese s pravou skotskou statečností. Byl sice příslušníkem vymírajícího druhu, ale byl na to i potajmu pyšný: Tommy Brue, sůl země, dobrý člověk do temné noci, žádný kariérista – tím líp –, s prvotřídní manželkou, báječný společník při večeři a slušný hráč golfu. Přinejmenším byl přesvědčen, že takhle se o něm mluví, a považoval to za správné.

* * *

Brue ještě naposledy zkontroloval uzavírající trhy a spočítal si, jaký vliv budou mít na aktiva banky – obvyklý páteční pokles, ale nic, kvůli čemu by bylo potřeba si zoufat –, vypnul počítač a přelétl pohledem hromádku složek, které Frau Ellenbergerová označila za hodné jeho pozornosti.

Celý týden se potýkal s téměř nepochopitelnou složitostí moderního bankovního světa, kde vědět, komu vlastně skutečně půjčujete peníze, je asi tak málo pravděpodobné jako znát se s člověkem, který je tiskl. Náplň těchhle pátečních sezení však určovala nejen nutnost, ale především Brueova okamžitá nálada. Když měl chuť dělat dobré skutky, klidně třeba celý večer zadarmo optimalizoval majetek klientovy charitativní nadace; když si chtěl pohrát, zabýval se hřebčincem, salonem krásy či řetězcem kasin. A když nadešlo období suchých čísel – schopnost prokousat se jimi získal spíš tvrdou prací než díky rodinným genům –, pustil si obvykle Mahlera a zahloubal se do nabídek brokerů, investičních fondů a navzájem si konkurujících penzijních fondů.

Dnes ovšem příliš na vybranou neměl. Jeden významný klient se stal předmětem vyšetřování Hamburské burzy, a i když předseda burzovní komise Haug von Westerheim Bruea ujistil, že k žádnému oficiálnímu obvinění nedojde, cítil se bankéř povinován seznámit se s posledním vývojem. Nejdřív se ale pohodlně opřel v křesle a s uspokojením si vzpomněl na onen neuvěřitelný okamžik, kdy starý Haug porušil své vlastní železné pravidlo mlčenlivosti.

V mramorovém luxusu Anglo-německého klubu je v plném proudu slavnostní večeře. Smetánka hamburské finanční komunity tu oslavuje jednoho ze svých řad. Tommymu Brueovi je dnes šedesát, a měl by tomu uvěřit, protože, jak rád říkal jeho otec Edward Amadeus: Tommy, chlapče, aritmetika je v našem oboru to jediné, co nelže. Nálada je povznesená, jídlo dobré, víno ještě lepší, bohatí jsou spokojení, a Haug von Westerheim – sedmdesátník, majitel flotily, vlivný muž, anglofil a vtipálek – připíjí na Brueovo zdraví.

„Tommy, chlapče, došli jsme k názoru, že příliš čtete Oscara Wilda,“ hlásá anglicky se sklenicí šampaňského v ruce a s mladistvým portrétem britské královny za zády. „O Dorianu Grayovi jste nejspíš už slyšel, ne? Podle nás jste se podle Doriana Graye zařídil také. Myslíme si, že někde hluboko v trezoru vaší banky se skrývá děsivý portrét Tommyho, který doopravdy vypadá na svůj současný věk. Ovšem vy sám, na rozdíl od vaší milé královny, odmítáte elegantně stárnout, ale místo toho se tu na nás usmíváte jako pětadvacetiletý elf, přesně tak, jako jste se na nás usmíval před sedmi lety, kdy jste sem přijel z Vídně, abyste nás připravil o naše těžce nashromážděné bohatství.“

A ozve se aplaus, který pokračuje, když Westerheim uchopí elegantní ruku Brueovy manželky Mitzi. Je to Vídeňanka, a tak finančník přidá ještě další galantní gesto – ruku jí políbí a sdělí shromáždění, že její krása, na rozdíl od té Brueovy, je skutečně věčná. Brue je upřímně dojatý, vstane a chce Westerheimovi na oplátku stisknout ruku, ale starý pán, opojený nejen vínem, ale i svým úspěchem, ho obejme a chraplavě mu zašeptá do ucha: „Tommy, kamaráde… to vyšetřování u jistého vašeho klienta… o to se postarám… nejdřív ho odložíme z technických důvodů… a pak ho hodíme do Labe… všechno nejlepší, Tommy, příteli… jste slušný chlap…“

Brue si nasadil půlové brýle a znovu se zadíval do obvinění proti svému klientovi. Každý jiný bankéř by nejspíš dávno zavolal Westerheimovi a poděkoval mu za jeho tiché ujištění, čímž by ho donutil slib dodržet. Brue to ale neudělal. Nedokázal se přimět k tomu, aby zatížil starého pána neuváženým slibem, daným ve víru oslavy.

Vzal pero a napsal poznámku pro Frau Ellenbergerovou: „Hned v pondělí ráno prosím zavolejte na sekretariát burzovní Etické komise a zjistěte, jestli už určili datum. Díky, TB.“

Tak, řekl si. Teď se ten starouš může v klidu rozhodnout, jestli bude s vyšetřováním pokračovat, nebo ho stopne.

Druhým dnešním úkolem byla Bláznivá Marjána, jak jí Brue říkal (samozřejmě výhradně před Frau Ellenbergerovou). Marianne, vdova po úspěšném hamburském obchodníku se dřevem, byla nejdelší telenovelou Brue Frères; to ani nebyla klientka, ale souhrn veškerých klišé, která se k soukromému bankovnictví vážou. V nejnovějším dílu seriálu se právě obrátila k Bohu díky jistému třicetiletému dánskému luteránskému pastorovi a rozhodla se zřeknout se světských statků – které, což bylo podstatnější, tvořily jednu třicetinu bankovních rezerv – ve prospěch záhadné neziskové organizace pod jeho pastýřským vedením.

Brue má před sebou výsledky soukromého šetření, které si dal z vlastní iniciativy provést, a ty výsledky nejsou právě povzbuzující. Pastor čelil nedávno obvinění z podvodu, ale byl osvobozen, když svědkové nepřišli vypovídat. Má s několika různými ženami několik nemanželských dětí. Ale jeho klientka je do pastora blázen; jak jí má chudák Brue, pouhý bankéř, tohle všechno sdělit, aniž by přišel o její účet? Bláznivá Marjána nemá ráda špatné zprávy, a to i když je v nejlepší náladě, jak už se Brue ke své škodě párkrát přesvědčil. Musel použít všechno své kouzlo – a jistě by vás ujistil, že ho není málo –, aby jí zabránil převést účet k jakémusi zlatoústému mladíkovi od Goldman Sachs. Marianne má syna, který by přišel o pěkné peníze, a občas ho i zbožňuje, jenže – další komplikace! – ten syn je momentálně v léčebně pro drogově závislé v Taunuské vysočině. Možná bude potřeba podniknout diskrétní výlet do Frankfurtu…

Brue napíše druhý vzkaz své neochvějně loajální Frau Ellenbergerové: „Kontaktujte prosím ředitele kliniky a zjistěte, jestli je chlapec schopen přijmout návštěvu (mě!).“

Bruea vyrušilo cvakání telefonního systému vedle jeho stolu. Brue se podíval na světýlka. Kdyby to byl hovor na jeho pohotovostní číslo, neuvedené v žádných seznamech, vzal by to. Ale nebyl, takže obrátil pozornost k návrhu půlroční zprávy Frères. Čísla sice vypadala dobře, ale potřebovala by trochu víc jiskry. Nezabýval se jí ale dlouho, protože ho telefonní systém znovu vyrušil.

Je to další vzkaz, nebo se mu to předchozí cvakání nějak vrylo do paměti? V pátek v sedm večer? Veřejná linka? To je určitě omyl. Podlehl zvědavosti a stiskl tlačítko Přehrát. Nejdřív se ozvalo elektronické pípnutí, které přerušil hlas Frau Ellenbergerové, která zdvořile doporučovala volajícímu nejdřív německy a pak anglicky, aby zanechal vzkaz nebo zavolal znova v úředních hodinách.

Pak ženský hlas, mladý, německý a čistý jako hlas kůrového zpěváčka.

* * *

Po jedné dvou skotských vypitých v příjemné společnosti Brue rád kázal o tom, že nejvytrvalejší součástí života bankéře nejsou peníze, jak by člověk očekával. Nejsou to stoupající trhy, klesající trhy, hedžové fondy ani deriváty. Jsou to průšvihy. Je to vytrvalý, dokonce by řekl neustávající tikot časované bomby. Takže pokud se vám náhodou nelíbí žít ve stavu permanentního obležení, je pravděpodobné, že soukromé bankovnictví není nic pro vás. Podobný bonmot celkem úspěšně použil ve své předem připravené odpovědi na přípitek starého Westerheima.

Brue byl v těchhle situacích veterán a za ta léta se naučil reagovat dvěma odlišnými způsoby. Pokud byl na schůzi rady či výboru, všem na očích, vstal, zahákl palce za pásek a začal přecházet po místnosti s příkladně klidným výrazem.

Když byl sám, volil spíš druhou variantu – ztuhl v té pozici, v které ho zpráva zastihla, a ukazováčkem si brnkal o spodní ret. A přesně to teď také dělal, když si přehrával vzkaz podruhé a pak i potřetí, od úvodního pípnutí.

„Dobrý večer. Tady Annabel Richterová. Jsem právnička a ráda bych co nejdřív mluvila osobně s panem Tommym Bruem jménem klienta, kterého zastupuji.“

Zastupuji, ale nejmenuji, zaznamená Brue metodicky už potřetí. Úsečný hlas s jihoněmeckým přízvukem, vzdělaný, nezvyklý okolkovat.

„Můj klient mě instruoval, abych pozdravovala pana“ – odmlčí se, jako by nahlížela do poznámek – „pana Lipicána. Opakuji. Jmenuje se Lipicán. Jako ti koně, že, pane Brue? Ti slavní bílí koně ze Španělské jezdecké školy ve Vídni, kde původně sídlila vaše banka? Myslím, že vaše banka zná lipicány velmi dobře.“

Tón jejího hlasu náhle vyšplhá do výše. Z věcné zprávy o bílých koních se stává zpěváček v úzkých.

„Pane Brue, můj klient má k dispozici velice málo času. Přirozeně nechci do telefonu říkat víc. Je také možné, že o jeho postavení víte víc než já, což by celou záležitost urychlilo. Byla bych vám zavázaná, kdybyste mi mohl zavolat na mobil hned, jak dostanete tenhle vzkaz, abychom si mohli domluvit schůzku.“

Tím mohla skončit, ale neudělala to. Písnička kůrového zpěváčka nabývá na důrazu:

„Klidně i pozdě večer, pane Brue. Dokonce hodně pozdě. Právě teď jsem míjela vaši kancelář a viděla jsem, že se tam svítí. Možná vy osobně už v práci nejste, ale někdo jiný ano. Pokud je to tak, prosím toho dotyčného, aby byl tak laskav a můj vzkaz panu Brueovi vyřídil, je to velmi naléhavé. Jedině pan Tommy Brue je oprávněn v té záležitosti jednat. Děkuji za váš čas.“

A děkuji za váš čas, Frau Annabel Richterová, pomyslel si Brue, vstal a zamířil k arkýřovému oknu, jako by to byl nejbližší únikový východ. Ukazovákem a palcem se pořád ještě držel za spodní ret.

Je to tak, moje banka zná lipicány velmi dobře, pokud bankou míníte mne a mou jedinou důvěrnici, Frau Elli, a ani jedinou další živou duši. Moje banka by zaplatila velké peníze za to, aby i poslední z jejích dosud žijících lipicánů odcválal k obzoru, zpátky do Vídně, odkud přišli, a už nikdy se nevrátil. A to možná víte také.

Napadla ho děsivá myšlenka. Nebo ji možná v sobě nosil celých těch sedm let a teprve teď se rozhodla vystoupit ze stínu. Nejde vám právě o ty velké peníze, Frau Annabel Richterová? – vám a tomu vašemu posvátnému klientovi, který má tak málo času?

Není to čirou náhodou vydírání?

A nechcete mi náhodou tím svým hlasem kůrového zpěváčka a důležitě profesionálními formulacemi naznačit – vy a ten váš komplic, pardon, klient – že lipicánští koně mají tu zvláštní vlastnost, že se rodí úplně černí a teprve věkem zbělají? A proto byl jejich jménem označen jistý typ nezvyklého bankovního účtu, který vytvořil věhlasný Edward Amadeus Brue, důstojník Řádu Britského impéria, můj milovaný zesnulý otec, jehož ve všech ostatních ohledech ctím jako pilíř bankéřské bezúhonnosti, během svých posledních dní ve Vídni, kdy špinavé peníze z hroutící se Říše zla protékaly rozpadající se železnou oponou po náklaďácích?

* * *

Brue pomalu obešel místnost.

Proč jen jsi to udělal, otče drahý?

Proč, když ses celý život spoléhal na dobré jméno své i svých předků a dělal jsi mu čest v životě veřejném i soukromém, jednal jsi podle nejlepších tradic skotské opatrnosti, chytrosti a spolehlivosti? Proč jsi to všechno riskoval pro bandu lumpů a kořistníků z Východu, jejichž jediným životním úspěchem bylo, že se jim povedlo vydrancovat aktiva své země ve chvíli, kdy je potřebovala nejvíc?

Proč jsi jim otevřel svou banku? – svou milovanou banku, to nejdražší, cos měl? Proč jsi jim nabídl bezpečnou skrýš pro jejich nepoctivě získanou kořist a k tomu bezpříkladné záruky utajení a ochrany?

Proč jsi zohýbal všechny normy a pravidla až do krajnosti, v zoufalé a – to jsem ti přece vyčítal už tenkrát – hazardní snaze stát se nejoblíbenějším vídeňským bankéřem bandy ruských gangsterů?

Dobře, nenáviděl jsi komunismus a komunismus byl na smrtelné posteli. Nemohl ses dočkat pohřbu. Ale ti lumpové, kterým jsi prokazoval takovou laskavost, přece patřili k režimu!

Jména nejsou potřeba, soudruzi! Svěřte nám ukořistěné peníze na pět let a my vám dáme číslo. A až nás příště přijdete navštívit, vaši lipicáni budou bílí jako sníh, budou z nich dospělé, výhodné investice. Děláme totéž co Švýcaři, ale líp – jsme přece Britové!

Jenže my to líp neděláme, pomyslel si Brue smutně, sepnul ruce za zády a zadíval se z okna.

Neděláme, protože staří pánové, kteří ve vysokém věku přišli o rozum, umírají; protože peníze se stěhují a banky také; a protože se na scéně objeví cizí lidé zvaní regulátoři a minulost je ta tam. Jenže ona nikdy není doopravdy ta tam, že? Stačí pár slov pronesených hlasem kůrového zpěváčka a všechno je to tryskem zpátky.

* * *

Patnáct metrů pod ním se obrněná kavalerie nejbohatšího města Evropy s hřmotem vracela domů obejmout děti, najíst se, podívat se na televizi, pomilovat se a jít spát. Na jezeře v rudém soumraku klouzaly veslice a malé jachty.

Někde tam je, pomyslel si. Viděla, že se u mě svítí.

Někde tam je a nacvičuje etudy s tím takzvaným klientem. Asi se dohadují, o kolik si mají říct za to, že neudají, co vědí o lipicánských účtech.

Je také možné, že o jeho postavení víte víc než já.

Ale je také možné, že nevím, Frau Annabel Richterová. A abych byl upřímný, ani to raději vědět nechci, i když se zdá, že tomu neuniknu.

A protože mi po telefonu o svém klientovi nic víc neřeknete – takovou diskrétnost oceňuji – a protože nedisponuji nadpřirozenými schopnostmi, a tudíž nepoznám, o kterého z toho půltuctu zbylých lipicánů jde (pokud jich vůbec ještě tolik je, pokud nebyli zastřeleni, uvězněni nebo prostě nezapomněli, kam propána těch pár milionů uložili), nemám na vybranou, jak už to tak při vydírání chodí, a musím vašemu požadavku vyhovět.

Vytočil její číslo.

„Richterová.“

„Tady Tommy Brue z Brueovy banky. Dobrý večer, Frau Richterová.“

„Dobrý večer, pane Brue. Ráda bych s vámi mluvila hned, jak se vám to bude hodit.“

Například okamžitě. Hlas měla trochu méně melodický a o něco ostřejší, než když se dožadovala jeho pozornosti.

* * *

Hotel Atlantic se nacházel deset minut pěšky od banky, vedle přeplněné pěší cesty kolem jezera. Vedle pěšiny vedla další stezka, kde to jen svištělo cyklisty, mířícími za srdečného nadávání domů. Zvedl se ostrý vítr a obloha zčernala. Začaly padat dlouhé kapky deště. V Hamburku se jim říká přadena. Před sedmi lety, když se sem Brue přestěhoval, brzdily jeho postup davem poslední zbytky britské zdrženlivosti. Dnes už si suverénně razil cestu a loktem se bránil útočícím deštníkům.

U vchodu do hotelu ho vrátný v červeném plášti pozdravil pozvednutím cylindru. Jen vešel do haly, přiskočil recepční pan Schwarz a vedl ho ke stolu, kam Brue chodíval s klienty, kteří své obchodní záležitosti projednávali raději mimo banku. Stůl stál až v protějším rohu, mezi mramorovým sloupem a olejomalbami hanzovních lodí. Žlučovitým pohledem na něj shlížel císař Vilém II., vyvedený v mořsky modrých dlaždičkách.

„Očekávám dámu, s kterou jsem dosud neměl to potěšení se seznámit, Petře,“ svěřil se Brue s mužsky spikleneckým úsměvem. „Jistou Frau Richterovou. Myslím, že je mladá. Přesvědčte se, prosím, že je také krásná.“

„Udělám, co budu moci,“ slíbil vážně Herr Schwarz, bohatší o dvacet eur.

Brueovi to z ničeho nic připomnělo nepříjemný rozhovor, který vedl se svou dcerou Georgií, když jí bylo devět let. Snažil se jí vysvětlit, že maminka a tatínek se ještě pořád mají rádi, ale že už nebudou bydlet spolu. Je lepší žít zvlášť a dobře spolu vycházet, než se hádat, řekl jí na radu psycholožky, kterou nesnášel. A že dva šťastné domovy jsou lepší než jeden nešťastný. A že Georgie bude moci tatínka i maminku vídat tak často, jak bude chtít, jen už ne oba najednou jako dřív. Jenže Georgii víc zajímalo štěně, které právě dostala.

„Kdyby ti na celém světě zbyl jenom jeden jediný šilink, co bys s ním udělal?“ zeptala se a zamyšleně drbala štěně na břiše.

„Samozřejmě bych ho investoval, miláčku. Co bys udělala ty?“

„Dala bych někomu spropitné,“ odpověděla.

Brue, který nechápal spíš sám sebe než Georgii, se snažil přijít na to, proč se právě teď mučí touhle vzpomínkou. Nejspíš proto, že mají obě tak podobné hlasy, usoudil pak. Zadíval se na lítací dveře. Bude mít u sebe odposlech? Nebo ho bude mít její „klient“, pokud ho přivede? No, jestli ano, budou mít smůlu.

Vzpomněl si na svou poslední schůzku s vyděračem: bylo to také v hotelu a šlo také o ženu, Britku, která žila ve Vídni. Brue zastupoval jednoho klienta Frères, který se nehodlal se svým problémem svěřit nikomu jinému. Sešel se s ní na čaj v diskrétním salonku u Sachera. Byla to mohutná madame, oblečená jako vdova. Její děvče se jmenovalo Sophie.

„Sophie je jedna z mých nejlepších, věřte mi, takže mě to přirozeně mrzí,“ vysvětlovala s obličejem zastíněným okrajem černého slamáku. „Jenže, pochopte, vzala si do hlavy, že s tím půjde do novin. Říkala jsem jí, ať to nedělá, jenže ona mě neposlouchá, to víte, je hrozně mladá. Váš přítel se choval trochu hrubě, některé jeho způsoby nebyly právě… vybrané. A nikdo o sobě nechce číst, že? V novinách rozhodně ne. A navíc když jde o ředitele velké firmy. To by mu mohlo uškodit.“

Brue se ale napřed poradil s vídeňským policejním ředitelem, který byl shodou okolností také klientem Frères. Na jeho radu pokorně souhlasil s tím, že si její mlčenlivost koupí větší sumou peněz, a vídeňští policisté v civilu u blízkého stolku celý rozhovor nahrávali.

Tentokrát ovšem neměl na své straně policejního ředitele. A zamýšlenou obětí nebyl jeho klient, ale on sám.

* * *

Ve velké hale hotelu Atlantic i na ulici venku vrcholila špička. Brue seděl na své výhodné pozorovatelně, zdánlivě zcela klidný, a sledoval přicházející a odcházející hosty. Některé dámy měly na sobě kožešiny a boa, někteří pánové pohřební uniformu moderních manažerů, jiní rozedrané džíny milionářských pobudů.

Z hotelové chodby se vynořilo procesí mužů ve smokingu a žen v plesových šatech s flitry. Poslíček před nimi strkal vozík naložený kyticemi v celofánu. Někdo starý a bohatý slaví narozeniny, pomyslel si Brue, a na okamžik zauvažoval, zda je to někdo z jeho klientů a zda mu Frau Elli poslala láhev. Nejspíš není starší než já, připustil statečně.

Opravdu připadá lidem starý? Nejspíš ano. Jeho první manželka Sue si stěžovala, že se starý už narodil. No, jednou ta šedesátka přijít musela, tedy pokud měl člověk to štěstí, že se jí vůbec dožil. Jak to říkala Georgie, když se dala na buddhismus? „Příčinou smrti je narození.“

Podíval se na své zlaté hodinky; dostal je od Edwarda Amadea k jednadvacátým narozeninám. Ještě dvě minuty a Annabel přijde pozdě, a bankéři a právníci zásadně pozdě nechodí. A předpokládal, že ani vyděrači ne.

Za dveřmi se ulicí hnal mistral. Vrátný v cylindru pobíhal od jedné limuzíny ke druhé a plášť mu přitom pleskal jako nefunkční křídla.

Pak se spustil prudký liják a lidé i limuzíny zmizeli v bílé mlze. Z ní, jako jediný člověk, který přežil v lavině, se vynořila malá podsaditá postava v neforemném oblečení a se šátkem omotaným kolem hlavy a krku. Brue se na chvilku vyděsil, že s sebou nese dítě, ale byl to batoh, velký málem jako ona sama.

Vyšla po schodech, nechala se pohltit lítacími dveřmi, vstoupila do haly a zastavila se. Stála v cestě lidem vcházejícím za ní, ale jestli o tom věděla, bylo jí to jedno. Sundala si mokré brýle, vylovila z hloubi větrovky suchý cíp šátku, vyčistila je a vrátila je na nos. Přistoupil k ní Herr Schwarz a něco jí řekl; úsečně kývla. Oba se podívali Brueovým směrem. Herr Schwarz se ji pokusil doprovodit, ale ona zavrtěla hlavou. Hodila si batoh jen na jedno rameno a vydala se k němu mezi stoly. Pohled upírala přímo před sebe a ostatních hostů si vůbec nevšímala.

Nebyla nalíčená, od krku dolu jí nebylo vidět ani centimetr kůže. Toho si Brue všiml hned, jak vstal, aby ji přivítal. Malé, výkonné tělo se v tom beztvarém oblečení pohybovalo rozhodně a plavně. Vypadala trochu moc bojovně, ale to je dnes u žen časté. Měla kulaté brýle bez obrouček, ve kterých se odrážely lustry. Téměř nemrkala. Pleť měla jako dítě. Je o dobrých třicet let mladší než já a o třicet centimetrů menší, jenže vyděrači jsou různých typů a den ode dne mládnou. Tvář odpovídala hlasu – obojí by mohlo patřit kůrovému zpěváčkovi.

Žádného komplice nebylo vidět. Na sobě měla modré džíny a těžké boty. Kapesní kráska v přestrojení. Tvrdá, ale zranitelná; ze všech sil se snaží skrývat svou ženskou vřelost, ale marně. Georgie.

„Frau Richterová? Moc mě těší. Já jsem Tommy Brue. Co si dáte?“

Měla tak malou ruku, že instinktivně uvolnil stisk.

„Mají tady vodu?“ zeptala se a zamračila se na něj skrz brýle.

„Jistě.“ Kývl na číšníka. „Přišla jste pěšky?“

„Na kole. Neperlivou, prosím. Bez citronu. A nechlazenou.“

* * *

Seděla proti němu vzpřímeně uprostřed koženého trůnu, rukama se opírala o područky, kolena držela u sebe. Batoh si položila k nohám. Pátravě si bankéře prohlížela: nejdřív ruce, pak zlaté hodinky a boty, pak oči, ale to jen na chvilku. Zjevně nenašla nic překvapivého. A Brue ji na oplátku pozoroval stejně zkoumavě, i když ne tak zjevně: kultivovaný způsob, jímž upíjela vodu, lokty způsobně u těla; sebejistotu v přepychovém prostředí, kterým byla zjevně odhodlána pohrdat; dobré vychování, jež z ní nenápadně vyzařovalo; smysl pro styl, který skrývala, ale ne zcela úspěšně.

Sundala si šátek. Pod ním se objevil vlněný baret. Do čela jí padala kadeř zlatohnědých vlasů. Vrátila ji do zajetí, pak se znovu napila a pokračovala ve své prohlídce. Oči měla šedozelené, zvětšené brýlemi, a neuhýbala pohledem. Medově kropenaté oči, napadlo ho; kde tenhle výraz četl? Nejspíš v některém z toho tuctu románů, co má Mitzi vždycky u postele. Malá, vysoko posazená ňadra, záměrně maskovaná.

Brue vytáhl z kapsy v modré hedvábné podšívce svého saka od Randallů vizitku a s dvorným úsměvem jí ji přes stůl podal.

„Proč Frères?“ zeptala se. Žádné prsteny, nehty krátké jako dítě.

„To byl nápad mého pradědečka.“

„On byl Francouz?“

„Bohužel ne. Jen chtěl být,“ odpověděl Brue svým obvyklým bonmotem. „Byl to Skot. Hodně Skotů má blíž k Francii než k Anglii.“

„Měl bratry?“

„Ne. Já bohužel také ne.“

Sehnula se k batohu, rozepnula jednu přihrádku, pak druhou.

Brue přes její rameno v rychlém sledu zaznamenal: papírové kapesníčky, láhev s roztokem na kontaktní čočky, mobil, klíče, žlutý blok, kreditní karty a žlutohnědé desky, jejichž obsah byl označen číslovanými zarážkami jako složky, které si advokáti nosí k soudu. Žádný rozpoznatelný magnetofon nebo mikrofon, ale při dnešní technologii si člověk nemůže být jistý nikdy. Pod tím svým oblečením by ostatně mohla mít klidně schovaný desetikilový pás s výbušninou.

Podala mu vizitku.

ÚTOČIŠTĚ SEVER, četl Brue. Charitativní křesťanská nadace pro ochranu uprchlíků a lidí bez vlasti v oblasti severního Německa. Kancelář ve východní části města. Telefonní a faxové číslo, e-mail. Číslo účtu u Commerzbank. Když to bude třeba, můžu si v pondělí diskrétně promluvit s ředitelem jejich zdejší pobočky a ověřit si, jak si stojí. Annabel Richterová, právní poradkyně. V duchu slyšel otcova slova: Nikdy nevěř krásné ženě, Tommy. To jsou vůbec ti nejlepší zločinci.

„Radši byste se taky měl podívat na tohle,“ řekla a vrazila mu do ruky průkaz.

„Ale to snad není třeba,“ protestoval, i když ho napadlo totéž.

„Třeba nejsem, kdo tvrdím, že jsem.“

„Ano? A kdo jiný byste byla?“

„Za některými mými klienty chodí lidé, kteří se vydávají za právníky, i když nejsou.“

„No to je hrůza. Propána. Doufám, že něco takového se mi nikdy nestane. I když, samozřejmě, už se to stát mohlo, že? A ani to třeba nevím. Strašná představa,“ prohlásil naoko pobaveně. Ale jestli čekal, že se zasměje s ním, nedočkal se.

Na fotografii v průkazu měla rozpuštěné vlasy, starší brýle a stejnou tvář, ale nezamračenou. Annabel Richterová, narozená ve Freiburgu im Breisgau v roce 1977 – to znamenalo, že je téměř na spodní věkové hranici, která se v Německu u právníků vyžaduje, tedy pokud je skutečně právnička. Seděla v křesle uvolněná jako boxer mezi dvěma koly a dál ho pozorovala přes své babičkovské brýle.

Upjatým drobným tělem v mohutném, pečlivě pozapínaném oblečení byla obrácená přímo k němu.

„Už jste o nás slyšel?“ chtěla vědět.

„Prosím?“

„O Útočišti Sever. Znáte naši práci? Doslechl jste se o nás někdy?“

„Bohužel ne.“

Pomalu zavrtěla hlavou a nevěřícně se rozhlédla po hale. Po starších nastrojených dvojicích. Po hlučné bohaté mládeži u baru. Po klavíristovi hrajícím milostné písně, které nikdo neposlouchal.

* * *

„A kdo vaši charitu financuje?“ zeptal se Brue svým nejpraktičtějším tónem.

Pokrčila rameny. „Několik církví. Stát Hamburk, když má chuť dělat dobré skutky. Vyjdeme.“

„A jak dlouho už působíte? – myslím vaše firma?“

„My nejsme firma. Jsme veřejně prospěšná organizace. Pět let.“

„A vy osobně?“

„Dva roky. Zhruba.“

„Na plný úvazek? Nemáte vlastní praxi?“ – jinými slovy, melouchaříte? Vydíráte na vedlejšák?

Už měla jeho vyptávání dost.

„Mám klienta, pane Brue. Oficiálně ho zastupuje Útočiště Sever. Ale nedávno mě oficiálně zmocnil, abych ho jako jeho osobní právník zastupovala ve všech věcech spojených s vaší bankou, a dal mi souhlas kontaktovat vás. Což právě dělám.“

„Souhlas?“ Usmál se ještě víc, i když trochu nakřivo.

„Pokyn. Je v tom nějaký rozdíl? Jak jsem vám už telefonicky naznačila, můj klient je tady v Hamburku v choulostivé situaci. Je mi ochoten sdělit jen omezené množství informací, takže i to, co jsem já schopná říct vám, má své hranice. Poté, co jsem s ním strávila řadu hodin, jsem přesvědčená, že to málo, co mi říká, je pravda. Ne celá pravda, možná jen její malá část, redakčně upravená pro moje potřeby, ale přesto pravda. V naší organizaci to tak musíme brát. Musíme se spokojit s tím málem, co se dozvíme, a pracovat s tím. Radši se necháme oklamat, než abychom byli cyničtí. Takoví jsme. To je naše přesvědčení,“ dodala vyzývavě a nepřímo tím Bruea obvinila, že on to vidí právě opačně.

„Rozumím,“ ujistil ji. „A respektuji to.“ Odrážel útok. V tom byl mistr.

„Naši klienti nejsou tím, co vy byste nazval normální klienti, pane Brue.“

„Skutečně? Víte, nejsem si jistý, jestli jsem se někdy s nějakým normálním klientem setkal.“ Ani tenhle vtip na ni ale nezabral.

„Naši klienti jsou spíš to, co Frantz Fanon nazval Psanci této země. Znáte tu knihu?“

„Slyšel jsem o ní, ale bohužel jsem ji nečetl.“

„Jsou prakticky bez vlasti. Často mají za sebou těžké trauma. Mají stejný strach z nás jako ze světa, ve kterém se ocitli, i z toho, který opustili.“

„Chápu.“ Nechápal ale nic.

„Pane Brue, můj klient je přesvědčený, ať už právem nebo ne, že vy jste jeho spása. Kvůli vám přijel do Hamburku. Díky vám bude smět zůstat v Německu, legálně získat povolení k pobytu a studovat. Bez vás se vrátí do pekla.“

Brue měl chuť říct „To snad ne“, případně „To by bylo smutné“, ale když viděl její upřený pohled, rozmyslel si to.

„Je přesvědčený, že mu stačí zmínit se o panu Lipicánovi a předložit vám jisté číslo – k čemu nebo komu se to číslo vztahuje, nevím, a možná to neví ani on sám – a abrakadabra, všechny dveře se mu otevřou.“

„Můžu se zeptat, jak je tu dlouho?“

„Řekněme pár týdnů.“

„A tak dlouho mu trvalo, než mě kontaktoval, i když sem prý přijel kvůli mně? Tomu se dost těžko věří.“

„Dorazil sem ve špatném stavu a vyděšený, neznal tady živou duši. Je na Západě poprvé. Německy neumí ani slovo.“

Zase už chtěl říct „Chápu“, ale neudělal to.

„A také – z důvodů, kterým ani v nejmenším nerozumím – je mu nepříjemné, že se na vás vůbec musí obrátit. Přinejmenším zpoloviny by dal přednost tomu mlčet a umřít hlady. Ovšem vzhledem k jeho situaci tady jste bohužel jeho jediná šance.“

* * *

Na řadě byl Brue, jenže s čím? Když trčíš v jámě, Tommy, tak přestaň kopat. Stav další obranné valy. Zase jeho otec.

„Promiňte, Frau Richterová,“ začal uctivě, ačkoli tím ani v nejmenším nehodlal naznačit, že by mu měla co promíjet. „Ale odkud nebo od koho konkrétně vzal váš klient tu informaci – nebo spíš to přesvědčení – že by moje banka pro něj mohla tenhle zázrak vykonat?“

„Ne banka, pane Brue. Vy osobně.“

„Obávám se, že dost dobře nechápu, jak to. Ptal jsem se vás na zdroj jeho informací.“

„Možná mu to řekl nějaký právník. Další z nás,“ dodala se sebepohrdáním.

Rozhodl se zkusit to jinak. „A můžu se zeptat, v jakém jazyce jste se tyhle informace od svého klienta dozvěděla?“

„O panu Lipicánovi?“

„I další věci. Třeba moje jméno.“

Její mladá tvář byla nehybná jako kámen. „Můj klient by řekl, že ta otázka je nepodstatná.“

„Smím se zeptat, jestli u toho byli nějací prostředníci, když vám ty instrukce dával? Například kvalifikovaný tlumočník? Nebo jste s ním schopná komunikovat přímo?“

Z baretu jí znova vyklouzl pramen vlasů, ale tentokrát si ho začala obtáčet kolem prstu, zatímco se zamračeně rozhlížela po místnosti. „Rusky,“ řekla, a pak, jako by ji náhle začal zajímat, se zeptala: „Umíte vy rusky?“

„Přijatelně. Vlastně docela dobře,“ odpověděl.

Jako by si po tomhle jeho přiznání uvědomila, že je žena; usmála se a poprvé na něj pohlédla zpříma.

„Kde jste se to naučil?“

„Já? Budete se divit, v Paříži. Hrozná dekadence.“

„V Paříži! Proč v Paříži?“

„Poslal mě tam otec. Trval na tom. Strávil jsem tři roky na Sorbonně. Byla tam spousta vousatých básníků emigrantů. A vy?“

Ale chvíle shody už pominula. Annabel zalovila v batohu. „Dal mi odkaz,“ řekla. „Jisté speciální číslo, které prý něco řekne panu Lipicánovi. A možná i vám.“

Vytrhla list z bloku a podala mu ho. Šest číslic, psaných zřejmě její rukou. Číslo začínalo 77, což bylo kódové označení pro lipicány.

„Sedí to?“ ptala se a hypnotizovala ho přitom neúprosným pohledem.

„K čemu jestli to sedí?“

„Používá se to číslo, které jsem vám právě dala, v bance Brue Frères? Nebo nepoužívá?“ Říkala to, jako by mluvila s neposlušným dítětem.

Brue uvažoval o její otázce – nebo přesněji o tom, jak se vyhnout odpovědi. „Víte, Frau Richterová, oběma nám záleží na diskrétnosti vůči klientovi,“ začal nenuceně. „Moje banka netroubí do světa, kdo jsou její zákazníci, ani jaké transakce podnikají. To jistě chápete. Neprozrazujeme víc, než nám přikazují zákony. Když mi řeknete pan Lipicán, vyslechnu vás. Když mi předáte referenční číslo, nahlédnu do záznamů.“ Odmlčel se, aby jí dal možnost vyjádřit souhlas, ale její tvář zůstávala neochvějně odmítavá. „Jsem si jistý, že vy sama jste naprosto čestná,“ pokračoval, „o tom nepochybuji. Ale byla byste překvapená, kolik běhá po světě podvodníků.“ Kývl na číšníka.

„On není podvodník, pane Brue.“

„Jistěže ne. Je to váš klient.“

Tou dobou už stáli. Kdo se zvedl první, to si Brue neuvědomoval. Nejspíš ona. Nečekal, že jejich schůzka bude tak krátká, a i když v něm vyvolala zmatek, přál si, aby trvala déle. „Zavolám vás, až to prozkoumám. Ano?“

„Kdy?“

„Záleží na tom. Když nic nenajdu, tak velmi brzo.“

„Ještě dnes večer?“

„Možná.“

„Vracíte se teď do banky?“

„Proč ne? Pokud někdo potřebuje naléhavou pomoc, a to zřejmě naznačujete, udělá člověk, co může. Pochopitelně. To by přece udělal každý.“

„Topí se. Stačí, když mu podáte ruku.“

„Tohle ve své profesi bohužel slýchám dost často.“

Jeho tón ji zřejmě rozhněval. „On vám věří,“ řekla.

„Jak by mohl, když jsme se nikdy neviděli?“

„No dobře, on vám nevěří, ale jeho otec vám věřil. A nic jiného než vás nemá.“

„No, příliš jasné to tedy není. Ani jednomu z nás, řekl bych.“

Hodila si batoh na rameno a vyrazila halou k lítacím dveřím. Za nimi čekal vrátný v cylindru s jejím kolem. Pořád ještě lilo. Vylovila přilbu z bedničky připnuté k řídítkům, nasadila si ji, zapnula a pak si natáhla nepromokavé kalhoty. Neohlédla se ani nezamávala a byla pryč.

* * *

Trezor Frères ležel v polosuterénu v zadní části budovy. Byl velký třikrát čtyři metry a při jeho stavbě se s architektem hloupě vtipkovalo o tom, kolik neplatících dlužníků by se tam vešlo; tak vznikla interní přezdívka oubliette, hladomorna. S rozvojem moderních technologií se ostatní soukromé banky zbavovaly svých archivů a dokonce snad i trezorů, ale Frères si zakládala na své historii. To, co z ní zbylo, bylo převezeno bezpečnostním autem z Vídně a uloženo k odpočinku sem, do vybíleného cihlového mauzolea, kde bzučely odvlhčovače a kde přístup hlídaly řady světýlek a tlačítek, které po příchozím požadovaly kód, otisk palce a několik chlácholivých slov. Pojišťovna naléhala na rozpoznávání duhovky, ale cosi v Brueově nitru se proti tomu vzepřelo.

Když se Brue dostal dovnitř, prošel uličkou mezi zatuchlými bezpečnostními schránkami k ocelové skříni stojící u protější zdi. Vyťukal kód, otevřel ji a hledal mezi zavěšenými složkami, dokud podle stránky vytržené z poznámkového bloku Annabel Richterové nenašel tu, kterou hledal. Měla vybledle oranžovou barvu a pohromadě ji držely kovové kroužky. Na hřbetě bylo napsáno číslo, ale ne jméno.

V nažloutlém světle stropních zářivek obracel rovnoměrným tempem stránky, a každou spíš přelétl pohledem, než četl. Pak ještě jednou zapátral ve skříni a tentokrát vytáhl krabici kartiček s oslíma ušima.

Zalistoval jimi a vytáhl tu, která byla označená stejným číslem.

KARPOV, četl, Grigorij Borisovič, plukovník Rudé armády. 1982. Zakládající člen.

Slavný ročník, pomyslel si. Můj kalich hořkosti. Nikdy jsem neslyšel o žádném Karpovovi, ale jak jsem mohl? Lipicány sis držel ve své soukromé stáji.

Jakékoli pohyby na tomto účtu a všechny pokyny klienta hlaste okamžitě a osobně EAB. Bez mého souhlasu nepodnikejte žádnou akci, podepsán Edward Amadeus Brue, četl.

Tobě osobně. Ruští lumpové byli tvoje osobní doména. Menší lumpové – investiční manažeři, pojišťovací agenti, kolegové z bank – mohli sedět půl hodiny v předpokoji a nakonec se museli spokojit třebas hlavním pokladníkem, ale ruské lumpy podle tvého osobního rozkazu vodili přímo k EAB.

Nebylo to napsané na stroji. Ani to nemělo razítko od Frau Elli, která tou dobou byla tvou mladou, oddanou a velmi osobní sekretářkou, ale psal jsi to rukou, jemnými modrými tahy neodmyslitelného plnicího pera, a na závěr jsi přidal plný podpis, kdyby náhodný čtenář – ne že by se někdy takový našel, Bože chraň – třeba nevěděl, že to EAB znamená Edward Amadeus Brue, člen Řádu Britského impéria, bankéř, který celý život ctil pravidla, až je na sklonku života porušil úplně všechna.

Brue si strčil složku pod paži, znovu zamkl skříň i trezor a vyšel po elegantním schodišti do místnosti, kde před dvěma hodinami tak krutým způsobem přišel o svůj víkendový poklid. Pozůstatky případu Bláznivé Marjány, dosud rozložené po stole, mu připadaly jako rok stará historie, a etické otázky Hamburské burzy byly vedlejší.

A znova: Proč?

Nepotřeboval jsi ty peníze, otče můj drahý, nikdo z nás je nepotřeboval. Stačilo zůstat tím, čím jsi byl: bohatým a ctěným doyenem vídeňského bankovního světa, pilířem spolehlivosti.

A když jsem jednou večer vtrhnul do tvé kanceláře, požádal Frau Ellenbergerovou, aby nás nechala o samotě – tenkrát to byla Fräulein, a moc pěkná Fräulein – a významně za ní zavřel dveře, nalil jsem nám oběma velkou skotskou a sdělil jsem ti, že už mám plné zuby toho, jak nám všude říkají Mafie Frères, co jsi udělal?

Nasadil jsi svůj bankéřský úsměv – budiž, jeho ztrápenou verzi, to uznávám – poklepal jsi mi na rameno a řekl jsi, že na tomhle světě jsou tajemství, s nimiž se člověk raději nesvěřuje ani milovanému synovi.

Takhle přesně jsi to řekl. Úplně jsi mě zasklil. I Fräulein Ellenbergerová věděla víc než já, ale tu jsi zapřisáhl k mlčení hned první den, kdy nastoupila svůj noviciát.

A taky ses smál naposled, co? Tou dobou jsi umíral, jenže to bylo další tvoje tajemství, které jsem nesměl znát. A zrovna když to začínalo vypadat na těsný finiš o to, kdo tě dostane dřív, jestli zubatá, nebo vídeňské úřady, zasáhla Westerheimem tak milovaná anglická královna, která se z čista jasna zcela bezdůvodně rozhodla, že tě povolá na britské velvyslanectví, kde tě její loajální velvyslanec s náležitou pompou jmenuje členem Řádu Britského impéria. Později jsem se dozvěděl, i když osobně jsi mi to nikdy neřekl, že po té poctě jsi toužil celý život.

Během ceremoniálu jsi plakal.

Já také.

I tvoje žena, moje matka, by plakala, kdyby byla s námi, jenže v jejím případě zubatá vyhrála už dávno.

A když jsi za ní odešel do šťastné banky na nebesích, což jsi – jako by se ti vrátila tvá proslulá obezřetnost – udělal ani ne dva měsíce nato, připadal mi přesun do Hamburku lákavější než kdy dřív.

* * *

Naši klienti nejsou tím, co vy byste nazval normální klienti, pane Brue.

Brue, bradu opřenou v dlani, listoval tam a zpátky hubenou a na informace skoupou složkou. Index byl upravený a některé papíry zmizely v zájmu ochrany klientovy identity. Záznam o schůzkách – ty měli jen lipicáni – udával místo a čas setkání mezi lumpem klientem a lumpem bankéřem, ale nikoli už, o co šlo.

Kapitál vlastníka účtu byl investován do bahamského offshorového podílového fondu. To byla u lipicánů běžná praxe.

Podílový fond patřil lichtenštejnské nadaci.

Majitel účtu vlastnil podíl na oné lichtenštejnské nadaci ve formě dluhopisů na doručitele, uložených u Frères.

Tyto obligace měly být vydány oprávněnému žadateli, pokud uvede příslušné číslo účtu, dostatečně prokáže svou identitu a předloží to, co se zde opatrně nazývalo nezbytný přístupový nástroj.

Podrobnější informace viz osobní složka majitele účtu. Jenže chyba lávky, ta vyletěla komínem stejný den, kdy Edward Amadeus Brue OBE oficiálně předal klíče od banky svému synovi.

Tedy krátce řečeno, žádný formální převod a tak málo oficialit, jak to jen jde. Stačilo, aby šťastný majitel referenčního čísla, řidičského průkazu a onoho takzvaného nástroje řekl jen „ahoj, to jsem já“, a nezdaněná porce rizikových obligací se přesune z jedné nečisté ruky do druhé – splněný sen každého, kdo potřebuje vyprat špinavé peníze.

* * *

„Jenže,“ zamumlal Brue nahlas.

Jenže v případě plukovníka Grigorije Borisoviče Karpova, bývalého příslušníka Rudé armády, je oprávněný žadatel – pokud jím skutečně je – jedním z psanců této země, a navíc je mu nepříjemné, že se na mě vůbec musí obrátit, a přinejmenším zpoloviny by raději zemřel hlady. Taky se topí a stačí jen, abych mu podal ruku. Je přesvědčený, že jsem jeho spása a beze mě se vrátí do pekla.

Ale vzpomínal si spíš na ruku Annabel Richterové: bez prstenů, s dětsky krátkými nehty.

Doprava utichla. Pátek. Mitzin bridžový večer. Brue se podíval na hodinky. Proboha, jak to, že to tak rychle uteklo? Jak to, že je tak pozdě? I když – co to znamená pozdě? Občas hrávali skoro do rána. Doufal, že Mitzi vyhrává. Záleželo jí na tom. Nešlo jí o peníze, ale o výhru jako takovou. Jeho dcera Georgie byla pravý opak. Georgie byla měkkosrdcatá. Spokojená byla, jen když prohrávala. Kdybyste ji postavili se zavázanýma očima do místnosti plné mužských a aspoň jeden z nich byl beznadějný případ, během pár minut se s ním bezpečně skamarádí.

A jaká jste vy, Annabel Richterová z Útočiště Sever? Vyhráváte, nebo prohráváte? Pokud zachraňujete svět, tak spíš to druhé. Ale jdete do toho naplno, to se musí nechat. Edwardovi Amadeovi byste se ohromně líbila.

Brue bez přemýšlení znovu vytočil číslo jejího mobilu.

3

Do stísněných prostor Útvaru zahraničních akvizic hamburské instituce se vznešeným názvem Úřad na ochranu ústavy – jinými slovy, domácí kontrarozvědky – pronikla první zmínka o Issově přítomnosti pozdě odpoledne čtvrtého dne, kdy bloudil po městě, přibližně v té chvíli, kdy se potil a třásl na prahu Leylina domu a prosil, aby ho pustili dovnitř.

Útvar, jak mu pohrdlivě říkali jeho nepříliš nadšení hostitelé, se nenacházel v hlavní budově areálu za městem, v němž ochránci sídlili, ale na protější straně nádvoří, tak blízko k plotu z ostnatého drátu, že jste se div nepořezali. Za nehezký domov šestnáctičlenného týmu, skládajícího se z nevelkého počtu rešeršérů, pozorovatelů, odposlouchávačů a řidičů, sloužila bývalá jezdecká stáj SS. Vyznačovala se věží s hodinami, které nešly, a nerušeným výhledem na staré pneumatiky a zplanělé zahrádky.

Ochráncům hodil Útvar na krk nedávno vytvořený berlínský Společný řídící výbor, jehož posláním bylo přetvořit německou roztříštěnou a proslule neschopnou výzvědnou službu. Ochránci v něm tudíž viděli předzvěst plánu zlikvidovat tolik střežené demarkační čáry v zájmu vytvoření sjednocené a efektivní organizace. Papírově sice Útvar patřil pod místní velení a neměl pravomoci spolkové policie, ale ve skutečnosti se nezodpovídal ani hamburskému oddělení ochránců, ani jejich ústředí v Kolíně, ale právě tomu neurčitému, všemocnému Výboru v Berlíně, který ho ochráncům původně vnutil.

Z koho nebo čeho se tedy onen všemocný berlínský orgán skládal? Samotná jeho existence vyvolávala v zákopech německé špionáže děs. Podle jména sice Společný řídící výbor byl jen partička špičkových hráčů vybraných z jednotlivých složek tajných služeb, jejímž úkolem bylo zlepšit spolupráci mezi nimi po sérii téměř úspěšných teroristických spiknutí na německé půdě. Oficiální verze zněla, že po šestiměsíční činnosti předá Výbor svá doporučení dvěma mocenským centrům německé výzvědné služby, to jest ministerstvu vnitra a úřadu kancléře, ke zvážení, a tím to skončí.

Nebo taky ne.

Ve skutečnosti způsobily závěry Společného řídícího výboru zemětřesení; nešlo o nic menšího než o vytvoření docela nového systému velení, pod které měly spadat všechny významné i méně významné složky výzvědných služeb a v jehož čele měl stát koordinátor nového typu – car – s dosud v Německu nevídanými pravomocemi.

Ale kdo se tím novým obávaným koordinátorem stane?

Nikdo nepochyboval o tom, že bude vybrán z kalných vod samotného Řídícího výboru. Ale ze které složky? Vzhledem k tomu, že při nynější nevypočitatelné koalici se německá politická stabilita dala nazvat spíš ochromením, těžko říct, kam se koordinátor přikloní. Jaké spojence bude mít, jaké předchozí závazky a úkoly si do svého obrovitého údělu přinese? Jaké sliby bude muset splnit? A čí hlas bude poslouchat, až se začne ohánět novým koštětem?

Bude například spolková policie i nadále vítězit nad těžce zkoušenými ochránci v dlouholeté bitvě o dominanci na poli vnitřního zpravodajství? Bude Spolková zpravodajská služba i nadále jedinou institucí, která smí provádět tajné operace v zahraničí? A pokud ano, zbaví se konečně balastu bývalých vojáků a pseudodiplomatů, kterými se její zahraniční zastoupení jen hemží dnes? Ne že by to byli špatní lidé, to ne, a kdyby bylo třeba chránit německá vyslanectví v časech občanských nepokojů, byli by dokonce k nezaplacení. V jemných nuancích získávání a řízení tajných výzvědných sítí se ale vyznají mnohem hůř.

Nebylo tedy divu, že v téhle všeobecné atmosféře obav a podezření, která vládla v celé německé zpravodajské komunitě, byly vztahy mezi záhadnými vetřelci z Berlína a jejich neochotnými hamburskými hostiteli přinejlepším na bodu mrazu, což ovlivňovalo i ty nejmenší detaily každodenního spolužití; nebylo také divu, že Issovo objevení vzbudilo sice zájem na jedné straně nádvoří, nikoli už ale na té druhé. Nebýt pozorného – podle některých až přehnaně pozorného – pohledu Günthera Bachmanna, nevypočitatelného šéfa Útvaru, možná by tajný příjezd muže, který si říkal Issa, unikl pozornosti docela.

A kdo to vlastně doopravdy je, tenhleten Günther Bachmann z Berlína?

Pokud vůbec existují na světě lidé, pro které je špionáž jediným možným životním posláním, pak Bachmann k nim rozhodně patří. Jeho matka byla nádherná, trochu teatrální žena, napůl Němka, napůl Ukrajinka. Během řady jejích manželství získal její syn rozsáhlé jazykové znalosti. Také se o něm říkalo, že ve své jednotce býval jediným důstojníkem bez akademické kvalifikace – jeho vzdělání skončilo vyloučením ze střední školy. Do třiceti let stihl utéct na moře, projít pěšky Hindúkuš, nechat se zavřít v Kolumbii a napsat tisícistránkový, nepublikovatelný román.

Jenže v době, kdy tyhle neuvěřitelné zážitky sbíral, v sobě objevil vlastenectví a nalezl své pravé poslání: nejdřív jako příležitostný agent na jakési odlehlé německé základně, pak jako tajný vyslanecký úředník bez diplomatické funkce: Ve Varšavě pro svou polštinu, v Adenu, Bejrútu, Bagdádu a Mogadišu pro svou arabštinu a v Berlíně pro své hříchy. Tam ho uklidili poté, co spískal téměř apokalyptický skandál, z něhož se roznesly jen ty nejzákladnější informace; přehnaná horlivost, říkalo se; vydírání, které zašlo příliš daleko, jedna sebevražda, jedno spěšné odvolání německého velvyslance.

Pak se opatrně, pod jiným krycím jménem, vrátil do Bejrútu, kde se znova pustil do toho, co odjakživa uměl ze všech nejlíp, i když ne vždycky přesně podle pravidel – jenže odkdy se v Bejrútu musela dodržovat pravidla? Tedy vyhledávat, verbovat a řídit agenty v terénu, což je odjakživa základ skutečné zpravodajštiny. Nakonec už mu i v Bejrútu začala být půda pod nohama moc horká a stůl v Hamburku se zdál najednou jako nejbezpečnější místo – možná ne samotnému Bachmannovi, ale rozhodně jeho šéfům v Berlíně.

Bachmann ale nebyl z těch, co by se dali jen tak vyšoupnout. Ti, kdo tvrdili, že Hamburk dostal za trest, nevěděli, o čem mluví. Bylo mu teď kolem pětačtyřicítky; neupravený, výbušný, plebejský chlap se širokými rameny a často i s cigaretovým popelem na klopě, odkud ho obvykle smetla až Erna Freyová, jeho pověstná dlouholetá spolupracovnice a asistentka. Byl to odhodlaný, charismatický a přesvědčivý workoholik s úsměvem, který by porazil na lopatky medvěda. Hříva pískově světlých vlasů působila vedle hlubokých vrásek na čele nepřiměřeně mladě. Uměl lichotit, okouzlovat nebo zastrašovat jako prvotřídní herec. V jedné větě dokázal podlézat i nadávat.

„Chci, aby ho všichni nechali na pokoji,“ řekl Erně Freyové, když stáli těsně vedle sebe v temném kamrlíku rešeršérů v esesácké stáji a jejich zázračný hacker Maximilian pouštěl na monitorech jeden Issův obrázek za druhým. „Ať si promluví s každým, s kým si má promluvit, ať se modlí tam, kde se má modlit, ať spí tam, kde mu řekli, že má spát. Nechci, aby se mu někdo pletl do cesty dřív, než to uděláme my. A hlavně ne ti pitomci odnaproti.“

* * *

První záznam o Issovi – pokud se tomu dá tak říkat – nikoho moc nezaujal. Byla to zpráva o hledané osobě, kterou podle platných evropských dohod vydalo ředitelství švédské policie ve Stockholmu. Upozorňovalo v něm všechny signatářské země na ilegálního ruského imigranta, přiloženo jméno, fotografie a další podrobnosti, který byl zadržen ve Švédsku, ale unikl a místo jeho současného pobytu není známo. Takových zpráv chodilo za den pět šest. V operačním centru ochránců naproti přes nádvoří zprávu řádně zaznamenali, vytiskli, přidali k řadám podobných, rozvěšených po stěnách společenské místnosti, a dál si jí nevšímali.

Issovy rysy se ale musely nějak vrýt Maximilianovi do vnitřního zraku, protože během následujících hodin začala atmosféra v doupěti Bachmannových rešeršérů houstnout a postupně se sem trousili členové týmu z jiných koutů jízdárny, aby z toho vzrůša taky něco měli. Maximilianovi bylo sedmadvacet a beznadějně koktal; krom toho měl paměť jako dvanáctisvazkový lexikon a intuici, díky níž si dokázal dát dohromady naprosto nesouvisející útržky informací. Ale až dlouho po večeři se konečně pohodlně opřel a založil si dlouhé pihovaté ruce za zrzavou hlavou.

„Přehraj to znovu, Maximiliane,“ porušil Bachmann posvátné ticho. Řekl to anglicky, což dělal jen vzácně.

Maximilian se zarděl a přehrál to znovu:

Issův policejní snímek ze Švédska – zepředu, jeden profil, druhý profil – přes něj velký nápis POLICEJNĚ HLEDANÝ a jméno, napsané velkými písmeny jako varování: KARPOV, Issa.

Desetiřádkový text tučným písmem ho popisoval jako uprchlého militantního muslima, narozeného před třiadvaceti lety v Grozném, Čečensko. Pravděpodobně nebezpečný, přistupovat k němu se zvýšenou opatrností.

Rty pevně stisknuté. Úsměv se ani nenabízí, ani nepovoluje.

Oči doširoka otevřené po dlouhých dnech v temném páchnoucím kontejneru. Neoholený, vyhublý, zoufalý.

„Jak víme, že uvedl pravé jméno?“ zeptal se Bachmann.

„Neuvedl,“ odpověděla Erna Freyová, když Maximilian marně zápasil se slovy. „Uvedl čečenské jméno, ale udali ho ti jeho kamarádi z kontejneru. ‚To je Issa Karpov, ten uprchlý ruský aristokrat‘.“

„Aristokrat?“

„Tak je to ve zprávě. Prý o něm řekli, že je nafoukaný. Že se považuje za něco extra. Jak může být někdo nafoukaný v kontejneru, to mi vážně není jasné.“

Maximilianovi se povedlo překonat koktání. „Švédská policie si myslí, že se vrátil na loď a podplatil posádku,“ vychrlil ze sebe proud slov. „A loď nakonec přistála v Kodani.“ Ten konec už představoval čirý triumf vůle nad přírodou.

Rozmazané záběry hubeného vousatého muže v dlouhém černém kabátě, kufíji a přiléhavé čepičce se vzorem z lomených pruhů, jak vystupuje uprostřed noci z korby náklaďáku.

Řidič náklaďáku zamává.

Odcházející pasažér mu zamávání neoplatí.

Známé obrysy hamburského hlavního nádraží, jedna řada taxíků za druhou.

Táž hubená postava natažená na nádražní lavičce.

Táž hubená postava si sedá, mluví s nějakým gestikulujícím tlouštíkem, přijímá od něj papírový kelímek, napije se.

Pro porovnání se na obrazovce objeví Issův policejní snímek a zvětšený obrázek vousatého muže na nádražní lavičce.

Další snímek téhož vousatého muže, jak stojí vzpřímeně v nádražní hale.

„Švédi ho změřili,“ vypadlo z Maximiliana po několika neúspěšných pokusech. „Je vysoký. Skoro dva metry.“

Na obrazovce se objeví virtuální měřítko nejdřív vedle stojícího muže, pak vedle muže ležícího na lavičce. Na měřítku se ukáže metr devadesát tři.

„Jak tě proboha napadlo kouknout na záznamy z hamburského hlavního nádraží?“ žasl Bachmann. „Někdo ti ukáže policejní snímek ze Švédska, ten chlap, co na něm je, má namířeno do Dánska, a ty začneš prohlížet ožraly, co se válí v Hamburku na nádraží? Nejspíš bych tě měl nechat zavřít za nadpřirozené schopnosti!“

Maximilian potěšením zrudl, zamával rukou, aby si vyžádal pozornost, i když to v té chvíli vůbec nebylo třeba; druhou rukou znova kliknul na svou obrazovku.

Zvětšený obrázek stejného náklaďáku před hlavním nádražím, pohled ze strany, bez označení.

Zvětšený obrázek stejného náklaďáku, pohled zezadu. Maximilian přiblíží poznávací značku. Zčásti ji zakrývá kus černého hadru. Na jedné straně je vidět znak Evropské unie a první dvě čísla dánské poznávací značky. Maximilian se pokusí něco říct, ale bez úspěchu. Místo něj se ozve jeho hezká přítelkyně, poloviční Arabka Niki z oddělení audiozáznamů.

„Švédové se na něj ptali těch druhých uprchlíků,“ vysvětluje a Maximilian souhlasně kýve. „Měl namířeno do Hamburku. Nikam jinam, jenom do Hamburku. V Hamburku prý bude všechno zase dobré.“

„A řekl jim proč?“

„Ne. Prý mluvil hrozně tajemně a záhadně. Ostatní si mysleli, že je cvok.“

„Než je z toho kontejneru vytáhli, byli nejspíš cvoci všichni. Jakými jazyky mluví?“

„Rusky.“

„Jenom rusky? Čečensky ne?“

„Podle Švédů ne. Třeba to nezkoušeli.“

„Ale jmenuje se Issa. Jako Ježíš. Ježíš Karpov. Má ruské příjmení a muslimské jméno. Jak sakra přišel k tomuhle?“

„Niki mu ho nevymyslela, Günthere,“ zamumlá chlácholivě Erna Freyová.

„A nemá jméno po otci,“ stěžuje si dál Bachmann. „Kde nechal ruské otčestvo? To si ho zapomněl ve vězení?“

Na to mu Niki neodpověděla, jen pokračovala ve vyprávění místo svého milence: „Maximiliana něco napadlo, Günthere. Usoudil, že když loď plula do Kodaně a kluk měl namířeno do Hamburku, možná by stálo za to podívat se na záznamy z hlavního nádraží v časech, kdy přijíždějí vlaky z Kodaně.“

Bachmann jako obvykle šetřil chválou, a tak dělal, jako by ji neslyšel. „Byl ten Issa bez otčestva Karpov jediný, co vystoupil z toho dánského náklaďáku s napůl zakrytou značkou?“

„Byl sám. Viď, Maximiliane? Sólo.“ Maximilian horlivě přikyvuje. „Z toho dánského náklaďáku nikdo jiný nevystoupil a řidič zůstal sedět v kabině.“

„Ještě mi řekněte, kdo je ten tlusťoch.“

„Tlusťoch?“ To Niki na okamžik vyvedlo z míry.

„Ten tlusťoch s papírovým kelímkem. V nádražní hale mluvil s tím naším klukem postarší tlusťoch. Na hlavě měl černou námořnickou čepici. Copak jsem toho tlusťocha viděl jenom já? Neviděl. Ten kluk se s tím řečeným postarším tlusťochem bavil. Jakým jazykem si povídali? Rusky? Čečensky? Arabsky? Latinsky? Starořecky? Nebo ten kluk mluví německy a my to nevíme?“

Maximilian znova zvedl ruku. Druhou rukou klikal na záběry postaršího tlusťocha a zvětšoval ho. Přehrál ho v reálném čase, pak zpomaleně: plešatý, mohutný starší člověk s vojenským držením těla, v jezdeckých holínkách, který Issovi důležitě nabízí papírový nebo polystyrénový kelímek. V jeho gestech je cosi zvláštně důstojného, skoro kněžského. A ano, postarší tlusťoch a ten kluk spolu evidentně hovoří. Mluví oba.

„Ukaž mi jeho zápěstí.“

„Zápěstí?“

„Toho kluka,“ utrhne se Bachmann. „Pravé zápěstí toho kluka, proboha. Jak si bere to kafe. Ukaž mi ho zblízka.“

Jemný náramek, zlatý nebo stříbrný. Na něm se houpe maličká otevřená kniha.

„Kde je Karl? Potřebuju Karla,“ rozkřikne se Bachmann, prudce se otočí a rozhodí rukama, jako by ho právě okradli. Karl ale stojí přímo před ním: Karl, někdejší drážďanské dítě ulice, třikrát souzený jako mladistvý a s vysokoškolským titulem ze sociálních věd. Karl se skromným úsměvem, prosícím o pomoc.

„Buď tak hodný, Karle, jdi na nádraží. Třeba to náhodné setkání mezi postarším tlusťochem a tím klukem náhodné nebylo. Třeba ten kluk dostával příkazy nebo měl schůzku se svým kontaktem. Nebo možná jenom koukáme na nešťastného staříka, který má v životě jedinou radost, že rozdává ve dvě ráno na nádraží kafe mladým klukům s hezkým zadkem. Promluv si s lidmi, co tam vedou útulek pro bezdomovce. Zeptej se, jestli znají toho, co tomu klukovi uprostřed noci dal kelímek s kdovíčím. Třeba je tam štamgast. Neukazuj jim fotky, ať se neleknou. Výmluvný jsi až dost, jen se vyhni nádražní policii. Připrav si nějakou pěknou pohádku. Třeba je ten postarší tlusťoch tvůj nezvěstný strýček. Třeba mu něco dlužíš. Hlavně se nechovej jako slon v porcelánu. Buď nenápadný, buď neviditelný, však to umíš. Jasné?“

„Jasné.“

Bachmann teď mluví ke všem: k Niki, k její kamarádce Lauře, ke dvěma pouličním očkům, která přišla nahoru za Karlem, k Maximilianovi, k Emě Freyové.

„Tak takhle jsme na tom. Hledáme člověka, který nemá ani otčestvo, ani žádný vztah k realitě. Podle záznamů je to militantní napůl Rus, napůl Čečenec, který má na svědomí násilné trestné činy a pomocí úplatků se dostal z tureckého vězení – ostatně, kde se tam vůbec vzal? –, vyklouzl švédské policii, díky dalšímu úplatku se vrátil na stejnou loď, ze které přišel, vyplížil se z kodaňského přístavu, najal si náklaďák do Hamburku, vzal si kelímek s občerstvením od postaršího tlusťocha, se kterým si popovídal bůhví jakým jazykem, a na ruce nosí zlatý náramek s koránem. Takový člověk si jednoznačně zaslouží náš respekt. Amen.“

Načež odkráčí zpátky do své kanceláře a Erna Freyová je mu těsně v patách jako vždy.

* * *

Byli manželé?

Bachmann a Ema Freyová představovali ve všech myslitelných ohledech pravý opak, takže možná ano. Bachmann nesnášel cvičení, kouřil, nadával, pil příliš mnoho whisky a nevydržel u ničeho, co nebyla práce, Erna Freyová byla vysoká, fit a střídmá, měla nakrátko ostříhaný, praktický účes a rázný krok. Bohatí rodiče jí pověsili na krk jméno vhodné tak pro staropanenskou tetu a poslali ji do elitní hamburské klášterní školy pro dívky z dobrých rodin, odkud se vrátila poznamenána přísnými německými ctnostmi – čistotou, pílí, zbožností, upřímností a poctivostí; těch ji zbavil až sarkastický smysl pro humor a vrozený zdravý skepticismus. Jiná žena by možná své staromódní křestní jméno vyměnila za něco modernějšího. Erna ne. Na tenisových turnajích si svými smečemi a voleji probíjela cestu k vítězství nad soupeři obou pohlaví. Na horských túrách předčila muže o polovinu mladší než ona. Její největší vášní ale bylo osamělé mořeplavectví a vědělo se o ní, že škudlí každý halíř, který vydělá, aby si mohla koupit plachetnici schopnou cesty kolem světa.

V práci ale tento nesourodý pár fungoval jako manželé. Seděli ve stejné místnosti a dělili se o telefony, složky, počítače, tělesné pachy a zvyklosti. Když si Bachmann proti všem předpisům zapálil páchnoucí ruskou cigaretu, Erna Freyová se významně rozkašlala a otevřela okna dokořán. Tím ale její protest skončil. Bachmann mohl dál bafat, dokud to v kanceláři nevypadalo jako v udírně ryb, a ona už neřekla ani slovo. Spali spolu? Povídalo se, že to se sexem zkusili, ale usoudili, že je to katastrofa. Když ale zůstávali v práci dlouho do noci, klidně pak spolu přespali v maličké pohotovostní ložničce na konci chodby.

A když se vznikající tým poprvé sešel ve spěšně zrekonstruované horní galerii jízdárny, která byla jejich novým domovem a kde je uvítalo Bachmannovo oblíbené bádenské víno a kančí pečeně s brusinkovou omáčkou, připravená Ernou Freyovou, byli si oba dva tak zjevně oddaní, reagovali na sebe tak intuitivně a přesně, že by nikoho z jejich hostů nepřekvapilo, kdyby se drželi za ruce. Samozřejmě až do chvíle, kdy Bachmann začal svým čerstvě přijatým rekrutům vysvětlovat, co je jejich pozemským posláním. Jeho řeč, střídavě sprostá a kazatelská, byla zčásti výstřední dějepisnou přednáškou a z části bojovým pokřikem. Pochopitelně se jí začalo říkat Bachmannova kantáta. Zněla takto:

* * *

„Teroristické útoky z 11. září měly dvě epicentra,“ prohlásil. Mluvil k nim chvíli z jedné strany galerie, chvíli zezadu, nakonec se vynořil jako přikrčený džin pod trámy před nimi a zdůrazňoval gestem každé slovo, které pronesl. „Jedno epicentrum bylo v New Yorku. Druhé epicentrum, o kterém se tolik nemluví, bylo přímo tady v Hamburku.“

Prudce ukázal k oknu.

„Tadyhle to nádvoří bylo zavalené asi tak třicetimetrovou vrstvou papírové suti. A neschopní šéfové našich německých zpravodajců se v něm hrabali jako krtci a snažili se přijít na to, kde sakra udělali tak hroznou chybu. Z půlky světa se sem slétali nejrůznější géniové, aby jim poradili a aby si kryli záda. Nejvyšší ochránci naší svaté ústavy z Kolína, Bože, chraň nás před našimi ochránci,“ – ozval se smích, který Bachmann ignoroval –, „špiokrati z naší úctyhodné rozvědky, důstojné dámy a pánové z naší vševědoucí parlamentní komise pro dohled nad bezpečnostními službami, Američani z víc agentur, než o kolika jsem kdy slyšel – podle posledního sčítání ze šestnácti – se mohli přerazit, aby tu hromadu hoven odhodili na někoho jiného než na sebe. Povím vám jedno: Tenkrát tu stlalo rozumy tolik pitomců, že si ti chudáci, co se tady snažili pracovat a vymést tu spoušť, nepřáli nic jiného, než aby se tu všichni ti mudrci objevili o pár týdnů dřív. Pak by třeba nebyl žádný Mohammed Atta a žádná banda opičáků z médií by je teď nevláčela kanálem.“

Rozhlédl se po galerii, pěsti sevřené, ruce v bok.

„Hamburk to podělal. Všichni ostatní to podělali taky, ale Hamburk to odskákal.“ Šaškoval, hrál obě strany imaginární tiskové konference. „Můžete nám říct, pane, kolik má vaše služba tady ve městě momentálně ve svých řadách agentů hovořících arabsky?“ zaskřehotal a poskočil doleva. „Podle posledního sčítání jednoho a půl.“ Přeskočil doprava: „A pane, koho přesně jste odposlouchávali a sledovali v posledních měsících před touto katastrofou?“ Další poskok. „Tedy, madam, pokud si dobře vzpomínám… dva Číňany, podezřelé z krádeže našich cenných průmyslových tajemství… pubertální neonacisty, kteří počmárali židovské náhrobní kameny hákovými kříži… další generaci Frakce Rudé armády… Ano, a osmadvacet senilních exkomunistů, kteří by rádi obnovili starou dobrou NDR.“

Zmizel jim z dohledu, a když se vynořil na druhém konci galerie, tvářil se už vážně.

„Hamburk se provinil,“ prohlásil tiše. „Ať vědomě nebo nevědomě. Možná ty únosce letadel dokonce přilákal. Vybrali si oni nás? Nebo jsme si my vybrali je? Jaké signály Hamburk vysílá k takovému průměrnému islámskému a protisionistickému teroristovi, který je rozhodnutý ukázat to západnímu světu? Staletí antisemitismu? Ty Hamburk má. Koncentrační tábory hned za rohem? Ty Hamburk má. Dobře, uznávám: Hitler se v Hamburku nenarodil. Ale nemyslete, že se tu narodit nemohl. Co skupina Baader-Meinhofová? Ulrike Meinhofová se narodila kousek odsud a Hamburk ji hrdě přijal za svou. Dokonce si pořídila výcvik u Arabů. Kamarádila se s těmi jejich šílenci, pořádala s nimi mejdany a únosy. Možná, že Ulrike byla svého druhu signál. Příliš mnoho Arabů miluje Němce z nesprávných důvodů. Naši únosci možná taky. Nikdy jsme se jich nezeptali. A už to ani neuděláme.“

Chvíli mlčel, pak jako by se slitoval.

„A pak je na Hamburku ještě jedna dobrá věc,“ pokračoval vesele. „Jsme námořníci. Jsme světaznalý, levicově liberální, široce otevřený městský stát. Jsme světoví obchodníci se světovým přístavem a světovým čichem pro zisk. Naši cizinci nám nejsou cizí. Nejsme žádný vnitrozemský zapadákov, kde jsou cizinci nápadní asi jako Marťani. Tady jsou součástí krajiny. Celá staletí tu miliony takových jako Mohammed Atta pili naše pivo, ošukali naše kurvy a zase se vraceli na loď. A my jsme jim neřekli ani ahoj, ani nashle, ani jsme se jich neptali, co tu dělají, protože jsme je brali jako samozřejmost. Jsme v Německu, ale zároveň jsme mimo Německo. Jsme lepší než Německo. Jsme Hamburk, ale jsme taky New York. No dobře, nemáme Dvojčata. Ale New York už taky ne. Ale jsme přitažliví. Ještě pořád špatným lidem voníme.“

Další odmlka, v níž zvažoval, co právě řekl. „A když už mluvíme o signálech, tak bych hlavní vinu dával té naší čerstvě nalezené, prdelolezecké toleranci nejrůznějších náboženství a etnik. Protože provinilé město, které se kaje za své minulé hříchy – které předvádí, jak je nevyčerpatelně, ohromně a nekriticky tolerantní – i to je svého druhu signál. Je to prakticky pozvání, aby nás přišli vyzkoušet.“

Blížil se teď ke svému oblíbenému tématu, k tomu, na které všichni čekali, k důvodu, proč ho vytáhli z Berlína nebo z Mnichova a přeložili ho do zchátralé esesácké stáje v Hamburku. Vztekal se, protože západní zpravodajské služby – a ta německá obzvlášť – katastrofálně selhaly; nedokázaly naverbovat proti islamistickým cílům jediný živý zdroj.

„Myslíte si, že po jedenáctém září se všechno změnilo?“ ptal se, rozzuřený možná i sám na sebe. „Myslíte si, že dvanáctého září si naše skvělá rozvědka, popíchnutá celosvětovou hrozbou terorismu, nasadila kufíje, vyrazila na súky do Adenu, Mogadiša, Káhiry, Bagdádu nebo Kandaháru a nakoupila si tam nějakou tu informaci o tom, kde a kdy vybuchne další bomba a kdo bude mačkat tlačítko? No dobře, všichni víme, že tohle byl špatný vtip. Arab se koupit nedá. Ale dá se najmout. My jsme si ho ale ani najmout nedokázali, do prdele! Až na pár světlých výjimek, kterými vás nebudu nudit, jsme tou dobou měli v živých zdrojích úplné hovno. A to hovno máme dodnes.

Je pravda, že máme na výplatních listinách spoustu statečných německých novinářů a obchodníků a humanitárních pracovníků, a dokonce i pár takových, co sice nejsou Němci, ale rádi nám prodají nějaký ten odpad ze své profese za nezdaněný vedlejší příjem. Ale to nejsou živé zdroje. Nejsou to úplatní, rozčarovaní radikální imámové ani islamistické děti mířící k pásu s výbušninou. Nejsou to Usámovi spící agenti, nejsou to jeho lovci talentů, jeho kurýři, jeho ubytovatelé ani pokladníci, dokonce ani přes padesát mezičlánků. Jsou to jen příjemní společníci u večeře.“

Čekal, dokud neutichl smích.

„A když jsme se probudili a zjistili jsme, co nám chybí, nemohli jsme to najít.“

My, povšimli si. My v Bejrútu. My v Mogadišu a v Adenu. Bachmannův plurál majestatikus. Bachmann našel živé zdroje, skutečné, dobré zdroje, celý tajný svět to říká. Jestli je koupil, nebo pronajal, komu na tom záleží? Ale možná je taky ztratil. Nebo je možná musel z bezpečnostních důvodů pustit.

„Mysleli jsme, že je dokážeme okouzlit natolik, aby přešli k nám. Mysleli jsme, že je přilákáme příjemným obličejem a naditou peněženkou. Seděli jsme celé noci v zaparkovaných autech a čekali, že na zadní sedadlo nasedne vysoce postavený přeběhlík a plácne si s námi. Nikdo nepřišel. Pročesávali jsme rádiové vlny a snažili se rozluštit jejich kódy. Jenže oni žádné zasrané kódy nemají. Proč ne? Protože tohle už není studená válka. Bojujeme proti odštěpkům národa zvaného islám, který má jeden a půl miliardy příslušníků a tomu odpovídající pasivní infrastrukturu. Mysleli jsme, že to můžeme dělat stejně jako dřív, jenže to jsme se totálně a pitomě spletli.“

Jeho hněv se zmírnil a on si dovolil odbočku. „Poslyšte, já jsem to zažil,“ svěřil se. „Než jsem začal pracovat na arabském cíli, musel jsem sehrát hru se svými ruskými protějšky. Kupoval jsem lidi a prodával je. Měl jsem agenty dvojité a trojité a kdovíjaké, až jsem do toho sám neviděl. Ale nikdo mi neuřízl hlavu. Nikdo mi nevyhodil do vzduchu ženu a děti, když se slunily na Bali nebo jely vlakem do školy do Madridu nebo do Londýna. Pravidla se změnila. Problém je v tom, že my ne,“ skončil úsečně a odkráčel do jiné části galerie, aby naznačil další změnu tónu.

„A dokonce i po jedenáctém září naše milovaná otčina – pardon, Heimat – byla imunní, jak jinak!“ prohlásil s trpkým smíchem. „My Němci jsme mohli kamkoli třeba nazí! Pořád ještě! Nikdo by se nás nedotkl, protože jsme přece byli tak skvěle němečtí a imunní. Dobře, hostili jsme pár islamistických teroristů a tři z nich šli a vyhodili do vzduchu Dvojčata a Pentagon. No a co? Kvůli tomu sem přijeli, a tak to taky udělali. Problém vyřešen. Zasáhli Velkého Satana přímo do srdce a přitom se zabili. My jsme byli jejich odrazový můstek, proboha, ne jejich terč. Proč bychom si s tím měli lámat hlavu? Tak jsme zapalovali svíčky za chudáky Američany. A modlili jsme se za chudáky Američany. A taky jsme byli hrozně solidární, což nás nic nestálo. Jenže vám určitě nemusím říkat, že v téhle zemi byla spousta pitomců, kterým ani tak moc nevadilo, že Pevnost Amerika pro změnu schytala trochu toho, co tak štědře rozdává jiným, a pár těch pitomců sedělo v Berlíně na dost vysokých místech, a sedí tam doteď. A když začala válka v Iráku a my dobří Němci jsme se k účasti v ní nesnížili, tak jsme byli ještě víc imunní. Stal se Madrid. Dobře. Stal se Londýn. Dobře. Ale žádný Berlín, žádný Mnichov, žádný Hamburk. Na tohle všechno jsme přece kurva byli moc imunní.“

Vybral si jeden roh galerie a mluvil na ně zešikma a důvěrnějším tónem.

„Jenže tu byly dva drobné problémy, přátelé. První byl ten, že Německo poskytovalo Americe pětihvězdičkové vojenské základny podle dohod zbylých z té doby, kdy jsme jim patřili, protože nás porazili. Vzpomínáte na ten krásný černý transparent, co naši volení zástupci pověsili na Braniborskou bránu? Truchlíme s vámi. Ten se tam neobjevil jen tak náhodou. Druhý problém byla naše neochvějná, bezvýhradná provinilá podpora státu Izrael. Podporovali jsme je proti Egypťanům, Syřanům i Palestincům. Proti u i Hizballáhu. A když Izrael rozbombardoval Libanon málem domrtě, my Němci jsme důkladně zpytovali svoje neklidné svědomí a mluvili jsme jenom o tom, jak bránit malý statečný Izrael. A tak jsme za tím účelem poslali naše malé statečné chlapce v uniformě do Libanonu; to nám u Libanonců a dalších Arabů zrovna nepřidalo na popularitě, protože měli pocit, že jsme přispěchali na pomoc řádícímu útočníkovi, který jedná se souhlasem a za podpory pánů Bushe, Blaira a několika dalších odvážných světových státníků, kteří si z vrozené skromnosti nepřáli být uvedeni na čestné listině.

A jen jsme se otočili, už se na našich železnicích objevilo pár libanonských bomb, které kdyby vybuchly, tak by Madrid a Londýn vypadaly jako skromné zkoušky na premiéru. Po tomhle museli i naši politici uznat, že ukazovat Američanům veřejně prostředníček a v soukromí jim lézt do prdele něco stojí. Německá města jsou budoucí oběti. A tak na tom dneska jsme.“

Rozhlédl se po místnosti a prohlížel si jejich tváře jednu po druhé. Maximilianova ruka se zvedla, aby naznačila námitku. Totéž udělala Niki vedle něj. Ostatní je následovali. To ho potěšilo a zeširoka se usmál.

„No dobře. Nemusíte se namáhat. Chcete říct, že ti Libanonci, kteří ty bomby položili, to začali plánovat v době, kdy ještě ani nevěděli o nejnovější zkáze v Libanonu, je to tak?“

Ruce klesly. Bylo to tak.

„Naštvalo je pár dost mizerných dánských karikatur proroka Mohameda, které pár německých novin přetisklo, protože si mysleli, jak jsou stateční a svobodomyslní. Ano?“

Ano.

„Takže se pletu? Ne, nepletu se! Je jedno, co je přimělo stisknout spoušť. Co ale jedno není, je fakt, že stojíme před hrozbou, která nedělá rozdíl mezi osobní a kolektivní vinou. Neříká: ‚Ty jsi dobrý a já jsem dobrý, a tady Erna nestojí za nic.‘ Říká: ‚Všichni jste parta mizerných nevěřících, rouhačů, vrahů a smilníků, co nenávidí Boha, takže k čertu s vámi.‘ Pro tyhle lidi a pro všechny další, kteří jsou stejného názoru a které bychom rádi poznali, je to západní polokoule versus islám, nic mezi tím.“

A pak šel přímo k jádru věci.

„Ty zdroje, které máme my čerstvě shromáždění vyděděnci tady v Hamburku hledat, si budeme muset vyčarovat. Ani nevědí, že existují, dokud jim to neřekneme. Oni za námi nepřijdou. My je najdeme. Nebudeme se rozrůstat. Zůstaneme na ulici. Budeme pracovat na drobnostech, žádné rozmáchlé vize. Nemáme žádný předem daný cíl, na který bychom je směrovali. Najdeme muže, rozpracujeme ho, zjistíme, co pro nás má, a povedeme ho tak daleko, jak se nechá. Nebo ženu. Budeme pracovat s lidmi, ke kterým se nikdo jiný nedostane. Se zakuklenými mužíky z mešit, kteří umějí tři slova německy. Spřátelíme se s nimi a spřátelíme se s jejich přáteli. Budeme sledovat nenápadné příchozí, neviditelné kočovníky na cestě kdovíkam, které si předávají z domu do domu a z mešity do mešity.

Pročešeme nemrtvé složky Herr Arniho Mohra a dalších ochránců odnaproti, znova se podíváme na staré případy, které začaly za velkého humbuku a vyšuměly do ztracena, když se kandidát lekl nebo přestěhoval do jiného města, kde byla místní rezidentura tak pitomá, že nevěděla, co s ním, nebo ho ani nechtěla. Vykašleme se na protesty našich hostitelů a tyhle bývalé kandidáty najdeme. Znova se jim podíváme na zoubek. Dokážeme nemožné.“

Zakončil to posledním varováním, i když i to bylo typicky anarchické.

„A nezapomínejte, prosím, že jsme ilegální. Jak moc ilegální, to přesně nevím, nejsem právník jako mnoho našich vznešených kolegů. Ale podle toho, co mi řekli, si nemůžeme ani utřít prdel bez písemného povolení od Nejvyššího soudu, Svaté stolice, Společného řídícího výboru v Berlíně a naší milované spolkové policie, která o špionáži sice hovno ví, ale má všechny pravomoci, které se zpravodajským službám právem upírají, aby se z nás omylem nestalo gestapo. Tak, a teď do práce. Potřebuju panáka.“

* * *

Ten bar s celonočním provozem se jmenoval Hampelmanns a ležel v dlážděné vedlejší ulici poblíž nádraží. Nad špatně osvětleným vchodem se houpala železná figurka tanečníka ve špičatém klobouku. I dnes, jako zřejmě skoro každý večer, v baru seděl pán, jehož tým Günthera Bachmanna zpočátku označoval za postaršího tlusťocha.

Teď věděli, že muž má běžné příjmení Müller, ale ostatní štamgasti baru Hampelmanns mu říkali výhradně Admirál. Strávil deset let v sovětském zajetí, kam se dostal za odměnu za svou kariéru v ponorkovém námořnictvu Hitlerovy Severní flotily. Karl, napravené dítě drážďanské ulice, ho vyslídil, zavolal na Útvar jeho jméno a místo současného pobytu. Teď ho mlčky sledoval od blízkého stolu. Maximilian, koktavý počítačový génius, vyčaroval během pár minut datum jeho narození, životopis a výpis z policejních záznamů. A teď sám Bachmann sestupoval po zakouřeném cihlovém schodišti dolů do sklepního baru. Cestou se kolem něj protáhl Karl, dítě ulice, a nenápadně zmizel do noci. Byly tři hodiny ráno.

Nejdřív Bachmann viděl jen ty lidi, kteří seděli nejblíž u čtverce světla, jež sem dopadalo ze schodiště. Pak rozeznal elektrickou svíčku na každém stole a postupně i tváře kolem nich. Dva vyhublí muži v oblecích a motýlkách hráli šachy. U baru ho osamělá žena vybídla, aby jí koupil pití. Díky, ale někdy jindy, miláčku, odpověděl Bachmann. Ve výklenku hráli čtyři do půl těla vysvlečení chlapci kulečník a sledovaly je dvě dívky s prázdným pohledem. V dalším výklenku byly naaranžované vycpané lišky, stříbrné štíty a vybledlé miniaturní praporky se zkříženými puškami. A ve třetím, mezi modely bitevních lodí v zaprášených vitrínách, lodními uzly, otrhanými stuhami z čepic a flekatými fotografiemi námořníků z ponorek v rozkvětu mládí, seděli tři velmi staří muži u kulatého stolu, kam by se jich vešlo dvanáct. Dva byli hubení a křehcí, což by mělo vlastně dodávat na autoritě třetímu, který se svou lesklou pleší, mohutnou hrudí a vyklenutým břichem vydal za oba dva ostatní dohromady. Jenže na první pohled to nevypadalo, že by Admirálovi o nějakou autoritu šlo. Mohutné ruce měl bez hnutí sepnuté před sebou na stole, jako by jimi nedokázal uchopit vzpomínky, jež ho pronásledují. Malé oči, dávno zapadlé v tváři bez vrásek, jako by se dívaly dovnitř.

Bachmann kývnutím pozdravil všechny tři muže najednou, tiše se posadil vedle Admirála a ze zadní kapsy vytáhl černé pouzdro se svou fotografií a adresou polooficiální Agentury pro vyhledávání pohřešovaných osob se sídlem v Kielu. Žádná taková agentura neexistovala. Byla to jedna z jeho pracovních identit, které u sebe míval pro všechny případy.

„Hledáme toho chudáka mladého Rusa, s kterým jste se potkal tuhle na nádraží,“ vysvětlil. „Je mladý, vysoký a hladový. Chová se důstojně. Měl na hlavě přiléhavou čapku. Vzpomínáte si na něj?“

Admirál se probral ze svých úvah natolik, že obrátil mohutnou hlavu k Bachmannovi a prohlédl si ho. Jinak tělem ani nepohnul.

„Kdo to je my?“ zeptal se nakonec, když si prohlédl Bachmannovu neokázalou koženou bundu, košili a kravatu a decentně ustaraný výraz, který byl – téměř oprávněně – jeho pracovním nástrojem.

„Ten chlapec není v pořádku,“ vysvětloval Bachmann. „Bojíme se, že si něco udělá. Nebo někomu jinému. Zdravotníci z naší agentury si o něj dělají starosti. Chtějí ho najít, než se něco stane. Je sice mladý, ale užil si svoje. Jako vy,“ dodal.

Admirál jako by ho neslyšel.

„Jste pasák?“ zeptal se.

Bachmann zavrtěl hlavou.

„Polda?“

„Když ho najdu dřív než policajti, může být rád,“ řekl, zatímco Admirál na něj pořád hleděl. „Pro vás taky něco udělám,“ pokračoval. „Sto eur hotově, když mi řeknete všechno, co si o něm pamatujete. A už se nikdy neuvidíme.“

Admirál zvedl velkou ruku, zamyšleně jí přejel přes ústa, zvedl se do celé své výšky a bez jediného pohledu na své mlčící společníky se přesunul do vedlejšího výklenku, který byl prázdný a skoro ve tmě.

* * *

Admirál jedl způsobně, používal spoustu papírových ubrousků, aby měl pořád čisté prsty, a kropil si jídlo tabaskem z lahvičky, kterou měl v kapse saka. Bachmann objednal láhev vodky. Admirál přidal k objednávce chléb, kyselé okurky, klobásy, slanečky a talíř tylžského sýra.

„Přišli za mnou,“ řekl nakonec.

„Kdo?“

„Lidi z charity. Admirála všichni znají.“

„Kde jste byl?“

„V misijním domě. Kde jinde?“

„Spal jste?“

Admirál se ušklíbl, jako by spánek byl něco, co dělají jen ti ostatní. „Mluvím rusky. Jsem přístavní krysa z hamburských doků, ale mluvím líp rusky než německy. Jak je to možné?“

„Sibiř,“ uhodl Bachmann, a velká hlava tiše pokývala na souhlas.

„Lidi z misie rusky nemluví. Ale Admirál ano.“ Pořádně se napil vodky. „Chce se stát doktorem.“

„Ten kluk?“

„Tady v Hamburku. Chce zachraňovat lidstvo. Před kým? Před lidstvem samozřejmě. Je Tatar. Nebo to aspoň říkal. Musulman. Alláh mu přikázal, ať jede do Hamburku a studuje, aby mohl zachraňovat lidstvo.“

„A měl pro to Alláh nějaký konkrétní důvod?“

„Aby odčinil smrt všech těch chudáků, které zamordoval jeho otec.“

„A řekl vám, kdo byli ti chudáci?“

„Rusové zabíjejí kdekoho, příteli. Kněze, děti, ženy, celej svět.“

„A ti, co zabíjel jeho otec, to byli taky muslimové?“

„O obětech nic konkrétního neříkal.“

„A zmínil se o tom, čím ten jeho otec byl? Jak se mu vůbec povedlo pozabíjet tolik těch chudáků?“

Admirál se znova napil vodky. Pak ještě jednou. Potom si dolil. „Chtěl vědět, kde mají v Hamburku kanceláře bohatí bankéři.“

Bachmann měl ve vyslýchání bohatou praxi, a tak věděl, že žádná informace, jakkoli neuvěřitelná, ho nesmí překvapit. „Co jste mu řekl?“

„Zasmál jsem se. To taky umím. ‚Na co chcete bankéře? Potřebujete si vybrat šek? Třeba bych vám mohl pomoct já.‘“

Bachmann se taky zasmál. „A co on na to?“

„‚Šek? Co je to šek?‘ Pak se mě zeptal, jestli bankéři ve svých bankách i bydlí, nebo jestli mají taky soukromé domy.“

„A co jste řekl?“

‚Koukněte,‘ povídám. ‚Jste zdvořilý muž a Alláh vám řekl, abyste se stal lékařem. Tak se přestaňte hloupě vyptávat na bankéře. Pojďte si odpočinout do naší zablešené ubytovny, vyspat se na opravdové posteli, seznamte se s dalšími ctihodnými pány, co chtějí zachraňovat lidstvo.‘

„A udělal to?“

„Vrazil mi do ruky padesát dolarů. Bláznivý hladový tatarský kluk dá starému koncentráčníkovi fungl novou padesátidolarovku za kelímek mizerné polívky.“

Admirál si pak vzal i Bachmannovy peníze, nacpal si do kapes to, co na stole zbylo, nakonec i láhev vodky, a vrátil se ke svým kamarádům ve vedlejší kajutě.

* * *

Bachmann po tomhle setkání na několik dní upadl do svého proslulého mlčení, z něhož se ho nepokoušela burcovat ani Erna Freyová. Dokonce ani zpráva, že Dánové zatkli řidiče toho náklaďáku na základě obvinění z pašování lidí, ho na první poslech nezaujala.

„Jeho šoféra?“ opakoval. „Toho řidiče náklaďáku, co ho vyložil v Hamburku u nádraží? Toho šoféra?“

„Ano, toho šoféra,“ odsekla Erna Freyová. „Před dvěma hodinami. Posílala jsem ti to, ale tys měl moc práce. Z Kodaně do Výboru do Berlína a z Výboru k nám. Je to docela zajímavé.“

„Je to Dán?“

„Správně.“

„Rodilý?“

„Správně.“

„Ale dal se na islám?“

„Nic takového. Podívej se projednou do e-mailů. Je to luterán a jeho otec byl taky. Jeho jediná smůla je, že má bráchu v organizovaném zločinu.“

Teď ho dostala.

„Před dvěma týdny zatelefonoval ten zlý bratr hodnému bratrovi a řekl mu, že jeden bohatý mladík ztratil pas a přijede do Kodaně na jisté nákladní lodi z Istanbulu.“

„Bohatý?“ trhl sebou Bachmann. „Jak moc bohatý?“

„Platba měla být pět tisíc dolarů předem za to, že ho dostane z přístavu, a dalších pět, když ho bezpečně vyloží v Hamburku.“

„A platil kdo?“

„Ten mladík.“

„On sám, po bezpečném podání na místo? Z vlastní kapsy? Pět tisíc dolarů?“

„Vypadá to tak. Hodný bratr byl švorc, takže byl takový blázen, že to vzal. Jméno svého cestujícího se nikdy nedozvěděl a rusky nemluví.“

„Kde je ten zlý bratr?“

„Samozřejmě taky za katrem. Ale drží je každého zvlášť.“

„A co říká?“

„Je mrtvý strachy a chce radši zůstat ve vězení, než aby si s ním ruská mafie nejdřív týden hrála, než ho zabije.“

„Tenhle mafiánský boss – je to obyčejný Rus, nebo ruský muslim?“

„Moskevský kontakt toho zlého bratra – podle toho, co říká zlý bratr – je úctyhodný, čistokrevný, zazobaný ruský gangster, zapojený v organizovaném zločinu nejtěžšího kalibru. S muslimy jakéhokoli druhu nechce nic mít a nejradši by je všechny viděl utopené ve Volze. Jeho dohoda s bratrem našeho řidiče byla jen služba příteli. Kdo ten řečený přítel je nebo byl, na to se ubohému dánskému lumpovi nepřísluší vyptávat.“

Opřela se a s přivřenými víčky čekala, až si to Bachmann přebere.

„Co na to Výbor?“ zeptal se.

„Výbor má kecy. Výbor je posedlý jedním důležitým imámem, který momentálně žije v Moskvě a přelévá peníze do pochybných islamistických charit. Rusové vědí, že to dělá. On ví, že to oni vědí. Proč mu to dovolují, to nikdo nechápe. Výbor je přesvědčený, že ten neznámý kamarád mafiánského bosse je on. A to navzdory faktu, že pokud je známo, nikdy v minulosti nefinancoval únikové cesty pro rusko-čečenské uprchlíky, co chtějí studovat medicínu v Hamburku. Jo, a taky mu dal svůj kabát.“

„Kdo komu?“

„Ten hodný bratr, který kluka vezl do Hamburku. Bylo mu ho líto a měl strach, že na studeném severu nachladne a umře. Tak klukovi dal svůj kabát, aby se zahřál. Dlouhý černý. A mám pro tebe ještě jednu perlu.“

„A to?“

„Herr Igor tady odnaproti má supertajný zdroj v ruské pravoslavné komunitě v Kolíně.“

„A?“

„Podle toho Igorova odvážného zdroje pravoslavné jeptišky v městečku nedaleko od Hamburku nedávno poskytly přístřeší mladému ruskému muslimovi, který byl vyhladovělý a trochu blázen.“

„A bohatý?“

„O jeho bohatství se nemluvilo.“

„Ale zdvořilý?“

„Velmi. Igor má dnes se svým zdrojem schůzku v nejvyšším utajení, aby probrali platební podmínky za zbytek té historky.“

„Igor je idiot a jeho povídačky jsou hromada hnoje,“ prohlásil Bachmann, shrábl ze stolu rozložené papíry a nacpal je do staré odřené aktovky, kterou by mu nikoho nenapadlo ukrást.

„Kam jdeš?“ ptala se Erna Freyová.

„Naproti.“

„Proč?“

„Říct našim statečným ochráncům, že tenhle chlápek je náš případ. Ať zařídí, aby se nám policajti nepletli pod nohy. A pojistit si, kdyby došlo k té nepravděpodobné události a policajti ho našli, že na něj nepošlou zvláštní jednotky a nerozpoutají malou válku. Ať se drží z dohledu a okamžitě nás informují. Potřebuju, aby ten kluk dělal to, co tady udělat chce, a tak dlouho, jak to půjde.“

„Zapomněl sis klíče,“ upozornila ho Erna Freyová.

4

Pokud nepojedete S-Bahnem, laskavě nevystupujte z taxíku až před kavárnou.

Stejně nekompromisní byla Annabel Richterová i v otázce Brueova oblečení. Pro mého klienta muž v obleku rovná se tajný policista. Vezměte si prosím něco méně oficiálního. Nejležérnější oblečení, které našel, byly šedé flanelové kalhoty a sportovní sako od firmy Randall’s of Glasgow, ve kterém chodil do golfového klubu, a plášť do deště značky Aquascutum pro případ, že by přišel další liják. Aby jí vyšel vstříc, vynechal kravatu.

Město potemnělo. Předchozí prudký déšť vyčistil noční oblohu. Když Brue nasedal do taxíku a instruoval řidiče, kam jet, foukal od jezera chladný vítr. Když pak stál sám na neznámém chodníku v chudší části města, připadal si chvilku ztracený, ale pak se vzpamatoval, protože uviděl název ulice, o němž mluvila. Stánky s ovocem v halal kupectví zeleně a červeně zářily. Bílé světlo z kebab restaurace vedle něj se rozlévalo do ulice. A uvnitř, u jasně fialového stolku v rohu, seděla Annabel Richterová, před sebou měla láhev neperlivé vody a nedojedenou misku něčeho, co Brueovi připadalo jako kaše ze školní jídelny, posypaná hnědým cukrem.

U vedlejšího stolku hráli čtyři staříci domino. U jiného seděl mladý pár ve svých nejlepších šatech a nervózně si jeden druhého namlouvali. Annabel měla bundu přehozenou přes opěradlo židle. Na sobě měla beztvarý svetr a stejnou halenku s vysokým límcem. Mobil ležel na stole, batoh na zemi u jejích nohou. Sedl si naproti ní a ucítil z jejích vlasů nějakou teplou vůni.

„Takhle tam můžu?“ zeptal se.

Přejela pohledem jeho sportovní sako a flanelové kalhoty. „Co jste našel v archivech?“

„Že existuje prima facie důvod k bližšímu zkoumání.“

„Víc mi neřeknete?“

„V této fázi bohužel ne.“

„Tak já vám řeknu pár věcí, které nevíte.“

„Těch je jistě hodně.“

„Je to muslim. To především. Silně věřící. Takže je to pro něj těžké, když musí jednat s právničkou-ženou.“

„Ale pro vás je to nejspíš ještě těžší, ne?“

„Chce, abych nosila na hlavě šátek. Tak ho nosím. Chce na mně, abych respektovala jeho tradice. Respektuji je. Používá své muslimské jméno, Issa. Jak jsem vám už říkala, mluví rusky, nebo se svými hostiteli špatnou turečtinou.“

„A kdo jsou ti jeho hostitelé, jestli se můžu zeptat?“

„Turecká vdova a její syn. Její manžel byl klient Útočiště Sever. Skoro jsme mu už zařídili občanství, ale zemřel. Teď se o totéž jménem rodiny snaží syn. Ten ale musí začít znova od začátku, a to znamená prověřit každého člena rodiny zvlášť. Proto má strach a proto nás zavolal. Mají Issu rádi, ale chtějí se ho zbavit. Bojí se, že budou vypovězeni ze země za přechovávání ilegálního přistěhovalce. Taky mají letenky do Turecka, její dcera se tam vdává, a rozhodně je ani nenapadne nechat ho v domě samotného. Vaše jméno neznají. Issa ho zná, ale neřekl jim ho, a taky to neudělá. Jste někdo, kdo může Issovi pomoci, a to je všechno. Vyhovuje vám to tak?“

„Snad ano.“

„Jen snad?“

„Vyhovuje mi to.“

„Taky jsem jim řekla, protože to jsem musela, že neprozradíte jejich jméno úřadům.“

„Proč bych to proboha dělal?“

Navlékla si bundu a přehodila si batoh přes rameno; ignorovala přitom jeho pokusy jí pomoci. Když vyšli ze dveří, všiml si Brue mohutného mladíka, jak přechází tam a zpátky po ulici. Drželi se v uctivé vzdálenosti za ním a následovali ho do postranní uličky. Čím byl od nich mladík vzdálenější, tím mohutnější se zdál. U lékárny mladík spěšně přelétl pohledem auta, okna domů i dvě ženy středního věku, které si prohlížely zboží ve výloze klenotníka. Z jedné strany té výlohy byl svatební salon vystavující figuríny novomanželů svírajících voskovou kytici, z druhé strany lakované dveře s osvětleným zvonkem.

Než Annabel přešla ulici, zastavila se, napůl shodila batoh z ramene, vytáhla z něj šátek, položila si ho na hlavu, pečlivě stáhla dva rohy a uvázala si je na krku. V pouličním světle její tvář náhle vypadala napjatá a starší, než byla.

Mohutný mladík odemkl dveře, gestem je pobídl dovnitř a podal jim obrovskou ruku. Brue ji stiskl, ale nepředstavil se. Přítomná žena, Leyla, byla malá, statná a zjevně připravená přijmout návštěvu – měla šátek, vysoké podpatky a černý kostým s volánkem kolem krku. Prohlédla si Bruea a pak mu nejistě stiskla ruku; přitom nespustila pohled ze syna. Když Brue následoval Leylu do obývacího pokoje, bylo mu jasné, že vstoupil do domu strachu.

* * *

Tapety byly hnědofialové, polstrování zlaté. Na područkách křesel ležely krajkové ochranné dečky. Ve skleněném podstavci lampy na stolku se otáčely, slévaly a rozpadaly bubliny plazmy. Leyla posadila Bruea na trůn v čele stolu. Patřil mému nebožtíku manželovi, vysvětlila a nervózně zatahala za cípy šátku. Manžel si třicet let nesedl na žádnou jinou židli, dodala. Křeslo bylo ozdobné, ošklivé a strašně nepohodlné. Brue vyjádřil náležitý obdiv. Ve své kanceláři měl jedno dost podobné. Zdědil ho po dědečkovi a sedět na něm bylo peklo. Chtěl něco v tom smyslu podotknout, ale mlčel. Já jsem někdo, kdo může pomoci. Nic víc. Na talířcích z jemného porcelánu servírovala Leyla trojúhelníčky baklavy v sirupu a citrónový koláč nakrájený na dílky. Brue si vzal kousek koláče a jablečný čaj.

„Báječný,“ prohlásil, když ochutnal koláč, ale nezdálo se, že by ho někdo slyšel.

Dvě ženy, jedna krásná, druhá zavalitá, obě zachmuřené, seděly na sametové pohovce. Melik stál zády ke dveřím. Issa přijde hned, oznámil s pohledem upřeným vzhůru na strop. Issa se připravuje.

Issa je nervózní. Možná se modlí. On přijde.

„Ti policajti se nejspíš nemohli dočkat, až Frau Richterová odejde,“ vyhrkla Leyla na Bruea; zřejmě ji to užíralo a potřebovala si postěžovat. „Zavřela jsem za ní dveře, odnesla jsem nádobí do kuchyně, a za pět minut už tu byli a zvonili na zvonek. Ukázali mi průkazy a já jsem si zapsala jejich jména, zrovna jak to dělal můj manžel. Byli v civilu. Že jsem to tak udělala, Meliku?“

Vrazila Brueovi do rukou blok. Jeden seržant, jeden řadový policista, a jména. Nevěděl, co s tím má dělat; rozpačitě vstal a podal blok Annabel, která ho vrátila Leyle.

„Počkali si, až bude maminka sama doma,“ vložil se do toho Melik ode dveří. „Já jsem byl na plaveckém tréninku. Dvě stě metrů štafeta.“

Brue soucitně přikývl. Už dlouho se neúčastnil žádné porady, kterou by neřídil.

„Jeden starý, jeden mladý,“ stěžovala si Leyla dál. „Issa byl na půdě, díky Bohu. Když uslyšel zvonek, vytáhl žebřík a zavřel padací dveře. Od té doby se odtamtud nehnul. Říká, že ti dva se vrátí. Že se jen tváří, jako že odcházejí, ale pak se vrátí a deportují ho.“

„Dělají jen svou práci,“ chlácholila Annabel. „Navštěvují lidi v celé turecké komunitě. Říkají tomu průzkum.“

„Nejdřív prý že jim jde o islámské sportovní kluby, kam chodí můj syn, pak o svatbu mé dcery, ona se příští měsíc v Turecku vdává, a jestli prý víme jistě, že se pak budeme smět vrátit do Německa. ‚Ovšemže to víme jistě,‘ na to já. ‚Jestli jste získali povolení k pobytu z humanitárních důvodů, tak ne,‘ zase oni. ‚Ale to bylo před dvaceti lety!‘ odpověděla jsem jim.“

„Leylo, zbytečně se zneklidňujete,“ prohlásila přísně Annabel. „To je jenom běžná operace, která má oddělit slušné muslimy od těch několika zkažených, nic víc. Uklidněte se.“

Zněl ten hlásek kůrového zpěváčka trošku příliš sebejistě? Brue měl podezření, že ano.

„Chcete slyšet něco legračního?“ zeptal se Melik Bruea, ale moc pobaveně se netvářil. „Jestli mu máte pomoct, tak byste to možná slyšet měl. Je úplně jiný než všichni muslimové, co jsem kdy potkal. Věřící asi je, ale nemyslí jako muslim a nechová se jako muslim.“

Jeho matka se na něj obořila turecky, ale nepomohlo to.

„Tenkrát, když byl slabý – chápete? – když ležel v mojí posteli a uzdravoval se. Předčítal jsem mu verše z Koránu. Z toho, který patřil mému otci. Turecky. Pak si je chtěl číst sám. Turecky. Říkal, že umí dost, aby rozpoznal svatá slova. Tak jsem šel ke stolu, kam ho ukládám – otevřený, víte? – řekl jsem bismillah, jak mě to naučil otec – a naznačil jsem, jako bych chtěl knihu políbit, ale doopravdy jsem to neudělal, to mě otec taky učil, jen jsem se ho dotkl čelem, a vložil jsem ho Issovi do rukou. ‚Tady ho máš, Isso,‘ řekl jsem. ‚To je korán mého otce. V posteli by se normálně číst neměl, ale ty jsi nemocný, tak to snad nevadí.‘ A víte, kde byl, když jsem se za hodinu vrátil? Ležel na zemi. Otcův Korán ležel na zemi. Nejenom pro otce, ale pro každého slušného muslima by bylo něco takového nepředstavitelné! Tak jsem si pomyslel: No dobře, nebudu se zlobit. Je nemocný, třeba mu došly síly a kniha mu vypadla z ruky. Odpouštím mu. Je správné být velkorysý. Ale když jsem se na něj rozkřikl, jenom se natáhl a zvedl ho – a jenom jednou rukou, ne oběma, a podal mi ho, jako by to byl – nemohl najít dostatečně vhodné srovnání – jako by to byla obyčejná kniha někde v obchodě! Kdo by něco takového udělal? Nikdo! Ať je Čečenec, nebo Turek, nebo Arab, nebo – chápejte, je to můj bratr, to ano. Mám ho rád. Je to hrdina. Ale na podlaze. Jednou rukou. Bez modlitby. Jenom tak.“

Leyla už toho měla dost.

„Co ty máš co pomlouvat bratra, Meliku?“ vyjela po něm německy, aby rozuměli i ostatní. „Celou noc si pouštíš ve svém pokoji sprostý německý rap! Co by asi tomuhle říkal tvůj otec?“

Brue slyšel, jak někdo opatrně sestupuje po rozvrzaném žebříku.

„A taky si vzal fotografii mé sestry k sobě do pokoje,“ pokračoval Melik. „Prostě si ji vzal. Kdyby byl naživu otec, musel bych Issu za to zabít nebo tak něco. Je to můj bratr, ale je divný.“

Annabel Richterová se hlasem kůrového zpěváčka ujala velení. „Promeškala jste den pečení, Leylo,“ poznamenala a významně pohlédla k zástěně z mléčného skla, oddělující kuchyni od obýváku.

„To je jejich vina.“

„A co kdybyste něco upekla teď?“ navrhla Annabel klidně. „Aby sousedi věděli, že nemáte co skrývat.“ Obrátila se k Melikovi, který zaujal postavení u okna. „Je dobře, že dáváte pozor. Pokračujte v tom, prosím. Když bude někdo zvonit, nepusťte ho dovnitř, ať je to kdo chce. Řekněte jim, že máte jednání se svými sportovními sponzory. Ano?“

„Dobře.“

„Kdyby to byla zase policie, buď ať přijdou jindy, nebo ať si promluví se mnou.“

„A ani to není opravdový Čečenec. Jenom to předstírá,“ prohlásil Melik.

* * *

Dveře se otevřely a dovnitř pomalu vstoupila postava vysoká jako Melik sám, ale na šířku asi poloviční. Brue vstal, nasadil bankéřský úsměv a po bankéřsku mu podal ruku. Koutkem oka si všiml, že i Annabel stojí, ale ta Issovi vstříc nevyšla.

„Isso, tohle je ten pán, s kterým jste se chtěl setkat,“ řekla Annabel učebnicovou ruštinou. „Jsem si jistá, že je to skutečně on. Přišel sem dnes speciálně kvůli vám, na vaši žádost, a nikomu o tom neřekl. Mluví rusky a potřebuje vám položit několik důležitých otázek. Jsme mu všichni zavázaní a jsem si jistá, že s ním budete spolupracovat, jak nejlépe budete moci, nejen kvůli sobě, ale i kvůli Leyle a Melikovi. Já budu poslouchat a budu hájit vaše zájmy, kdykoli to budu považovat za nezbytné.“

Issa se zastavil uprostřed Leylina zlatého koberce s rukama podél těla, jako by čekal na rozkazy. Když žádný nedostal, zvedl hlavu, položil si pravou ruku na srdce a upřel na Bruea zbožňující pohled.

„Velice uctivě vám děkuji, pane,“ zamumlal a jeho rty se přitom usmály jako by proti jeho vůli. „Je to pro mě čest. Jste dobrý člověk, jak jsem byl ujištěn. Je to vidět z vaší tváře i z vašeho krásného oblečení. Máte také krásnou limuzínu?“

„No, mám mercedes.“

Issa si oblékl černý kabát a pověsil si přes rameno svou brašnu – snad chtěl zdůraznit slavnostnost okamžiku, nebo se možná chtěl chránit. Oholil se. Dva týdny Leyliny mateřské péče vyhladily propadlé tváře a na Bruea působil až andělsky neskutečně: tohohle hezkého chlapečka že mučili? Brue mu na okamžik nevěřil vůbec nic. Zářivý úsměv, afektovaný a příliš květnatý způsob vyjadřování, i to předstírané sebeovládání, to všechno byly klasické zbraně podvodníka. Ale když proti sobě usedli k Leylinu stolu, Brue viděl, že se Issa potí, a když se podíval níž, všiml si, že složil ruce vedle sebe na desku stolu, jako by čekal, až zacvaknou pouta. Uviděl jemný zlatý náramek na jeho zápěstí a na něm zavěšený talisman v podobě koránu, který ho měl chránit. A věděl, že má před sebou zničené dítě.

Ovládl se ale. Proč by se měl vedle někoho cítit méněcenný jen proto, že toho dotyčného mučili? Má snad ze stejného důvodu zapomenout na zdravý rozum? Tady šlo o princip.

„Tak tedy vítejte,“ spustil zvesela pečlivou, dobře naučenou ruštinou, překvapivě podobnou té Issově. „Jestli jsem to dobře pochopil, máme málo času. Musíme tedy být struční a mluvit k věci. Můžu vám říkat Isso?“

„Jistě, pane,“ zase se usmál a zadíval se na Melika stojícího u okna. A naopak, až nápadně se pohledem vyhnul Annabel. Ta zaujala místo v nejvzdálenějším koutě pokoje, seděla trochu bokem, s deskami cudně položenými na odvrácených kolenou.

„A vy mi nebudete říkat nijak,“ pokračoval Brue. „Tak to bylo myslím dohodnuto. Ano?“

„Dohodnuto, pane,“ odpověděl Issa okamžitě. „Souhlasím se vším, co si budete přát! Smím učinit prohlášení, prosím?“

„Jistě.“

„Bude krátké!“

„Prosím.“

„Přeji si jen studovat medicínu. Přeji si žít spořádaně a pomáhat lidstvu pro slávu Alláhovu.“

„To je skutečně obdivuhodné a určitě se k tomu dostaneme,“ kývl Brue a aby naznačil, že hodlá přejít k věci, vytáhl z jedné kapsy zápisník vázaný v kůži a z druhé zlatou propisku. „Ale nejdřív si projdeme pár základních údajů, když dovolíte. Především vaše celé jméno.“

To ale Issa zjevně nechtěl slyšet.

„Pane!“

„Ano, Isso.“

„Četl jste dílo velkého francouzského myslitele Jeana-Paula Sartra, pane?“

„To tvrdit nemůžu.“

„Podobně jako Sartre, i já trpím nostalgií po budoucnosti. Až budu mít budoucnost, nebudu mít minulost. Budu mít jen Boha a svou budoucnost.“

Brue na sobě cítil Annabelin pohled. Sice ho neviděl, ale vnímal ho. Nebo aspoň měl ten dojem.

„Dnes se ale musíme zabývat přítomností,“ navázal elegantně. „Tak co kdybyste mi řekl své plné jméno?“ Připravil si pero, aby si ho zapsal.

„Salim,“ odpověděl Issa po chvilce váhání.

„A dál?“

„Mahmúd.“

„Takže Issa Salim Mahmúd.“

„Ano, pane.“

„A ta jména jste dostal, nebo jste si je zvolil sám?“

„Dal mi je Bůh, pane.“

„Jistě.“ Brue se záměrně pousmál, zčásti aby zmírnil napětí, zčásti proto, aby ukázal, kdo tu velí. „V tom případě vám položím jednu otázku, když dovolíte. Mluvíme spolu rusky. Vy jste Rus. Než vám Bůh vybral vaše současná jména, měl jste nějaké ruské jméno? A ruské jméno po otci? Jaká jména bych třeba našel na vašem rodném listě?“

Issa se sklopeným zrakem se poradil s Annabel, zajel kostnatou rukou do kabátu a pak do košile a vytáhl špinavou koženou taštičku.

A z ní dva vybledlé novinové výstřižky, které mu přes stůl podal.

„Karpov,“ opakoval Brue nahlas, když je přečetl. „Kdo je Karpov? Karpov je vaše příjmení? Proč mi dáváte ty výstřižky?“

„To je nepodstatné, pane. Prosím. Já nemůžu,“ zamumlal Issa a zavrtěl zpocenou hlavou.

„Je mi líto, ale pro mě to podstatné je,“ řekl Brue tak laskavě, jak jen byl schopen, aniž se vzdal velení. „Dokonce bych řekl, že je to velmi podstatné. Chcete říct, že plukovník Grigorij Borisovič Karpov je, nebo byl, váš příbuzný? To mi chcete říct?“ Obrátil se k Annabel, ke které ostatně v duchu hovořil celou tu dobu. „Tohle je skutečně dost obtížné, Frau Richterová,“ postěžoval si německy; zpočátku odměřeně, pak svůj tón instinktivně zmírnil. „Pokud váš klient chce uplatnit nějaký nárok, musí buď říct, kdo je, a ten nárok vznést, nebo se ho vzdát. Nemůžete ode mě čekat, že to vyřídím za oba dva sám.“

Na okamžik nastal zmatek; Leyla volala z kuchyně naříkavým tónem něco turecky a Melik na to chlácholivě odpověděl.

„Isso,“ řekla Annabel, když se všechno zase uklidnilo. „Jako právnička se domnívám, že byste se měl snažit tomu pánovi odpovídat na otázky, i když je to pro vás bolestné.“

„Pane. Jako že Bůh je veliký, nepřeji si nic než žít spořádaně,“ opakoval Issa přidušeně.

„Přesto bohužel potřebuji, abyste mi na mou otázku odpověděl.“

„Je logicky pravda, že Karpov je můj otec, pane,“ přiznal nakonec Issa s neveselým úsměvem. „Udělal všechno, co příroda žádá, aby si ten titul zajistil. Ale já jsem nikdy nebyl Karpovův syn. Ani teď nejsem Karpovův syn. Když Bůh dá, pane, nikdy v životě nebudu syn plukovníka Grigorije Borisoviče Karpova.“

„Ale podle tady toho je plukovník Karpov mrtvý,“ namítl Brue surověji, než chtěl, a mávl rukou k novinovým výstřižkům na stole.

„Je mrtvý, pane, a dá Bůh, že je v pekle a zůstane tam na věky věků.“

„A než zemřel – nebo spíš bych měl říct v době, kdy jste se narodil: jaké jméno vám dal k vašemu otčestvu, které patrně znělo Grigorijevič?“

Issa svěsil hlavu a začal jí kroutit ze strany na stranu.

„Zvolil to nejčistší, pane,“ zvedl hlavu a významně se na Bruea zašklebil.

„V jakém smyslu nejčistší?“

„Ze všech ruských jmen na světě to nejruštější. Byl jsem jeho Ivan, pane. Jeho roztomilý Ivan z Čečenska.“

Brue neměl ve zvyku protahovat nepříjemné okamžiky. Rozhodl se změnit téma.

* * *

„Vy jste sem prý přišel z Turecka. Řekněme neformální cestou, je to tak?“ naznačil Brue veselým tónem, jaký by použil třeba na večírku. Leyla se proti Annabeliným pokynům vrátila z kuchyně.

„Byl jsem v tureckém vězení, pane.“ Rozepnul si zlatý náramek a držel ho v dlani. Při řeči s ním potřásal.

„A jak dlouho, jestli se můžu zeptat?“

„Sto jedenáct a půl dne přesně, pane. V tureckém vězení má člověk všechny důvody studovat aritmetiku času,“ zvolal Issa a ostře, nelidsky se zasmál. „A před Tureckem jsem byl ve vězení v Rusku, víte? Vlastně ve třech vězeních, dohromady to dělá osm set čtrnáct dnů a sedm hodin. Jestli si přejete, seřadím ta vězení podle kvality,“ pokračoval překotně a jeho hlas teď nabyl až lyrické naléhavosti. „Jsem docela znalec, věřte mi, pane! Jedno vězení bylo tak oblíbené, že ho museli rozdělit na tři části. Ano! V jedné jsme spali, v druhé nás mučili a ve třetí byla nemocnice, kde jsme se zotavovali. Mučení bylo účinné a po mučení člověk dobře spí, ale nemocnice byla bohužel podprůměrná. Řekl bych, že to je ten problém s moderním ruským státem! Ošetřovatelé kvalifikovaně ovládali spánkovou deprivaci, ale v jiných zdravotnických dovednostech měli výrazné nedostatky. Dovolte mi uvést jeden poznatek, pane. Když chcete být dobrý mučitel, je naprosto nutné, abyste byl soucitného založení. Ke skutečným výšinám toho umění se nedopracujete, pokud nedokážete se svým subjektem soucítit. Já jsem se setkal jen s jedním nebo dvěma, kdo k této nejvyšší třídě patřili.“

Brue chvíli počkal pro případ, že by Issa chtěl pokračovat, ale ten čekal na Bruea, temné oči rozšířené rozčilením. A znovu nevědomky protrhla napětí Leyla. Issovo citové rozrušení ji znepokojilo, i když neznala jeho příčinu, a tak odspěchala do kuchyně a donesla skleničku posilujícího léku, kterou před Issu postavila na stůl. Bruea i Annabel pak pokárala pohledem.

„A smím se zeptat, proč jste vlastně byl ve vězení?“ pokračoval Brue.

„Ale jistě, pane! Prosím, ptejte se! Jak je libo,“ zvolal Issa, který teď hovořil lehkovážně jako odsouzený učenec pod šibenicí. „Být Čečenec už je samo o sobě dost velký zločin, pane, ujišťuji vás. My Čečenci se už rodíme krajně provinilí. Už od carských dob byly naše nosy trestuhodně ploché a naše vlasy a kůže zločinné tmavé. To je trvalé porušování veřejného pořádku!“

„Ale – nic ve zlém – váš nos plochý není.“

„Bohužel ne, pane.“

„Ale tak nebo tak, dostal jste se do Turecka a z Turecka jste utekl,“ připomněl Brue chlácholivě. „A přijel jste až do Hamburku. To nemohlo být jednoduché.“

„Byla to vůle Alláhova.“

„Ale předpokládám, že jste mu trochu pomohl.“

„Když má člověk peníze, pane, je možné všechno, to jistě víte líp než já.“

„Ano, ale čí peníze?“ vyptával se podrážděně Brue. Teď, když došlo na peníze, vrhl se na Issu jako ostříž. „Kdo financoval tu řadu vašich skvělých útěků?“

„Řekl bych, pane,“ odpověděl Issa po dlouhém uvažování, během kterého Brue napůl očekával, že odpověď bude zase znít Alláh – „řekl bych, že se s největší pravděpodobností jmenuje Anatolij.“

„Anatolij?“ opakoval Brue. To jméno mu vyvolalo v hlavě jakousi ozvěnu – nebo spíš ji vyvolalo ve vzdálené síni minulosti jeho zesnulého otce.

„Anatolij, správně, pane. Anatolij to všechno platí. Ale zvlášť útěky. Znáte toho muže, pane?“ zeptal se dychtivě. „Je to váš přítel?“

„Je mi líto, není.“

„Pro Anatolije jsou peníze smyslem života. A nejspíš i smrti.“

Brue se už chtěl vyptávat dál, ale vtom se ze svého stanoviště u okna ozval Melik. „Ještě tam jsou,“ zavrčel německy a vykoukl za okrajem záclony.

„Ty dvě staré ženské. Už je nezajímají šperky. Jedna čte oznámení ve výloze lékárny, druhá stojí ve dveřích a telefonuje z mobilu. Na štětky jsou moc ošklivé, dokonce i v téhle čtvrti.“

„Jsou to jen dvě obyčejné ženské,“ odsekla Annabel, došla k oknu a vykoukla ven. Leyla sepnula ruce před obličejem do misky a prosebně zavřela oči. „Zbytečně z toho děláte drama, Meliku.“

Issu to ale neuchlácholilo. Pochytil smysl Melikových slov a už stál, brašnu přehozenou přes rameno.

„Co tam vidíte?“ zaječel na Annabel a prudce, vyčítavě se k ní obrátil. „Je tam zase vaše KGB?“

„Nikdo tam není, Isso. Když nastane problém, postaráme se o vás. Od toho jsme tady.“

A Brue měl znovu dojem, že hlas kůrového zpěváčka se trochu příliš snaží znít, jako by o nic nešlo.

* * *

„Takže ten Anatolij,“ pokračoval Brue odhodlaně, když byl znovu nastolen jakýs takýs mír a Leyla na Annabelino naléhání odešla uvařit čerstvý jablkový čaj. „To nejspíš bude váš hodně dobrý přítel.“

„Pane, opravdu můžeme říct, že Anatolij je velmi dobrý přítel vězňů, o tom není pochyby,“ souhlasil Issa s přehnanou ochotou. „Bohužel je také přítelem násilníků, vrahů, gangsterů a okupantů. Anatolij je ve svých přátelstvích velkorysý,“ dodal, otřel si zpocené čelo hřbetem ruky a přitom se dost hrůzně usmál.

„Byl také dobrým přítelem plukovníka Karpova?“

„Řekl bych, že Anatolij je ten nejlepší přítel, jakého vrah a násilník může mít, pane. Kvůli Karpovovi mi opatřil místa v nejlepších moskevských školách, dokonce i když mě vyhodili z disciplinárních důvodů.“

„A Anatolij platil také váš útěk z vězení. Proč to dělal, nevíte? Byl vám nějak zavázaný?“

„Karpov platil.“

„Promiňte, ale právě jste řekl, že platil Anatolij.“

„Ale vy promiňte, pane! Odpusťte tu technickou chybu! Právem mě káráte. Doufám, že se to neobjeví v mém rejstříku,“ pokračoval lehkomyslně a tentokrát do své prosby zahrnul i Annabel. „Karpov platil. Této pravdě se nelze vyhnout, pane. Peníze pocházely z drahých zlatých ozdob, které měli na krku a na zápěstí čečenští mrtví, tak to je. Ale Anatolij podplatil velitele věznice a strážné. To Anatolij mi dal doporučující dopis pro vaši obdivuhodnou osobu. Anatolij je chytrý a pragmatický rádce, který velmi dobře ví, jak jednat s úplatnými vězeňskými úředníky a neurazit přitom jejich čest.“

„Doporučující dopis?“ zeptal se Brue. „Mně nikdo žádný dopis neukázal.“ Obrátil se k Annabel, ale bez výsledku. Neproniknutelný výraz ovládala stejně dobře jako on. Ne, lépe.

„Je to mafiánský dopis, pane. Napsal ho mafiánský advokát Anatolij a týká se smrti vraha a násilníka plukovníka Grigorije Borisoviče Karpova, dříve příslušníka Rudé armády.“

„Komu je adresovaný?“

„Mně, pane.“

„Máte ho u sebe?“

„Na srdci, jako vždycky.“ Navlékl si náramek znova na zápěstí, vytáhl z hlubin svého černého kabátu taštičku a podal Brueovi zmačkaný dopis. Tištěná hlavička v latince i v azbuce uváděla jméno a adresu právní kanceláře v Moskvě. Text byl psaný na stroji v ruštině a začínal Drahý Isso. Byla v něm vyjádřena hluboká lítost nad tím, že Issův otec zemřel na mrtvici ve společnosti svých drahých spolubojovníků. Byl pochován s vojenskými poctami. O Karpovovi ani zmínka, ale jména „Tommy Brue“ a „Brue Frères“ byla vyznačena tučně a slovo LIPICÁN s číslem účtu bylo připsáno rukou na konci dopisu. Podepsán Anatolij, bez příjmení.

„A co přesně vám ten Anatolij řekl, že pro vás můžeme moje banka a já osobně udělat?“

Skrz stěnu z mléčného skla sem z kuchyně doléhalo hlasité řinčení šálků a talířků.

„Že mě ochráníte, pane. Přijmete mě pod svou ochranu, jak to udělal Anatolij. Jste dobrý a mocný muž, oligarcha svého skvělého města. Učiníte mě studentem lékařství na vaší univerzitě. Díky vaší velké bance se stanu lékařem ve službách Boha a lidstva a budu žít spořádaný život. To vše pro slavnou přísahu, kterou váš ctihodný otec učinil zločinci a vrahovi Karpovovi a která po jeho smrti přešla na jeho syna. Jste přece synem svého otce.“

Brue pohotově odpověděl: „Na rozdíl od vás, ano, já jsem skutečně synem svého otce,“ a byl za to odměněn dalším přehnaně zářivým úsměvem. Issův uštvaný pohled sklouzl k Annabel, chvíli se na ni upíral jako pohled zbožňujícího ctitele a pak ji opustil.

„Váš otec učinil tomuto plukovníku Karpovovi mnoho krásných slibů, pane!“ vyhrkl Issa a vyskočil, jak ho znova přemohl strach a rozčilení, zalapal po dechu, divoce se zašklebil a nasadil chraplavý, autokratický tón Brueova imaginárního otce: „Grigoriji, příteli! Až ke mně váš malý Ivan přijde, ačkoli doufejme, že to bude až za mnoho let, bude s ním naše banka jednat, jako by byl členem rodiny,“ vykřikl, rozhodil rukama a zkřivil prsty, jako by jim chtěl tu posvátnou přísahu vrýt do mysli. „Pokud už nebudu na této zemi, pak vašeho Ivana přijme můj syn Tommy, to vám přísahám. To vám svatosvatě slibuji, příteli Grigoriji, a pan Lipicán také.“ Vrátil se chraplavým hlasem zpátky na zem. „To byla slova vašeho ctěného otce, jak mi je přednesl mafiánský právník Anatolij, který ze zvrácené lásky k mému otci byl mým zachráncem v mnoha neštěstích,“ dodal. Hlas se mu zlomil a sípavě popadal dech.

V tíživém tichu, které následovalo, vyjádřil svůj názor pro změnu Melik:

„Radši si dávejte pozor,“ varoval nevrle Bruea německy. „Když ho moc rozčílíte, dostane záchvat.“ A kdyby mu Brue náhodou nerozuměl: „Netlačte na něj moc, jasné? Je to můj bratr.“

* * *

Když Brue konečně promluvil, neoslovil Issu, ale Annabel. Učinil tak německy, slovy úmyslně lhostejnými.

„A máme ten svatosvatý slib někde písemně, Frau Richterová, nebo musíme spoléhat výhradně na to, co nám říká náš klient a co mu sdělil ten pan Anatolij, který to také měl jen z doslechu?“

„Písemně máme jen jméno a referenční číslo účtu ve vaší bance,“ odpověděla napjatě.

Brue předstíral, že přemýšlí. „Když dovolíte, Isso, vysvětlím vám, v čem je problém,“ začal rusky a ze všech těch hlasů, které mu doslova ječely v hlavě, zvolil tón rozumného muže, který si dává dohromady dvě a dvě. „Máme jistého Anatolije, který podle vás je nebo byl právníkem vašeho otce. Máme jistého plukovníka Karpova, o kterém tvrdíte, že podle přírody je váš otec, i když jinak se ho zříkáte. Ale nemáme vás, že? Nemáte žádné doklady a sám přiznáváte, že jste strávil dost slušnou dobu ve vězení, což v bankéři moc důvěry nevzbuzuje, ať byl důvod jakýkoliv.“

„Jsem muslim, pane!“ bránil se Issa. Hlas mu rozčilením stoupal do výše a on znova hledal očima podporu u Annabel. „Jsem čečenský černoprdelník. Jaký další důvod by potřebovali, aby mě strčili do vězení?“

„Ale mě musíte přesvědčit,“ pokračoval neúprosně Brue bez ohledu na to, jak moc se na něj Melik mračil. „Musím vědět, jak to, že znáte důvěrné informace týkající se váženého klienta mé banky. Když dovolíte, potřebuji proniknout trochu hlouběji do vašich rodinných poměrů. A začneme tam, kde začíná všechno dobré i špatné na tomto světě, to jest u vaší matky.“ Bylo to kruté a on to věděl, dokonce to dělal schválně. I přes Melikovo varování se mu z Issovy groteskní nápodoby Edwarda Amadea zvedal žaludek. „Kdo je, nebo kdo byla, vaše drahá matka? Máte nějaké sourozence, ať živé, nebo zemřelé?“

Issa nejdřív vůbec nezareagoval. Hubené tělo se naklánělo dopředu, lokty na stole. Náramek mu spadl do poloviny vychrtlého předloktí, dlouhé dlaně chránily hlavu ve zdviženém límci černého kabátu. Dětská tvář se náhle změnila v tvář muže:

„Moje matka je mrtvá, pane. Velice mrtvá. Moje matka zemřela mnohokrát. Zemřela ten den, kdy ji Karpovovy skvělé jednotky unesly z vesnice a odvezly ji do kasáren, aby ji Karpov mohl zneuctít. Bylo jí patnáct let. Zemřela ten den, kdy starší jejího kmene rozhodli, že na svém zneuctění měla sama podíl, a přikázali, aby ji jeden z jejích bratrů zabil, jak žádá tradice našeho kmene. Umírala každý den, kdy mě nosila pod srdcem, protože věděla, že jakmile mě přivede na svět, bude z něj sama muset odejít a její dítě bude posláno do vojenského sirotčince pro děti znásilněných čečenských matek. Svou smrt odhadla správně, ale ne to, co udělá muž, který ji zavinil. Když Karpovův pluk převeleli do Moskvy, rozhodl se vzít si chlapce s sebou jako trofej.“

„To vám bylo kolik?“

„Pane, tomu chlapci bylo sedm. Byl dost starý na to, aby viděl lesy, kopce a řeky Čečenska. Dost starý na to, aby se k nim vrátil, kdykoli mu Bůh dovolil. Pane, rád bych učinil další prohlášení.“

„Prosím.“

„Jste dobrotivý a důležitý muž, pane. Jste čestný Angličan, ne ruský barbar. Čečenci kdysi snili o tom, že je anglická královna vezme pod svou ochranu proti ruskému tyranovi. Přijmu vaši ochranu, jak to váš ctěný otec slíbil Karpovovi, a ve jménu Božím vám ze srdce děkuji. Ale pokud jde o Karpovovy peníze, musím je s lítostí odmítnout. Ani jedno euro, ani jeden dolar, ani jeden rubl, ani jednu anglickou libru, prosím. Jsou to peníze imperialistických lupičů, nevěřících a okupantů. Jsou to peníze získané lichvou, což je proti našim božským zákonům. Pro mou obtížnou cestu sem byly peníze nezbytné, ale víc už se jich nedotknu. Buďte tak laskav, opatřete mi německý pas a povolení k pobytu a místo, kde mohu studovat medicínu a modlit se v pokoře. Víc nežádám, pane. Děkuji.“

Padl na stůl a ukryl hlavu ve složených pažích. Leyla ho vyběhla z kuchyně utěšovat a on štkal a vzlykal. Melik se postavil před Bruea, jako by chtěl Issu chránit před dalším útokem. Také Annabel vstala, ale musela zachovat dekorum, takže ke svému klientovi nepřistoupila.

„Já vám také děkuji, Isso,“ odpověděl po delším mlčení Brue.

„Frau Richterová, můžeme si chvilku promluvit o samotě?“

* * *

Stáli asi metr od sebe v Melikově pokoji vedle boxovacího pytle. Kdyby byla tak o třicet centimetrů vyšší, hleděli by si z očí do očí. Přes brýle na něj nepohnutě upírala medově kropenatý pohled. Dýchala pomalu a soustředěně, a on si uvědomil, že dělá totéž. Jednou rukou si rozvázala šátek a odkryla celou tvář. Jako by ho vyzývala, ať uhodí první. Měla ale v sobě Georgiinu neohroženost a svou vlastní nezpochybnitelnou krásu, a Brue už kdesi v hloubi duše pochopil, že je ztracený.

„Co z toho jste věděla?“ ptal se hlasem, který málem sám nepoznával.

„To je věc mého klienta, ne vaše.“

„Uplatňuje nárok, a přitom ho neuplatňuje. Co mám podle vás dělat? Stáhl svůj nárok, ale chce po mně ochranu.“

„Správně.“

„Já nezařizuji ochranu. Jsem bankéř. Nezařizuji povolení k pobytu.

Nezařizuji německé pasy ani místa na lékařských fakultách!“ Přirozeně gestikuloval, což dělával málokdy. S každým nezařizuji uhodil pravou pěstí do levé dlaně.

„V očích mého klienta jste významný člověk,“ odsekla. „Patří vám banka, takže vám patří město. Váš otec a jeho otec byli komplicové. To znamená, že vy jste jeho pokrevní bratr. Takže ho ochráníte.“

„Můj otec nebyl ničí komplic!“ Vzpamatoval se. „Chápu, jste do toho citově zaangažovaná. Já nejspíš také. Není divu. Váš klient je tragický případ, a vy jste –“

„Jenom žena?“

„Svědomitá právnička, která dělá pro svého klienta, co může.“

„Je to taky váš klient, pane Brue.“

Za jakýchkoli jiných okolností by se proti tomu Brue rázně ohradil, ale teď to přešel. „Toho muže mučili, a co já vím, třeba je následkem toho poněkud duševně nevyrovnaný,“ řekl. „To ovšem ještě neznamená, že mluví pravdu. Kdo ví, jestli si nepřivlastnil majetek a identitu jiného vězně, aby mohl podvodně žádat právoplatné dědictví někoho jiného – co vás tak pobavilo?“

Usmívala se, ale pomstychtivě. „Právě jste připustil, že to je jeho právoplatné dědictví.“

„Nic takového jsem nepřipustil,“ odsekl rozzuřeně Brue. „Řekl jsem pravý opak. Řekl jsem, že to jeho dědictví vůbec být nemusí.

A i jestli to jeho dědictví je, ale on na něj nevznese nárok, v čem je rozdíl?“

„Rozdíl je v tom, pane Brue, že bez té vaší zasrané banky by tu můj klient vůbec nebyl!“

Následovalo ozbrojené příměří, během kterého oba přemýšleli nad šokujícím slovníkem, který zvolila. Brue se snažil být útočný, ale nešlo mu to ze srdce. Spíš cítil, jak se stále víc přiklání na její stranu.

* * *

„Frau Richterová.“

„Pane Brue?“

„Bez jednoznačných důkazů nepřipustím, že moje banka – můj otec – poskytovali pomoc a útočiště ruským zločincům.“

„A co připustíte?“

„Váš klient musí nejdřív vznést nárok.“

„To neudělá. Z toho, co mu dal Anatolij, mu ještě zbylo pět set dolarů. Odmítá se jich dotknout. Hodlá je dát Leyle, až odsud odejde.“

„Pokud nárok nevznese, nemám na co reagovat a celá ta debata je – akademická. Méně než akademická. Neplatná.“

Zamyslela se nad tím, ale ne na dlouho. „Dobře. Tak předpokládejme, že nárok vznese. Co pak?“

Cítil, že se ho snaží zmást, a zaváhal. „No, především budu pochopitelně potřebovat aspoň minimální základní důkazy.“

„Co to znamená minimální?“

Brue uvažoval, hledal útočiště v pravidlech, kterým se právě účty lipicánů měly vyhnout. Teď je teď, ne tenkrát, ujišťoval se. Tohle jsem já ve věku šedesáti let, ne Edward Amadeus v době své stařecké pošetilosti.

„Samozřejmě doklad jeho totožnosti, počínaje rodným listem.“

„Ten získáte jak?“

„Předpokládám, že on sám nemá možnost mi ho předložit, a tak si vyžádám asistenci ruského vyslanectví v Berlíně.“

„A pak?“

„Potřeboval bych důkaz o smrti jeho otce a nahlédnout do jeho závěti, pokud nějakou učinil, samozřejmě s notářsky ověřeným místopřísežným prohlášením od jeho advokáta.“

Neřekla nic.

„Sotva ode mě můžete čekat, že mi bude stačit pár zmačkaných výstřižků z novin a pochybný dopis.“

Zase nic.

„Takhle tedy vypadá normální procedura,“ pokračoval statečně, i když si byl až příliš dobře vědom, že normální procedury v tomhle případě neplatí. „Jakmile získáme nezbytné doklady, doporučím vám, abyste případ svého klienta předložila německému soudu a žádala o soudní potvrzení dědictví nebo soudní příkaz. Moje banka tady působí na základě licence. Podmínkou té licence je, že se podřídím jurisdikci státu Hamburk a Spolkové republiky.“

Další nepříjemná pauza. Měřila si ho vytrvalým pohledem.

„Taková jsou tedy pravidla. Je to tak?“ zeptala se.

„Některá.“

„A co by se stalo, kdybyste je trochu poupravil? Co kdyby sem třeba z Moskvy přiletěl první třídou elegantní ruský byznysmen v obleku za tisíc dolarů a přišel si pro svůj podíl? ‚Dobrý den, pane Tommy, to jsem já, mladý Karpov. Naši tátové se spolu opíjeli. Kde jsou moje peníze?‘ Co byste pak udělal?“

„Přesně to, co dělám teď,“ odsekl rázně, ale bez přesvědčení.

* * *

Teď byla poražená zase Annabel Richterová. Tommy Brue vyhrál. Napjatý výraz rezignovaně povolil. Pomalu se nadechla.

„No dobře. Tak mi pomozte. Plavu v tom. Nevím, co mám dělat.“

„Nejspíš to, co vždycky. Vydejte se na milost německým úřadům a snažte se jeho zdejší pobyt legalizovat. A jak já to vidím, čím dřív, tím líp.“

„Jak normalizovat? Je mladý, mladší než já. Co když tu jeho situaci normalizovat odmítnou? Kolik nejlepších let z něj ještě vytlučou?“

„No, tohle je váš svět, ne? Můj naštěstí ne.“

„Je to svět nás obou,“ odsekla a zarděla se hněvem. „Vy v něm jen nechcete žít. Chcete slyšet tu nejlepší část toho všeho? Asi ne. Ale stejně vám ji řeknu. Říkal jste, ať se obrátím na soud. Požádám o soudní ověření závěti. Jenže v momentě, kdy to udělám, je prakticky mrtvý, jasné? Mrtvý. Přijel sem přes Švédsko. Švédsko, pak Dánsko, pak Hamburk. Jeho loď neměla stavět ve Švédsku, ale zastavila tam. To lodi občas dělají. Švédi ho zatkli. Po té cestě a po pobytu ve vězení byl tak zřízený, že si mysleli, že se neudrží na nohou. Ale on kdovíjak utekl. Pomohly mu peníze. Záměrně o tom mlží. Než utekl, švédská policie si udělala jeho fotky a vzala mu otisky prstů. Víte, co to znamená?“

„Ještě ne.“

Povedlo se jí znovu nasadit klidný tón, ale s obtížemi. „To znamená, že jeho fotky a otisky mají v počítači všechny evropské policie. Znamená to, že podle Dublinské úmluvy z roku 1990, kterou jste nepochybně přečetl od začátku do konce, nemají Němci jinou možnost než ho expres poslat zpátky Švédům. Žádné odvolání, žádné soudy. Je to uprchlý vězeň a ilegální přistěhovalec do Švédska, hledaný v Rusku a Turecku, prokázaný muslimský aktivista. Deportují ho Švédové, ne Němci.“

„Švédové jsou taky lidé, nemyslíte?“

„Ano. To jsou. A obzvlášť pokud jde o nelegální přistěhovalce. Pokud se Švédů týká, je to ilegální imigrant a uprchlý terorista na útěku, tečka. Jestli ho Turci chtějí zpátky, aby si tam odseděl, co mu zbývá z trestu – plus pár let navíc za to, že se úplatkem dostal z vězení – tak ho Švédi předají Turkům, co jim je do něj? Ano, je šance asi tak jedna ku tisíci, že zasáhne nějaký švédský světec, ale já na světce moc nevěřím. A až si s ním pohrají Turci, vrátí ho Rusům a ti budou pokračovat. Nebo možná Turci usoudí, že už si s ním užili dost, a svého nároku na něj se vzdají. V tom případě ho Švédi pošlou Rusům rovnou. Ať tak nebo tak, znamená to zase vězení a zase mučení. Viděl jste ho. Kolik toho ještě může snést? Posloucháte mě? Já nevím. Na vaší tváři to nepoznám.“

Sám ji také neznal. Nevěděl, jak by měla vypadat, ani jaký cit by do ní měl vložit.

„Mluvíte, jako by neexistovaly podklady pro žádost o milost z humanitárních důvodů,“ namítl nepřesvědčivě. Annabel z něj nespouštěla oči.

„Loni jsem měla jednoho klienta, jmenoval se Magomed. Byl to třiadvacetiletý Čečenec, kterého mučili Rusové. Nic osobního, nic moc vědeckého, jenom spousta bití. Ale byl to hodný kluk, trochu blázen jako Issa. Bití mu nesvědčilo. Nebo ho dostal moc. Požádali jsme o azyl, hráli jsme to na humanitární důvody. Líbilo se mu zoo. Měla jsem o něj strach, takže Útočiště se praštilo přes kapsu a najalo proslulého právníka, který prohlásil, že důvody pro udělení azylu jsou naprosto přesvědčivé, a pak si to šel rozmyslet. Teoreticky má Německo přísné zákony ohledně toho, kam nesmí lidi poslat. Zatímco jsme čekali na rozsudek, plánovali jsme další výlet do zoo. Magomed neměl za sebou to, co Issa. Nebyl militantní, nepodezírali ho z islamismu. Nehledal ho Interpol. V pět ráno ho vytáhli z postele na ubytovně a posadili ho do letadla do Petrohradu. Museli mu dát roubík. To poslední, co kdo od něj nebo o něm slyšel, byl jeho křik.“ Kdoví proč se zarděla a nadechla se:

„Na fakultě jsme hodně mluvili o tom, jestli je přednější zákon, nebo život,“ řekla. „Tohle je realita naší německé historie: zákony, které život nechránily, ale zneužívaly. My jsme to provedli Židům. V současné americké podobě se tak legalizuje mučení a státní únosy. A je to nakažlivé. Ani vaše vlastní země není imunní, moje také ne. Takovémuhle zákonu já nesloužím. Já sloužím Issovi Karpovovi. Je to můj klient. Jestli vás tím přivádím do rozpaků, je mi to jedno.“

Zdálo se ale, že to přivádí do rozpaků ji, protože byla už úplně rudá.

„Kolik toho váš klient o své situaci ví?“ zeptal se Brue po delším mlčení.

„Patří k mojí práci mu takové věci říct, takže jsem to udělala.“

„Jak to přijal?“

„To, co nám připadá jako špatná zpráva, nemusí být nutně špatná zpráva pro něj. Zajímalo ho to, ale spoléhá se, že to nějak zařídíte. Tenhle dům je sledovaný, možná jste si toho nevšiml. Ti policisté, co vykonali u Leyly zdvořilostní návštěvu, berou zkoumání důkladně.“

„Já myslel, že je znáte.“

„Ty zná v Útočišti každý. Jsou to čichací psi.“

Brue začal obcházet po pokoji, zčásti aby unikl jejímu upřenému pohledu, zčásti proto, že si potřeboval na chvíli oddechnout.

„Mám pro vašeho klienta otázku,“ obrátil se k ní nakonec. „Možná ji můžete zodpovědět místo něj. Podle podmínek, které se týkají účtu jeho údajného zemřelého otce, existuje něco, čemu se říká nástroj. Ten nástroj by byl nezbytnou součástí jakéhokoli vzneseného nároku.“

„Je to klíč?“

„Mohl by být.“

„Malý klíč se zuby na třech stranách?“

„Je to možné.“

„Zeptám se ho,“ kývla.

Opravdu se usmála? Brueovi se zdálo, že mezi nimi přeskočila spiklenecká jiskra, a modlil se, aby to tak bylo.

„Samozřejmě pokud vznese nárok,“ dodal přísně. „Pokud ho dokážete přesvědčit. Jinak jsme tam, kde jsme byli.“

„Je to hodně peněz?“

„Jestli na ně vznese nárok a jestli uspěje, jistě vám řekne sám, kolik to je,“ odpověděl škrobeně.

Ale z ničeho nic ho buď přemohlo dobré srdce, nebo zkrátka na okamžik zapomněl, že je rodem i výchovou neoblomný bankéř. Měl přízračný pocit, že se ho zmocnil někdo jiný – někdo skutečný, někdo ochotný podlehnout spontánní lidskosti a nevidět v ní jen hrozbu pro rozumné finanční hospodaření – a mluví za něj.

„Ale pokud mohu zatím udělat něco já osobně – myslím nějak pomoct – tedy cokoli v rozumných mezích – tak to rád udělám. Moc rád. Považoval bych si to za čest.“

* * *

Dívala se na něj tak naprosto bez hnutí, že začal pochybovat o tom, jestli vůbec něco řekl.

„Jakou pomoc máte na mysli?“ zeptala se.

Teď už neměl jinou cestu než vpřed, což bylo jen dobře, protože tam měl stejně namířeno. „V rozumných mezích jakoukoli. Nechám si od vás poradit. Bezvýhradně. Předpokládám, že to není podvodník. Nic jiného mi taky nezbývá.“

„To nezbývá ani jednomu z nás,“ mávla netrpělivě rukou. „Snažím se zjistit, co jste tím myslel, když jste říkal, že byste rád pomohl.“

Brue nevěděl o nic lépe než ona, o čem to vlastně mluvil, ale všiml si, že její pohled už nevyčítá; spíš že asi řekl něco, co určitým způsobem vyhovuje jejím zájmům, i když jí to teď teprve začíná docházet.

„No, měl jsem na mysli řekněme hlavně peníze,“ připustil trochu zahanbeně.

„Mohl byste mu například půjčit peníze hned teď, na konto jeho očekávaného budoucího majetku?“

Na chvilku se v něm znovu probudil bankéř. „Myslíte prostřednictvím banky? To ne. Jeho očekávání jsou zatím jen teoretická a ani na ně nevznáší nárok. To nepřichází v úvahu.“

„Tak o jakých penězích to mluvíte?“

„Nemá vaše organizace žádný fond pro podobné krizové situace?“

„Útočiště Sever má teď právě tolik peněz, aby mu zaplatilo jízdenku do nejbližšího deportačního střediska.“

„A nemáte nějaké – zařízení – kde by se mohl dočasně ubytovat?“

„Ne takové, kde by ho policie do pěti minut nenašla.“

Brue to ještě nevzdal úplně. „A kdyby byl skutečně nemocný? Když prohlásí, že je nemocný? Vážně nemocného člověka přece nikdo deportovat nebude.“

„Když prohlásí, že je nemocný – to jich udělá dobrá polovina, v Magomedově případě jsme to udělali také – a lékaři potvrdí, že není schopen cesty, tak ho budou léčit v hlídané nemocnici, dokud se nevzpamatuje natolik, aby ho mohli deportovat. Znova se vás ptám: Jaké peníze jste měl na mysli?“

„No, suma by samozřejmě záležela na tom, kolik je potřeba,“ prohlásil Brue, zase už jako bankéř. „Kdybyste mi mohla aspoň naznačit, jak s nimi hodláte naložit –“

„To nemůžu. Je to důvěrná záležitost mého klienta.“

„No jistě. A je to tak správně. Ovšem. Ale kdyby byla řeč o, řekněme, relativně skromné částce, jen na překlenutí první doby –“

„Tak skromné zase –“

„– tak v tom případě a vzhledem k okolnostem by to byly peníze, které bych vám půjčil ze svých soukromých zdrojů. Tedy samozřejmě vašemu klientovi. Vaším prostřednictvím, ale pro jeho potřebu.“

„Chtěl byste na ně záruku?“

„Panebože, ne!“ Proč ho to tak šokovalo? „Prostě neoficiální půjčka, u které člověk doufá, že ji časem dostane zpátky, nebo třeba taky ne. Samozřejmě záleží na tom, jakou sumu máte na mysli. Ale ne. Záruky nežádám, ani nepotřebuji.“

Teď to tedy řekl nahlas. A když to řekl, věděl, že tomu věří a že je připraven to zopakovat ještě jednou, a kdyby bylo třeba, ještě několikrát.

Teď pro změnu znejistěla ona. „Mohlo by to být – tedy – docela dost.“

Neodolal a odpověděl: „Ale to záleží na tom, co to znamená docela dost.“ Úsměvem bankéře přitom naznačil, že to, co vám připadá jako docela dost, nemusí jako docela dost připadat jemu.

„Když to nakonec nebude potřebovat, vrátím vám to. To mi budete muset věřit.“

„Já o tom nepochybuji. O jaké sumě tedy hovoříme?“

Co teď počítá? Kolik dokáže z Bruea vyrazit nebo kolik bude potřebovat na svůj plán? A jak dlouho vlastně ten plán má? Od chvíle, kdy sem přišli, nebo až od okamžiku, kdy jí ten nápad vnuknul?

„Na to, co by měl udělat – pokud ho k tomu dokážu přesvědčit – to bude muset být tak nejmíň – třicet tisíc eur,“ řekla. Tu částku zamumlala, jako by se tak mohla zdát menší.

Brueovi se točila hlava, ale ne obavami. Ona není nějaký pochybný podnikatel. Není klient s přečerpaným úvěrem, není nespolehlivý dlužník ani geniální neschopa s bláznivým nápadem. Ten bláznivý nápad byl můj; nebo spíš, byl to můj nápad a nebyl bláznivý.

„Jak rychle je potřebujete?“ zeptal se dřív, než se stačil zarazit; samozřejmě že musela následovat tahle otázka.

„Hodně brzo. Nejvýš tak do dvou dnů. Může to s ním nabrat rychlý spád. A jestli k tomu dojde, tak budu potřebovat ty peníze hned.“

„A dnes je pátek. Tak co to udělat teď, aspoň nic nezmeškáme? A vzhledem k tomu, že nepoužité peníze mi vrátíte, přidáme k tomu ještě nějakou tu rezervu, co vy na to?“ Jako by chystali nějaký společný plán; ostatně ve svém současném ne zcela příčetném stavu to také tak cítil.

Brue měl jako vždycky u sebe šekovou knížku, vydanou velkou clearingovou bankou. Ale kde jen má pero? Ohmatal si kapsy, ale pak si vzpomněl, že pero nechal spolu se zápisníkem v obývacím pokoji. Podala mu svoje a dívala se, jak vypisuje šek pro Annabel Richterovou na padesát tisíc eur, datovaný tento pátek. Na vizitku, kterých měl v saku od Randallů vždycky pár schovaných, napsal svoje číslo na mobil, a potom přidal – vždyť už je to jedno! – své přímé číslo do banky.

„Předpokládám, že mi zavoláte,“ zamumlal rozpačitě, když zjistil, že se na něj Annabel dívá. „A mimochodem, já jsem Tommy.“

V obýváku zatím přesvědčili Issu, aby se uvelebil na pohovku, a Leyla mu přiložila na čelo obklad. Brue si vzal zpátky zlatou propisku.

„Radši se sem nevracejte,“ zavrčel Melik, když doprovázel Bruea ke dveřím. „Radši zapomeňte, jak se tahle ulice jmenuje. My si nepamatujeme vás a vy si nepamatujete nás. Platí?“

„Platí,“ kývl Brue.

***

„Von Essenovi švindlují,“ prohlásila Mitzi, když si před zrcadlem na toaletním stolku odepínala safírové náušnice. Brue se na ni díval z postele. Důkladně o sebe pečovala a měla výborného plastického chirurga, takže ve svých padesáti letech vypadala pořád jako nádherná devětatřicítka. Nebo skoro.

„Každý trik, co se dá použít, von Essenovi vyzkoušejí. Prsty ke tváři, prsty na karty, podrbat na hlavě, zívnout, zrcátka. A ta jejich služka, co vypadá spíš jako děvka, nosí pití a kouká člověku do karet, tedy když zrovna nedělá oči na Bernharda.“

Byly dvě ráno. Někdy mluvili německy, někdy anglicky, pro zábavu občas obojím najednou. Dnes došlo na němčinu, nebo na Mitzinu měkkou, vídeňskou variantu.

„Takže jsi prohrála,“ pochopil Brue.

„A u von Essenových to smrdí,“ přešla jeho poznámku. „Není divu, když ten dům stojí nad kanalizačním systémem. Bernhard neměl hrát toho krále. Je strašně zbrklý. Kdyby neztratil nervy, mohli jsme ten rabr vyhrát. Už by se snad mohl začít chovat jako dospělý.“

Bernhard byl její pravidelný partner, a možná nejen v bridži. Jenže co se dá dělat? Život je svinstvo. Starý Westerheim uhodil hřebíček na hlavičku, když ji nazval nejlepší první dámou v Hamburku.

„Už jsi zas dlouho pracoval, Tommy?“ zavolala Mitzi z koupelny.

„Dost.“

„Chudáčku.“

Jednou se mě třeba doopravdy zeptáš, kde jsem byl a co jsem dělal, pomyslel si. Jenže ty to neuděláš. Nezeptáš se mě na nic, co nechceš, abych se ptal já tebe. Chytrá holka. Mnohem chytřejší než já. Kdybych ti nechal volnou ruku, za pár let bys banku od základu předělala.

„Jsi nabručený,“ postěžovala si, když vyšla z koupelny v noční košili. „Vůbec se netváříš jako v pátek večer. Jsi celý rozčilený a nervózní. Vzal sis prášek na spaní?“

„Ano, ale nezabral.“

„Pil jsi něco?“

„Dvě skotské.“

„Máš nějaké starosti?“

„Jistěže ne. Všechno je v pořádku.“

„Dobře. Po šedesátce už možná člověk chce jenom zůstat vzhůru.“

„Možná.“

Zhasla.

„A Bernhard říkal, jestli bychom s ním zítra neletěli na oběd do jeho domu v Syltu. Má dvě volná místa. Chceš jet?“

„To zní dobře.“

* * *

Ano, Mitzi, jsem rozčilený a nervózní. A netvářím se jako v pátek večer. Zrovna jsem vyhodil oknem nejlepších padesát tisíc eur svého života a teď musím přijít na to proč. Abych mu koupil čas? Co s ním uděláte? Pronajmete mu apartmá v Atlantiku?

Tenhle pátek v noci jsem šel až domů pěšky a sám. Bez taxíka, bez limuzíny. Byl jsem lehčí o padesát tisíc eur a měl jsem z toho radost. Sledovali mě? Nemyslím. Rozhodně ne tou dobou, kdy jsem se ztratil v Eppendorfu.

Rázoval jsem rovnými ulicemi, které vypadaly jedna jako druhá, a moje hlava mi odmítala říct, kam mám jít. Ale nebyl to strach. Nesnažil jsem se setřást pronásledovatele, i jestli jsem nějaké měl. To jen můj kompas vypověděl službu.

Tuhle páteční noc jsem třikrát dorazil na stejnou křižovatku, a kdybych se na ní ocitl teď, stejně bych nevěděl, kam se dát.

Když se tak ohlížím na svůj nudný život, co vidím? Útěk. Ať už šlo o potíže se ženami, s bankou, s Georgii, starý dobrý Tommy byl vždycky napůl ze dveří dřív, než to bouchlo. To nebyl on, to byli dva jiní lidé, on tam vůbec nebyl, a stejně, oni si začali. Celý starý dobrý Tommy.

Zatímco vy, Annabel – jestli vám tak můžu říkat – vy jste pravý opak, co? Vy se konfliktů nebojíte. Jste opravdová – což je nejspíš ten důvod, proč mi v hlavě zní Annabel, Annabel, když bych si vlastně měl říkat Edwarde Amadee, ty šílený, mrtvý, milovaný chlape, jen se podívej, do jaké bryndy jsi mě namočil!

Ale já nejsem v bryndě. Jsem spokojený investor. Nevykoupil jsem se, zakoupil jsem se. Těch padesát táců byla moje vstupenka. Jsem tvůj partner, ať už máš za lubem cokoli. A mimochodem, já jsem Tommy.

* * *

Koho máš, Annabel? S kým si povídáš – teď, v tuhle chvíli? Komu se svěřuješ, když dopadneš až na dno?

Nějakému z těch Georgiiných radikálů, co mají dlouhé vlasy, ale nemají padesát tisíc ani slušné chování?

Nebo nějakému staršímu, bohatšímu světákovi, který tě dokáže vrátit na zem, když moc ulítneš?

Otcové, pomyslel si, když prášek na spaní začal zabírat. Můj a Issův. Zločinní bratři, kteří odjíždějí k západu slunce na černočerných lipicánech, kteří se nechtějí přebarvit na bílo.

A tvůj otec, kdo to vlastně je? Další takový jako já? Odmítnutý a zlořečený – právem? Milovaný – pokud vůbec – leda ze vzdálenosti osm tisíc mil? Ale i tak je tvou součástí, cítím to. Cítím to ve tvé sebejistotě, v závanu společenské nadřazenosti, dokonce i když zachraňuješ psance této země.

Issa, pomyslel si. Její nalezenec. Její zmučené přerostlé dítě. Její čečenský černoprdelník, který je Čečenec jenom napůl, ale trvá na tom, že je celý, a přitom na mě chrlí ironické poznámky jako ti vousatí ruští emigranti, které jsem znával na Montparnassu a každý z nich byl génius.

Issa by měl obcházet bez cíle po Eppendorfu, ne já.

5

Günthera Bachmanna nejdřív naštvalo a pak polekalo, když byl předvolán před jeho majestátnost Herr Arnolda Mohra, šéfa hamburské pobočky ochránců. A to na neděli v poledne, kdy by se Mohr, okázalý křesťan, měl správně předvádět se svou rodinkou v některém z nejlepších kostelů města. Bachmann strávil celou noc pročesáváním informačních složek čečenských džihádistů, které mu připravila Erna Freyová. Ta poté v nebývalém záchvatu rozmařilosti odjela do Hannoveru na svatbu své neteře. Když Bachmann dočetl, zauvažoval o tom, jestli si nemá zaletět do Kodaně a pozvat na pivo pár lidí z dánské bezpečnostní služby, které měl docela rád; a kdyby mu to dovolili, třeba si taky promluvit s tím hodným bratrem, s tím řidičem náklaďáku, který Issu propašoval do Hamburku a daroval mu svůj svrchník. Dokonce už i zavolal svému tamnímu kontaktu; beze všeho, Günthere, pošleme pro tebe na letiště auto.

Místo toho teď s obavami přecházel po kanceláři ve stáji. Ema Freyová, pořád ještě v parádních šatech, seděla prkenně u svého stolu a dřela na obvyklém měsíčním přehledu výdajů pro Berlín.

„Keller je tady,“ informovala ho, aniž zvedla hlavu.

„Keller? Který Keller?“ odsekl podrážděně Bachmann. „Hans Keller z Moskvy? Paul Keller z Ammánu?“

„Doktor Otto Keller, nejochranitelštější z ochránců, před hodinou přiletěl z Kolína. Když se podíváš z okna, uvidíš, jak na parkovišti překáží jeho helikoptéra.“

Bachmann se skutečně podíval a znechuceně vykřikl: „Co od nás strejda Otto chce tentokrát? Zas už jsme jeli na červenou? Nebo jsme mu nakrkli mámu?“

„Schůzka je přísně tajná, operační a strašně naléhavá,“ odpověděla Erna Freyová a klidně pokračovala v práci. „Víc jsem z nich nedostala.“

Bachmann tušil nejhorší. „Chceš říct, že našli toho mého kluka?“

„Pokud tím klukem myslíš Issu Karpova, tak prý mají horkou stopu.“

Bachmann se zoufale uhodil dlaní do čela. „Nemohli ho přece zatknout. Arni mi přísahal, že to policie neudělá, aniž by to s námi konzultovala. Tvůj případ, Günthere. Tvůj případ, ale budeme se informovat. Na tom jsme se domluvili.“ Napadla ho další věc, a ta byla ještě horší. „Neříkej mi, že ho policie zavřela jenom proto, aby Arnimu ukázala, kdo je šéf?“

S Ernou Freyovou to ani nehnulo. „Můj supertajný zdroj – v podobě jedné hodně mizerné tenistky z Arniho hodně neschopného kontrarozvědného oddělení – mě ujistil, že ochránci mají horkou stopu. Víc mi toho neřekla. Nikdy mi nezapomene, že jsem jí ve dvou setech po sobě nadělila kanára, takže mi chodí vykládat, co se šeptá v kantýně. Pak mě vždycky varuje, že ti to nesmím říct, takže ti to pochopitelně říkám,“ vysvětlila a pod Bachmannovým pozorným pohledem se vrátila k výpočtům.

„Co jsi dneska taková kyselá?“ zeptal se jejích zad. „To je přece moje parketa.“

„Nesnáším svatby. Podle mě jsou nepřirozené a urážlivé. Pokaždé vidím, jak další slušnou ženskou stavějí ke zdi.“

„A co ten chudák ženich?“

„Co mě se týče, ten chudák ženich je ta zeď. Keller se chce sejít jenom se šéfy. Ty, Mohr, Keller.“

„Policajti ne?“

„Žádného nehlásili.“

Obměkčený Bachmann se znovu zadíval na nádvoří. „Takže je to dva na jednoho. Dva ochránci bílí jako sníh versus jedna exkomunikovaná černá ovce.“

„No, hlavně nezapomínejte, že všichni bojujete proti stejnému nepříteli,“ rýpla si Erna Freyová. „Proti sobě navzájem.“

Její skepticismus ho vyvedl z míry, protože se tolik podobal jeho vlastnímu.

„A ty půjdeš se mnou,“ odsekl.

„Nebuď směšný. Nesnáším Kellera. Keller nesnáší mě. Budu ti na obtíž a budu mluvit, kdy nemám.“

Ale pod jeho neúprosným pohledem už vypínala počítač.

* * *

Bachmann měl důvod k obavám. Z Berlína chodila spousta různých pověstí, některé bláznivé, některé nepříjemně pravděpodobné. Jisté bylo, že staré demarkační čáry mezi soupeřícími bezpečnostními službami skutečně mizely a že Společný řídící výbor se z onoho poradního sboru moudrých hlav, jímž měl původně být, změnil v instituci rozdělenou na dvě značně roztrpčené poloviny. Dlouhodobý spor mezi těmi, kdo byli odhodláni bránit lidská práva za každou cenu, a těmi, kteří je chtěli omezit ve jménu větší národní bezpečnosti, zvolna dosahoval bodu varu.

Levicovému křídlu, pokud taková staromódní označení vůbec ještě něco znamenají, vládl uhlazený Michael Axelrod ze Zahraniční výzvědné služby. Axelrod byl nadšený Evropan, arabista a s jistými výhradami Bachmannův mentor. Pravicové křídlo vedl superkonzervativní Dieter Burgdorf z ministerstva vnitra, Axelrodův soupeř v boji o místo „cara“ celé zpravodajské služby, až bude položen základ nové struktury. Burgdorf se netajil svým přátelským postojem k washingtonským neokonzervativcům a byl v celém německém zpravodajském světě nejhlasitějším obhájcem větší integrace s americkým protějškem.

A tito dva muži, kteří toho už méně společného mít nemohli, byli nuceni se po nejbližší tři měsíce dělit o moc a před jakýmkoli rozhodnutím dospět ke konsenzu. A čím vzdálenější si byli oba šéfové, tím víc se vzdalovaly i jednotky, jimž veleli; přetahovaly se a manévrovaly, aby získaly nějakou skutečnou nebo domnělou výhodu. Protože Burgdorf byl z ministerstva vnitra a Mohra a Kellera zaměstnávala vnitřní zpravodajská služba, samozřejmě podlézali spíš pohlednému a bezostyšně ambicióznímu Burgdorfovi; a protože šarmantní, ale o něco starší Axelrod byl ze zahraniční rozvědky a Bachmann byl jeho chráněnec a kolega, bylo logické, že Bachmann je duší tělem Axelrodův vazal. Jenže kdo mohl dnes říct, co je logické? Hranice mezi oběma službami byly právě v pohybu a do toho všeho zmatku zasahovala ještě i spolková policie, a základy berlínské moci nebyly dosud vytyčeny.

A proto Bachmann málo vybíravými slovy proklínal celý svět, když s Ernou Freyovou rázovali přes dvůr. Přivítal je Arni Mohr; kolébal se k nim vztaženýma buclatýma rukama a na čele se mu houpala chlapecká kadeř. Pohledem ale neustále utíkal kamsi přes jejich rameno, aby se ujistil, že za nimi nevchází ještě někdo další, důležitější:

„Günthere, kamaráde! To je od tebe moc hezké, že jsi nám obětoval neděli! Frau Freyová, to je příjemné překvapení! A takhle nastrojená! Hned vám nechám připravit další sadu dokumentů!“ – pak z bezpečnostních důvodů ztišil hlas – „a po schůzce mi je prosím vraťte. Všechny sady jsou číslované. Nic nesmí z budovy. Ne, ne, až po tobě, Günthere, prosím! Já jsem tady doma!“

* * *

Dr. Otto Keller seděl sám u dlouhého mahagonového stolu, skloněný nad pořadačem, a špičkami dlouhých bílých prstů zkoumal jeho obsah. Když ti tři vešli, zvedl hlavu, zaregistroval nečekanou přítomnost Erny Freyové ve slavnostním úboru, a pokračoval ve čtení.

Před židlí určenou Bachmannovi ležel další podobný pořadač. Na deskách bylo černé razítko s kódovým jménem FELIX. Podle toho Bachmann poznal, že ať už si předem dohodli cokoli, Issa Karpov je Mohrovo dítě a Mohr ho takhle pokřtil – a hned ho taky klasifikoval „přísně, přísněji, nejpřísněji tajné“.

Z bočních dveří vyběhla žena v černé sukni se třetím pořadačem pro Ernu Freyovou a zase zmizela. Bachmann a Erna Freyová se bok po boku ponořili do materiálů a Mohr a Keller na ně dohlíželi.

NALÉHAVÉ DOPORUČENÍ:

Mezinárodně hledaného islamistického uprchlíka FELIXE a všechny osoby, které jsou s ním ve spojení, je třeba podrobit okamžitému a důkladnému šetření ze strany státní i spolkové policie a ochranných agentur, s předpokladem zahájení trestního řízení.

Mohr.

HLÁŠENÍ ČÍSLO JEDNA

Uctivě předkládá terénní agent (jméno vymazáno) hamburského Úřadu na ochranu:

Zdroj je turecký lékař nedávno přistěhovaný do Hamburku, působící v lékařské ordinaci pro muslimské pacienty. Při svém příjezdu do Německa se lékař dohodl s timto agentem, že bude bděle sledovat situaci v zájmu tohoto Úřadu. Motivace: příznivý názor státních úřadů. Platba: pouze za výsledky.

Zdroj uvádí:

„Minulý pátek jsem se zúčastnil polední modlitby v Osmanské mešitě, která je dobře známa svým umírněným postojem. Když jsem z mešity odcházel, přistoupila ke mně neznámá turecká žena. Přála si se mnou důvěrně hovořit v naléhavé záležitosti, ale nikoli v mé ordinaci ani na ulici. Popsal bych ji jako přibližně pětapadesátiletou, mohutnou, zahalenou do dlouhého šedého šátku, patrně světlovlasou, prchlivou.

V polovině schodiště v mešitě je kancelář, kterou používají imámové a hostující hodnostáři. Bylo tam volno. Když jsme vešli, začala hovořit zeširoka, ale dle mého názoru nikoli upřímně. Podle hlasu pochází z venkova, ze severovýchodní části Turecka. V jejich prohlášeních se podle mého názoru vyskytovaly faktické rozpory. Také hodně plakala, patrně proto, aby vzbudila můj soucit. Působila na mě dojmem vychytralé ženy s postranními úmysly. Její historka, které nevěřím, zněla takto: žije v Hamburku legálně, ale nemá občanství. Bydlí u ní synovec, zbožný muslim jako ona. Je to vznětlivý chlapec, starý jednadvacet let, který trpí hysterickými záchvaty, vysokou horečkou a zvracením, a také psychickým stresem. Mnoho jeho problémů má původ v dětství, kdy byl často bit policii pro výtržnictví, a také byl umístěn do speciální nemocnice pro delikventy, kde ho týrali. I když konzumuje velké množství jídla, a to v kteroukoli denní i noční hodinu, zůstává vyhublý a silně vystresovaný, v noci přechází po svém pokoji a mluví sám se sebou. Když má své záchvaty rozrušení, chová se zuřivě a hrozivě gestikuluje, ale ona se ho nebojí, protože její syn je boxerský šampion v těžké váze. Ve fyzickém souboji jejího syna nikdy nikdo neporazil. Byla by mi ale vděčná, kdybych mu předepsal sedativa, která by mu umožnila spát a získat zpět duševní rovnováhu. Je to hodný chlapec a je pevně rozhodnutý stát se lékařem jako já.

Doporučil jsem ji, aby chlapce přivedla ke mně do ordinace, ale ona prohlásila, že tam nepřijde: nejdřív proto, že je příliš nemocný, potom protože by ho nedokázala přesvědčit a pak, že by to bylo pro ně pro všechny příliš nebezpečné a to že ona nedovolí. Tyto tři výmluvy mi připadaly navzájem neslučitelné a jen mě utvrdily v dojmu, že lže.

Když jsem se zeptal, proč by to bylo nebezpečné, rozčililo ji to ještě víc. Řekla, že její synovec je tu naprosto nelegálně, ovšem tou dobou už o něm nemluvila jako o synovci, ale jako o svém hostu. Nemůže vyjit z domu, protože by riskoval zatčení, a pro ni a jeho syna by to mohlo znamenat deportaci, když teď už nežije její manžel, aby podplatil policii.

Když jsem jí nabídl, že se na chlapce přijdu podívat k ní domů, odmítla to s tím, že by to mohlo poškodit mou profesionální dráhu a krom toho se sama nechce vystavit nebezpečí a dát mi svou adresu.

Když jsem se zeptal na chlapcovy rodiče, řekla, že pokud mu dobře rozuměla, jsou oba mrtví. Nejdřív otec zabil matku a pak otce pochovali ve vojenské uniformě. To vysvětluje chlapcův duševní stav.

Když jsem se ji zeptal, jak to, že svému synovci dobře nerozumí, odpověděla, že ve svém polovičním šílenství mluví jen rusky. Pak vytáhla z kabelky dvě stě eur a nabídla mi je za recept. Když jsem odmítl přijmout peníze i napsat recept, rozzlobeně vykřikla a vyběhla po schodech ven.

Vyptal jsem se na ni v mešitě. Tu podivnou ženu tam zřejmě nikdo nezná. Jsem pro toleranci a odmítám jakoukoli formu teroru, a považuji za svou povinnost oznámit tato fakta úřadům, protože mám podezření, že tato žena záměrně ukrývá nežádoucí a možná i radikální individuum.“

„Zatím spokojený, Günthere?“ zeptal se Mohr a dychtivě na něj upřel příliš malé oči. „Je ti to jasné?“

„Je tohle celé prohlášení?“ chtěl vědět Bachmann.

„Výtah. Úplné prohlášení je delší.“

„Můžu ho vidět?“

„Ochrana zdroje, Günthere, ochrana zdroje.“

Doktor Otto Keller se tvářil, že neposlouchá. Možná se mu zdálo, že by neměl. Jako mnoho jemu podobných byl vzděláním i životní filozofií právník. Jeho nejoblíbenější taktikou nebylo povzbuzovat své podřízené, ale otloukat jim o hlavu zákoník, jedinou zbraň, kterou znal.

HLÁŠENÍ ČÍSLO DVĚ

Výtah ze zprávy sestavené terénním agentem (jméno vymazáno) Spolkového kriminálního úřadu na žádost Úřadu na ochranu:

„Rozkaz zněl identifikovat tureckého boxera, šampiona v těžké váze, který žije v Německu legálně, ale nemá zdejší občanství, jehož otec je mrtev a jehož matka odpovídá popisu zdroje. Pátrání určilo jako možnou stopu Melika Oktaye, věk dvacet let, přezdívaného Velký Melik. Melik Oktay je úřadující šampion v těžké váze a letošní kapitán Sportovní asociace Turečtí tygři. Na fotografiích vystavených v tělocvičně Muslimského sportovního centra ve čtvrti Altona má Melik na boxerských trenýrkách přišitou černou smuteční pásku. Melik Oktay je synem legálních tureckých přistěhovalců Güla a Leyly. Gül Oktay zemřel v roce 2007 a byl pohřben podle zvyklosti na muslimském hřbitově v Hamburku-Bergedorfu. Melik a jeho ovdovělá matka Leyla žijí i nadále ve vlastním domě, nezatíženém hypotečními závazky, na adrese Heidering č. 26, Hamburk.“

DODATEK:

Shrnutí osobních záznamů OKTAYE Melika, narozeného v Hamburku r. 1987.

Ve třinácti letech byl subjekt údajně vůdcem gangu neněmeckých mladistvých, kteří si říkali Čingischánovy děti. Účastnil se násilných pouličních střetů se stejně starými odpůrci cizinců. Dvakrát zadržen a úředně napomenut. Otec nabídl kauci jako záruku za synovo budoucí chování. Nabídka byla odmítnuta.

Během školní debaty subjekt ve věku čtrnácti let obhajoval vypuzení všech amerických jednotek z muslimských zemí, včetně Turecka a Saúdské Arábie. V patnácti letech prošel subjekt obdobím, kdy se neholil a preferoval islámský styl oblékání. Ve věku šestnácti let získal tituly islámského juniorského šampiona v boxu a v plavání. Byl zvolen kapitánem svého islámského sportovního klubu. Subjekt se holí, vrací se k západnímu stylu oblékání. Stává se bubeníkem muslimské rockové skupiny.

Návštěva mešit: Subjekt byl údajně pod vlivem sunnitského imáma mešity Abú Bakr na Viereckstrasse. Poté, co byl v roce 2006 imám deportován do Sýrie a mešita uzavřena, nejsou známy žádné další projevy radikálního islámského přesvědčení.

„Jdou do ilegality,“ vysvětloval Mohr, když Bachmann odložil zprávu a chystal se sáhnout po další.

„Do jaké ilegality?“ ptal se Bachmann upřímně zmaten.

„Jako to dělali komunisti. Nejdřív je na kádrových schůzích naverbují, indoktrinují a udělají z nich fanatiky. Oni pak jdou do ilegality a předstírají, že už fanatici nejsou. Jsou z nich spáči,“ pokračoval, jako by tenhle termín sám vymyslel. „Ten sportovní klub – to mám od velice spolehlivého informátora, který tam infiltroval jako člen a dodává nám prvotřídní materiál, nic si nedomýšlí – tak ten sportovní klub, kde Oktaye tak obdivují, je podle mého informátora krycí organizace. Boxují tam, zápasí, trénují, pěstují si svaly, žvaní o holkách. A možná se nekompromitují fanatickými výroky, když jsou ve větších skupinách, protože vědí, že je patrně sledujeme. Ale v menších skupinkách – po dvou, po třech – třeba nad kávou u Oktayových doma – jsou to islamisté. Militantní. A tu a tam – to víme ze stejného výborného zdroje – ten či onen člen klubu – vybraný člen – nenápadně zmizí. A kam asi? Do Afghánistánu! Do Pákistánu! Do některé madrásy. Do výcvikového tábora! A když se vrátí – je vycvičený. Vycvičený, ale spáč. Přečtěte si ten zbytek, Frau Freyová. Nesuďte předčasně, dokud si to nepřečtete všechno. Musíme zůstat objektivní. Nesmíme mít předsudky.“

„Myslel jsem, že jsme se dohodli, že to je můj případ, Arni,“ prohlásil Bachmann.

„To je, Günthere! Na tom jsme se dohodli! Je to tvůj případ! Proto jsi tady, příteli! Že je to tvůj případ, přece neznamená, že si zavážeme oči a zacpeme uši. Pozorujeme, nasloucháme – ale tvůj případ ti nenarušujeme, jasné? Jedeme souběžně s tebou. My nepřekračujeme tvoje hranice, ty nepřekračuješ naše. Dáme dohromady, co víme. Tenhle Melik Oktay už brzo pojede do Turecka na svatbu – teoreticky. Přirozeně i s tou matkou. A samozřejmě jsme si to prověřili. Ta svatba se skutečně bude konat. Svatba jeho sestry. O tom není pochyb. Ale po té svatbě – nebo před ní – kampak asi zmizí? Třeba na pár dní, ale přece. A ta jeho matka, co tak asi bude dělat? Třeba hledat další chlapce, které by mohla zapojit. Ano, souhlasím. Je to hypotéza. Podložené důkazy to nemáme. Ale my jsme přece placení za to, abychom mysleli hypoteticky. Tak to děláme. Hypoteticky a objektivně. Bez předsudků.“

HLÁŠENÍ ČÍSLO TŘI

Operace FELIX. Hlášení hamburského týmu pouličního sledování, Úřad na ochranu ústavy.

Bachmann už překonal fázi zuřivosti a byl teď klidný jako při akci. Ať se mu to líbilo, nebo ne, tohle jsou informace. Arni je získal v rozporu s jejich dohodou a před něj je vyklopil tak pozdě, že s tím už nemohl nic dělat. On ale svého času taky pár lidem něco podobného provedl. V těch zprávách byly podstatné věci a on je chtěl znát.

Možné zpětné datum záchytu: před sedmnácti dny.

Muž odpovídající popisu FELIXE byl viděn, jak postává před největší mešitou v Hamburku. Záběry z bezpečnostních kamer nejasné. Subjekt si prohlíží věřící, jak vcházejí a vycházejí. Subjekt si vybere pár ve středním věku a sleduje je ve vzdálenosti deseti metrů k autu. Když je subjekt tázán ve fársí, co si přeje, otočí se a uteče. Dvojice mezitím identifikovala FELIXE podle fotografie hledané osoby.

Poznámka agenta: Špatná mešita? Mešita je šíitská. Je FELIX sunnita?

Poznámka koordinátora: Zdroje hlásí podobnou osobu číhající později téhož dne před dvěma dalšími mešitami, oběma sunnitskými. Zdroje nemohou FELIXE jednoznačně identifikovat.

„Koho sakra ten kluk hledá?“ zamumlal Bachmann dost nahlas k Erně Freyové, která byla o pěkných pár stránek dál. Odpovědi se nedočkal.

HLÁŠENÍ ČÍSLO TŘI (POKRAČOVÁNÍ):

Melik Oktay je přechodně zaměstnán v zelinářském velkoobchodě svého bratrance. Na částečný úvazek také pracuje u svého strýce v továrně na svíčky. Diskrétními dotazy pod falešnou záminkou bylo zjištěno, že během posledních dvou týdnů byla jeho docházka neuspokojivá, z následujících důvodů:

Je nemocný, nachlazený.

Potřebuje trénovat na nadcházející boxerský turnaj.

Má doma nečekanou návštěvu a musí o ni pečovat.

Jeho matka má depresi.

O Leyle Oktayové sousedé uvádějí, že se ve stejné době chovala rozčileně a říkala jim, že dostala od Alláha drahocenný dar, odmítala jim ale sdělit jaký. Nakupuje neobvykle mnoho, ale do domu nikoho nepouští s vysvětlením, že pečuje o nemocného příbuzného. I když je politicky naivní, její sousedé ji líčí jako „tajnůstkářku“, „neproniknutelnou“ a jednou i jako „radikální, manipulativni a tajně zaujatou proti Západu“.

„Teď se ale podívej semhle, co se stalo,“ pobídl Mohr Bachmanna.

Bachmann se pořád ještě pokoušel přizpůsobit situaci. Mohr nechal dům Oktayových nepřetržitě sledovat, aniž by se Bachmanna třeba jen zeptal. Mohr vyzval hamburské policejní oddělení pro vztahy s veřejností, aby vykonalo u Oktayových takzvanou přátelskou návštěvu pro případ, že by náhodou zahlédli onoho záhadného hosta.

Mohr bezostyšně porušoval veškerá nepsaná pravidla slušného zpravodajského chování, jenže tohle jeho řádění přinášelo výsledky

OPERACE FELIX

HLÁŠENÍ ČÍSLO ČTYŘI, o událostech večera pátku 18. dubna

„Přibližně ve 20.40 hod. odešel subjekt Melik Oktay ze svého domu v č. 2 6 Heidering.

Ve 21.10 se subjekt vrátil, následován ve vzdálenosti patnácti metrů malou světlovlasou ženou ve věku přibližně dvacet pět let, která nesla velký batoh neznámého obsahu“ – ale samozřejmě že známého, sakra, pomyslel si Bachmann –, „doprovázel ji mohutný muž ve věku mezi pětapadesáti a pětašedesáti lety, tmavovlasý. Mohl být rodilý Němec, ale také Turek nebo Arab se světlou pleti. Melik odemkl dveře domu, světlovlasá žena si uvázala šátek po muslimském způsobu. V doprovodu staršího muže přešla ulici. Oba pak vpustila do domu Leyla, Melikova matka, společensky oblečená.“

„Mají fotky?“ zeptal se Bachmann úsečně.

„Tým to nečekal, Günthere! Byla to náhoda! Dvě unavené ženské, pěší, už na druhé směně, devět večer, je tma. Nikdo jim neřekl, že je to jejich velký den.“

„Takže fotky nejsou.“

Bachmann četl dál.

„Pět minut po půlnoci mohutný muž vyšel z č. 26 sám, odešel ulicí a zmizel z dohledu.“

„Sledoval ho někdo domů?“

„Ten chlap byl vycvičený agent, Günthere, a špičkový!“ vysvětloval Mohr celý nadšený. „Chodil úzkými uličkami, několikrát se vracel na stejné místo, jak se podle tebe takový člověk dá sledovat v prázdných ulicích v jednu ráno? Měli jsme kolem šest aut. Klidně jsme jich mohli mít dvacet. Všem nám zmizel!“ dořekl pyšně. „Taky jsme ho nechtěli vyplašit, pochop. Když je někdo vycvičený a dává si pozor, jestli ho někdo sleduje, tak musí být člověk opatrný. Diskrétní.“

HLÁŠENÍ ČÍSLO ČTYŘI (POKRAČOVÁNÍ)

02.30. V domě došlo k hlasité výměně názorů. Nejpronikavější hlas patřil Leyle Oktayové. Přesný obsah hovoru naši agenti vyslechnout nemohli. Hovořilo se turecky, německy a ještě jedním jazykem, patrně slovanským. Občas zasahoval neznámý ženský hlas, zřejmě překládal.

„To opravdu slyšeli?“ zeptal se Bachmann, aniž zvedl oči od zprávy.

„Nový tým v dodávce,“ vysvětlil Mohr spokojeně. „Osobně jsem je tam poslal. Na směrové mikrofony nebyl čas, ale slyšeli všechno.“

„Ve čtyři hodiny ráno neznámá výše popsaná žena vyšla z domu se šátkem na hlavě a s batohem. Doprovázel ji muž, dříve našimi agenty nespatřený, popis následuje: skoro dva metry vysoký, přiléhavá čapka a dlouhý tmavý plášť, něco přes dvacet let, šel dlouhými kroky, choval se rozčileně, přes rameno měl tašku světlé barvy. Dveře za nimi zavřel Melik Oktay. Dvojice velmi rychlým krokem zmizela v úzkých uličkách.“

„Takže jste je ztratili,“ konstatoval Bachmann.

„Jen dočasně, Günthere! Řekněme na hodinu. Ale brzo jsme si to dali všechno dohromady. Nejdřív chvíle rychlé chůze, pak metro, taxi, zase pěšky. Typické metody znemožňující sledování. Stejně jako ten velký chlap před nimi.“

„Co jejich telefony?“

„Na další stránce, Günthere. Všechno to tam máš vypsané. Mobily nalevo, pevné linky napravo. Melik Oktay Annabel Richterové. Annabel Richterová Meliku Oktayovi. Celkem devět hovorů. Annabel Richterová Thomasi Brueovi. Thomas Brue Annabel Richterové. Tři hovory za jeden den. V ten pátek. V téhle fázi máme zatím jen seznam hovorů, jejich znění ne. Možná, že zpětně dokážeme některé hovory získat. Zítra, když to doktor Keller povolí, si vyžádám spolupráci oddělení odposlechů. Všechno musí samozřejmě proběhnout podle zákona. Ale řekni mi, co bylo v těch taškách!“ Řekněte mi, co v nich bylo, Frau Freyová! Co ty dvě podezřelé osoby vyzvedly v domě Oktayových, kam to uprostřed noci nesly a proč?

„Richterová?“ zeptal se Bachmann a zvedl hlavu.

„Právnička, hovoří rusky, Günthere. Z výborné rodiny. Pracuje pro Útočiště Sever, hamburskou nadaci. Někteří jsou tam trochu levicoví, ale to je jedno. Dobrodinci. Radí žadatelům o azyl a nelegálním přistěhovalcům, zařizují jim povolení k pobytu, pomáhají jim se žádostmi. Et cetera.“

Díky tomu et cetera dostala celá předchozí věta pohrdlivý tón.

„A Brue?“

„Bankéř, Brit. Se sídlem v Hamburku.“

„Jaký bankéř?“

„Soukromý. Jen pro smetánku. Rejdaře. Velké flotily.“

„Má někdo ponětí, co tam dělal?“

„To je naprostá záhada, Günthere. Možná se ho na to brzo zeptáme. Samozřejmě s povolením doktora Kellera. Ta jeho banka měla nějaké problémy ve Vídni,“ dodal. „Co jsem o něm slyšel, je to taková trochu temná postava. Připravený?“

„Na co?“

Mohr zvedl ukazováček jako impresário, když žádá o ticho, pak zalovil v aktovce a vytáhl hnědou obálku. Z ní vyjmul několik stránek vytištěných z počítače. Bachmann střelil pohledem po Kellerovi; ten zachoval kamenný obličej. Erna Freyová zavřela desky, opřela se a zamračila se na podlahu, ztuhlá vzteky.

„Srdečné pozdravy z Ruska,“ prohlásil Mohr skřípavou angličtinou a rozložil stránky před sebou. „Dneska ráno to přišlo z našeho překladatelského oddělení. Dovolíte, Frau Freyová?“

„Dovolím, Herr Mohr.“

Začal číst.

„V roce 2003 začaly orgány ruské státní bezpečnosti vyšetřovat nevyprovokované ozbrojené útoky militantních banditů na policejní důstojníky v okolí Nalčiku, hlavního města Kabardsko-Balkarské republiky,“ recitoval Mohr důležitě. Vzhlédl, aby se ujistil, že ho poslouchají.

„Jako vůdce této zločinecké skupiny, která se skládala výhradně z muslimských separatistů a džihádistů ze sousedního Čečenska, byl identifikován jistý Dombitov, představený místní mešity známé šířením extrémně radikálních názorů. V paměti mobilního telefonu tohoto Dombitova bylo nalezeno jméno a telefonní číslo“ – odmlka – „subjektu FELIX“ – velký důraz – „spolu se jmény a čísly dalších členů zločineckého gangu. Při výslechu Dombitov přiznal, že všechna jména v jeho mobilním telefonu patří členům militantní salafistické skupiny provádějící násilné činy za pomoci“ – významná odmlka – „primitivních, ale velmi účinných výbušnin domácí výroby.“

Erna Freyová pozvedla hlavu. „Mučili je,“ vysvětlila záměrně věcným tónem. „Mluvili jsme s Amnesty. My neignorujeme otevřené zdroje, Herr Mohr. Podle očitých svědků Amnesty je bili a mučili elektrickým proudem. Nejdřív Dombitova, pak všechny, které jmenoval, což byl každý, kdo kdy přišel do té jeho mešity. Ani proti jednomu neměli špetku skutečných důkazů.“ Mohra tím očividně naštvala. „Vy jste to četla, Frau Freyová?“

„Ano, Herr Mohr.“

„Vy jste mě vynechala a šla jste přímo za mými překladateli, Frau Freyová?“

„Náš rešeršér si včera večer stáhl hlášení ruské policie, Herr Mohre.“

„Vy umíte rusky?“

„Ano. A tady Herr Bachmann také.“

Mohr se vzpamatoval. „Takže víte, jaký rejstřík tenhle FELIX má.“

V té chvíli zasáhl podrážděný hlas doktora Kellera. „Čtěte, prosím. Když jste začal, už to dočtěte.“

Mohr pokračoval a Bachmann zlehka přišlápl Erně Freyové nohu. Ta ji ale odtáhla a Bachmann věděl, že se nehodlá nechat zarazit.

„Provokativní názory a teroristické aktivity FELIXE potvrdili jeho komplicové, kteří ho popsali jako špatného pastýře,“ řekl Mohr zatvrzele. „Zločinec FELIX byl poté před procesem na dobu čtrnácti měsíců umístěn do vazby a byl obviněn ze dvou útoků na místní policejní stanici a dále z podněcování ostatních muslimů k teroristickým činům. Přiznal vinu ve všech bodech.“

„Donutili ho,“ prohlásila Erna Freyová, už ne tak klidně.

„Chcete naznačit, že jsou to všechno výmysly, Frau Freyová?“ ptal se Mohr. „Nevíte snad, že na poli boje proti zločinu a terorismu máme s Ruskem výborné vztahy?“

Když se Mohr nedočkal odpovědi, pokračoval.

„V roce 2005 byl subjekt FELIX, vybavený falešnými doklady na jméno Nogerov, zatčen orgány státní bezpečnosti v souvislosti se sabotáží plynovodu v oblasti Bugulma v ruské republice Tatarstán. Rychlou akcí místních orgánů se zjistila přítomnost protispolečenské odštěpenecké skupiny žijící v bídných podmínkách v osamělé stodole poblíž místa zločinu.“

„Plynovod byl starý a rezavý, jako v Rusku všechny,“ vysvětlila Erna Freyová tónem naznačujícím, že na to potřebuje nadlidskou trpělivost. „Šéf místní rozvodny byl ožrala, který podplatil policii, aby to prohlásili za sabotáž. Policie sebrala nejbližší skupinu muslimských vyděděnců a donutila je, aby FELIXE označili za vůdce gangu. Podle Human Rights Watch nastrčila policie pod podlahu ve stodole zásobu výbušnin, objevila ji, pak sebrala celou skupinu, mučila jednoho po druhém a ostatní se na to museli dívat. Nejdéle to jeden vydržel dva dny. Pak se FELIXE zeptali, jestli si myslí, že ten rekord překoná. Zkusil to, ale nedokázal to.“

Bachmann se modlil, aby už mlčela, ale spravedlivé rozhořčení jí nedalo.

„Ta stodola vůbec nebyla poblíž místa výbuchu, Herr Mohr.

Byla v polích čtyřicet kilometrů odtamtud a ti kluci neměli na autobus, neměli ani kolo, tím méně auto. Byl ramadán. Když pro ně policie přišla, hráli hokej s podomácku vyrobenými hokejkami, aby se zabavili, Herr Mohr.“

* * *

Teď převzal hlavní slovo doktor Otto Keller z Kolína.

„Takže vy tu zprávu zpochybňujete, Bachmanne?“

„Ano a ne.“

„V čem ano?“

„Ostatní ji tímhle způsobem zpochybňovat nebudou, pokud vůbec.“

„Jací ostatní?“

„Ti, co tomu chtějí věřit.“

„A pro vás neexistuje nic mezi tím? Neuznáváte, že obvinění proti FELIXOVI můžou být částečně pravdivá? Třeba že je džihádista, jak se tu naznačuje?“

„Tím líp, jestli se ho rozhodneme využít.“

„Takže zarytý džihádista s vámi bude klidně spolupracovat? To chcete naznačit, Bachmanne? V tomhle ohledu jsme zatím velký úspěch neměli.“

„Chci říct, že s námi ani nemusí spolupracovat,“ odsekl Bachmann se sevřeným hrdlem. „Možná bude lepší, když spolupracovat nebude. Necháme ho jít si svou cestou, s naší pomocí.“

„To je přirozeně naprostá spekulace.“

„FELIXOVO současné chování nedává smysl. Máte naši zprávu o člověku, který si říká Admirál a kterého za ním poslali na nádraží. Máte zprávu o FELIXOVĚ řidiči náklaďáku. Útěk toho kluka musel stát hrozné peníze, ale přitom spí na ulici. Je to Čečenec, ale ne opravdový Čečenec. Kdyby byl, vyhledával by další Čečence. Je to muslim, ale nepozná rozdíl mezi sunnitskou a šíitskou mešitou. Za jeden večer ho navštíví právnička specializovaná na občanská práva a britský bankéř. Nutně musel do Hamburku. Proč? Ten tady má nějakou misi. Jakou?“

Mohr mu skočil do řeči: „Misi! Ano! Misi kontaktovat teroristku a jejího syna a ustavit spící buňku utajených džihádistů tady v Hamburku. Je to terorista na útěku, schovává se u tureckého ranaře, který se nechal zverbovat islámským štváčem, nechal si narůst vousy, pak se oholil a teď předstírá, že je pro Západ. Vyklouzne v noci v doprovodu německé právničky, v tašce nese kdoví co, a ty ho chceš využívat bez jeho vědomí?“

Suchý Kellerův hlas měl v sobě přísnost rozsudku smrti, když ze svého trůnu pronesl:

„Žádný zodpovědný bezpečnostní důstojník nemůže ignorovat evidentní a aktuální hrozbu jen v zájmu nějakých vágních operačních snah. Podle mého názoru by vyhledávací akce zakončená významným zatčením posloužila jako odstrašující příklad pro islámské sympatizanty a obnovila důvěru v ty, kdo po podobných živlech pátrají. Některé případy doslova volají po uzavření. A tohle takový případ je. Proto doporučuji, abyste zapomněl na cíle, které jste patrně v tomto případě měl, a my celou věc předáme spolkové policii, aby postupovala podle zákona.“

„Myslíte zatčení?“

„Myslí cokoli, co v tomto případě žádá zákon.“

A cokoli, čím si uděláš očko u svého pravičáckého kamaráda Burgdorfa z Výboru, pomyslel si Bachmann trpce. Cokoli z tebe udělá zpravodajský supermozek, který podpírá a zachraňuje neschopnou spolkovou policii. A mně nezbude nic, což je přesně to, oč ti jde.

Ale projednou se dokázal ovládnout a nic z toho neříct nahlas.

* * *

Erna Freyová a Bachmann se bok po boku vraceli do skromné stáje, kde sídlil jejich Útvar. Jen Bachmann vešel do své kanceláře, přehodil sako přes opěradlo a na kódované lince zavolal Michaela Axelroda z Výboru.

„Řekni mu, že za to všechno můžu já,“ radila Ema Freyová s hlavou v dlaních.

Ale k jejich překvapení to Axelroda znepokojilo mnohem méně, než by čekali.

„Už jste něco jedli, vy dva?“ vyptával se svým obvyklým šarmantním způsobem, když Bachmanna vyslechl. „Tak si opatřete nějaký ten sendvič a zůstaňte, kde jste.“

Čekali, že Kellerova helikoptéra odletí, jenže ona zůstala, kde byla, což je deprimovalo ještě víc. Na sendviče neměli chuť. Než kódovaná linka zazvonila, byly už čtyři odpoledne.

„Máš deset dní,“ prohlásil Axelrod. „Když do deseti dnů nebudeš mít dobré argumenty, zatknou ho. Tak to tady nahoře chodí. Deset dní, ne jedenáct. Tak si drž palce.“

6

Dělám to pro svého klienta Magomeda, říkala si, když se snažila vyjasnit si nějak ten zmatek, který jí vládl v duši.

Dělám to pro svého klienta Issu.

Dělám to proto, že život je důležitější než zákon.

Dělám to kvůli sobě.

Dělám to proto, že mi bankéř Brue dal ty peníze a peníze mi vnukly ten nápad. Jenže to vůbec není pravda! Ta myšlenka se ve mně rodila dávno před Brueovými penězi. Brueovy peníze byly jen poslední kapka. V té chvíli, kdy jsem vyslechla Issův příběh, věděla jsem, že tady systém končí, že tohle je ten nezachranitelný život, který musím zachránit, že musím uvažovat tak, jako bych nebyla právnička, ale lékařka jako můj bratr Hugo. A ptát se sama sebe: jaká je moje povinnost vůči tomuto zraněnému muži, co jsem to za německého právníka, když ho nechám ve škarpě zákona vykrvácet k smrti jako Magomeda?

Dokud budu uvažovat takhle, neztratím odvahu.

* * *

Svítalo. Po růžové obloze nad městem se táhly pochmurné pruhy černomodrých mračen. Annabel šla asi o metr vepředu a Issa v dlouhém kabátě ji proti muslimským zvykům následoval. Jsme jako dvojice věčných uprchlíků, říkala si – já s batohem, on s taškou. V hlavě jí ještě doznívala roztrpčená závěrečná scéna v Leylině domě:

Melik stojí a mlčí, a Leyla najednou vůbec nechápe, proč Issa odchází! Běduje a volá k nebesům. Vždyť vůbec nevěděla, že Issa chce odejít! Proč jí to nikdo neřekl? Kam ho pro všemohoucího Boha Annabel v tuhle noční hodinu vede? K přátelům? K jakým přátelům? Kdyby to byla věděla, byla by mu připravila jídlo na cestu! Issa je její syn, její dar od Alláha, její dům je jeho dům, může tu zůstat třeba navěky!

Pět set dolarů? Leyla nepřijme ani halíř! Nedělala to přece pro peníze, jen pro Alláha a pro lásku k Issovi. A kde u Alláha k těm penězům přišel, co? Od toho bohatého Rusa, co sem přišel a zase odešel? A kromě toho, dneska nikde neberou padesátidolarovky. Všechny jsou padělané. A jestli jí Issa chce dát peníze, tak proč si je sysloval dva týdny a nepřišel s nimi pěkně hned, jako muž?

To už má Melik také oči plné slz a trvá na tom, že musí požádat Issu za odpuštění a slíbit mu věčné přátelství. Na důkaz toho mu věnuje svůj drahocenný Azan, modlitební pager, moderní muslimskou pomůcku, která upozorňuje na hodiny modliteb. On sám ho dostal od milovaného strýce.

„Vezmi si to, můj drahý bratře. Je tvůj, nos ho pořád u sebe. Můžeš se na něj spolehnout. Nikdy nezapomeneš.“

A zatímco ukazuje, jak přístroj funguje – Issa se v takových věcech nevyzná – stojí Annabel na Melikově místě u okna a dál pozoruje dodávku s mraženými potravinami, zaparkovanou padesát metrů odsud, ze které pořád ještě nikdo nevystoupil. Proto také, když vyšli ven, nezahnula ani doprava, ani doleva, ale přímo před dodávkou s ním přešla ulici a zamířila do jedné z malých uliček. Tam měla štěstí – úzkým průchodem prošli do širší, souběžné ulice, kde jezdí auta a kde je zastávka autobusů. Issa byl zprvu zdřevěnělý strachy a Annabel ho musela tahat za rukáv – jen za rukáv, ne přímo za ruku, dokonce ani přes látku ne – aby se pohnul.

„Víte, kam jdeme, Annabel?“

„Samozřejmě že vím.“

Ale musíme jít opatrně. Nezvolíme tu nejlogičtější trasu. Nejbližší stanice metra je deset minut cesty odsud.

„V metru spolu nebudeme mluvit, Isso. Kdyby vás někdo oslovil, ukažte si na pusu a zavrťte hlavou.“ A když viděla, jak je poslušný, pomyslela si: Jsem jen další z Anatolijových mafiánů, organizující jeho nejnovější útěk.

Metro bylo plné dojíždějících uklízeček a uklízečů, kteří měli namířeno do kancelářských budov. Issa se podle Annabeliných pokynů zařadil mezi ně, hlavu sklopenou jako ostatní, a Annabel hleděla do černého okna a pozorovala jeho odraz. Nepatříme k sobě. Jsme dva lidé, kteří se náhodou ocitli ve stejném vagoně. Tady i v životě. Na to nesmíme zapomenout. Na každé zastávce k ní zvedl oči, ale ona si ho nevšímala až do té čtvrté. Před stanicí stála řada krémových taxíků. Nasedla do prvního z nich a nechala dveře otevřené, aby ji mohl následovat. Na chvilku se zděsila, protože zmizel, pak se ale znova objevil na předním sedadle vedle řidiče, patrně aby se vyhnul fyzickému kontaktu s ní. Čapku měl staženou tak hluboko do čela, že z něj viděla jen jeho zachumlanou hlavu, a uvažovala, co se v ní asi děje. Na křižovatce pět set metrů od své ulice zaplatila řidiči a dál šli zase pěšky. Ještě je čas, pomyslela si, když se v dohledu objevil most a ji zase začala opouštět odvaha. Stačí jen, abych s ním přešla most, odevzdala ho na policejní stanici, vysloužila si vděk společnosti a zbytek života strávila v hanbě.

* * *

Annabelina matka byla obvodní soudkyně, její otec právník-diplomat v německých zahraničních službách, nyní na odpočinku. Její sestra Heidi byla vdaná za státního zástupce. Jen starší bratr Hugo, kterého zbožňovala, se dokázal vymanit z té právnické sítě a stal se doktorem, nejdřív praktickým lékařem a teď skvělým, i když trochu nevyzpytatelným psychiatrem, který se prohlašoval za posledního čistého freudiána na světě.

Že Annabel, rodinná rebelka, nakonec také podlehla a vystudovala práva, to zůstávalo záhadou i pro ni samotnou. Udělala to, aby potěšila rodiče? Kdepak. Možná si představovala, že když si zvolí stejnou profesi, bude jim moci dokázat, že je jiná než oni, ale jazykem, jemuž rozumějí; že dokáže vyrvat zákon z rukou bohatých a mocných a poskytnout ho lidem, kteří jej potřebují nejvíc. Pokud to tak opravdu bylo, devatenáct měsíců v Útočišti ji přesvědčilo, jak moc se spletla.

Odseděla si spoustu soudních frašek, kde se kousala do rtu a poslouchala, jak se malí byrokrati hrabou v hrůzných příbězích jejích klientů, byrokrati, kteří svět mimo německé hranice znali jen ze dvou týdnů na Ibize, a už tehdy patrně věděla, že přijde okamžikže přijde klient – kvůli němuž zapomene na všechny profesionální a právní zásady, které, i když neochotně, přijala za své.

A měla pravdu. Přišel takový den, přišel takový klient: Issa.

Jenže před Issou přišel ještě Magomed a právě Magomed – hloupý, důvěřivý, mučený, ne právě upřímný Magomed – ji naučil, že něco takového už nikdy.

Už nikdy se nechce za úsvitu hnát na letiště – příliš pozdě; nechce vidět letadlo do Petrohradu, jak stojí na ranveji s otevřenými dveřmi; nechce vidět, jak jejího klienta svázaného strkají po schodech nahoru; nechce vidět ani ruce – opravdu tam byly, nebo si je jen představovala? – ty ruce v poutech, jak jí bezmocně mávají okénkem na rozloučenou.

Tak jí neříkejte, že v Issově případě učinila neuvážené, impulzivní rozhodnutí. To rozhodnutí padlo už tenkrát na hamburském letišti, když se dívala, jak Magomedova popravčí kára mizí v nízkých mracích. Jakmile minulý týden v Leylině domě uviděla Issu a dostala z něj jeho příběh, pochopila: Na toho jsem čekala od chvíle, co odvezli Magomeda.

* * *

Nejdřív se přinutila dodržet pravidla, podle kterých se v její rodině posuzovalo, zda se nějakým případem zabývat. Bez emocí si zopakovala nezpochybnitelná fakta případu.

Od okamžiku, kdy Issa přistál ve Švédsku, byl nezachranitelný.

Neexistuje žádná legální procedura, která by mu nabídla víc než jen mizivou šanci.

Ti stateční chudáci, kteří ho přijali pod svou střechu, se tím vystavují riziku. Dlouho u nich už zůstat nemůže.

Poté se začala zabývat praktickými otázkami: jak čistě teoreticky a jak ve skutečnosti může za dané situace Annabel Richterová, právnička vystudovaná na univerzitě v Tübingenu a v Berlíně, splnit svou vznešenou povinnost vůči klientovi?

Jak řečeného klienta ukryje, ubytuje a nakrmí; rodinné fórum ostatně také hlásalo, že když člověk může udělat jen málo, není to ještě výmluva pro to, aby neudělal nic.

My právníci nejsme na téhle zemi proto, aby se z nás staly ledovce, Annabel, kázal s oblibou její otec – zrovna on! Musíme přiznat své pocity a ovládat je.

Ano, drahý otče. Ale napadlo tě někdy, že když je ovládáš, tak je vlastně ničíš? Kolikrát může člověk říct „je mi líto“, než mu začne nebýt líto nic?

A co – promiň – co přesně myslíš tím ovládat? Myslíš najít ty pravé zákonné důvody, proč se zachovat špatně? A pokud ano – nedělali právě tohle ti naši skvělí němečtí právníci během Velkého historického vakua, jinak známého jako období nacismu – po celých těch dvanáct let – o kterém se z nějakého důvodu na našich rodinných sešlostech tak málo mluví? Tak tedy, od téhle chvíle budu ovládat svoje pocity já.

V životě – jak jsi mě rád varoval, když jsem se proti tobě závažně prohřešila – si můžu dělat, co chci, pokud jsem ochotná za to zaplatit plnou cenu. Jenže, drahý otče, já připravená jsem a plnou cenu zaplatím. Jestli to znamená rozloučit se se svou krásnou, ale krátkou kariérou, tak ať. Zaplatím.

A tak se stalo, že díky dobrotivé prozřetelnosti, pokud v něco takového věřím, vlastním dočasně dva byty: jeden, kterého už abych se zbavila, a druhý, onen klenot nad přístavem, který jsem si před pouhými šesti týdny pořídila za zbytek peněz od své milované babičky a právě ho rekonstruuji. A ještě navíc mi prozřetelnost – nebo provinilost, nebo snad náhlý záchvat nečekaného soucitu, dosud nebyl čas rozebírat, co z toho – poskytla peníze. Brueovy peníze. Proto teď nemám jen krátkodobý plán – krizový plán omezený časem i možnostmi – ale, díky Brueově štědrosti, i dlouhodobý plán; plán, který mi umožňuje hledat řešení; plán, který, pokud ho za pomoci svého milovaného bratra Huga opatrně uvedu v život, nejen že Issu bezpečně ukryje před pronásledovateli, ale pomůže mu zotavit se.

„Předpokládám, že mi zavoláte,“ řekl Brue, jako by i on, nejen Issa, potřeboval, aby ho zachránila.

Před čím? Před citovou vyprahlostí? Copak se taky topí? Stačí i jemu, aby mu podala ruku?

* * *

Došli k jejímu domu. Když se otočila, zjistila, že se Issa krčí pod převislými větvemi lípy a tašku si tiskne k sobě do záhybů černého kabátu.

„Co se děje?“

„Vaše KGB,“ zamumlal.

„Kde?“

„Sledovali nás od taxíku. Nejdřív ve velkém autě, pak v malém.

Jeden muž, jedna žena.“

„Náhodou jela kolem dvě auta, a co má být?“

„Ta auta měla rádio.“

„V Německu mají všechna auta rádio. Některá i telefon. No tak, Isso. A mluvte tiše, prosím vás. Nemusíme všechny vzbudit.“

Rozhlédla se ulicí na obě strany, ale neviděla nic neobvyklého. Sestoupila po schodech ke dveřím, odemkla je a hlavou mu pokynula, ať vstoupí. On ale couvl ke straně a trval na tom, že vejde až za ní, a s odstupem.

Z bytu odcházela ve spěchu. Velká postel nebyla ustlaná, polštář pomačkaný, navrch leželo pohozené pyžamo. Skříň byla dvojdílná; nalevo její vlastní oblečení, napravo Karstenovo. Karstena vyhodila už před třemi měsíci, ale on ještě neměl odvahu si pro své věci přijít. Nebo si možná myslel, že když je tu nechá, zachová si tím právo na návrat. Ať si trhne. Jedna velice kvalitní jelenicová bunda, jedny značkové džíny, tři košile, jedny měkké kožené mokasíny. Všechno to shrábla a hodila na postel.

„To patří vašemu manželovi, Annabel?“ ptal se Issa od dveří.

„Ne.“

„Je to čí, prosím?“

„Patřilo to muži, se kterým jsem měla vztah.“

„Je mrtvý, Annabel?“

„Rozešli jsme se.“ Tou dobou už ji začínalo mrzet, že si od něj nechala říkat Annabel, i když to u svých klientů dělala vždycky a své příjmení si nechávala pro sebe.

„Proč jste se rozešli, Annabel?“

„Protože jsme se k sobě nehodili.“

„Proč jste se nehodili? Vy jste se neměli rádi? Možná jste na něj byla moc přísná, Annabel. To je možné. Umíte být velice přísná. Všiml jsem si toho.“

Nejdřív nevěděla, jestli se má smát, nebo mu vlepit facku. Ale když se na něj podívala, uviděla v jeho očích jen zmatek a také strach, a vzpomněla si, že ve světě, z něhož unikl, nic takového jako soukromí neexistuje. Zároveň ji napadlo ještě něco a ta myšlenka ji přivedla do rozpaků a znepokojila: ona je první žena, se kterou je po letech věznění sám, je časně ráno a oni spolu stojí v ložnici.

„Sundal byste támhletu tašku, Isso?“

Udělala velký krok dozadu, aby měl dost místa, a přitom uvažovala, jestli by si neměla dát mobil radši do kapsy bundy, i když vůbec nevěděla, komu by asi volala, kdyby začalo být zle. Karstenova cestovní taška lapala prach na skříni. Issa ji sundal a položil ji na postel vedle oblečení. Annabel nacpala šaty do tašky a z komory vytáhla sbalený spací pytel.

„Byl to právník jako vy, Annabel? Ten muž, se kterým jste měla vztah?“

„Je úplně jedno, čím byl. Nic vám do toho není, a kromě toho, už to skončilo.“

Teď se zase ona snažila zůstat od něj co nejdál. V kuchyni byl na ni příliš vysoký a příliš přítomný, i když se držel zpátky. Položila na stůl čistý igelitový pytel, rázně vytahovala různé potraviny a ukazovala mu je, aby je odsouhlasil. Celozrnný chleba, Isso? Ano, Annabel. Zelený čaj? Sýr? Živý jogurt z obchodu s biopotravinami, který odsud byl deset minut na kole a kterému tvrdohlavě dávala přednost před supermarketem za rohem? Ano, Annabel, všechno.

„Maso vám nabídnout nemůžu, nejím ho.“

Chtěla ale říct něco jiného: mezi námi nic není. Jen za tebe dávám hlavu na špalek, to je všechno. Jsem tvoje právnička a nic jiného, a dělám to z principu, ne kvůli konkrétnímu člověku.

Odnesli zavazadla na křižovatku. Přijelo taxi, kterým se nechali dovézt na jedno místo nad přístavem. Odtamtud šli zase pěšky.

* * *

K jejímu novému bytu se stoupalo po osmi sériích viklavých dřevěných schodů. Byl na půdě starého přístavního skladiště, a jeho majitel s oblibou říkával, že když Britové do mrtě vybombardovali zbytek Hamburku, u téhle jediné budovy měli tolik slušnosti, že ji zachovali pro budoucnost. Byla to půda podobná spíš lodi, velká čtrnáct krát šest metrů, s železnými trámy a velikým obloukovým oknem, odkud byl výhled na přístav. Do jednoho zkoseného konce byla nacpaná koupelna, do druhého kuchyň. Poprvé ho viděla, když tu byl den otevřených dveří; půlka mladých bohatých lidí z Hamburku tu tehdy o sebe zakopávala a chtěla byt koupit. Majiteli ale padla do oka právě ona, a na rozdíl od jejího současného domácího byl gay a nechtěl ji dostat do postele.

Ještě téhož večera byl nějakým zázrakem byt její, jako poukázka na život bez Karstena, a posledních šest týdnů ho opečovávala, starala se o elektroinstalaci a štukování a malování, výměnu prohnilých prken v podlaze, a po večerech, po dalším nechutném procesu nebo další prohrané bitvě s úřady, se sem hnala na kole jen proto, aby postála u okna, lokty opřené o parapet, a dívala se, jak zapadá slunce, jak se jeřáby a nákladní lodi proplétají a chovají se k sobě tak, jak by to měli dělat lidé, s respektem a ohleduplně; na racky, jak krouží a perou se spolu, a na děti, řádící na hřišti.

A i když dobře věděla, že to je jen přehnaný optimismus, gratulovala si k tomu, jakou ženou se napříště stane; ženou vdanou za svou práci, jejíž rodinou budou lidé z Útočiště Sever – Lisa, Marie, André, Max, Horst a jejich srdnatá šéfka Ursula – lidé, kteří se stejně jako ona rozhodli bojovat za lidi, jež životní okolnosti poslaly na šrotiště.

Anebo jinak: přišla domů stejně vyčerpaná a prázdná jako byt, který ji čekal, a věděla, že i když celý den dřela ze všech sil, nemůže se večer těšit na nic jiného než sama na sebe. Ale dokonce i to nic bylo lepší než Karsten.

Pomalu stoupali po schodech, Annabel první, a v každém patře položila pytel s potravinami a ujistila se, že se Issa škrábe za ní s taškou a spacákem. Byla by toho vzala víc, ale kdykoli se o to pokusila, odbyl ji hněvivým mávnutím ruky, ačkoli už po dvou patrech vypadal jako přestárlé hubené dítě, a po třech dýchal tak sípavě, že se to rozléhalo po celém schodišti.

Znepokojovalo ji, jaký dělají rámus, jenže pak si uvědomila, že je sobota a že tu nebydlí žádní jiní nájemníci. Ve všech ostatních patrech byly přepychové kanceláře firem, které se zabývaly haute couture, prodejem designového nábytku a luxusních potravin; zkrátka světy, o nichž tvrdila, že k nim už dávno nepatří.

Issa se zastavil v polovině posledního schodiště a díval se přes její rameno vzhůru, tvář ztuhlou strachem a nepochopením. Dveře do jejího loftu byly pobité železem a měly velké zámky. Obří visací zámek by se hodil nejspíš tak k Bastile. Seběhla k němu a tentokrát ho nechtěně popadla za paži; okamžitě ucukl.

„Nechci vás zavřít, Isso,“ uklidňovala ho. „Snažím se vám naopak zachránit svobodu.“

„Před vaší KGB?“

„Přede všemi. Jenom dělejte, co vám řeknu.“

Pomalu zavrtěl hlavou, pak ji až s děsivou poslušností svěsil a vyšel za ní posledních pár schodů tak pomalu a namáhavě, jako by měl nohy spoutané k sobě. Pak se znova zastavil, hlavu pořád skloněnou a nohy u sebe, a čekal, až Annabel odemkne. Podvědomí jí ale radilo, aby to nedělala.

„Isso?“

Žádná odpověď. Natáhla ruku tak, aby ji měl přímo před očima, a na otevřené dlani mu nabídla klíč tak, jak nabízela mrkev svému koni, když byla malá.

„Vezměte si to. Otevřete vy. Já nejsem váš žalářník. Vezměte si ten klíč a odemkněte nám. Prosím.“

Připadalo jí, že na její otevřenou dlaň a na rezavý klíč na ní hledí bez hnutí celou věčnost. Ale buď na něj ta představa, že by se ho měl chopit, byla příliš, nebo se obával dotknout se její holé kůže, protože od ní náhle odmítavě odvrátil hlavu i celou horní část těla. Annabel se ale odmítnout nenechala.

„Chcete, abych odemkla já?“ naléhala. „Potřebuju to vědět, Isso, prosím. Má to znamenat, že můžu ty dveře otevřít sama? Dovolíte mi to? Odpovězte mi, prosím, Isso. Jste můj klient. Potřebuji od vás pokyny. Isso, budeme tady stát unavení a prochladlí, dokud mi nedáte pokyn, abych odemkla. Slyšíte mě, Isso? Kde máte náramek?“

Svíral ho v dlani.

„Dejte si ho zase na ruku. Tady nejste v nebezpečí.“

Navlékl si náramek na zápěstí.

„Teď mi řekněte, abych odemkla dveře.“

„Odemkněte.“

„Víc nahlas, Isso. Prosím, odemkněte ty dveře, Annabel.“

„Prosím, odemkněte ty dveře.“

„Annabel.“

„Annabel.“

„Teď se dívejte, jak na vaši žádost odemykám, ano? Tak. A je to.

Vejdu první a vy za mnou. Vůbec ne jako ve vězení. Ne, nechte za sebou otevřeno, prosím. Nebudeme zavírat, dokud nebudeme muset.“

* * *

Naposledy tu byla před třemi dny. Rychlý pohled jí prozradil, že dělníci naštěstí pokročili víc, než se obávala. Štukování bylo skoro hotové, dlaždice, jež objednala, tu čekaly naskládané v hromadách, stará vana, kterou objevila její matka ve Stuttgartu, už stála na svém místě, osazená mosaznými kohoutky, které Annabel sehnala na bleším trhu. Voda už zase tekla – proč by jinak dělníci nechávali ve výlevce hrnky od kávy? Objednaný telefon ležel zabalený na podlaze uprostřed pokoje a čekal na připojení.

Issa objevil obloukové okno. Stál zády k ní, úplně nehybně, a pozoroval světlající oblohu. Už byl zase vysoký.

„Je to jenom na den nebo na dva, než to zařídím jinak,“ zavolala na něj tiše přes celou místnost. „Tady budete v bezpečí. Je to pro vaše dobro. Donesu vám jídlo a knížky a budu vás každý den navštěvovat.“

„Nemůžu odletět?“ ptal se s pohledem stále upřeným na oblohu.

„Bohužel ne. Nemůžete ani chodit ven. Aspoň dokud vás nebudeme moci přestěhovat.“

„Vy a pan Tommy?“

„Já a pan Tommy.“

„Přijde mě také navštívit?“

„On teď prochází svoje záznamy. To musí. Já nejsem bankéř, vy také ne. Ne všechno se dá vyřešit hned. Musíme postupovat krok za krokem.“

„Pan Tommy je důležitý muž. Až budu prohlášen lékařem, pozvu ho na ceremoniál. Má dobré srdce a mluví rusky jako Romanovec.

Kde se to naučil?“

„Myslím, že v Paříži.“

„Tam jste se naučila rusky i vy, Annabel?“

Tentokrát se aspoň neptal na Karstena. Přestal se potit. Hlas už měl zase klidný.

„Já jsem se naučila rusky v Moskvě,“ řekla.

„Vy jste byla ve škole v Moskvě, Annabel? To je velice zajímavé! Já jsem byl také ve škole v Moskvě. Jenom krátce, to je pravda. Ve které škole, prosím? Jaké číslo? Možná tu školu znám. Přijímali tam čečenské žáky?“ – zjevně ho rozrušila možnost najít nějaké spojení mezi jejím a svým světem, snad si představoval, že se ve škole znávali.

„Neměla číslo.“

„Proč ne, Annabel?“

„To nebyla takováhle škola.“

„Jaká škola to byla, když neměla číslo? Byla to škola KGB?“

„Ne, to tedy rozhodně nebyla! Byla to soukromá škola.“ Najednou si připadala strašně unavená a přišlo jí jednodušší říct mu všechno. „Byla to soukromá škola pro děti cizích diplomatů žijících v Moskvě. Tak jsem tam chodila.“

„Váš otec byl cizí diplomat žijící v Moskvě? A jaký diplomat, Annabel?“

Couvla. „Náhodou jsem bydlela v domě zahraniční diplomatické rodiny. Měla jsem nárok do té soukromé školy chodit, a tam jsem se naučila rusky.“

A už tohle je víc, než jsem ti chtěla říct. A rozhodně ze mě nevytáhneš to, co nevědí ani v Útočišti, totiž že můj otec byl právním přidělencem německého velvyslanectví v Moskvě.

Něco začalo hlasitě pípat, a nic jejího to nebylo. Rozhlédla se s obavami po místnosti, protože ji napadlo, jestli snad nespustili nějaký chytrý alarm, který tu nechala stavební firma. Byl to ale Issův elektronický pager, dárek od Melika – připomínal mu první modlitební hodinu dne.

Issa ale zůstal stát u okna. Proč? Rozhlížel se snad, jestli ho nesleduje někdo z KGB? Ne. Podle ranního světla si určoval směr k Mekce. Pak složil své hubené tělo na podlahu.

„Prosím, odejděte, Annabel,“ řekl.

* * *

Čekala v kuchyni. Udělala si zatím kousek místa a vyložila obsah svého pytle. Pak si sedla na stoličku, opřela se loktem o stůl, který používali malíři, a upadla do jakéhosi polobdění. V něm se jako tak často, když byla unavená, přenesla do rodinného sídla poblíž Freiburgu; náhle se jí zdálo, že hledí na otcovu sbírku malých obrazů vlámských mistrů, zavěšenou v obývacím pokoji.

„Koupil je na aukci v Mnichově tvůj dědeček, miláčku,“ odpověděla jí matka, když se Annabel jako čtrnáctiletá vzdorovitá dívka dožadovala vysvětlení původu obrazů. „Podobně, jako tvůj otec kupuje ikony.“

„Za kolik?“

„Dnes mají určitě velikou hodnotu. Tenkrát ale byly za hubičku.“

„Kdy tenkrát? Kdy byla ta aukce?“ vyptávala se dál. „A od koho je koupil? Komu ty obrázky patřily, než je děda koupil za hubičku na aukci v Mnichově?“

„Proč se na to nezeptáš tatínka, miláčku?“ doporučila jí matka a Annabeliným podezíravým uším to znělo podezřele sladce. „Je to jeho otec, ne můj.“

Annabel se skutečně otce zeptala, jenže z něj se okamžitě stal někdo, koho neznala. „Ta doba je pryč a za námi,“ odsekl úředním tónem, kterého vůči ní ještě nikdy nepoužil. „Tvůj dědeček měl na umění čich a zaplatil za ně takovou cenu, jaká byla v té době běžná. Co já vím, třeba jsou to všechno padělky A už se na to nikdy neopovažuj ptát.“

A ona to také neudělala. Na žádné rodinné sešlosti, a že jich od té doby bylo dost. Sama nevěděla, jestli to bylo z lásky, ze strachu nebo – což by bylo nejhorší – proto, že se podřídila rodinné disciplíně, proti které se bouřila; ale tu otázku skutečně už nikdy nepoložila. A to se její rodiče považovali za radikály! Byli to rebelové, nebo aspoň bývalí – v osmašedesátém stáli na barikádách při studentských protestech a mávali transparenty vyzývajícími Američany, aby vypadli z Evropy! „Vy dnešní mladí vůbec nevíte, co to opravdové protesty jsou,“ říkávali jí se smíchem, když překročila pravidla.

Vytáhla z batohu sešit a začala si při slabém světle jasnící se oblohy sestavovat seznam toho, co musí udělat. Z těchhle seznamů si její rodina dělala legraci právě tolik jako z její nesmlouvavosti. Jednu chvilku byla chaotický šnek a celý svůj neuspořádaný život si nosila v batohu, a v zápětí se z ní stala přeorganizovaná Němka, která si sestavovala seznamy, jaké seznamy musí sestavit.

Mýdlo.

Ručníky.

Víc jídla.

Sladké a chutné.

Čerstvé mléko.

Toaletní papír.

Ruské lékařské časopisy: Kde je sehnat?

Můj kazeťák. Jen klasiku, žádný brak.

A ne, nekoupím iPod. Odmítám být otrokem konzumu.

Nebyla si jistá, jestli se Issa ještě modlí. Opatrně nakoukla do velkého pokoje. Byl prázdný. Rozběhla se k oknu. Bylo zavřené, sklo nebylo rozbité. Prudce se otočila a se světlem za zády se rozhlédla po pokoji.

Stál dva metry nad ní na štaflích. Vypadal jako socha ze sovětské éry: v jedné ruce držel veliké nůžky a ve druhé papírové letadélko, které nejspíš poskládal z role balicího papíru, ležící pod štaflemi.

„Jednou budu skvělý letecký inženýr jako Tupolev,“ prohlásil, aniž se podíval dolů.

„Tak už ne doktor?“ zeptala se. Mluvila s ním opatrně jako se sebevrahem.

„Doktor také. A možná, když budu mít čas, i právník. Přál bych si získat Pět dokonalostí. Znáte Pět dokonalostí? Jestli ne, nejste skutečně vzdělaná. Mám už dobré základy v hudbě, literatuře a fyzice. Možná konvertujete k islámu a já si vás vezmu a dohlédnu na vaše vzdělání. Bylo by to dobré řešení pro nás oba. Ale nesmíte být přísná. Podívejte, Annabel.“

Naklonil se tak daleko dopředu, jako by popíral zákon zemské přitažlivosti, a opatrně položil své papírové letadélko do nehybného vzduchu.

* * *

Je to jenom další klient, opakovala si nazlobeně, když za sebou zavřela dveře a zaklapla starý visací zámek.

Klient, který potřebuje speciální péči. To ano. Neortodoxní péči. Nelegální péči. Ale i tak je to klient. A brzo na něj dohlédnou i lékaři.

Je to případ, právní případ, má svou složku. Dobře, je to také pacient. Je to týrané, traumatizované dítě, které žádné dětství nemělo, a já jsem jeho právnička, chůva a jediné spojení se světem.

Je to dítě, ale o bolesti, nesvobodě a nejhorších stránkách života ví víc, než já kdy vědět budu. Je arogantní a bezmocný, a to, co říká, velmi často vůbec nesouvisí s tím, co si myslí.

Snaží se mi udělat radost, ale neví jak. Říká správná slova, ale není tím, kdo by je říkat měl:

Vezměte si mě, Annabel. Podívejte se na moje letadýlko, Annabel. Konvertujte k islámu, Annabel. Nebuďte přísná, Annabel. Chci být doktor, právník a skvělý letecký inženýr a ještě pár věcí, které mě napadnou, než mě odvezou zpátky do Švédska a odtamtud zase do gulagu, Annabel. Odejděte, prosím, Annabel.

Úsvit se mezitím změnil v časné ráno. Vykročila na stezku pro pěší kolem přístavní zdi. V posledních týdnech, kdy čekala, až se zrodí její nový byt, se tu často procházela, obhlížela obchody, kde bude nakupovat, rybářské hospůdky, kde se bude scházet s přáteli, a představovala si, kudy bude jezdit do práce: jednou pojede celou cestu na kole, podruhé naloží kolo na přívoz, sveze se tři stanice, pak zase vystoupí a pojede dál. Dnes ale to jediné, nač dokázala myslet, byla poslední Issova slova, když mu vysvětlila, že ho v bytě zamkne:

„Když usnu, vrátím se do vězení, Annabel.“

* * *

Když se Annabel vrátila do svého starého bytu, jednala oním složitě puntičkářským způsobem, pro který si ji rodina neustále dobírala. Byla vyděšená a odmítala si to přiznat. Teď mohla oslavit své vítězství nad strachem.

Nejdřív si užila sprchu, kterou sama sobě slíbila, a umyla si přijednom i vlasy. Ještě před hodinou byla na pokraji vyčerpání, ale to se teď změnilo v dychtivou touhu po činnosti.

Po sprše se oblékla na kolo: lycrové leginy ke kolenům, sportovní boty, lehké tričko do horkého dne, teplou vestu a – z bambusového stolku u dveří – přilbu a kožené rukavice. Její potřeba fyzické námahy byla neukojitelná. Byla přesvědčená, že bez toho by se z ní do týdne stala ubrečená troska.

Pak poslala řemeslníkům a dodavatelům e-mail se stejnou naléhavou zprávou: moc se omlouvám, přátelé, ale přerušte s okamžitou platností až do odvolání veškeré práce na novém bytě. Nepředvídané právní problémy kolem nájmu, všechno se vyřeší během několika dnů. Jakékoli ztráty vám plně nahradím. Tschüss, Annabel Richterová.

A na nákupní seznam, který ležel vedle, dopsala NOVY ZÁMEK, protože ne všichni si přečtou víkendové e-maily dřív, než v pondělí vyrazí do práce.

Zazvonil jí mobil. Osm hodin. Každé sobotní ráno, svátky nevyjímaje, přesně v osm ráno volala Frau Doktor Richterová svou dceru Annabel. V neděli volala Annabelinu sestru Heidi, protože ta byla starší. Rodinná etika nepřipouštěla, že by si kterákoli z dcer mohla v sobotu nebo v neděli, nebo vlastně kdykoli, po ránu přispat nebo se milovat.

Nejdřív matčina Zpráva o stavu národa. Annabel se usmívala už teď.

„Sice jsem hrozně indiskrétní, ale Heidi si myslí, že je možná zase těhotná, určitě se to dozví až v úterý. Do té doby nic nevíš, Annabel.

Rozumíš?“

„Rozumím, mami, a jsem ráda za tebe. Už čtvrté vnouče, a to jsi sama ještě dítě!“

„Jak to bude oficiální, můžeš jí samozřejmě gratulovat.“

Annabel si nechala pro sebe, že Heidi zuří a jen snažné prosby jejího manžela jí zabránily jít na potrat.

„A Hugovi nabídli místo v psychologickém týmu velké fakultní nemocnice v Kolíně, ale tvůj bratr prohlásil, že neví jistě, jestli tam jsou opravdoví freudiáni, takže to možná nevezme. On se opravdu občas chová hrozně hloupě.“

„Kolín by mohl Hugovi vyhovovat,“ souhlasila Annabel, ale neřekla už, že si s Hugem volají tak v průměru třikrát do týdne a že tedy zná jeho plány velice dobře; totiž že nemá v úmyslu se z Berlína ani hnout, dokud jeho vášnivý románek s vdanou, o deset let starší ženou buď nevyšumí, nebo se neprovalí – a nebo, jak to v Hugově případě bývalo nejčastěji, oboje najednou.

„A tatínek se uvolil, že bude hlavním řečníkem konference o mezinárodním právu v Turíně. Znáš ho, ne – píše si ten projev už teď, ale já z něj nedostanu ani slovo dřív než v září. Už ses usmířila s Karstenem?“

„Pracujeme na tom.“

„Dobře.“

Krátká pauza.

„Jak dopadly ty testy, mami?“ zeptala se Annabel.

„Pitomě jako vždycky, děvenko. Když mi někdo řekne, že výsledky jsou negativní, mám depresi, protože jsem od přírody optimista.

Pak si to teprve musím v hlavě přebrat.“

„A byly negativní?“

„Jeden slabý pozitivní hlásek se ozval, ale ten se v ostatních negativech rychle utopil.“

„A který byl pozitivní?“

„Ta moje pitomá játra.“

„Řekla jsi to tatínkovi?“

„Je to mužský, miláčku. Buď by mi řekl, ať si dám ještě víno, nebo by si začal myslet, že umírám. Tak, a běž se projet na kole.“

* * *

A teď její hlavní plán.

Hugův život jako obvykle balancoval nad propastí. Manželem jeho milenky byl jakýsi obchodník, který sice hodně cestoval, ale měl ten bezohledný zvyk, že na víkendy jezdil domů. Hugo tím pádem trávil soboty a neděle v nemocnici, v ubytovně pro personál, kde měl pohotovost na telefonu, a ve dne se staral o své pacienty Bylo proto třeba ho zastihnout mezi osmou ráno, kdy mu končila noční služba, a desátou dopoledne, kdy zmizel na oddělení. Teď bylo osm dvacet, což bylo ideální.

Z bezpečnostních důvodů potřebovala veřejný telefon, a pro klid své duše chtěla, aby to bylo na místě, které zná. Rozhodla se pro bývalý lovecký zámeček v jelení oboře v Blankenese, který v současné době fungoval jako kavárna. Normálně to tam měla patnáct minut rychlé jízdy; dnes to stihla za dvanáct a musela si objednat bylinkový čaj a chvíli jen tak sedět a hledět do něj, než zase popadla dech. V chodbě u záchodů stála staromódní červená anglická telefonní budka. U pultu si proměnila hrst drobných.

S Hugem spolu mluvili vždycky napůl v žertu, napůl vážně. A možná proto, že se cítila tak vážně, to tentokrát přeháněla s vtipkováním.

Mám klienta, úplný zlý sen, Hugo, začala. Vysoce inteligentní, ale po psychické stránce troska. Mluví jenom rusky.

Potřebuje se trochu uklidnit pod dozorem odborníka.

Jeho osobní situace je kritická a do telefonu se popisovat nedá.

„Myslím, že bys byl první, kdo by řekl, že nutně potřebuje pomoc,“ prohlásila a snažila se, aby to neznělo příliš jako úpěnlivá prosba. Ale odvolávat se na Hugovo dobré srdce byla chyba:

„Myslíš? Tak tím si vůbec nejsem tak jistý. Jaké jsou ty jeho údajné symptomy?“ vyptával se profesionálně.

Měla je sepsané. „Bludy. Jednu chvíli má pocit, že bude pánem světa, a za chvíli se třese jako myš.“

„To děláme všichni. Kdo to je – politik?“

Zahýkala smíchy, ale měla nepříjemný pocit, že Hugo nežertoval.

„Nepředvídatelné výbuchy vzteku, chvilku otrocky závislý, pak zas od nikoho nic nechce. Dává to nějaký smysl? Já nejsem doktor, Hugo. A ono je to s ním ještě horší. Vážně potřebuje pomoc. Hned. Naléhavě. A navíc diskrétně. Nevíš o nějakém takovém místě? Nějaké zařízení existovat musí, ne?“

„Dobré ne. Nebo o něm nevím. Aspoň pro to, co chceš. Je nebezpečný?“

„Proč by měl být?“

„Nepozoruješ na něm známky násilného chování?“

„Pouští si hudbu. Celé hodiny kouká z okna. Vyrábí letadýlka z papíru. To mi moc násilnické nepřipadá.“

„Jak vysoko je to okno?“

„Hugo, přestaň!“

„Nekouká se na tebe divně? Odpověz mi, Annabel. To se ptám vážně.“

„On se nekouká vůbec. Odvrací oči. Většinou se dívá jinam.“

Vzpamatovala se. „No tak dobře, tak nějaké skoro dobré místo. Nějaké, kde by ho přijali, dohlédli na něj, moc se nevyptávali a prostě mu – dali možnost, aby se trochu sebral.“

Mluvila příliš.

„Má peníze?“ chtěl vědět Hugo.

„Jo, spoustu. Peníze nejsou problém.“

„Odkud?“

„Spí s bohatými paničkami.“

„A rozhazuje je? Kupuje mercedesy a perlové náhrdelníky?“

„On ani neví, že nějaké peníze má,“ odpověděla; začínala si zoufat. „Ale má je. Je na tom dobře. Myslím finančně. Někdo je má pro něj uložené. Proboha, Hugo, musí to vážně být takový porod?“

„Mluví jen rusky?“

„Říkala jsem ti.“

„A ty s ním spíš?“

„Ne!“

„A chceš?“

„Hugo, mluv proboha aspoň chvíli rozumně.“

„Vždyť mluvím. To tě právě štve.“

„Koukej, potřebuju – on potřebuje – zkrátka, můžeme ho rychle někam dostat – řekněme do týdne – i když to nebude dokonalé? Když to bude jenom dostatečné a bude tam hodně soukromí? Dokonce ani lidi z Útočiště nevědí, že spolu teď mluvíme. Tak velké soukromí potřebuju.“

„Kde jsi?“

„V telefonní budce. Mám vybitý mobil.“

„Je víkend, jestli sis náhodou nevšimla.“ Čekala. „A v pondělí jsou celý den porady. Zavolej mi v pondělí večer na mobil, tak kolem deváté. Annabel?“

„No?“

„Nic. Já se porozhlídnu. Zavolej mi.“

7

„Frau Elli,“ začal Brue zvesela.

Výlet do Syltu a oběd v Bernhardově domě na pláži proběhl podle očekávání – obvyklá směs senilních boháčů a znuděné mládeže, humrů a šampaňského a procházka po dunách, během níž Brue neustále kontroloval mobil, jestli snad nepromeškal hovor od Annabel Richterové, ale bohužel ne. K večeru kvůli špatnému počasí uzavřeli letiště, takže Brueovi museli strávit noc v domku pro hosty, a Bernhardova manželka Hildegard, zfetovaná kokainem, se začala Mitzi přehnaně omlouvat za to, že jí nemůže nabídnout spaní, které by jí bylo lépe po chuti. Celé to hrozilo hádkou, ale obratný Brue ji jako obvykle dokázal odvrátit. V neděli hrál mizerně golf, prohrál tisíc eur a následně musel pojídat játrové knedlíčky a nalévat se panáky Obstleru s postarším rejdařem. Teď bylo konečně pondělí ráno, porada vyššího vedení skončila a Brue požádal Frau Ellenbergerovou, aby byla tak hodná a ještě chvíli zůstala, pokud má čas. Tenhle tah si plánoval celý víkend.

„Potřebuji od vás vskutku pouhou maličkost, Frau Elli,“ začal teatrální angličtinou.

„Pane Tommy, byť v maličkostech, jsem vám zcela k službám,“ odpověděla ve stejném duchu.

Tyhle absurdní rituály, které se odehrávaly už čtvrt století, nejdřív ve Vídni s Brueovým otcem a teď i se synem, měly být oslavou nepřerušené tradice Frères.

„Kdybych vám řekl jméno Karpov, Frau Elli – Grigorij Borisovič Karpov – a kdybych dodal slovo lipicán – jak byste nejspíš reagovala?“

Než tu otázku dořekl, bylo dávno po vtipkování.

„Myslím, že by mi bylo smutno, Herr Tommy,“ odpověděla německy.

„Proč smutno? Smutno po Vídni? Po vašem malém bytě na Operngasse, který tak milovala vaše matka?“

„Kvůli vašemu laskavému otci.“

„A třeba také kvůli tomu, co od vás požadoval s ohledem na lipicány?“

„Účty lipicánů nebyly správný krok,“ odpověděla se sklopeným zrakem.

Tenhle rozhovor spolu měli vést před sedmi lety, ale Brue byl vždycky přesvědčený, že kameny, které se nehýbou, se nemají zbytečně zdvihat, zvlášť když měl dost slušnou představu, jakou havěť by pod nimi našel.

„Ale vy jste je přesto – velice loajálně – dál spravovala,“ naznačil taktně.

„Já je nespravuji, Herr Tommy. Udělala jsem všechno pro to, abych o jejich správě věděla co nejmíň. To má na starosti správce toho lichtenštejnského fondu. Je to jeho obor a patrně si tím vydělává na živobytí, i když o jeho profesionální etice si můžeme myslet svoje. Já dělám jen to, co jsem slíbila vašemu otci.“

„A to, předpokládám, znamenalo také zredukovat osobní složky minulých i stávajících majitelů lipicánských účtů.“

„Ano.“

„V případě Karpova jste to udělala také?“

„Ano.“

„Takže papíry v téhle složce“ – zvedl desky – „jsou jediné, které nám zůstaly?“

„Ano.“

„Na celém světě. V oubliette, ve sklepení v Glasgow, tady v Hamburku.“

„Ano,“ odpověděla důrazně, po drobném zaváhání, které Brueovi neušlo.

„A kromě toho, co je v papírech, vzpomínáte si osobně z té doby na Karpova – vybavuje se vám nějaký detail, který o něm otec řekl nebo naopak neřekl?“

„Váš otec přistupoval ke Karpovovu účtu –“

„Jak?“

„S respektem, Herr Tommy,“ odpověděla a zarděla se.

„Ale můj otec se přece s respektem choval ke všem klientům.“

„Váš otec mluvil o Karpovovi jako o muži, kterému by se měly prominout hříchy, dokonce už předem. K našim klientům nebyl vždycky tak shovívavý.“

„A říkal, proč by se mu měly prominout?“

„Karpov byl výjimečný. Všichni lipicáni byli výjimeční, ale Karpov byl hodně výjimečný.“

„A říkal, jaké hříchy by se mu měly předem prominout?“

„Ne.“

„Nenaznačil, že by mohlo jít – jak to říct – o nějaký neuspořádaný milostný život? Nemanželské děti všude kolem, nebo tak?“

„To se naznačovalo ledaskdy.“

„Ale ne konkrétně? Nepadla třeba zmínka o milovaném nelegitimním synovi, který se nám jednoho krásného dne může ohlásit?“

„V případě lipicánů se mluvilo o mnoha takových okolnostech. Nemůžu říct, že bych si na některou konkrétně vzpomínala.“

„A Anatolij. Proč mi něco říká jméno Anatolij? Je možné, že jsem to někde zaslechl? Anatolij to zařídí?“

„Mám dojem, že jistý Anatolij působil jako prostředník,“ odpověděla neochotně Frau Elli.

„Prostředník mezi…?“

„Mezi panem Edwardem a plukovníkem Karpovem, když Karpov nebyl k sehnání, nebo být nechtěl.“

„Takže Karpovův právník?“

„Spíš –“ zaváhala – „jeho vykonavatel. Anatolijovy služby byly širšího než jen čistě právního charakteru.“

„Nebo protiprávního,“ nadhodil Brue, ale když za svůj vtip nesklidil žádné uznání, pustil se do své obvyklé obchůzky místnosti.

„A můžete mi říct, aniž bych vás musel obtěžovat s otvíráním oubliette, můžete mi jen tak v hrubých obrysech a neveřejně naznačit, jaké procento lichtenštejnského fondu Karpovův účet vlastní?“

„Každý držitel lipicánského účtu dostal akcie v poměrné hodnotě svého vkladu.“

„To vím.“

„Pokud se majitel účtu rozhodl kdykoli navýšit svou investici, pak i jeho podíl vzrostl.“

„To zní logicky.“

„Plukovník Karpov patřil k prvním lipicánům, a taky k nejbohatším. Váš otec mu říkal Zakládající člen. Za čtyři roky se jeho investice navýšila devětkrát.“

„Navyšoval ji Karpov?“

„Šlo o bezhotovostní převody na jeho účet. Jestli ty peníze převáděl sám Karpov, nebo někdo jiný místo něj, to nebylo známo. Záznamy o převodech byly zničeny, jakmile vstoupily v platnost.“

„To jste dělala vy?“

„Váš otec.“

„Přišel i nějaký přímý vklad v hotovosti? Bankovky v kufříku například? Pěkně starosvětsky? Ještě ve Vídni?“

„V mé přítomnosti ne.“

„A když jste u toho nebyla?“

„čas od času se na účet vkládaly i jisté sumy v hotovosti.“

„To dělal sám Karpov?“

„Myslím, že ano.“

„A třetí strany také?“

„Je to možné.“

„Například Anatolij?“

„Signatáři neměli povinnost se formálně identifikovat. Hotovost se vložila na přepážce s tím, pro jaký účet je určena, a stvrzenka se vystavila na jméno, které vkladatel uvedl.“

Další obchůzka, během níž Brue uvažoval o možném využití neosobního způsobu řeči.

„A kdy tak asi na Karpovův účet přišel poslední vklad?“

„Pokud já vím, vklady přicházejí stále, až do dneška.“

„Doslova do dneška? Nebo řekněme donedávna?“

„To mi nepřísluší vědět, Herr Tommy.“

A ani se ti nechce, pomyslel si Brue. „A jaká byla přibližně hodnota toho lichtenštejnského fondu, když jsme odcházeli z Vídněmyslím, než se rozdělila mezi podílníky?“

„Když jsme odcházeli z Vídně, byl už podílník jen jeden, Herr Tommy. Plukovník Karpov zůstal sám. Ostatní odpadli.“

„Opravdu? A jak k tomu došlo?“

„To mi není známo, Herr Tommy. Pokud jsem to dobře pochopila, tak ostatní lipicány buď Karpov vykoupil, nebo zmizeli přirozenou cestou.“

„Nebo nepřirozenou?“

„Víc nejsem schopna říct, Herr Tommy.“

„Povězte mi jenom hrubou sumu. Od oka,“ naléhal Brue.

„Nemohu mluvit za správce lichtenštejnského fondu, Herr Tommy. To není v mé kompetenci.“

„Volala mi jistá Frau Richterová, víte?“ vysvětloval Brue, jako by se právě rozhodl jít s pravdou ven. „Právnička. Když jste ráno probírala víkendové vzkazy, narazila jste jistě i na ten její.“

„To ano, Herr Tommy.“

„Kladla mi určité otázky ohledně – jistého jejího klienta – a údajně i našeho. Naléhavé otázky.“

„To jsem pochopila, Herr Tommy.“

Rozhodl se. Tak dobře. Je zatvrzelá. Má svůj věk. A co se lipicánů týče, byla zatvrzelá vždycky. Ale on si z ní udělá spojence, všechno jí poví, získá ji na svou stranu. Kdyby se nemohl svěřit Frau Elli, tak komu jinému?

„Frau Elli.“

„Herr Tommy?“

„Co kdybychom si my dva popovídali mezi čtyřma očima – řekněme – o králích, vosku pečetním –“

Usmál se a odmlčel, protože čekal, že ho doplní jedním ze svých oblíbených citátů z Lewise Carrolla, ale nedočkal se.

„Takže navrhuji tohle,“ pokračoval jako někdo, kdo dostal skvělý nápad: „Co takhle velkou konvici vaší báječné vídeňské kávy a pár skvělých domácích velikonočních sušenek vaší matky a dva šálky. A když už budete u toho, řekněte na ústředně, že mám poradu a vy také.“

Ale to tête-à-tête, které Brue navrhl, neproběhlo tak, jak doufal. Frau Ellenbergerová skutečně donesla kávu – i když jí příprava trvala déle, než čekal – a byla jako vždy ztělesněná zdvořilost. Když se měla usmát, usmála se. Velikonoční sušenky její matky byly jedinečné. Ale jakmile se z ní Brue pokusil dostat něco víc o plukovníku Karpovovi, vstala a s pohledem upřeným před sebe jako dítě na školní besídce pronesla oficiální prohlášení.

„Herr Brue, bohužel vás musím informovat, že podle toho, co je mi známo, překračují účty lipicánů hranice zákonnosti. Vzhledem k mému nízkému postavení v bance v té době a k slibům, které jsem dala vašemu zesnulému otci, s vámi o těchto otázkách bohužel nemohu dále diskutovat.“

„No jistě, jistě,“ prohlásil Brue jako by nic; pyšnil se vždy tím, že když prohrává, je v nejlepší formě. „Plně to chápu a akceptuji, Frau Elli. Banka vám děkuje.“

„Volal pan Foreman,“ prohlásila u dveří, když jí Brue spěchal pomoci s tácem.

Proč se k němu neotočí, když na něj mluví? A proč má krk zezadu úplně rudý?

„Už zas? Proboha proč?“

„Chtěl si potvrdit, že dnešní oběd platí.“

„Potvrdil si to přece už v pátek, propána!“

„Potřeboval vědět, jestli nemáte nějakou speciální dietu. La Scala se specializuje na ryby.“

„Já vím, že se specializuje na ryby. Nejméně jednou měsíčně tam večeřím. A taky vím, že obědy nepodávají.“

„Pan Foreman se myslím dohodl s majitelem. A přivede svého obchodního partnera, jistého pana Lanterna.“

„Co? Ten člověk se vážně jmenuje Lantern? Lucerna? Světlo v temnotách?“ zasmál se Brue, jízlivě potěšený vlastním vtipem. Frau Elli se mu ale stále vyhýbala pohledem, jako by ji mohl uřknout, a Brue zase přemýšlel, co to musí být za člověka, když dokáže přesvědčit Maria, majitele restaurace La Scala, aby otevřel v poledne a navíc zrovna v pondělí; pravda, restaurace je maličká, ale i tak.

Frau Ellenbergerová se k němu konečně obrátila:

„Pan Foreman přichází s dobrými doporučeními, Herr Tommy,“ řekla s důrazem, i když Brue nepochopil proč. „Chtěl jste, abych ho prověřila, tak jsem to udělala. Pana Foremana osobně doporučuje vaše londýnská advokátní kancelář a velká banka ze City. Letí sem z Londýna speciálně na schůzku s vámi.“

„Se svou lucernou?“

„Pan Lantern přijede z Berlína, kde, jak jsem pochopila, sídlí. Navrhují informační pracovní oběd, nezávazný pro obě strany. Jejich projekt je rozsáhlý a bude vyžadovat důkladnou realizační studii.“

„A jak dlouho tohle vím?“

„Přesně týden, Herr Tommy. Mluvili jsme o tom před týdnem touhle dobou, děkuji.“

Za co mi proboha děkuje? žasl Brue. „Zbláznil se svět, nebo já, Frau Elli?“

„Přesně tohle říkával váš otec, Herr Tommy,“ odpověděla upjatě Frau Ellenbergerová, a Brue si zase vzpomněl na Annabel: na tu energickou, suverénní mladou ženu s kolem, která svou identitu nemění podle společenské situace.

* * *

K jeho překvapení a úlevě se z pánů Foremana a Lanterna vyklubali docela zábavní společníci. Než dorazil do La Scaly, umluvili Maria, aby jim ukázal Brueův oblíbený stůl u okna a prozradil jim, které etruské bílé má rád, aby ho pro něj mohli mít už připravené. Otevřená láhev teď odpočívala ve kbelíku s ledem.

Brue později uvažoval o tom, jak asi věděli, že zrovna La Scala je jeho oblíbený podnik. Usoudil, že vzhledem k tomu, že to ví skoro celý bankovní Hamburk, zjistili to snadno také. Nebo se Foremanovi možná povedlo tu informaci vyloudit z Frau Ellenbergerové, protože osobního kouzla měl na rozdávání. Občas se stane, že člověk potká své dvojče a okamžitě si padnou do noty. Foreman byl stejně vysoký i stejně starý jako Brue a měl stejný tvar hlavy jako on. Na sobě měl tvídový oblek toho patricijského stylu, který Brue obdivoval, měl veselé oči a úsměv tak odzbrojující, že člověka nutil usmívat se také. A mluvil důvěrným, hlubokým hlasem naznačujícím, že se naučil brát svět takový, jaký je.

„Tommy Brue! Výborně, výborně, těší nás,“ prohlásil, když Brue vešel, a vstal. „Tohle je Ian Lantern, můj spojenec ve zločinu. Nevadí, když vám budeme říkat Tommy? Já jsem taky Edward, jako váš milý tatíček. Ale zkráceně Ted. To by on nikdy nepřipustil, ne? Jemu se odjakživa říkalo Edwarde a nijak jinak.“

„Nebo případně taky pane,“ doplnil Brue k všeobecnému pobavení.

Všiml si nějak konkrétně téhle první důvěrné poznámky o svém otci? Zaznamenal ji tam hluboko uvnitř, kde nikdy neztrácel rovnováhu – nebo nikdy až do páteční noci? Ne, aspoň si nevzpomínal. Edward Amadeus, OBE, byl legendou už za svého života a zůstal jí dodnes. Brue byl zvyklý na to, že o něm lidé mluvili, jako by ho znali, a bral to jako kompliment.

První dojem z Lanterna byl podobně příznivý. Brue se sice s mladými Angličany příliš nestýkal, ale podle toho, co o nich věděl, takových jako Lantern mezi nimi už moc nebylo. Byl malý, štíhlý, dobře oblečený – v tmavošedém obleku se skosenými rameny, jehož sako se zapínalo na jeden knoflík – typický styl mladého manažera na vzestupu, jakým Brue kdysi sám byl. Světle hnědé vlasy měl ostříhané po vojensku nakrátko. Mluvil tiše a s rozmyslem a choval se příjemně zdvořile. Stejně jako z Foremana z něj ale vyzařovala tichá sebejistota, podle níž se dalo soudit, že si nenechá nikým diktovat. Kromě toho hovořil s „beztřídním přízvukem“, jak tomu Brue říkal; to se mu líbilo, protože byl srdcem demokrat.

„To je skvělé, že jste si na nás vzpomněl, Iane,“ prohlásil srdečně, aby potvrdil pouto mezi nimi. „My soukromí bankéři si v poslední době připadáme trochu odstrčení, když se teď všichni velcí hráči tak předvádějí.“

„Je mi ctí vás poznat, Tommy, a to myslím vážně,“ odpověděl Lantern a podruhé Brueovi přátelsky stiskl ruku, jako by ji nedokázal pustit. „Slyšeli jsme o vás báječné věci, viď, Tede? Ani jedinou kritiku.“

„Ničehož nic,“ potvrdil nezvyklým výrazem Foreman. Pak se posadili a vzápětí přispěchal Mario s obrovským mořským okounem, který, jak přísahal, byl zabit výhradně na jejich počest. Po chvilce škádlení se dohodli, že si ho dají upéct v soli. A co takhle pár svatojakubských mušlí v česnekové omáčce, aby si zkrátili čekání?

My vás zveme, prohlásili.

V žádném případě, protestoval Brue, já zvu vás. Bankéři vždycky platí.

Ale měli početní převahu. A kromě toho, byl to jejich nápad. Brue tedy udělal přesně to, co se od něj čekalo: Pohodlně se usadil, rozhodnutý pěkně si to užít, ačkoli věděl, že pánové Foreman a Lantern ho nejspíš zamýšlejí oškubat jako skoro každý, s kým měl obchodně co do činění. Jen ať to zkusí. Jestli jsou to dravci, jsou to přinejmenším civilizovaní dravci, a Bůh sám ví, že to tak není vždycky. Po nepříjemném víkendu, během kterého se Annabel ani neozvala, a po tom znepokojivém nerozhovoru s Frau Ellenbergerovou neměl Brue právě sklon kritizovat.

A kromě toho měl rád Brity. Jako vystěhovalec pociťoval těžký stesk po své vlasti. Osm bezútěšných let ve skotské internátní škole v něm zanechalo prázdnotu, kterou nemohl naplnit sebedelší pobyt v zahraničí; to patrně také vysvětlovalo, proč si od samého začátku tak rozuměl s Foremanem, zatímco malý Lantern jako okouzlený elf rozdával své uctivé úsměvy na obě strany.

„Ian tohle bohužel nepije,“ omluvil se Foreman za to, že jeho společník se ani nedotkl vína, které mu Mario nalil. „On je z té nové školy. Vůbec ne jako my páprdové. Tak na páprdy! A na zdraví!“

A taky na Annabel Richterovou, která se mi projíždí hlavou na kole, kdykoli se jí zachce.

* * *

Brue si později vůbec nemohl vzpomenout, o čem si to s ním vlastně tak dlouho povídali, než odpálili tu bombu. Probrali společné přátele v Londýně a Bruea možná napadlo – ale nevěděl to jistě – že společní přátelé znají Foremana o něco lépe, než Foreman zná ty společné přátele. Ale jestli ho to napadlo, velký význam tomu nepřikládal. Lidé, kteří se spoléhají na kontakty, to takhle dělají každou chvíli. Na tom není nic zlověstného. Podotkl, že by asi měli začít hovořit pracovně, i když ani jeden z jeho hostitelů na to zřejmě nespěchal. A on jako obvykle pronesl svou přednášku o integritě a pevných základech Frères a náležitě rozebral, zda je Wall Street zdravý, při tolika rizikových hypotékách – oni u Frères, zaplať Bůh, si v tomhle směru dávali pozor! – a zda rostoucí ceny komodit ovlivní posun světových trhů směrem k nehmotnému majetku, a jestli se asijská bublina znovu nafoukne, nebo zůstane, kde je, totiž až u země, a znamená prudký růst čínské ekonomiky, že bychom si měli lacinou pracovní sílu hledat jinde? – samá témata, ve kterých se Brue obstojně orientoval, protože četl finanční zprávy, ale ve skutečnosti na ně neměl vůbec žádný názor. Díky tomu mohl dál uvažovat o Annabel Richterové, aniž by to jeho posluchače vyvedlo z míry.

A pak přišla na řadu arabská otázka. Který z těch dvou o ní začal, to si Brue posléze zaboha nedokázal vybavit. Byl to Ted, kdo si správně vzpomněl, že Brueův otec byl jedním z prvních britských bankéřů, kteří přilákali zpátky nespokojené arabské investory po tom průšvihu v šestapadesátém – nebo to byl Ian? To je jedno; ať to byl kterýkoli z nich, nadhodil téma a druhý rád využil jeho přihrávku. A Brue opatrně připustil, aniž by kohokoli jmenoval, že jeden či dva méně významní členové saúdské a kuvajtské panovnické rodiny skutečně měli účty u Frères, ačkoli Brue sám, který je víc Evropan, otcovo nadšení pro tenhle trh nikdy moc nesdílel.

„Ale nic proti nim nemáte?“ ptal se Foreman starostlivě. „Nevznikla mezi vámi žádná zlá krev nebo tak něco?“

Propána, kdepak, Bože uchovej, odpověděl Brue. Všechno v nejlepším pořádku. Někteří zemřeli, někteří přešli jinam a někteří zůstali. Jenže bohatí Arabové rádi chodí do bank, které používají i jiní bohatí Arabové, a Frères dnes není v postavení, že by mohla nabídnout tak exkluzivní služby.

V té chvíli se zdálo, že jim jeho odpověď stačí. Ze zpětného pohledu to ale vypadalo, že měli tu otázku na seznamu a záměrně ji vložili do konverzace. A možná, že to podvědomě pochopil hned, a to ho přimělo, aby hovor stočil jinam.

„A co vy, pánové? Naši pověst znáte, jinak byste tu nebyli. Co pro vás můžeme udělat? Nebo, jak rádi říkáme, co pro vás můžeme udělat my a velcí hráči ne?“ – protože bez té mé zasrané banky byste tu vůbec nebyli.

Foreman přestal jíst a osušil si ústa ubrouskem. Rozhlédl se po prázdných stolech, jako by hledal odpověď, a pak se podíval na Lanterna, který naopak jako by vůbec nic neslyšel. Svýma pečlivě upravenýma žokejskýma rukama pitval svého okouna, kůži na jednu stranu talíře, kosti na druhou a uprostřed si skládal pyramidku čistého masa.

„Nevadilo by vám moc, kdybyste tu potvoru na chvilku vypnul?“ zeptal se Foreman tiše. „Upřímně řečeno, jsem z ní hrozně nervózní.“

Brueovi došlo, že Foreman hovoří o mobilním telefonu, který si položil vedle sebe, kdyby nějakou nepravděpodobnou náhodou volala Annabel. Po nechápavé pauze telefon vypnul a zastrčil ho do kapsy. To už se k němu Foreman přes stůl nakláněl.

„Tak, teď si na chvilku zapněte bezpečnostní pás a poslouchejte,“ doporučil důvěrným, tichým hlasem. „Jsme z britské zpravodajské služby. Špióni. Tady Ian dělá na vyslanectví v Berlíně, já jsem z Londýna. Naše jména jsou košer. Jestli se vám nelíbí, prověřte si je s Ianovým velvyslancem. Moje parketa je Rusko. Už osmadvacet let, jako že je pánbů nade mnou. Tak jsem se seznámil s vaším ctihodným nebožtíkem otcem, Edwardem Amadeem. Tenkrát jsem se jmenoval Findlay, aspoň tak mě znal. Možná se o mně starý pán tu a tam zmínil?“

„Bohužel, nevzpomínám si.“

„Výborně. Celý Edward Amadeus. Zticha až do konce. No, abych nechodil kolem horké kaše, já jsem ten chlápek, co mu zařídil OBE.“

* * *

Brue očekával, že se v téhle chvíli Foreman odmlčí a umožní mu položit aspoň pár otázek z těch tisíců, co se mu honily hlavou. Ale Foreman mu ani v nejmenším nehodlal podobný oddech poskytnout. Svým prohlášením prolomil Brueovu obranu, a tak pokračoval v útoku, aby si pojistil vítězství. Je pravda, že tou dobou už se zase pohodlně opíral, špičky prstů měl sepnuté a v ošlehané tváři dobromyslný, téměř pastýřský výraz. Navenek vypadal jako zcela spokojený host po obědě, který rozpráví o stavu vesmíru. Hlasem vyladěným na krátkou vzdálenost hovořil zlehka a ze záhadných důvodů i šťastně. V kuchyni hrála hudba – pokud to Brue dokázal rozeznat, byla to loutna – a Foreman mluvil ještě tišeji. Vykresloval obrázek časů dnes už dávno mrtvých stejně jako Brueův otec, které se ale tak jako jeho duch odmítají uložit k věčnému spánku: poslední roky studené války, Tommy, kdy sovětský rytíř umíral v brnění a celé Rusko páchlo rozkladem.

Nemluvil o vyšší loajalitě Rusů, kteří pro něj špehovali, o jejich ideálech nebo vznešenějších motivech. Když jste se tenkrát snažil nějakého vysoce postaveného Rusa přimět riskovat krk pro kapitalisty, to jste mu musel nabídnout hlavně to, co je na kapitalismu podstatné, Tommy: peníze, a hodně.

A taky jste mu nemohl nabídnout jenom peníze jako takové, protože dokud pro vás pracoval, nemohl je utrácet, nemohl se jimi chlubit, nemohl je podstrčit svým dětem, své ženě ani své milence. A když to zkusil, tak byl blázen a zasloužil si, aby ho chytili, což se taky většinou stalo. Takže člověk takovému potenciálnímu špionovi nabídnul balíček.

A hlavní složkou tohohle balíčku byla pevná a přitom flexibilní západní banka s velkou tradicí, protože, a to víte stejně dobře jako já, Tommy, Rusové tradice milují. Další klíčová složka byl neprůstřelný systém, jak převést těžce vydělanou kořist na dědice a jiné určené osoby bez formalit, které k tomu normálně patří: soudní projednávání, dědická daň, plná identifikace a nevyhnutelné otázky, odkud že ty řečené prachy pocházejí, no, vždyť to všechno znáte, Tommy.

„Takže to byla otázka vejce a slepice,“ pokračoval stále tím přátelským tónem a Brue se zatím snažil srovnat si myšlenky. „V tomhle případě bylo dřív vejce. Zlaté vejce. Objevil se jeden plukovník Rudé armády, který pochopil, odkud vítr fouká, a rozhodl se prodat nám, co má, než se to všechno sesype. Uvažoval podobně, jako uvažujete vy a vaši kolegové. Akcie Sovs a.s. šly dolů, takže je chtěl prodat dřív, než se z nich stanou ležáky. A měl toho na prodej dost. Také nám představil pár zajímavých přátel. Lidi stejného smýšlení, kteří by za trochu té tvrdé měny uškrtili vlastní mámu. Budu mu říkat třeba Vladimir, ano?“ navrhl.

A já mu budu říkat Grigorij Borisovič Karpov, pomyslel si Brue. A Annabel také. Po prvním šoku byl teď nečekaně klidný.

„Vladimir byl hnůj, ale byl to náš hnůj, jak se ne tak docela přesně říká. Vychytralý až hrůza, zkažený do morku kostí, ale měl přístup k prvotřídním vojenským tajemstvím. V našem oboru je to recept na čistou lásku. Seděl ve třech bezpečnostních výborech, sloužil u sovětských zvláštních jednotek v Africe, na Kubě, v Afghánistánu a v Čečensku a provozoval všechny lumpárny, na které si vzpomenete, a navrch pár takových, o kterých jste nikdy ani neslyšel. Znal každého darebáka s důstojnickou hodností, věděl, co za syčárny mají na svědomí, čím jim pohrozit a jak je koupit. Šéfoval armádní mafii pět let před tím, než okolní svět vůbec zjistil, že tam nějaké mafie jsou: krev, nafta, diamanty, heroin z Afghánistánu, to všechno vojenskými nákladními letadly. Když jeho jednotku demobilizovali, poradil Vladimir svým hochům, aby si pořídili obleky od Armaniho, ale bouchačky aby si nechali. Jak jinak by si poradili s konkurencí?“

Brue se mezitím rozhodl, co dělat: neříkal nic, tvářil se pozorně, ale nezaujatě, a v duchu přemýšlel, proč mu asi Foreman tohle všechno vykládá a proč tak dopodrobna a proč se na něj tak usilovně přátelsky zubí, jako by už všichni tři byli společníci v podniku, o kterém ještě nepadla ani zmínka.

„Náš problém byl – a nestalo se nám to poprvé ani naposled – že abychom Vladimira uspokojili, nestačilo vložit peníze do banky a na tu hromádku pěkně přisypávat, ale museli jsme je taky vyprat.“

Brue měl pocit, že do Foremana začíná víc vidět, a překvapilo ho, že jeho hostitel zřejmě cítí potřebu se ospravedlnit.

„Totiž, kdybychom to nebyli udělali my, byli by to udělali Amíci, a ti by to zprasili. Proto jsem si přišel diskrétně promluvit s vaším tatínkem. Vladimir měl rád Vídeň. Byl tam s několika delegacemi. Měl rád valčíky, bordely a vídeňské řízky. Kde by mohl lépe čas od času navštívit své penízky, než ve staré dobré Vídni? A váš papá byl, no, prostě báječně chápavý. Přímo vstřícný. To je na tom našem cirkuse ohromně zábavné. Čím je kdo ve veřejném životě úctyhodnější, tím rychleji přiběhne, když my špioni hvízdneme. Jen jsme navrhli lipicány, byl pro. Kdybychom to nechali na starém pánovi úplně, byl by ze své banky udělal pobočku zpravodajské služby. A my tak trochu doufáme, že až vám vysvětlíme svůj drobný problém, postavíte se k tomu stejně, viď, Iane? Nemyslím to s tou pobočkou“ – veselý smích – „tímhle směrem namířeno nemáme, Bůh uchovej! Jenom bychom potřebovali, řekněme, abyste nám tu a tam podal pomocnou ruku.“

„Spoléháme na vás, Tommy,“ souhlasil Lantern svým měkkým severním přízvukem a ochotným úsměvem malého človíčka, který se snaží zavděčit.

V té chvíli se Foreman znova mohl odmlčet, jenže teď se blížil k podstatě věci a nestál o vyrušování. Mario postával poblíž s dezertním lístkem. Brue se mezitím v duchu přenesl za zamčené dveře otcovy soukromé pracovny ve Vídni a horečně si přehrával poslední část oné nedokončené hádky kvůli lipicánským účtům. Takže jak mi teď sdělili, tys byl britský špion. Prodal jsi Frères do otroctví kvůli britskému řádu. Škoda, že jsi mi to nedokázal říct sám.

* * *

Naposledy Vladimir sloužil v Čečensku, vysvětloval Foreman. A když si Brue vybaví všechno, co o té pekelné díře kdy slyšel, a znásobí to deseti, bude tak mít přibližnou představu, jaké to tam bylo: Rusové to tam obraceli na popel a Čečenci jim to vraceli, kdykoli měli možnost.

„Jenže pro Vladimira a jeho partu to byl jeden velký mejdan,“ vykládal stejným důvěrným tónem, jako by to vyprávění v sobě nosil celé roky a teprve Brueova přítomnost jej z něj dokázala vylákat. „Bombardovali, chlastali, znásilňovali a drancovali. Vycucávali ropu a prodávali tomu, kdo nabídl nejvíc. Pak sehnali dohromady pár místních, postavili je do řady a postříleli je za to, co provedli sami, a ještě si za tu námahu vysloužili povýšení.“ Tentokrát Foreman chvilku pauzu udělal, ale jen proto, aby naznačil, že jeho vyprávění nabere jiný směr. „No, ale to bylo jenom pozadí, Tommy. A na tomhle pozadí se Vladimir zamiloval. Měl ženské po celém světě, ale tahle se mu z nějakého důvodu dostala pod kůži. Nějaká čečenská kráska, kterou unesl, usadil ji ve svém důstojnickém bytě v Grozném a úplně se do ní zbláznil. A ona do něj, nebo si to aspoň namlouval. Připouštím, že láska a Vladimir, to moc nešlo dohromady, nebo aspoň v tom smyslu, jak to chápeme vy nebo já. Ale pro Vladimira byla ona konečně ta pravá. Nebo tak mi to aspoň řekl. Opilý. V Moskvě. Když si užíval zasloužené dovolené daleko od čečenské fronty.“

Foreman se stal hercem vlastního vyprávění. Jeho tvář zvlídněla a jeho důvěrný hlas také. A zval Bruea, aby vstoupil do kruhu jeho podivných vztahů a vzal Annabel a její kolo s sebou.

„Lidi v našem oboru, Tommy, když stárnou, by dali cokoli za to, aby mohli právě o takovýchhle kusech svého života někomu vyprávět, a nesmějí. Ve vašem světě je to nejspíš hodně podobné, co?“

Brue odpověděl něco nezávazného.

„Jste se svým člověkem zavřený ve smradlavém bezpečném bytě na nějakém nudném sídlišti v Moskvě. Máte krytí z vyslanectví a trvalo vám celý den, než se vám tam povedlo nepozorovaně dostat. Máte čas nejvýš hodinu a stejně pořád natahujete uši, jestli po schodech někdo nejde. On vám přes stůl podstrkuje mikrofilm a vy se snažíte zvládnout brífink i debrífink najednou. ‚Proč vám generál Tenaten řekl tohle? Povězte mi něco o té raketové základně Tamatam. Jak se vám líbí náš nový komunikační postup?‘ Jenže váš člověk vás neposlouchá. Po tvářích mu tečou slzy a chce vám vykládat jen a jen o úžasné holce, kterou znásilnil. A teď, zaplať pánbůh, ho ta holka miluje a čeká jeho dítě. A on je ten nejšťastnější člověk na světě. Nikdy netušil, že je něco takového možné. Tak jsem šťastný, že je šťastný. Připijeme si na ni. Tak na Jelenu, nebo jak se jmenuje. A taky na dítě. Ať se mu dobře daří. To je moje práce, nebo bývala. Špion na půl úvazku, sociální pracovník na celý. Ještě mi zbývá sedm měsíců. Bůh sám ví, co dál. Soukromé bezpečnostní firmy by mi ruce utrhaly, ale myslím, že radši budu vzpomínat na minulost,“ dodal se smutným, odzbrojujícím úsměvem, který mu Brue poslušně oplatil.

„Takže Vladimir byl zamilovaný,“ pokračoval Foreman veseleji. „A jako každá velká láska, ani tahle netrvala dlouho. Jen se jí narodilo to dítě, kluk, její rodina nějak propašovala do tábora jednoho z jejích bratrů, a ten ji zabil. Vladimir byl zoufalý, a není divu. Když jeho jednotku odveleli zpátky do Moskvy a rozpustili, vzal dítě s sebou. Jeho úřadující manželka v Moskvě moc šťastná nebyla. Řekla Vladimirovi, že takového černoprdelnického čečenského parchanta doma trpět nebude. Ale Vladimir se ho nevzdal. Měl rád chlapce, kterého mu porodila největší láska jeho života, a udělal z něj dědice svého tajného fondu. A na tom nemohl nikdo nic změnit.“

Už skončil? Foreman pozvedl obočí a pokrčil rameny, jako by chtěl říct – tak to na světě chodí, co s tím naděláme?

„A co teď?“ zeptal se Brue.

„Teď kolo dějin opsalo celý kruh, Tommy. Minulost je minulost, z Vladimirova syna se stal jeho dědic a je na cestě za synem Edwarda Amadea, aby si vyzvedl svůj podíl.“

* * *

Tentokrát se Brue nenechal získat tak snadno, jak patrně očekávali. Začínal zvládat svou roli, ať už ta role byla jakákoli.

Po chvíli střízlivého bankéřského rozvažování začal: „Nezlobte se, já vám nechci kazit hru, ale jsem si dost jistý, že kdybych se teď vrátil do banky, podíval se do lipicánských složek a určil, který z klientů nejvíc odpovídá tomu popisu, který jste mi tu předestřeli, a k tomu vzal v úvahu ustanovení, které určil pro svého dědice –“

Nemusel říkat nic víc. Foreman vytáhl z kapsy saka malou bílou obálku, která Brueovi připomněla ty malé bílé krabičky lepkavých svatebních koláčků zabalených do papírových krajek, jež jeho dcera Georgie rozesílala nepřítomným přátelům na oslavu uzavření svého krátkého manželství s padesátiletým malířem jménem Miliard. Uvnitř obálky byla kartička, na jedné straně bylo propisovačkou poznamenáno jméno KARPOV. Na rubu stálo Lipicán.

„Říká vám to něco?“ chtěl vědět Foreman.

„Myslíte to jméno?“

„Správně. Ne kůň. Ten člověk.“

Ale Brue se odmítal dát do něčeho vehnat. Pociťoval v sobě jakési zatvrzelé zábrany, mnohem hlubší než bankéřská povinnost diskrétnosti. Sahaly dál než k občasným záchvatům skotské zlomyslnosti, které ho přepadaly bez ohlášení a které vždycky rychle napravoval. Byly to zábrany spletené z mnoha nitek a on je časem určitě rozplete, ale věděl, že jednou z nich je i Annabel Richterová a že potřebuje jeho ochranu, což znamenalo, že ji potřebuje i Issa. Zatím bude reagovat způsobem, který je pro něj nejpřirozenější. Udělá ježka, jak tomu říkával Edward Amadeus. Přikrčí se a vztyčí bodliny. Bude mluvit co nejmíň a nechá je, ať si odmlky doplní sami.

„To budu muset probrat se svou hlavní pokladní. Lipicáni jsou u Frères svět sám pro sebe,“ řekl. „Tak si to můj otec přál.“

„No o tom mně něco povídejte!“ vykřikl Foreman. „Ten příslovečný hrob byl kecálek proti Edwardu Amadeovi! Přesně tohle jsem říkal Ianovi, než jste přišel. Viď, Iane?“

„Úplně přesně, Tommy. Doslova,“ potvrdil malý Lantern se svým milým úsměvem.

„V tom případě o nich možná víte víc než já,“ nadhodil Brue. „Je mi líto, ale lipicáni jsou pro mě tak trošku území nikoho. Jsou pro mou banku už dvě desetiletí trnem v oku.“

Lantern se na rozdíl od Foremana nenaklonil přes stůl, aby se Brueovi svěřil, ale i jeho severský hlas uměl hovořit tišeji než hudba.

„Tommy. Povězte nám, jaký je postup. Řekněme, že do vaší banky přijde dotyčný mladík – nebo někdo jím pověřený a vybavený nezbytným heslem – nebo číslem – ano?“

„Poslouchám.“ A Annabel také, soustředěně.

„A kdyby ta osoba vznesla nárok na lipicánský účet – řekněme, že by ho vybrala – kdy vy byste se to dozvěděl? Okamžitě? Po pár dnech? Jak by to proběhlo?“

Ježek Brue nechal otázku bez odpovědi tak dlouho, že Lantern nejspíš už začal uvažovat, zda ji pochopil.

„Především se dá předpokládat, že by si dojednal schůzku a uvedl, oč jde,“ řekl opatrně.

„A kdyby to udělal?“

„V tom případě by mě moje hlavní sekretářka Frau Ellenbergerová předem upozornila. A kdyby šlo všechno dobře, udělal bych si na něj čas. Když jsou ve hře osobní vztahy – nevím, jestli se tomu v tomhle případě dá tak říkat, ale pro jednoduchost předpokládejme, že ano – třeba když se jeho otec znal s mým otcem a on by na to upozornil – pak si samozřejmě dám záležet na tom, abych ho přijal vřeleji. Frères si na takovéhle věrnosti zákazníků hodně zakládají.“ Udělal pauzu, aby jim to dostatečně došlo. „Kdyby ale žádná schůzka předem ohlášená nebyla, kdybych měl nějaké jednání nebo nebyl ve své kanceláři, pak je možné, i když nepravděpodobné, že by se ta transakce provedla bez mého vědomí. Což by bylo nešťastné. To by mě mrzelo.“

A podle Brueova ustaraného výrazu soudě, mrzelo ho to už teď.

„Lipicáni jsou samozřejmě kategorie sama pro sebe,“ pokračoval nesouhlasně. „A upřímně řečeno, ne právě šťastná. Pokud o nich vůbec uvažujeme, považujeme ty, co nám dodnes zbyli, buď za mrtvé účty, nebo velmi dlouhodobé investice. Žádná přímá korespondence s klienty. Všechny papíry a účty zůstávají v bance. A tak dál,“ dodal opovržlivě.

Foreman a Lantern se po sobě podívali; zřejmě nevěděli, kdo z nich by měl pokračovat. Brue byl trochu překvapený, když se do toho nakonec pustil Lantern.

„Potřebujeme s tím chlapcem naléhavě mluvit, Tommy,“ vysvětloval a ještě víc ztišil hlas. „Potřebujeme s ním mluvit důvěrně a okamžitě. Neoficiálně a hned, jak se objeví. Než bude mluvit s kýmkoli jiným. Ale musí to vyplynout přirozeně. To poslední, oč stojíme, je, aby si myslel, že ho tu někdo vyhlíží nebo že o něm zaměstnanci banky vědí předem, zkrátka že od něj něco chceme, ať v bance, nebo kdekoli jinde. Tím by se to všechno úplně zabilo, je to tak, Tede?“

„Naprosto,“ potvrdil Foreman ve své nynější roli druhých houslí.

„Přijde dovnitř, ohlásí se, sejde se s tím, s kým by se normálně sešel. Vznese nárok, vyřídí si, co potřebuje, a vy nám mezitím dáte echo. V téhle fázi od vás nechceme nic víc,“ řekl Lantern.

„A jak přesně vám to echo dám?“

Zase Foreman, jako Lanternův pobočník: „Zavoláte na Ianovo číslo do Berlína. Hned. Ještě než si s tím klukem podáte ruce, než ho přivedou k vám nahoru do kanceláře na kávu. ‚Kluk je tady‘. Víc říkat nemusíte. Ian zařídí zbytek. Má svoje lidi. U jeho telefonů někdo sedí čtyřiadvacet hodin denně.“

„A sedm dní v týdnu,“ potvrdil Lantern a podal Brueovi vizitku.

Skoro královský erb v černé a bílé. Britské velvyslanectví, Berlín. Ian K. Lantern, poradce, odbor pro obranu a spolupráci. Sloupeček telefonních čísel. Jedno podtržené propiskou a označené hvězdičkou. Jak věděli, že mám kancelář v patře? Stejně jako Annabel? Jeli kolem na kole? Brue se svým hostitelům vyhnul očima a strčil si Lanternovu vizitku do kapsy spolu s kartičkou, na které bylo napsáno „Karpov“ a „Lipicán“.

„Takže navrhujete přibližně tenhle scénář,“ začal. „Opravte mě, jestli se pletu. Do mojí banky vstoupí úplně nový klient. Je to syn důležitého klienta, nyní zemřelého. A vznese nárok na – rozhodně slušnou sumu peněz. A místo abych mu poradil, jak se mu o ni nejlépe postaráme a jak by se dala výhodně investovat, což bych jinak udělal, vám ho pěkně předám a ani mě nenapadne se ho zeptat –“

„Chyba, Tommy,“ opravil ho Lantern. Pořád se přitom usmíval.

„Jaká?“

„Ne místo toho. Kromě toho. Chceme, abyste udělal oboje. Nejdřív nás upozorněte a pak se chovejte, jako byste to neudělal. On neví, že jste nás informoval. Všechno probíhá úplně normálně.“

„Takže ho mám podvádět.“

„Pokud tomu tak chcete říkat.“

„Jak dlouho?“

„Je mi líto, ale to je naše věc, Tommy.“

Možná Lantern promluvil příkřeji, než chtěl, a možná měl Foreman jako starší jen takový pocit, ale připadalo mu, že by to měl napravit.

„Ian si jenom potřebuje úplně soukromě s tím chlapcem popovídat. Pomůže to i jemu. A vašemu novému klientovi nezkřivíme ani vlas na hlavě. Kdybychom vám to mohli povědět celé, věděl byste, že mu tím vlastně podáte hodně potřebnou pomocnou ruku.“

Topí se. A vám stačí podat mu ruku, říkal hlásek kůrového zpěváčka.

„Ale i tak musíte uznat, že po bankéři chcete skutečně hodně,“ namítal Brue. Oba jeho společníci se zatím radili očima. Tentokrát padlo na Foremana, aby mu odpověděl.

„Řekněme zkrátka, že to je takový neuzavřený kousek minulosti, který se musí nějak srovnat, Tommy. Stačí vám to takhle? Prostě pár nepříjemných nedokončených záležitostí, které po sobě zanechal váš zemřelý klient.“

„A když je nezachytíme hned, tak se nám vrátí a pro nás všechny to bude mít dost nepříjemné důsledky,“ souhlasil vážně Lantern. Mluvil zřejmě o těch záležitostech. O těch nepříjemných záležitostech.

„Pro nás všechny?“ opakoval Brue. Foreman se znova podíval po Lanternovi, pak rezignovaně pokrčil rameny a naznačil tím, že když už toho prozradil tolik, může to stejně dobře dopovědět celé.

„Nejsem si jistý, jestli to smím říct, Tommy. Ale udělám to. Víte, v Londýně visí menší otazník nad tím, jaký dopad by tohle všechno mohlo mít na vaši banku, když s tím nic neuděláme.“

Lantern hned přispěchal s osobním ujištěním: „Děláme naprosto všechno, co se dá, Tommy. Na nejvyšší úrovni.“

„Výš to už nejde,“ potvrdil Foreman.

„A ještě jedna věc, Tommy,“ dodal Lantern tak, že to mohlo být varování. „Je docela možné, že kolem vás začnou čenichat nějací divní Němci. Kdyby se tohle opravdu stalo, zase vás musíme požádat, ať nám okamžitě zavoláte, abychom to mohli vyřešit. Což samozřejmě bezodkladně uděláme. Pokud nám dáte příležitost.“

„Co by proboha mohli Němci chtít?“ divil se Brue a myslel na to, že přinejmenším jedna Němka už kolem čenichá, ale není to Němka toho druhu, před nímž ho varují.

„Možná nemají zrovna moc rádi britské bankéře, co na jejich území vedou černé bankovní účty,“ podotkl Lantern a miloučce přitom pozvedl mladé obočí.

V taxíku Brue zkontroloval mobil a pak zavolal Frau Ellenbergerové. Ne, vůbec se neozvala, Herr Tommy. Ani na vaši přímou linku.

* * *

Existovalo jedno místo, vzácné místo, přístupné veřejnosti, ale pro něj samého soukromé, a tam se Brue uchyloval, když ho život začal nesnesitelně tížit. Bylo to malé muzeum věnované dílu sochaře Ernsta Barlacha. Brue nebyl žádný milovník umění a Barlacha znal jen podle jména, a ani to ne moc dobře, až do toho dne před dvěma lety, kdy ho Georgie na transatlantické telefonní lince prázdným hlasem informovala, že její šestidenní chlapeček zemřel. Když se to dozvěděl, vyšel na ulici, zastavil první taxi a řekl řidiči, který byl postarší a podle jména na licenci Chorvat, aby ho odvezl někam, kde je klid a soukromí; bylo mu celkem jedno kam. Za půl hodiny, během níž mezi nimi nepadlo jediné další slovo, zastavili u nízké cihlové budovy na konci velkého parku. Brueovi se nejdřív sevřel žaludek, protože ho napadlo, zda ho řidič neodvezl ke krematoriu, ale nějaká žena tam u pultu prodávala lístky, a tak si jeden koupil a vstoupil na nádvoří se skleněnou střechou, kde nebyl nikdo než mystické postavy ze středního světa.

Jedna třeba měla na sobě mnišský hábit a vznášela se. Jiná klesala v depresi, další byla zamyšlená či zoufalá. Ještě další křičela, ale zda bolestí, nebo rozkoší, to se poznat nedalo. Jedno ale bylo Brueovi jasné – že každá z postav je stejně osamělá jako on, že každá se snaží něco sdělit, ale nikdo ji neposlouchá, každá hledá útěchu, která neexistuje, což samo o sobě určitou útěchu skýtá.

A tím vším dohromady Barlach dával světu najevo hlubokou ohromenou lítost nad jeho utrpením, a proto sem od toho dne Brue přišel snad ještě tucetkrát, buď když propadal dočasným záchvatům zoufalství – Edward Amadeus jim říkával černý pes –, nebo když v bance nastal nějaký vážný problém, nebo třeba tenkrát, když mu Mitzi sdělila, prakticky těmito slovy, že jako milenec nesplňuje její náročné požadavky, což sice víceméně předpokládal, ale přesto by to byl raději neslyšel nahlas. Ale ještě nikdy sem nepřišel v stavu takového opožděného hněvu a ohromení jako teď.

* * *

Dodržel jsem slovo, řekl Barlachovým skřítkům. Stál jsem na její straně, zapíral jsem. Lhal jsem tak, jako lhali oni: opomenutím. V jejich lžích toho bylo vynecháno tolik, že než skončili, neslyšel jsem nic než lži. Špiónské lži, které se neříkají nahlas, ale jako prázdné středy se popisují tím, o čem se nemluví:

Issa nikdy nebyl a ani teď není muslim, lhali.

Issa nikdy nebyl čečenský aktivista. Nikdy nebyl žádný aktivista, lhali.

Issa je jenom obyčejný, tuctový syn špiona, jako já, a u mě hodlá vznést nárok na své špinavé dědictví, lhali.

A rozhodně ho nemučili ani nevěznili, tím méně aby utekl z basy, kdepak!

A ani vzdáleně nemá nic společného s tím údajným islámským teroristou na útěku, kterého hledají Švédové a jehož fotografie se vyskytuje na každé policejní webové stránce – a proto také, jak se dá logicky předpokládat, na stránce vševědoucí Britské tajné služby.

Kdepak, nic takového! Issův problém – pokud vůbec nějaký problém má – je jeho blíže neurčená neuspořádaná minulost. Jde jen o nějaké nepříjemné nedořešené záležitosti, které nám tu naši otcové nechali válet, a tím pádem jsme jakýmsi přesněji nedefinovaným způsobem spoluviníci.

Ale když udělám všechno, co mi řekli, budou pánové Foreman a Lantern a jejich pomocníci na nejvyšší úrovni tak velice laskaví, že mi zachrání kůži. A když už v tom budou, zachrání mě navrch taky ještě před Němci.

* * *

Ale když se Brue rozloučil s Barlachem a vyšel do prosluněného parku, cítil se smířený sám se sebou. Ničím se neprovinil. Vzmáhal se v něm barlachovský výkřik bolesti a rozkoše zároveň, protože sám sobě konečně přiznal, co skutečně cítí. Od chvíle, kdy se setkali v Atlantiku, což byla už celá věčnost, pro něj byla Annabel Richterová poučnou, dalo by se dokonce říct morální silou. Od té chvíle neviděl nic a nemyslel si nic, aniž by se jí v duchu dotázal: je to takhle správné, schválila by to Annabel?

Nejdřív sám sebe viděl jako ukřivděnou oběť nepřátelského převzetí. Pak se sám sobě vysmál: já, šedesátiletý adolescent, se tu potýkám se svým ubývajícím testosteronem. Do toho dialogu, který vedl sám se sebou, ani jednou nevstoupilo obávané slovo láska, ať už pro něj znamenalo cokoli. Láska je Georgie. To všechno ostatní, všechno to lepkavé, vášnivé, horký dech a věčné přísahy – to je opravdu pro jiné. Když si člověk odmyslí všechno to pozérství, tak to nejspíš není ani pro ně, jenže to už není jeho starost. Ale i tak, když vám vtrhne do života někdo, kdo je o polovinu mladší než vy, a prohlásí se za vašeho morálního soudce, tak zbystříte a posloucháte, protože prostě musíte. A tím spíš, když to je náhodou velice atraktivní a zajímavá žena a ta nejabsurdnější láska, která se vám kdy v životě přihodila.

A sex? Když se oženil s Mitzi, pochopil, že tentokrát zamířil mimo svou váhovou kategorii. Neměl jí to za zlé, a ona jemu zřejmě také ne. Kdyby už musel vyjádřit nějaký názor, pravděpodobně by řekl, že zachovávala dekorum, na které byl zvyklý, a posílala mu za to účty, což byl celkem férový obchod. Těžko jí mohl vyčítat, že má chutě, které on nedokáže uspokojit.

Teď konečně porozuměl sám sobě. Špatně odhadl své potřeby.

Investoval na nesprávném trhu. To, oč mu celou dobu šlo, nebyla kopulace; bylo to tohle. A teď tohle našel a hodně mu to řeklo o jeho pravé povaze, což ho dost šokovalo. O mizející testosteron nešlo. Šlo o tohle, a tohle byla Annabel.

A pro tohle stejně tolik jako z jiných důvodů lhal pánům Lanternovi a Foremanovi. Mluvili o jeho otci, jako by jim patřil. Zastrašovali syna ve jménu otce a mysleli si, že jim patří i on. Příliš se přiblížili k území, které patřilo jen jemu a Annabel, a on je tam nepustil. Záměrně a vědomě tak vstoupil do její nebezpečné zóny, kterou s ní teď sdílel. Následkem toho mu byl život zase drahý a plný barev, a on jí za to děkoval z celého srdce.

* * *

„Tak jsem slyšela, že Brue Frères se potápí,“ podotkla Mitzi. Bylo to večer téhož dne. Seděli na verandě a obdivovali zahradu. Brue upíjel letitý calvados, dárek od francouzského klienta.

„Vážně?“ odpověděl zvesela. „To jsem nevěděl. Od koho jsi to slyšela, jestli se smím zeptat?“

„Od Bernharda, a ten to má od tvého geriatrického přítele Hauga von Westerheima, který takové věci obvykle ví. Tak je to pravda?“

„Ještě ne. Přinejmenším pokud já jsem slyšel.“

„Tak se potápíš ty?“

„Nevšiml jsem si. Proč?“

„Připadá mi, že se nedokážeš ovládat. Chvilku poskakuješ kolem jako štěně, chvilku nás všechny nenávidíš. Je v tom žena, Tommy? Mám dojem, že bys nám všem v poslední době nejradši viděl paty.“

I podle pravidel těch her, které spolu obvykle hráli – a nehráli – to byla výjimečně neomalená otázka, a Brue si dopřál nezvykle dlouhou dobu na to, aby se z ní vyvlékl.

„Spíš muž,“ odpověděl a v duchu našel útočiště u Issy; na to Mitzi odpověděla chápavým úsměvem a znova se vrátila ke knize.

8

Budova nevypadala jako útočiště – aspoň zvenčí ne. Byl to provinilý, přikrčený komplic nacistických časů, vmáčknutý do rohu křižovatky a obehnaný křiklavými plakáty na cigarety. Graffiti na jeho zavlhlých stěnách nabízelo tropické západy slunce a sprosťárny. Po jedné straně se krčila provizorní kavárnička jménem Azyl, po druhém boku stál afro-asijský bazar s použitým oblečením. Uvnitř bylo ale rušno, všechno tu fungovalo a vládl tu odhodlaný optimismus.

Stejně tak to bylo i slunného pondělního rána, kdy Annabel, která se ze všech sil snažila vypadat a chovat se jako normálně, vyvlekla svoje kolo na jeho obvyklé místo ve vstupní hale, zamkla ho řetězem k odpadové rouře a vyrazila podél šipek nakreslených třpytivou barvou po dlážděném schodišti do haly, kde zamávala a jako obvykle počkala, až ji Waganza, jejich recepční, skleněnými dveřmi zahlédne a stiskne bzučák. Prošla kolem obvyklých řad mužů v hnědých oblecích, žen v hidžábech a dětí se zapadlýma očima, které skládaly kostky za skleněnými stěnami dětského koutku, krmily salátem želví rodinku nebo toužebně strkaly prstíky skrz drátěné pletivo do králičího výběhu – proč jsou dnes všichni tak zticha, nebo to je takhle vždycky? – do velké společné kanceláře, kde Lisa a Maria, místní arabistky, už měly před sebou první dnešní klienty. Rychle obě pozdravit a usmát se a pak do chodby právníků, kam dopadaly čtverce ranního světla, takže chodba vypadala spíš jako cesta do ráje. Ale proč má Ursula takhle brzo ráno zavřené dveře a nad nimi rozsvíceny červený napiš NERUŠIT? – Ursula, která se pyšní tím, že má dveře otevřené celému světu, a nabádá všechny ostatní, aby dělali totéž? Vešla do vlastní kanceláře, kde se vyvlékla z popruhů batohu a hodila ho na zem jako břímě viny, jímž se jí stal. Posadila se ke stolu a na okamžik opřela hlavu do dlaní. Pak se uchýlila k počítači a nevidoucím zrakem se zahleděla na obrazovku.

* * *

V náhlém tichu své kanceláře, v té místnosti, kam jí Ursula přepojila první Melikův telefonát s prosbou, aby přišla navštívit jeho přítele, který mluví rusky a zoufale potřebuje její pomoc, se ohlédla po uplynulém víkendu, jako by to byl celý její život.

Jednotlivé střípky se pořád ještě neusadily na svá místa. Během těch dvou dnů a nocí ho navštívila pětkrát; nebo snad šestkrát?

Nebo sedmkrát, kdyby počítala i to, jak ho tam vezla? Pak znova v sobotu večer. Dvakrát v neděli. Pak dnes ráno, hned za úsvitu, kdy ho vyrušila při modlitbě. Kolik je to dohromady?

Ale kdyby měla vylíčit ty hodiny, které s ním strávila, uspořádat je do nějakého racionálního sledu – o čem mluvili, jak tak balancovali každý po svém laně, kdy se smáli a kdy se každý stáhl do svého rohuvšechno jí to splývalo, a jednotlivé události si začaly vyměňovat místa.

To k sobotní večeři si vařili na jejím kempinkovém vařiči tu polévku z cibule a brambor, potmě, jako děti u táboráku?

„Proč nerozsvítíte, Annabel? Jste v Čečensku a čekáte nálet? Je dnes ilegální svítit? To je ale celý Hamburk ilegální.“

„Je lepší zbytečně na sebe neupozorňovat.“

„Občas je tma nápadnější než světlo,“ poznamenal po dlouhé úvaze.

Všechno pro něj mělo nějaký svůj význam; význam z jeho světa, ne z jejího. Všechno mělo svou těžce získanou hloubku, kterou objevil tváří v tvář zoufalství.

Ty ruské noviny mu z nádražního stánku přivezla v neděli dopoledne – nebo až odpoledne? Vzpomínala si, že dojela na kole na nádraží a utratila hrozné peníze za Ogoňok, Novyj mir a Kommersant, a pak ještě přikoupila květiny. Nejdřív chtěla vzít begonii, že by se o ni mohl starat. Pak si ale uvědomila, že vzhledem k tomu, jaké s ním má plány, bude lepší koupit řezané květiny, ale jaké? Jsou pro něj růže symbolem lásky? Jen to ne. Udělala kompromis a koupila tulipány, ukázalo se ale, že se jí nevejdou do schránky, kterou má vepředu na kole, takže je nakonec musela držet v ruce jako olympijskou pochodeň celou cestu až do přístavu, a na konci zjistila, že polovina okvětních lístků cestou opadala.

A když seděli každý na jednom konci podkroví a poslouchali z jejího kazeťáku Čajkovského, najednou vyskočil, vypnul hudbu a vrátil se na své místo na bedničce pod obloukovým oknem, aby jí mohl zarecitovat hrdinskou čečenskou báseň o horách, řekách, lesích a zmařené lásce ušlechtilého čečenského lovce – občas náhodně přeložil některou pasáž do ruštiny, když se mu chtělo, nebo, jak ho podezřívala, když věděl, co znamená, což nebylo vždycky – a při svém kázání svíral v ruce svůj zlatý náramek… bylo tohle včera večer, nebo v sobotu?

A kdy jí to popisoval – jen tak mimochodem, jako běžnou vzpomínku – bití, při němž ho vláčeli z místnosti do místnosti dva muži, jimž tvrdošíjně říkal „Japonci“, ačkoli neupřesnil, zda to byla jejich skutečná národnost, nebo zda se jim tak ve vězení jen přezdívalo, a jestli se to stalo v Rusku, nebo v Turecku. Mluvil jen o těch místnostech: v téhle místnosti mě mlátili do chodidel, v téhle po těle, v téhle mi dávali elektrické šoky.

Ale ať to bylo kdy bylo, v té chvíli se do něj málem zamilovala; důvěrnost takového rozsahu byla ohromující a velkorysá a její celé tělo na ni reagovalo; svět mu dluží úplně všechno; a on se ponižuje, abych ho poznala a vyléčila; jak mu to ale můžu oplatit? Ale jakmile hrozilo, že si na tu otázku odpoví, cítila, jak hluboko v nitru před odpovědí couvá a odtahuje se, protože takhle by porušila slib, který dala sama sobě: postavit jeho život – ne jeho lásku – nad zákon.

Věděla také, že jsou dlouhá období, kdy téměř nemluví, nebo úplně mlčí jako každý, kdo žil dlouho sám. Ale to mlčení jí nebylo nepříjemné. Brala je jako určitý druh komplimentu, jako další důkaz důvěry. A když ho to přešlo, rozpovídal se tak, že to bylo, jako když se po letech potkají staří přátelé, a ona mu to oplácela; klábosila o své sestře Heidi a jejích třech dětech, a o skvělém lékaři Hugovi, na něhož je tak pyšná – Issa o něm chtěl slyšet znova a znova –, a dokonce i o rakovině své matky.

Jen o otci nikdy, a neptejte se proč. Možná proto, že dřív pracoval jako právní atašé v Moskvě. Nebo snad cítila dlouhý stín plukovníka Karpova. Nebo si možná uvědomovala, že svůj život konečně řídí ona sama, ne její otec.

Byla ale Issova právnička, nejen jeho pečovatelka. Nejednou, ale nejméně pětkrát na něj naléhala, přemlouvala ho, prakticky mu nařídila, aby vznesl nárok na své dědictví, ale vždycky marně. Co tím nárokem získá, o tom se skoro neodvažovala přemýšlet. Ale nebylo pochyb o tom, že jestli je to dědictví opravdu tak velké, jak Brue naznačil, otevřou se před ním jako kouzlem kdejaké dveře. Slyšela o případech – o některých se šeptalo i tady v Útočišti – bohatých Arabů a Asijců, jejichž minulost byla černá jako bota, ale německé úřady se k nim i tak zachovaly vlídně vzhledem k tomu, že vlastnili slušný německý majetek a slušný německý účet.

Nejdřív se o něj musím postarat, říkala si. Až bude klidný a silný, začnu na něm pořádně pracovat. Počkám, co vymyslí Hugo.

A Brue? Byla přesvědčená, že intuitivně, ale realisticky odhadla, co je zač: osamělý bohatý muž na sklonku života, který hledá důstojnost lásky.

* * *

Zazvonil telefon. Vnitřní linka, od Ursuly.

„Přesunujeme obvyklou pondělní poradu na druhou hodinu dnes odpoledne, Annabel. Vyhovuje ti to?“

„Bez problémů.“

Ne, není to bez problémů. Ursulin strohý hlas byl varování. Někdo je s ní v místnosti. Mluví pro své posluchače.

„Je tady Herr Werner.“

„Werner?“

„Z Úřadu na ochranu ústavy. Chce ti položit pár otázek o jednom tvém klientovi.“

„To nemůže. Jsem právnička. On se mě nesmí ptát a já mu nesmím odpovědět. Určitě zná zákon právě tak dobře jako já a ty.“ A když Ursula neodpověděla, zeptala se Annabel: „A o kterého klienta mu vlastně jde?“

Stojí nad ní, pomyslela si. Poslouchá všechno, co si povídáme.

„Herr Werner má s sebou jistého Herr Dinkelmanna, Annabel, také z Úřadu na ochranu. Jsou to velmi významní pánové a chtějí s tebou naléhavě mluvit o ‚obávaných násilnostech proti veřejnosti‘, které se podle nich chystají.“

Cituje je doslova, abych si mohla udělat představu.

* * *

Herr Wernerovi mohlo být tak ke třiceti, byl obtloustlý, měl malá vodnatá očka a popelavě světlé obočí, bledou, vykrmenou tvář, která se leskla. Když Annabel vešla, seděla Ursula u svého stolu a Herr Werner stál za ní, přesně jak si ho představovala. Hlavu měl trochu zakloněnou a pánovitá ústa se svěšenými koutky. Nejdřív si Annabel dlouze prohlédl: tvář, prsa, boky, nohy a pak zase tvář. Když prohlídku dokončil, udělal strnule krok vpřed, uchopil ji za ruku a mírně se nad ní uklonil.

„Frau Richterová. Jmenuji se Werner. Patřím k těm, kdo jsou placeni za to, aby německá veřejnost mohla v noci klidně spát. Můj Úřad má ze zákona zodpovědnost, ale ne výkonnou moc. Jsme úředníci, ne policisté. Jste právnička, takže to víte. Dovolte, abych vám představil Herr Dinkelmanna z našeho koordinačního oddělení,“ pokračoval a pustil její ruku.

Ale Herr Dinkelmann z našeho koordinačního oddělení byl zprvu neviditelný. Seděl v rohu za Ursuliným stolem a teprve teď se vynořil. Mohlo mu být tak pětačtyřicet, měl pískově světlé vlasy, byl podsaditý a vypadal, jako by se pořád omlouval, že má nejlepší léta za sebou. Na sobě měl pomačkané lněné sako, vhodné tak pro knihovníka, a starou kostkovanou kravatu.

„Koordinačního?“ opakovala Annabel a po straně střelila pohledem po Ursule. „A co koordinujete, Herr Dinkelmanne? Nebo to nesmíme vědět?“

Ursula se usmála přinejlepším vlažně, ale pan Dinkelmann krátce blýskl potěšeným úsměvem – úsměvem klauna až skoro k uším.

„Frau Richterová, beze mě by se nekoordinovaný svět okamžitě rozpadl,“ prohlásil vesele a podržel její ruku ve své o něco déle, než považovala za nutné.

* * *

Seděli všichni čtyři kolem nízkého borovicového stolku a modrooká Ursula se vzpřímenými zády a předčasně zešedivělými vlasy staženými do drdolu hrála roli matky. Ursula měla tak hluboká polstrovaná křesla, že v nich člověk prakticky nemohl dělat nic důležitého. Na každém křesle ležel jeden ručně vyšívaný polštář.

Jednou Annabel jen tak mezi řečí prozradila, že si vyšíváním odreagovává vztek. Nezvykle velká termoska s kávou, mléko, cukr, šálky a impozantní výstavka nejrůznějších minerálek. Ursula je vodní labužník jako já. A mezi kávou a vodou lesklá fotografie Issy zepředu i z obou profilů.

Ale Annabel si postupně uvědomila, že na fotografii se z nich ze všech dívá jen ona. Všichni ostatní se dívali na Annabel: Werner s výrazem profesionální mazanosti, Dinkelmann s klaunským úsměvem a Ursula s maskou lhostejnosti, za niž se ukrývala v krizových chvílích.

„Poznáváš toho muže, Annabel?“ zeptala se Ursula. „Jako právnička nemusíš těm pánům nic říkat, pokud sama nejsi předmětem vyšetřování. To dobře víme obě dvě.“

„Ale to my víme také, Frau Meyerová!“ zvolal protivně Herr Werner. „Od prvního dne našeho výcviku. Právníků se nedotýkat. Ruce pryč od nich, zvlášť když to jsou dámy!“ – tu narážku udělal se zjevnou chutí. „A také nezapomínáme, že i vás zákony zavazují k diskrétnosti, pokud jde o vašeho klienta, Frau Richterová. To také respektujeme. Naprosto, že ano, Dinkelmanne?“

Klaunský úsměv poslušně potvrdil „naprosto“.

„Kdybychom se pokoušeli přesvědčit Frau Richterovou, aby porušila důvěru svého klienta, bylo by to zcela protiprávní. I ve vašem případě, Frau Meyerová. Ani vy ji nesmíte přesvědčovat! Pokud by nebyla osobně předmětem vyšetřování – což zjevně není. V současnosti ne. Je to právnička, je občanka, předpokládáme, že loajální občanka, pochází z významné právnické rodiny. Taková osoba se nestává předmětem vyšetřování, leda za zcela výjimečných okolností. Takový je duch naší ústavy, a my chráníme jejího ducha i literu. Takže to přirozeně víme.“

Konečně zmlknul a čekal. A pozoroval ji. Ostatně jako všichni, i když jediný Dinkelmann se usmíval.

„Ale ano, já toho muže poznávám,“ přiznala Annabel po delším váhání, aby dala najevo profesionální znepokojení. „Je to jeden z našich klientů. Z nedávné doby“ – to říkala Ursule a jedině Ursule. „Ty ses s ním nesetkala, ale předala jsi mi ho, protože mluví rusky“ Klidně vzala do ruky fotografii, předstírala, že si ji podrobněji prohlíží, a pak ji zase položila.

„Jak se prosím vás jmenuje, Frau Richterová?“ houkl jí Werner do levého ucha. „K ničemu vás nenutíme. Možná jste se zavázala držet v tajnosti i jeho jméno. Pokud ano, nenaléháme na vás. Jen tu máme potenciální násilí proti veřejnosti, ke kterému se schyluje. Ale to je jedno.“

„Jmenuje se Issa Karpov. Aspoň to tvrdí“ – stále záměrně a neochvějně k Ursule – „je to napůl Rus, napůl Čečenec. Nebo říká, že je. U našich klientů si člověk nemůže být ničím úplně jistý, jak obě moc dobře víme.“

„Ale my si můžeme být jistí, Frau Richterová,“ skočil jí s nebývalou vervou do řeči Werner. „Issa Karpov je islamistický ruský zločinec, několikrát odsouzený za militantní akce. Do Německa se dostal ilegálně – propašovali ho sem další zločinci, možná také islamisté – a v téhle zemi nemá vůbec žádná práva.“

„Každý má svá práva,“ napomenula ho jemně Annabel.

„V jeho situaci ne, Frau Richterová. V jeho situaci ne.“

„Ale pan Karpov se obrátil na Útočiště Sever, aby svou situaci zlegalizoval,“ namítla Annabel.

Werner předstíral smích. „No ne. A to vám váš klient neřekl, že když jeho loď přistála v Göteborgu a tam ho zadrželi, utekl, aby se tajně dostal do Německa? A v Kodani utekl znova? A ještě předtím z Turecka a z Ruska?“

„Co mi můj klient řekl, to zůstává mezi mnou a mým klientem, Herr Wernere. S třetí stranou o tom nesmím mluvit bez jeho svolení.“

Ursula se tvářila neproniknutelně. Herr Dinkelmann vedle ní si zamyšleně přejížděl krátkými prsty po rtech a sledoval Annabel s otcovským úsměvem.

„Frau Richterová,“ pokračoval Werner tónem naznačujícím, že mu dochází trpělivost. „Naléhavě pátráme po agresivním islamistickém uprchlíkovi. Je to zoufalý člověk, podezíraný ze spojení s teroristy. Naším úkolem je chránit před ním veřejnost. A chránit i vás, Frau Richterová. Jste svobodná bezbranná žena, a také velmi přitažlivá, jestli to smím tak říct. Proto vás a také tady Frau Meyerovou žádáme, abyste nám při konání našich povinností pomohly. Kde můžeme toho člověka najít? A druhá otázka, nebo možná první: kdy jste ho naposledy viděla? Ale samozřejmě pouze pokud nám chcete odpovědět. Možná vám nevadí, že chráníte teroristu nebo umožňujete, aby došlo k násilí proti veřejnosti.“

Annabel se chtěla Ursuly dotázat, zda je taková otázka přípustná, a tak se k ní obrátila, ale další zdržování už bylo na Herr Wernera příliš.

„Nemusíte se ptát své ředitelky, Frau Richterová! Já vám to řeknu přímo, a vy pak můžete rozhodnout, jaká je správná odpověď v zájmu vašeho klienta. Nikdo vás k ničemu nenutí. Na to máme svědky.

Co jste udělala s Issou Karpovem, když jste v sobotu ve čtyři hodiny ráno odešla z domu paní Leyly Oktayové?“

* * *

Takže to vědí.

Vědí něco, ale ne všechno.

Znají zevnějšek, ale ne vnitřek. Nebo tomu aspoň musí věřit.

Kdyby znali i vnitřek, seděl by teď Issa v letadle do Petrohradu, jako Magomed, a mával by jí z okýnka spoutanýma rukama.

„Frau Richterová, zeptám se vás ještě jednou. Co jste udělala s Issou Karpovem, když jste odešla z domu Oktayových?“

„Doprovodila jsem ho.“

„Pěšky?“

„Pěšky.“

„Ve čtyři ráno? To děláte se všemi svými klienty? Chodíte s nimi za úsvitu po ulicích? Je to normální postup pro přitažlivou právničku?

Jestli vás zase žádám o to, abyste porušila právní tajemství, samozřejmě tu otázku beru zpět. Sice zdržíte postup našeho vyšetřování, ale to je jedno. My ho dostaneme, i když třeba bude už moc pozdě.“

„Naše debata se protáhla do časných ranních hodin, což u klientů orientálního nebo asijského původu není nic neobvyklého,“ odpověděla Annabel po náležitém rozvážení. „V domě Oktayových byla napjatá situace. Pan Karpov nechtěl dál zneužívat jejich pohostinnosti. Je to citlivý muž. Jeho nestandardní situace je začala znepokojovat a on si toho byl vědom. Kromě toho se chystají odjet na dovolenou do Turecka.“

Stále ještě své odpovědi směřovala k Ursule, ne k Wernerovi. Formulovala je v krátkých větách a každou z nich si nejdřív ověřovala u Ursuly. Ursula vypadala jako sfinga; mžourala přivřenýma očima před sebe do prázdna. Uvolněný Herr Dinkelmann vedle ní neztrácel svůj laskavý úsměv.

„Popište prosím přesně svou trasu, Frau Richterová! A také dopravní prostředky. Musím vás varovat, že vám může hrozit nebezpečí, a to nejen od Issy Karpova. Nejsme policisté, ale máme svou zodpovědnost. Tak povídejte.“

„Šli jsme pěšky na Eppendorfer Baum, pak jsme jeli metrem.“

„Kam? Povězte mi to celé, prosím, ne kousek po kousku.“

„Můj klient byl ve stresu, metro ho děsilo. Po čtyřech stanicích jsme si vzali taxi.“

„Vzali jste si taxi. Zase po kouskách. Proč musíte odměřovat fakta jako zlaté mince, Frau Richterová? Kam jste tím taxíkem jeli?“

„Nejdřív jsme neměli žádný konkrétní cíl.“

„To si děláte legraci! Dala jste řidiči adresu: křižovatku ani ne kilometr od amerického konzulátu! Jak můžete říct, že jste neměli žádný cíl, když jste dala řidiči adresu?“

„To je jednoduché, Herr Wernere. Kdybyste se na okamžik dokázal vžít do mentality mnoha našich klientů, pochopil byste, že takové věci se dějí dnes a denně.“ Byla skvělá. Ani jedno chybné slovo.

Ani jedno šlápnutí vedle. Při hrách na právnické lži, které pravidelně probíhaly na rodinných sešlostech, jí to takhle nikdy nešlo. „Pan Karpov věděl, kam se chce dostat, ale patrně z osobních důvodů mi to nechtěl sdělit. Z takové křižovatky se dá odejít různými směry.

A mně to také vyhovovalo, protože bydlím dost blízko odtamtud.“

„Ale nejeli jste taxíkem rovnou do vašeho bytu! Proč ne? On mohl klidně jít i odtamtud, a vy už byste byla bezpečně doma. Nebo jsme ve vašem příběhu narazili na další nepřekonatelnou překážku?“

„Ne, do svého bytu jsem rozhodně taxíkem nejela,“ – to řekla Wernerovi přímo do očí.

„Proč ne?“

„Třeba jsem do svého bytu nejela vůbec.“

„Proč ne?“

„Třeba nemám chuť svým klientům ukazovat, kde bydlím. Třeba jsem se rozhodla jet do bytu některého ze svých mnoha milenců, Herr Wernere.“ Mezi které ty bys hrozně rád patřil, dodala v duchu.

„Ale poslala jste taxi pryč.“

„Ano.“

„A šla jste pěšky. Kam, to vědět nesmíme.“

„Správně.“

„A Karpov šel samozřejmě s vámi! Nenechal by přece tak hezkou ženu samotnou na ulici v půl páté ráno. Je to citlivý muž. Ani trochu nebezpečný. Říkala jste to tak, ne?“

„Ne.“

„Co ne?“

„Ne, nešel se mnou.“

„Takže on také pokračoval pěšky, ale jiným směrem?“

„Správně. Zamířil na sever a zmizel. Předpokládám, že zahnul do nějaké postranní ulice. Víc jsem se starala o to, aby nešel za mnou, než bych sledovala, kam míří.“

„A potom?“

„Co potom?“

„Od té doby jste ho neviděla? Nebyla jste s ním v kontaktu?“

„Ne.“

„Ani prostřednictvím třetích osob?“

„Ne.“

„Ale přirozeně vám dal nějaké telefonní číslo. A také adresu. Předpokládám, že zoufalý nelegální přistěhovalec si nenechá jen tak ujít talentovanou mladou obhájkyni, když už ji jednou získá.“

„Nedal mi žádné telefonní číslo ani adresu, Herr Wernere. V naší práci je to také zcela normální. Má telefonní číslo sem do Útočiště.

Přirozeně doufám, že se zase ozve, ale je možné, že ne –“ znovu hledala u Ursuly tichý souhlas, ale dočkala se jen velice slabounkého kývnutí. „Naše práce tady v Útočišti už je taková. Klienti nám vstupují do života a zase mizejí. Potřebují čas, aby si promluvili s jinými v podobné situaci, aby se modlili, zotavili se nebo aby se ukryli.

Možná, že pan Karpov už tady někde má manželku a rodinu. Málokdy se dozvíme všechno. Možná má přátele, Rusy, Čečence. Možná se svěřil nějakému náboženskému společenství. To nevíme. Někdy se vracejí druhý den, někdy po několika měsících a někdy vůbec.“

Herr Werner pořád ještě přemýšlel o tom, jak vyrazit do protiútoku, když se jeho do té doby zamlklý kolega rozhodl zapojit do hovoru.

* * *

„A co ten druhý pán, který byl v pátek večer v domě těch Turků?“ zeptal se žoviálně Herr Dinkelmann tónem člověka, který se dobře baví na večírku. „Vysoký mohutný člověk, pěkně oblečený. Starý jako já. Možná starší. To je taky Karpovův právník?“

Annabel si vzpomněla na svého profesora v Tübingenu, jak s ní probíral umění křížového výslechu. Nikdy nepodceňujte svědkovo mlčení, říkával s oblibou. Jsou výmluvná mlčení a jsou provinilá mlčení, jsou upřímně zmatená mlčení a jsou mlčení tvůrčí. Musíte umět odhadnout, jaké mlčení právě od svědka slyšíte. Jenže tentokrát mlčela ona sama.

„Tohle taky patří k vaší koordinaci, Herr Dinkelmanne?“ zeptala se laškovně a v duchu se zoufale snažila srovnat si myšlenky.

Zase ta dokonalá křivka klaunského úsměvu. „Nekoketujte se mnou, Frau Richterová. Příliš snadno bych tomu podlehl. Jen mi řekněte: Kdo ten člověk byl? Přivedla jste ho s sebou. Zůstal v domě dlouhé hodiny. A odcházel sám, chudák. Obcházel po městě kolem dokola, jako by něco ztratil. Copak to hledal?“ Obrátil se na Ursulu.

„V tomhle příběhu pořád všichni chodí pěšky, Frau Meyerová. Už jsem z toho unavený.“ Pak se zase beze spěchu vrátil k Annabel. „No tak.

Řekněte mi, kdo to je. Jméno. Jakékoli. Klidně si nějaké vymyslete.“

Ale Annabel se zatvářila stejně jako kdysi otec, když ji varoval, aby se na tohle už nikdy neptala.

„Můj klient má tady v Hamburku potenciálního patrona. Je to vysoce postavený muž a prozatím si přeje zůstat v anonymitě. Slíbila jsem, že budu jeho přání respektovat.“

„Tak ho budeme respektovat všichni. A ten potenciální patron jen seděl a díval se, nebo taky mluvil?“

„S kým jestli mluvil?“

„S vaším chlapcem. S Issou. S vámi.“

„Není to můj chlapec.“

„Ptám se vás, jestli se ten anonymní potenciální patron vašeho klienta zapojil do rozhovoru. Neptám se vás, o čem se mluvilo. Ptám se: účastnil se hovoru? Nebo je hluchoněmý?“

„Účastnil se.“

„Takže to byla trojstranná konverzace. Vy. Ten patron. Issa. To mi můžete říct. Tím žádná pravidla neporušujete. Seděli jste tam ve třech a povídali jste si. Můžete mi říct jen ano, nebo ne.“

„Tak tedy ano,“ pokrčila rameny.

„Volně jste hovořili. Šlo o témata, která nemůžete prozradit. Ale hovořili jste o nich volně a bez překážek. Ano?“

„Nechápu, co se snažíte naznačit.“

„Ani nemusíte. Jen odpovězte. Opravdu jste si povídali, všichni tři, bez jakýchkoli překážek, všechno šlo hladce?“

„To je směšné.“

„Ano. Je. Bylo to tak?“

„Ano.“

„Takže mluví rusky stejně jako vy.“

„To jsem neřekla.“

„Ne. Neřekla. Někdo jiný to musel říct za vás. Máte můj obdiv. Váš klient má velké štěstí.“

Herr Werner se naposledy pokusil získat převahu.

„Takže tam šel ten váš Issa Karpov, když jste se s ním v půl páté ráno rozešla!“ zvolal. „Šel k tomu svému anonymnímu patronovi!

Třeba je to dokonce teroristický pokladník! Nechala jste ho na křižovatce v lepší čtvrti, a jen jste byla bezpečně z cesty, zamířil k domu toho svého patrona. Považujete to za rozumnou hypotézu?“

„Je stejně rozumná nebo nerozumná jako kterákoli jiná, Herr Wernere,“ odsekla Annabel.

A kupodivu to byl žoviální a poklidný Herr Dinkelmann, ne jeho horlivý mladší nadřízený, kdo rozhodl, že Frau Meyerovou a Frau Richterovou už zdrželi dost.

* * *

„Annabel?“

Zůstaly spolu o samotě.

„Ano, Ursulo?“

„Možná by bylo lepší, kdybys odpolední poradu vynechala. Řekla bych, že máš nějaké důležité povinnosti. Chceš mi o tom našem pohřešovaném klientovi říct ještě něco?“

Annabel jí už nechtěla říct nic.

„Dobře. Žijeme ve světě polovičatých opatření. Dokonalá řešení k dispozici nemáme, i když bychom si to přály. Myslím, že tenhle hovor jsme spolu už vedly.“

To vedly. Kvůli Magomedovi. Nemůžeme očekávat, že nám nějaký úřad vyplní naši osobní utopii, řekla jí tehdy Ursula, když Annabel vtrhla do její kanceláře v čele protestního průvodu svých kolegů.

* * *

Nebyla to panika. Annabel nepanikařila. Aspoň byla přesvědčená, že nepanikaří. Reagovala na hrozící kritickou situaci.

Z Útočiště odjela na kole co nejrychleji k benzinové pumpě na okraji města. Ve dvou zrcátkách, které měla na řídítkách, přitom neustále kontrolovala, zda ji někdo nesleduje. Netušila ale, jak by to poznala.

U pokladny si opatřila hrst drobných.

Zavolala Hugovi na mobil, ale ozvala se schránka, jak ostatně čekala.

Vytočila informace a zjistila si číslo do nemocnice, kde pracoval.

V pondělí mám celý den poradu, říkal jí. Zavolej mi v pondělí večer. Jenže v pondělí večer, to bylo teď příliš pozdě. Vzpomněla si, že ta porada se týká restrukturalizace psychiatrického oddělení nemocnice. Mluvila nejdřív s centrálou a po ne právě snadném vyjednávání ji přepojili na sekretářku správce nemocnice. Představila se jí jako sestra doktora Hugo Richtera, vysvětlila, že jde o naléhavou rodinnou záležitost, a byla by prosím tak moc hodná a zavolala ho k telefonu? Jen na krátký rozhovor?

„Doufám, že je to fakt důležité, Annabel.“

„Mám průšvih s tím klientem, Hugo. Potřebuje tu kliniku hned.

A tím myslím vážně hned.“

„Kolik je hodin?“

Hugo, jediný lékař na světě, který nikdy nemá hodinky.

„Půl jedenácté. Dopoledne.“

„Zavolám tě, až bude polední přestávka. Dvanáct třicet. Na mobil. Už funguje, nebo sis ho ještě nenabila?“

Chtěla ho zarazit, aby na mobil nevolal. Místo toho ale řekla:

„Díky, Hugo. Fakt moc díky.“ A ten telefon už funguje, dodala.

Před sousedním autoservisem dvě ženy něco prováděly s otlučenou žlutou dodávkou, ale ty nepovažovala za důležité. Dodávka Herr Wernera by byla v perfektním stavu. Čas, který jí zbýval, vyplnila nákupem v oblíbeném obchodním centru: vzala čerstvé nakládané slanečky, které mu chutnají, tmavou organickou čokoládu, ementál na – jak se vroucně modlila – poslední večeři v tom bytě. A svou oblíbenou značku neperlivé vody, která už byla i jeho oblíbená.

Hugo zavolal přesně ve dvanáct třicet, jak byla ostatně přesvědčená; býval přesný i bez hodinek. Seděla na lavičce v parku, kolo měla opřené o pouliční lampu. Začal útočně, což považovala za dobré znamení.

„To si jako představuješ, že ho tam pošlu jako doktor? Že mu napíšu doporučení a přitom ani nevím, jak se jmenuje? Jestli jo, tak na to rovnou zapomeň. Kromě toho ani žádné falešné doporučení nepotřebuješ,“ pokračoval dřív, než stačila odpovědět. „Budou tam mít nějakého místního felčara, který mu změří pulz a diagnostikuje tisíc eur za den. Mám dvě možnosti. Obě jsou to pětihvězdičkové zlodějny.“

První jeho návrh zněl Königswinter, ale to zavrhla kvůli vzdálenosti. Druhý byl ideální: předělaný statek poblíž Husumu, jen dvě hodiny vlakem severně od Hamburku.

„Chtěj doktora Fischera a dej si na nos kolíček. Tady máš číslo. A neděkuj mi. Jenom doufám, že za to stojí.“

„Stojí,“ řekla a vytočila číslo.

Doktor Fischer okamžitě pochopil situaci. Okamžitě pochopil, že Annabel hovoří za blízkého přítele, ale netroufl si vyptávat se na povahu tohoto přátelství.

Okamžitě pochopil její názor na potřebu diskrétnosti v telefonním hovoru a sdílel jej.

Pochopil, že onen nejmenovaný pacient hovoří jen rusky, ale v tomto ohledu nepředpokládal žádné problémy, protože některé z jeho nejzkušenějších sester pocházejí, jak to taktně vyjádřil, „z východu“.

Pochopil, že pacient není ani v nejmenším agresivní, alejen traumatizovaný následkem řady nešťastných událostí, které bude lépe probrat osobně.

Uznal, že potřebnou léčbu by mohl poskytnout naprostý klid, dostatek potravy a procházky s doprovodem. Podobné rozhodnutí bude přirozeně záviset na podrobném posouzení případu.

Pochopil, že věc je naléhavá, a navrhl úvodní nezávazný rozhovor mezi pacientem, pečovatelem a lékařem.

Ale jistě, zítra odpoledne by to samozřejmě šlo, vyhovovalo by to ve čtyři odpoledne? Tak tedy řekněme přesně ve čtyři.

A ještě několik detailů. Smí pacient cestovat sám, nebo bude potřebovat doprovod? Za příplatek je k dispozici i odpovídající dopravní prostředek a školení asistenti.

A konečně, pochopil i to, že Annabel by ráda věděla, jaké si klinika účtuje základní sazby, jež jsou i bez dodatečné péče specialistů astronomické. Ale díky Brueovi mohla říci – ano, její pacient je naštěstí v takovém postavení, že může složit dostatečně velkou zálohu.

„Tak tedy nashledanou zítra odpoledne ve čtyři, Frau Richterová, a zároveň, jak doufám, rychle vyřídíme nezbytné formality. Ještě jednou vaše jméno? Adresa? A profese, prosím? A číslo, ze kterého voláte, je váš telefon, že?“

* * *

Přinesla mu šachy po babičce, úplný poklad. Mrzelo ji, že si na šachy nevzpomněla dřív. Pro něj to byl aktivní sport: před tahem seděl bez hnutí na místě, kde patrně za její nepřítomnosti strávil celý den: na parapetu obloukového okna, dlouhé nohy měl přitažené k bradě a pavoučíma rukama filozofa si objímal kolena. Pak se prudce sklonil, udělal tah, znova vyskočil a odpochodoval na druhý konec podkroví, kde si pouštěl papírová letadélka a kroužil v rytmu Čajkovského, zatímco ona uvažovala o svém vlastním tahu. Ujistil ji, že hudba není proti islámským zákonům, pokud nezasahuje do modliteb. Občas jeho náboženská prohlášení zněla spíš jako nastudované poučky než jako přesvědčení.

„Zařizuji vám od zítřka přesun na jiné místo, Isso,“ řekla, když vycítila, že je Issa v dobré náladě. „Pohodlnější, kde se o vás řádně postarají. Dobří lékaři, dobré jídlo, všechny dekadentní západní vymoženosti.“

Hudba utichla, šoupání jeho nohou také.

„Chcete mě ukrýt, Annabel?“

„Na krátkou dobu.“

„Budete tam také?“ Nahmátl matčin náramek.

„Budu vás navštěvovat. Často. Odvezu vás tam a přijedu vás navštívit, kdykoli to půjde. Není to tak daleko. Dvě hodiny vlakem,“ – říkala to jakoby nic, jak si to naplánovala.

„Přijedou Leyla a Melik?“

„Neřekla bych. Dokud jste tu nelegálně, tak asi ne.“

„Je to vězení, to místo, kde mě chcete schovat, Annabel?“

„Ne, to není vězení!“ Uklidnila se. „Je to místo, kde si můžete odpočinout. Něco jako“ – to slovo nechtěla vyslovit, ale přesto to udělala – „jako speciální klinika, kde můžete nabrat sílu, než se ozve pan Brue.“

„Speciální klinika?“

„Soukromá. Je příšerně drahá, a není divu, je výborná. Proto si musíme znova promluvit o těch penězích, které má pro vás pan Brue uložené. Pan Brue nám laskavě poskytl zálohu, abyste na tu kliniku mohl nastoupit. To je další důvod, proč musíte vznést nárok na svoje dědictví. Abyste to mohl panu Brueovi splatit.“

„Je to klinika KGB?“

„Isso, my tady nemáme žádné KGB!“

Proklínala sama sebe za hloupost. Klinika mu připadala horší než vězení.

Chtěl se modlit. Uchýlila se do kuchyně. Když se vrátila, hřadoval na obvyklém místě na parapetu.

„Učila vás matka někdy zpívat, Annabel?“ zeptal se zamyšleně.

„Když jsem byla malá, brala mě do kostela. Ale zpívat mě neučila, to ne. Ani ona, ani nikdo jiný. Stejně by to nedokázali. Ani nejlepší učitelé ne.“

„Mně stačí, když vás slyším mluvit. Je vaše matka katolička, Annabel?“

„Luteránka. Křesťanka, ale ne katolička.“

„Vy jste také luteránka, Annabel?“

„Vychovali mě tak.“

„Modlíte se k Ježíšovi, Annabel?“

„Už ne.“

„K jedinému Bohu?“

Už to nevydržela. „Isso, poslouchejte mě.“

„Poslouchám vás, Annabel.“

„Tomuhle problému nemůžeme uniknout tak, že o něm nebudeme mluvit. Je to dobrá klinika. Na té dobré klinice budete v bezpečí. A aby vás na té dobré klinice nechali, tak musíme mít peníze.

Což znamená, že na ně musíte vznést nárok. To vám říkám jako vaše právnička. Když ten nárok nevznesete, nebudete moci začít studovat medicínu ani tady, ani nikde jinde na světě. A ani nic jiného, i když já nevím, co jste se vlastně rozhodl provést se svým životem.“

„Boží slovo zvítězí. Jeho vůle se stane.“

„Ne! Stane se vaše. Modlete se, jak chcete, ale rozhodnout se budete muset vy.“

Copak ho nic nepřesvědčí? Zřejmě ne.

„Vy jste žena, Annabel. Nemyslíte racionálně. Pan Tommy Brue miluje své peníze. Když mu řeknu, ať si je nechá, bude mi vděčný a bude mi nadále pomáhat. Když mu peníze vezmu, přestane mi pomáhat, bude se zlobit. To je logika jeho postavení. A mně vyhovuje také, protože ty peníze jsou pro mě nečisté a já si s nimi odmítám špinit ruce. Přejete si ty peníze pro sebe?“

„Nemluvte hlouposti!“

„Pak je nepotřebujeme. Vám se líbí právě tak málo jako mně. Nejste ještě připravená přijmout do svého života Boha, ale jste morální. To je pro náš vztah dobré znamení. Na tomto porozumění můžeme stavět.“

Zoufale skryla tvář do dlaní, ale to gesto ho zjevně nezajímalo.

„Laskavě mě neposílejte na tu kliniku, Annabel. Radši zůstanu tady ve vašem domě. Až přestoupíte k islámu, budeme určitě žít tady. Vyřiďte to také panu Brueovi. Teď musíte odejít, jinak se pro mě stanete pokušením. Bude lepší, když si nepodáme ruce. Bůh vás provázej, Annabel.“

* * *

Kolo předtím nechala ve vstupní hale. Do soumraku mlhavě zářila světla přístavu. Musela několikrát zamrkat, než se jí vyjasnil zrak.

Uvědomila si, že cyklistická stezka vede po opačné straně ulice, a tak se zařadila do hloučku chodců čekajících u přechodu. Někdo vyslovil její jméno. Nebyla si jistá, jestli ten hlas neslyší jen ve své hlavě, ale tak to být nemohlo, protože tohle byl ženský hlas, kdežto ten, jemuž naslouchala v duchu, patřil Issovi.

Soustředila se na ten vnější hlas. Říkal něco o její sestře.

„Annabel! No páni! Jak se máš? A co Heidi? Je pravda, že už je zase těhotná?“

Mohutná žena, asi v jejím věku. Zelené manšestrové sako, džíny.

Krátké vlasy, nenalíčená, úsměv od ucha k uchu. Annabel se pořád ještě úplně nevrátila myšlenkami do skutečného světa, a tak hrála o čas a pokoušela se upamatovat, odkud se znají: Z Freiburgu? Ze školy? Z lyžovačky v Rakousku? Z posilovny?

„Mám se dobře,“ odpověděla. „A Heidi taky. Jdeš na nákupy?“

Semafor na přechodu přeblikl na zelenou. Přešly vedle sebe, Annabel vedla kolo uprostřed.

„Ahoj, Annabel! Co děláš na tomhle konci města? Ty už nebydlíš ve Winterhude?“

Po Annabelině levici – na té straně, kde neměla kolo – se objevila další žena. Baculatá, růžové tváře, barevný šátek na hlavě. Došly na protější chodník poslední, jen ony tři. Kolem zápěstí ruky, jíž Annabel držela kolo, se sevřela silná dlaň. Další ruka uchopila její levou paži a v gestu, které by bylo možné snadno zaměnit za přátelské, ji zkroutila za záda. A tou bolestí se Annabel vybavila úplně jasná vzpomínka: tyhle dvě ženy viděla dnes dopoledne u pumpy.

„Nasedněte klidně do auta,“ přikazovala druhá žena, ústa těsně u Annabelina ucha. „Sednete si doprostřed zadního sedadla, prosím, a žádné scény. Všechno přátelsky a normálně. Moje kolegyně se vám postará o kolo.“

Otlučená žlutá dodávka měla otevřené zadní dveře. Vepředu seděl řidič a ještě jeden muž. Annabel se nechala postrčit dovnitř rukou, která ji svírala kolem ramen. Uslyšela za sebou řinčení kola a pak nějaké buchnutí. V tom zmatku si ani nevšimla, že jí vzaly batoh.

Obě ženy si beze spěchu nastoupily vedle ní, každá ji uchopila za jednu ruku, zacvakla na ni pouto, druhý konec vmáčkla někam mezi sedadla, kde nebylo vidět.

„Co s ním uděláte?“ zašeptala. „Je zamčený! Kdo mu bude nosit jídlo, když tu nebudu?“

Před nimi se rozjel černý saab. Dodávka ho těsně následovala.

Nikdo nikam nespěchal.

9

Klidně a jasně si srovnej fakta. Jsi právnička.

Sice jsi pobouřená žena, sice v sobě máš sopku hněvu těsně před výbuchem, ale mluvit za tebe bude právnička, ne žena.

Tenhle rachotivý železný výtah, ve kterém jedeš, tě veze nahoru, ne dolů. To poznáš podle pocitu v břiše, který nijak nesouvisí s tím ostatním, co cítíš, jako je třeba nevolnost a tupá bolest z bezpráví.

To znamená, že tě vezou do patra a ne do sklepa, za což jsi obezřetně vděčná.

Výtah cestou nikde nezastavuje. Nejsou tady ovládací tlačítka, okna ani zrcadla. Je v něm cítit nafta a pole. Je to dobytčí výtah. Je cítit jako školní hřiště na podzim. Diskutuj.

Ti, kdo v tomhle výtahu jedou, tak činí z vůle jiných. Stojíš mezi oběma ženami, které se tvářily jako tvoje kamarádky, aby tě mohly unést. Pak jim pomohla další žena, která se jako tvoje kamarádka netvářila. Nikdo se nepředstavil. Nikdo před tebou nepoužil jiné jméno než tvoje vlastní.

Nikdo, dokonce ani Issa, ti nemůže popsat, jaký je to pocit, ztratit svobodu. Ale teď se to začínáš učit.

Jsi právnička a začínáš se učit.

* * *

První jel černý saab, za ním dodávka. Jako malý konvoj zvolna projeli kolem chrámových věží a doků, správně stavěli na červenou, blikali doprava a doleva, umírněnou rychlostí projížděli ulicemi pohodlných vil s rozsvícenými okny, pak vjeli do bezútěšné průmyslové čtvrti, prokličkovali mezi železnými zábranami, zpomalili, ale nezastavili u strážního domku obklopeného kotouči ostnatého drátu, počkali, až se na pokyn ze saabu zvedne červenobílá závora, a dojeli na jasně osvětlené asfaltové nádvoří, kde z jedné strany, před slepou fasádou potemnělé kancelářské budovy, parkovala auta, a na druhé straně stála stará stáj, která vypadala jako vzdálený příbuzný stájí na rodinném sídle ve Freiburgu.

Ale dodávka nezastavila. Pokračovala ještě kus po temnější straně nádvoří, pomalu, a Annabel se zdálo, že i kradmo, a zastavila jen pár metrů od stájí. Její věznitelky jí uvolnily ruce připoutané k sedadlům a vytáhly ji ven. Pak ji dostrkaly ke dveřím určeným podle velikosti jen pro lidi, ne pro koně. Dveře se otevřely zevnitř a ty dvě do nich Annabel pošťouchly. Čekala tam třetí žena, pihovatá, mladá, s chlapeckým sestřihem. Místnost byla sedlovna, ale bez sedel. Ze zdí trčely železné kolíky a věšáky na sedla. Staré vědro pro koně, označené pomocí šablony číslem pluku. Nízká lavice s jednou dekou. Nemocniční umyvadlo s vodou. Mýdlo. Ručníky.

Gumové rukavice.

Každá žena hlídala Annabel z jedné třetiny. Pihovatá měla oči stejné barvy jako ona. Možná proto právě jí dali za úkol, aby Annabel oslovila. Byla z jihu, možná z Bádenska-Württemberska jako Annabel, o důvod víc. Máte na vybranou, Annabel, vysvětlovala. Pro lidi, kteří se spolčují s teroristy, máme standardní postup. Můžete se buď podřídit dobrovolně, nebo vás můžeme zadržet. Která možnost to bude?

Jsem právnička.

Podřídíte se, nebo ne?

Annabel se podřídila a v duchu si opakovala všechny ty neužitečné rady, které dávala před soudním řízením svým klientům: mluvte pravdu… neztraťte nervy… neplačte… mluvte tiše a nesnažte se s nimi flirtovat… nechtějí vás ani milovat, ani nenávidět, nechtějí vás litovat… chtějí jen odvést svou práci, dostat zaplaceno a jít domů.

* * *

Dveře výtahu se otevřely a za nimi se objevila malá bílá místnost podobná té, kam uložili její babičku, když zemřela. U holého dřevěného stolu, na němž by měla babička ležet, seděl ten muž, který si ráno říkal Herr Dinkelmann, a bafal z ruské cigarety; ten pach okamžitě poznala. Přesně takové cigarety kouřil její otec v Moskvě po dobré večeři.

A vedle Herr Dinkelmanna seděla vysoká šlachovitá žena se šedivějícími vlasy a hnědýma očima, která sice vzhledem vůbec nebyla podobná její matce, ale vyzařoval z ní stejný pronikavý ostrovtip.

Na stole před nimi ležel obsah jejího batohu jako důkazní předměty u soudu, ale bez obvyklých plastových sáčků a cedulek. A na bližší straně stolu jedna židle pro Annabel – obžalovanou. Stála tváří v tvář svým soudcům a poslouchala, jak za jejími zády s rachotem odjíždí dobytčí výtah.

„Moje pravé jméno je Bachmann,“ prohlásil Dinkelmann, jako by jí odporoval. „Pokud uvažujete o tom, že nás budete žalovat, tak celým jménem Günther Bachmann. A tohle je Frau Freyová. Erna Freyová.

Jezdí na plachetnici. Plachtí a špehuje. Já taky špehuju, ale neplachtím. Posaďte se, prosím.“

Annabel došla ke stolu a posadila se.

„Chcete vznést námitku hned, ať to máme z krku?“ vyptával se Bachmann a popotáhl z cigarety. „Kázání o tom, jak máte jako právnička zvláštní postavení a tyhle sračky? Vaše úžasné výsady, právnické tajemství a tak? A že se postaráte, aby mě vyrazili tak rychle, že se ani nestačím vzpamatovat? A že jsem porušil úplně všechna pravidla, což je pravda? Že dupu po samotné podstatě ústavy? Vysypete na mě všechny tyhle blbosti, nebo budeme jenom předpokládat, že jste to udělala? A mimochodem, kdypak máte další schůzku s hledaným teroristou Issou Karpovem, kterého jste ukryla ve svém bytě?“

„On není terorista. Na rozdíl od vás. Chci okamžitě mluvit s právníkem.“

„S vaší matkou, slavnou soudkyní?“

„S právníkem, který mě může zastupovat.“

„A co váš ctihodný otec? Nebo možná váš švagr v Drážďanech?

Vy totiž vážně máte konexe. Pár telefonátů a můžete mi hodit na hlavu celý právní aparát. Otázka ale je – chcete to udělat? Nechcete. To jsou všechno nesmysly. Chcete tomu svému klukovi zachránit krk.

Nic jiného nechcete. To se pozná na sto honů.“

Erna Freyová dodala ohleduplněji:

„Je mi líto, ale musíte si asi vybrat: buď my, nebo nikdo. Je spousta lidí, a ani ne moc daleko od toho místa, kde teď sedíme, kteří by si nic nepřáli víc než Issu pěkně dramaticky zatknout a sklidit za to slávu. A policie by samozřejmě byla nadšená, kdyby mohla pozatýkat i všechny, koho by považovala za jeho komplice. Leylu, Melika, a co my víme, třeba i pana Bruea, dokonce i vašeho bratra Huga.

Ať už by to dopadlo jakkoliv, ty palcové titulky by stály za to. A co Útočiště Sever? Co by tomu tak asi řekli sponzoři chudáka Ursuly? No a pak vy. Předmět vyšetřování, jak tomu tou svojí nechutnou terminologií říká Herr Werner. Zneužití právnického postavení. Vědomé napomáhání hledanému teroristovi. Klamání úřadů a tak dál.

Konec kariéry v – kolika? – řekněme ve čtyřiceti, to by vás tak asi mohli pustit z vězení.“

„Je mi jedno, co se mnou uděláte.“

„Jenže my nemluvíme o vás, že, moje milá. Mluvíme o Issovi.“

Bachmann, který se zřejmě dokázal soustředit jen po omezenou dobu, ztratil už zájem o rozhovor a probíral se věcmi z jejího batohu: Kroužkový zápisník, diář, řidičák, občanka, šátek – ostentativně ho zvedl k nosu, jako by pátral po stopách parfému, který nepoužívala. Ale neustále se vracel k šeku od Tommyho Bruea, nakláněl ho ke světlu, prohlížel ho zepředu i zezadu, zkoumal ručně vepsané číslice a teatrálně vrtěl nechápavě hlavou.

„Proč jste ho neinkasovala?“ zeptal se.

„Čekala jsem.“

„Na co? Na doktora Fischera z kliniky?“

„Ano.“

„Tam by to na moc dlouho nedalo, co? Padesát táců. Na takovémhle místě.“

„Stačilo by to.“

„Na co?“

Annabel bezmocně pokrčila rameny. „Zkusit to. To je všechno. Jenom zkusit.“

„Říkal Brue, že dodá další?“

Annabel už chtěla odpovědět, ale pak si to náhle rozmyslela.

„Chci vědět, proč si vy dva myslíte, že jste jiní,“ obrátila se vzdorovitě k Erně Freyové.

„Jiní než kdo, moje milá?“

„Než ti lidé, co ho podle vás chtějí nechat zatknout a poslat zpátky do Ruska nebo do Turecka.“

Bachmann odpověděl za oba; přitom znovu vzal do ruky Brueův šek a zkoumal ho, jako by v něm mohl najít odpověď.

„Ale my jsme jiní, a jak,“ zavrčel. „To si buďte jistá. Ale vy se vlastně ptáte, jaké úmysly s tím vaším klukem máme.“ Položil šek vedle sebe, ale nespouštěl z něj oči. „No, nejsem si úplně jistý, že to sami víme, Annabel. Vlastně spíš, jsem si jistý, že to nevíme. Rádi si o sobě myslíme, že dokážeme využít situace. Neplánujeme. Čekáme tak dlouho, jak to jde. A uvidíme, co Alláh dá,“ dodal a šťouchl prstem do šeku. „A když se Alláh bude snažit – tak ten váš chlapík možná nakonec bude volný, bude si žít na Západě a plnit si svoje nejbláznivější naděje a sny. Jestli ne – jestli se Alláh snažit nebude – nebo vy – no, tak skončí tam, odkud přišel. Leda by si o něj řekli Američani. V tom případě bychom ani nevěděli, kde je. A on nejspíš taky ne.“

„Snažíme se pro něj udělat to nejlepší, moje milá,“ řekla Erna Freyová tak upřímným tónem, že Annabel měla chvíli chuť jí věřit.

„A Günther to ví také, jen to neumí tak vyjádřit. Nemyslíme si, že je Issa špatný. My ho vůbec nesoudíme. A víme, že je trochu nevypočitatelný, ostatně kdo by taky nebyl. Ale myslíme si, že i tak by nám mohl pomoci dostat pár opravdových lumpů.“

Annabel se pokusila zasmát. „Jako špion? Issa? Vy jste se zbláznili! Jste stejní cvoci jako on!“

„Seru na to, jako co,“ odsekl podrážděně Bachmann „V téhle hře ještě nikdo nemá napsanou roli. Ani vy ne. Ale jedno víme, že jestli budete držet s námi a dostaneme se tam, kam se dostat chceme, tak spolu zachráníme mnohem víc nevinných životů, než jich kdy dokážete zachránit vy, když budete dál krmit ty pitomé králíky v Útočišti sever.“

Vzal ze stolu šek a netrpělivě vstal. „Takže ze všeho nejdřív chci vědět tohle: proč proboha rusky mluvící, ne zrovna úspěšný britský bankéř, dříve se sídlem ve Vídni, přijde v pátek večer složit poklonu panu Issovi Karpovovi? Chcete jít do nějakého civilizovanějšího prostředí, nebo zůstanete uraženě sedět u toho stolu?“

Ema Freyová ho ale doplnila vlídněji: „Nepovíme vám celou pravdu, moje milá, to nemůžeme. Ale všechno, co vám řekneme, pravda bude.“

* * *

Bylo dávno po půlnoci a ona ještě neplakala.

Řekla jim všechno, co věděla, co napůl věděla, co uhodla a napůl uhodla, až do posledního písmenka, ale neplakala, dokonce si ani nestěžovala. Jak se to stalo, že se tak rychle přidala na jejich stranu?

Co se stalo s tou rebelkou v ní – s její proslulou schopností vzdorovat a vznášet námitky, která jí na rodinných sešlostech získávala respekt? Proč neupředla další síť lží, jako to udělala pro Herr Wernera? Je to Stockholmský syndrom? Připomnělo jí to poníka, kterého kdysi mívala. Jmenoval se Moritz. Moritz byl výtržník. Nedal se zkrotit, nedalo se na něm jezdit. V celém Bádensku-Württembersku se nenašla rodina, která by ho chtěla – dokud se o něm nedoslechla Annabel, a aby předvedla, co dokáže, bez ohledu na názor rodičů přemluvila své spolužáky, kteří jí pomohli dát dohromady peníze a koupit ho. Když Moritze přivezli, nakopl podkoního, vykopl díru ve svém stání a proboural se do výběhu. Ale když k němu Annabel příští den ráno s velikými obavami přišla, vykročil k ní, sklonil hlavu, nechal si nasadit ohlávku a stal se na věky věků jejím otrokem.

Měl té své vzpoury plné zuby a chtěl, aby jeho problémy napříště řešil někdo jiný.

Udělala to teď ona taky tak? Hodila ručník do ringu a prohlásila:

„No tak dobře, sakra, tak si mě vem,“ jak to už párkrát řekla nějakému muži, když ji čirá neomalenost jeho vytrvalého naléhání dohnala k tomu, že se vztekle podvolila?

Ne. Háček byl v logice, o tom byla přesvědčená; právnička v ní zapomněla na city, podívala se na případ zvenčí a konstatovala, že nemá nejmenší šanci vůbec něčím argumentovat, tím méně vyhrát – ani jménem svého klienta, ani jménem svým, i když na tom, co se stane s ní, jí v té chvíli záleželo nejmíň. To ta neúprosná právnička v ní – tomu si horoucně přála věřit – ji přesvědčila, že jediná její šance je vydat se na milost soudu; jinými slovy svým únoscům.

Ano, byla citově na dně. Samozřejmě že byla. Osamělost a napětí z toho, že si tak velké tajemství musela tak dlouho nechávat úplně pro sebe, ji dohnaly až na samou hranici toho, co ještě byla schopná snést. A byla v tom určitá úleva, ba dokonce potěšení, stát se znova dítětem, přenechat velká životní rozhodnutí lidem starším a moudřejším než ona. Ale i když vzala v úvahu i tyhle faktory, pořád to byla především právnička logika, která ji přiměla, aby vyklopila všechno, co ví. O tom sama sebe zatvrzele přesvědčovala.

Vyprávěla o Brueovi, o panu Lipicánovi, o klíči a Anatolijově dopise, o Issovi a Magomedovi a pak znova o Brueovi: jak vypadal a mluvil, jak reagoval na to či na ono. V Atlantiku, v kavárně před tím, než šli do Leylina domu. A co jste to říkala o tom, že studoval v Paříži? A ta spousta peněz, co vám z ničeho nic dal – proč? Chtěl vás dostat do postele, moje milá? – tuhle otázku položila Erna Freyová, ne Bachmann. Když šlo o hezké ženy, nechal se Bachmann až příliš snadno ovlivnit.

Ale to přiznání z ní nevytáhli pokradmu, výhrůžkami, z donucení. Annabel si to nestydatě užívala; byla to úplná katarze, dostat ze sebe všechno, co věděla a co cítila a co v sobě příliš dlouho dusila, strhnout všechny bariéry, které si v mysli vztyčila: proti Issovi, Hugovi, Ursule, instalatérům, malířům a elektrikářům, a nejvíc ze všeho proti sobě samé.

A nelhali: neměla na vybranou. Stejně jako Moritz byla vyčerpaná vlastním vzdorem. Jestli měla Issu zachránit, potřebovala přátele, ne nepřátele, ať už byli opravdu jiní než ostatní, nebo to jen předstírali.

Úzká chodba vedla do malé ložničky. Dvojlůžko bylo čerstvě povlečeno. Annabel byla tak unavená, že by klidně usnula ve stoje.

Rozhlédla se. Erna Freyová jí ukázala, jak funguje sprcha, pak pohoršeně zamlaskala, sebrala špinavé ručníky a vytáhla ze zásuvky čisté.

„Kde budete spát vy dva?“ zeptala se Annabel; nechápala, co jí na tom vlastně záleží.

„S tím si hlavu nelamte, moje milá. Jen si pěkně odpočiňte. Máte za sebou hodně těžký den a zítra to nebude o nic lepší.“

Když usnu, vrátím se do vězení, Annabel.

* * *

Tommy Brue sice nebyl ve vězení, ale také nespal.

Ve čtyři ráno téže noci se vykradl z manželské postele a bos se po špičkách odplížil do přízemí, do pracovny, kde měl adresář. Pod jménem Georgie bylo poznamenáno šest telefonních čísel. Pět škrtnutých. U šestého bylo jeho vlastní rukou připsáno „K. mobil“.

K jako Kevin, její poslední známá adresa. Už to bylo tři měsíce, co tam naposled volal, a mnohem déle, co se mu povedlo probojovat se přes Kevina. Tentokrát se jí ale určitě něco stalo a on to věděl. Ne, kdepak předtucha. Kdepak záchvat paniky. Prostě a jednoduše – otcovský strach.

Vyťukal Kevinovo číslo z mobilu, aby se na telefonu v ložnici vedle Mitziny hlavy neobjevilo zrádné světélko. Čekal se zavřenýma očima, až ho lenivý hlas informuje, že, no, jako, sorry, Tommy, ale Georgie se s váma teď nemá chuť bavit, jo, je v pořádku, má se skvěle, ale ono ji to vždycky tak jako rozhodí. Tentokrát se ale Brue nenechá odbýt. Bude trvat na svých otcovských právech, i když žádná nemá. Hulákající rocková hudba jen posílila jeho odhodlání. Stejně tak Kevinův nahraný hlas, který mu radil, že jestli už fakt musíš nechat vzkaz, kámo, no tak si posluž, ale tady nikdo moc vzkazy neposlouchá, takže snad radši zavěs a zavolej jindy, oukej – jenže pak nahranou zprávu v půli slova uťal ženský hlas.

„Georgie?“

„Kdo volá?“

„Je to opravdu Georgie?“

„Jasně že jsem to já, tati. Nepoznáš můj hlas?“

„Nevěděl jsem, že vůbec někdy bereš telefon. Nečekal jsem to. Jak se máš, Georgie? Všechno v pořádku?“

„Mám se skvěle. Stalo se něco? Mluvíš divně. Co nová paní Brueová? Proboha, kolik tam u vás je? Tati?“

Držel telefon daleko od ucha a snažil se vzpamatovat. Nová paní Brueová, nová už osm let. Nikdy Mitzi.

„Nic se nestalo, Georgie. Taky se mám skvěle. Ona spí. Nevím proč, ale měl jsem o tebe najednou strašný strach. Ale ty se máš dobře. Víc než dobře, jak tě tak slyším. Minulý týden mi bylo šedesát. Georgie?“

Netlačte na ni, říkala ta odporná vídeňská psychiatrička. Když upadne do toho svého mlčení, počkejte, až se probere sama.

„No, teď zrovna to moc neznělo, že se máš skvěle, tati,“ postěžovala si, jako by si spolu povídali denně. „Myslela jsem, že mi Kevin volá ze supermarketu, ale přitom jsi to byl ty. Trochu mě to rozhodilo.“

„To jsem netušil, že chodíte do supermarketů. Co jel koupit?“

„Nejspíš celý obchod. Zbláznil se. Je mu čtyřicet, deset let jí akorát piniový oříšky a tvrdí, že s dětma normální život končí, a teď nemyslí na nic jinýho než na přebalovací podložky, čepičky s králičíma ušima, kolíbku s volánkama a kočárek s okýnkem ve střeše. Taky jsi takhle vyváděl, když máma přišla do jináče? A já mu musím říkat, že nemáme prachy a ať to všechno kouká vrátit.“

„Georgie?“

„No?“

„To je úžasné. To je nádhera. To jsem nevěděl.“

„Já jsem se to taky dozvěděla asi tak před pěti minutama.“

„A kdy to čekáš? – jestli se tedy můžu zeptat.“

„Až asi za padesát let. No věřil bys tomu? A Kevin se už teď chová, jako by byl v tom on sám. Dokonce si mě chce vzít, když mu teď vydají tu knížku.“

„Knížku? To jsem nevěděl, že nějakou píše.“

„Takový rady. Mozek, výživa a meditace.“

„To je skvělé!“

„Jo. A všechno nejlepší k narozeninám, hm? Přijeď nás někdy navštívit. Mám tě ráda, tati. Bude to holka. Kevin rozhodl.“

„Můžu vám poslat nějaké peníze? Na přilepšenou? Pro miminko? Na kolíbku s volánky a tak?“ Už měl na jazyku padesát tisíc eur, ale zarazil se a čekal, co odpoví.

„Možná později. Proberu to s Kevinem a zavolám ti. Na kolíbku s volánkama, to by možná šlo. Jenom ne prachy jako prachy místo lásky. Řekni mi znova svoje číslo.“

Asi po devatenácté nebo po devadesáté za posledních deset let ze sebe Brue vysypal svoje telefonní čísla: mobil, domácí pevná a ta, co mi zvoní na stole v bance. Poznamenala si je? Tentokrát možná ano.

Nalil si skotskou. Úžasné, neuvěřitelné zprávy. Tak dobré, že se mu o takových ani nesnilo.

Škoda, že mu taky Annabel nemůže říct, že je v pořádku. Uvědomil si totiž, že jak se s trhnutím vzbudil a odplížil se dolů, bylo to strachem o Annabel, ne o Georgii. Tedy v krátkosti, přenesený stihomam, jak by to možná nazvala ta nechutná vídeňská mozkoškrabka.

* * *

To schodiště je příšerné.

Neměla jsem ten byt vůbec kupovat.

Taková spousta nebezpečných výklenků a zákrut a polopodest; snadno bych si tu mohla zlámat vaz.

Ten batoh váží asi tunu. Co jsme to tam sakra dali?

Popruhy se mi zařezávají do ramen jako dráty.

Ještě jedny schody a jsem tam.

Vyspala se. Po dvou nocích, kdy se ve svém bytě převalovala, zírala do stropu a nemohla usnout, spala dnes hlubokým spánkem beze snů, jako dítě.

„Issa z vás bude mít velkou radost, moje milá,“ ujistila ji Erna Freyová, když ji probudila šálkem kávy a pak si k ní sedla na postel. „Přinesete mu přesně takové zprávy, v jaké doufá. A báječnou snídani k tomu.“

Zopakovala to znovu do zpětného zrcátka, když se Annabel krčila vzadu i s kolem a čekala, až ji vypustí z kopce dolů směrem k přístavu: „Pořád mějte na paměti, že v tom, co děláte, není vůbec nic zrádného nebo nečestného. Přinášíte mu naději a on vám věří.

Ten jogurt jsem dala až navrch. Klíč máte v pravé kapse větrovky.

Připravená? Tak jeďte.“

Nový zámek se rozskočil, železné dveře musela otevřít oběma rukama. Z rádia tiše hrála hudba, domnívala se, že Brahms. Stála ve dveřích a cítila strach, zahanbení a zoufalý, beznadějný smutek nad tím, co se chystala udělat. Ležel na břiše na podlaze pod obloukovým oknem, kde si zřídil postel, dlouhé tělo od hlavy k patě zabalené do hnědé přikrývky, z níž na jednom konci koukala špička čapky a z druhé Karstenovy značkové ponožky. Vedle sebe měl pečlivě vyrovnané všechno, co si potřeboval s sebou vzít do dalšího vězení: taška přes rameno, černý kabát poskládaný do malého balíčku, Karstenovy mokasíny a značkové džínsy. Snad není nahý až na ty ponožky a čapku? Zavřela za sebou dveře, ale raději u nich zůstala stát, aby mezi nimi byla celá šíře podkroví.

„Odjedeme prosím okamžitě, Annabel,“ prohlásil Issa zpod pokrývky. „Dodal pan Brue ozbrojenou stráž a páchnoucí šedý autobus s mřížemi v oknech?“

„Je mi líto, ani autobus, ani ozbrojená stráž,“ zavolala na něj vesele. „A taky klinika nebude. Nakonec přece jen nikam nepojedete.“

Bokem se šourala ke kuchyni. „Přinesla jsem nám na oslavu skvělou snídani. Přijdete za mnou, až vstanete? Třeba se chcete pomodlit.“

Ticho. Šourání nohou v ponožkách. Přidřepla k ledničce, otevřela ji a postavila batoh vedle dvířek.

„Klinika nebude, Annabel?“

„Klinika nebude,“ opakovala. Jeho kroky už neslyšela.

„Včera jste říkala, že musím na kliniku, Annabel. Teď tam nesmím. Proč?“

Kde je? Měla moc velký strach, než aby se otočila. „Zkrátka to nebyl tak dobrý tah, jak jsme mysleli,“ odpověděla hlasitě. „Moc byrokracie. Moc formulářů a nepříjemných otázek,“ to navrhla Erna Freyová, „zkrátka rozhodli jsme se, že vám bude líp tady.“

„My?“

„Já a pan Brue.“

Bruea z toho nevynechávejte, radil jí Bachmann. Jestli v něm Issa vidí vyšší bytost, jen ať to tak zůstane.

Sebrala odvahu a ohlédla se. Stál ve dveřích, které prakticky celé vyplnil. Byl zabalený v hnědé dece a vypadal jako mnich s očima jako uhel. Díval se, jak Annabel vytahuje z batohu všechno, co řekla Erně Freyové, že má rád: balení šesti ovocných jogurtů, makové rohlíky, ještě teplé, řecký med, kysanou smetanu, ementál.

„Byl pan Brue smutný z toho, že musí zaplatit klinice hodně peněz, Annabel? Proto změnil názor?“

„Už jsem vám řekla proč. Pro vaše vlastní bezpečí.“

„Vy mi lžete, Annabel.“

Prudce se zvedla a obrátila se k němu. Byl mezi nimi pouhý metr.

Za jiných okolností by respektovala tu neviditelnou soukromou zónu mezi nimi, ale tentokrát se ani nehnula.

„Já vám nelžu, Isso. Říkám vám, že pro vaše vlastní dobro jsme změnili plán.“

„Máte červené oči, Annabel. Pila jste alkohol?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Proč samozřejmě, Annabel?“

„Protože alkohol nepiju vůbec.“

„Znáte ho dobře, toho pana Tommy Bruea?“

„Jak to myslíte?“

„Pila jste alkohol s panem Bruem, Annabel?“

„Isso, nechte toho!“

„Máte s panem Tommym Bruem podobný vztah jako s tím neuspokojivým mužem z předchozího bytu?“

„Isso, říkala jsem dost!“

„Je pan Tommy Brue nástupcem toho neuspokojivého muže? Má na vás pan Brue nepřiměřený vliv? Viděl jsem, jak na vás v Leylině domě chlípně hleděl. Podléháte nízkým pudům pana Bruea, protože je materiálně bohatý? Domnívá se pan Brue, že když zůstanu tady ve vašem domě, budete se muset podřídit jeho vůli a on přitom nebude muset platit velké sumy peněz klinice KGB?“

Znovu se ovládla. Nechceme, abyste byla moc poslušná, říkal Bachmann. Chceme, abyste byla kreativní. Chceme vaši ledově chladnou hlavu a právnické myšlení, které se umí chytit každého detailu, a ne kupu naivních citových keců, s kterými se nikam nedostaneme.

„Podívejte, Isso,“ řekla chlácholivě a otočila se zpátky k batohu. „Pan Brue nechce nasytit jenom vaše tělo. Koukněte, co vám posílá.“

Ruské jednosvazkové brožované vydání Turgeněvových Jarních vod a První lásky. Čechovovy povídky, taky v ruštině.

Malinký CD přehrávač, lepší než její starý magnetofon, CD s vážnou hudbou – Rachmaninov, Čajkovskij, Prokofjev – a protože Erna myslí na všechno, tak i náhradní baterie.

„Pan Brue nás má rád a obou si nás váží,“ řekla. „Není to můj milenec. To je jen vaše fantazie, nic víc. Nechceme vás tu držet ani o den déle, než bude nutné. Udělali bychom cokoliv, abyste získal svobodu. Musíte mi věřit.“

* * *

Žlutá dodávka stála tam, kde z ní vystoupila. Za volantem seděl stejný mladík. Erna Freyová pořád ještě čekala vedle něj. Měla puštěné autorádio a poslouchala Čajkovského. Annabel hodila dozadu kolo a batoh, naskočila a zabouchla za sebou dveře.

„To je ta největší špína, kterou jsem musela v životě udělat,“ ulevila si s pohledem upřeným z okna. „Moc pěkně vám děkuju. Ohromně jsem si to užila.“

„Nesmysl, moje milá. Zvládla jste to krásně,“ chlácholila ji Erna Freyová. „Je šťastný. Poslouchejte.“

Z rádia ještě hrál Čajkovský, ale příjem jako by něco rušilo – pak si Annabel uvědomila, že to Issa dupe po podkroví v Karstenových mokasínech a z plných plic si falešným tenorkem zpívá.

„Takže tohle mám na svědomí taky,“ pochopila. „No nádhera.“

10

Po pergole nad vchodem se pnula vistárie. Malá, ale pečlivě ošetřovaná zahrádka byla upravená v romantickém stylu, s růžovými keři a jezírkem s lekníny, kam plivaly vodu kamenné žáby. Dům samotný byl malý, ale hezoučký, jako pro Sněhurku: rustikální růžové střešní tašky, fantaskní komíny. Stál vedle jednoho z nejžádanějších kanálů v Hamburku. Bylo přesně sedm večer. Bachmann věděl, jak důležitá je dochvilnost. Na sobě měl svůj nejlepší úřednický oblek a v ruce aktovku. Černé boty si naleštil a s pomocí laku na vlasy, který patřil Erně Freyové, přinutil svou vzpurnou hřívu k dočasné poslušnosti.

„Schneider,“ zamumlal do domácího telefonu. Hlavní dveře se otevřely a Frau Ellenbergerová je za ním zase rychle zavřela.

* * *

Za těch přibližně osmnáct hodin od chvíle, kdy Ema Freyová odvedla Annabel do postele, pročesal Bachmann s Maximilianovou pomocí ústřední počítač tajné služby a vyhledal všechny zmínky o každém Karpovovi, co kdy existoval; zavolal svému kontaktu v rakouské bezpečnostní službě a uložil mu vyšťourat nepříjemnou historii Brue Frères ze sklonku jejich vídeňské éry; popadl pod krkem nedůtklivého šéfa Mohrova sledovacího oddělení a podrobně se ho vyptal na životní styl současného ředitele téže banky; jednoho z rešeršérů vyslal na trestnou výpravu do archivů hamburského finančního úřadu a – asi v polovině odpoledne – zaútočil na Michaela Axelroda z Výboru, s kterým plnou hodinu mluvil na šifrované lince do Berlína. Nato si v počítači vyvolal všechny soubory o vysoce váženém muslimském učenci žijícím v severním Německu, známém svými umírněnými názory a příjemným vystupováním v televizi.

Pro některé ty dokumenty potřeboval Bachmann speciální povolení od podvýboru pro praní špinavých peněz. Erně Freyové připadal skoro pomatený; pochodoval mezi doupětem rešeršérů a vlastní kanceláří, vykouřil nepočítané cigaret, vrhal se do složek poházených po svém psacím stole nebo chtěl vidět nějaké sdělení, které jí poslal, pak na ně zapomněl a teď bylo pohřbené někde v útrobách jejího počítače.

„Proč sakra zrovna Britové?“ chtěl vědět. „Jak ruského lumpa napadne jít do britské banky v rakouském městě? Dobře, Karpov senior obdivuje jejich pokrytectví. Váží si jejich džentlmenských lží.

Ale jak je kurva našel? Kdo ho k nim poslal?“

A ve tři odpoledne: Heuréka! Měl to v ruce, tenkou hnědou složku vylovenou z katakomb úřadu státního zástupce. Byla určena ke zničení, ale nějakým zázrakem plamenům unikla. Bachmann už zase dokázal nemožné.

* * *

Seděli proti sobě v květovaných křeslech u arkýřového okna jejího čisťounkého obýváku, který vypadal jako malý kousek Anglie, a pili čaj Earl Grey z nejjemnějšího kostního porcelánu Minton. Na zdech visely tisky starého Londýna a Constableovy krajinky. V sheratonské knihovně stály knihy Jane Austenové, Trollopa, Hardyho, Edwarda Leara a Lewise Carrolla. V arkýři kvetly první nadýchané jarní kvítky v porcelánových květináčích hrdé značky Wedgwood.

Dlouhou chvíli mlčeli. Bachmann se vlídně usmíval, většinou sám pro sebe. Frau Ellenbergerová se dívala z okna s krajkovou záclonou.

„Vadí vám magnetofon, Frau Ellenbergerová?“ zeptal se.

„Silně, Herr Schneidere.“

„V tom případě magnetofon vynecháme,“ prohlásil rozhodně Bachmann, jeden přístroj hodil zpátky do aktovky, ovšem druhý nechal zapnutý.

„Ale poznámky si dělat můžu?“ pokračoval, položil si na klín blok a připravil si pero.

„Budu požadovat kopii všeho, co hodláte uvést do záznamu,“ řekla. „Kdybyste mi dal vědět dřív, byl by tu můj bratr, zastupoval by mě. Bohužel měl už na dnešek jiné závazky.“

„Váš bratr může do našich záznamů kdykoli nahlédnout.“

„To doufám, Herr Schneidere,“ odpověděla Frau Ellenbergerová.

Když mu otevírala, zarděla se. Teď byla bledá jako duch – a krásná. Měla široké, zranitelné oči, vlasy sčesané dozadu, dlouhý krk a profil mladé dívky. Bachmann si ji zařadil mezi ony krásné ženy, které bez povšimnutí dojdou do středního věku a ztratí se.

„Můžu začít?“ dotázal se.

„Prosím.“

„Před sedmi lety jste dobrovolně učinila přísežné prohlášení mému předchůdci a kolegovi Herr Brennerovi, ve věci jistých obav, jež jste měla ohledně aktivit vašeho tehdejšího zaměstnavatele.“

„Já jsem zaměstnavatele nezměnila, Herr Schneidere.“

„Toho faktu jsme si vědomi a budeme ho respektovat,“ odpověděl Bachmann uctivě a ostentativně si udělal poznámku, aby ji uklidnil.

„To doufám, Herr Schneidere,“ řekla znova Frau Ellenbergerová.

„Smím si dovolit poznamenat, že vás obdivuji pro vaši odvahu?“

Snad ano, snad ne; nedala vůbec najevo, že ho slyšela.

„A samozřejmě také za vaši čestnost. Ale především za odvahu. Můžu se zeptat, co vás přimělo to udělat?“

„A můžu se zeptat já vás, proč jste tady?“

„Karpov,“ odpověděl Bachmann okamžitě. „Grigorij Borisovič Karpov. Vážený bývalý klient banky Brue Frères, Vídeň, nyní Hamburk. Majitel lipicánského účtu.“

Ještě než to dořekl, obrátila k němu hlavu; Bachmannovi se zdálo, že napůl znechuceně, ale napůl s jakýmsi živým, i když provinilým potěšením.

„Neříkejte mi, že je ještě pořád v akci,“ zvolala.

„Karpov sám, jak vás musím bez lítosti informovat, už není mezi námi, Frau Ellenbergerová. Ale jeho dílo ho přežilo. I dílo jeho zločinných kompliců. Myslím, že neporuším úřední tajemství, když vám povím, že právě to mě sem dnes přivedlo. Dějiny nezastavíš, říká se. Čím hloub kopeme, tím dál se vracíme v čase. Když dovolíte, zeptám se: Říká vám něco jméno Anatolij? Anatolij, consigliere nebožtíka Karpova?“

„Vzdáleně. Jako jméno. Byl to prostředník.“

„Ale nikdy jste se s ním nesetkala.“

„Všechno probíhalo bez prostředníků.“ Opravila se. „Samozřejmě kromě Anatolije. Karpovův výjimečný vykonavatel, říkal mu pan Edward. Ale Anatolij nebyl jenom prostředník. On byl spíš urovnávač.

Staral se, aby Karpovovy křivárny vypadaly rovně.“

Bachmann si dobře zapamatoval tuto zvláštní poznámku, ale víc se nevyptával.

„A Ivan? Ivan Grigorijevič?“

„Žádného Ivana neznám, Herr Schneidere.“

„Karpovův nemanželský syn, který si později začal říkat Issa?“

„Nevím o žádných potomcích plukovníka Karpova, ať nemanželských, nebo jiných, i když jich nepochybně bylo hodně. Pan Brue junior se mě nedávno ptal na totéž.“

„Opravdu?“

„Ano. Opravdu.“

A Bachmann znova přešel tu poznámku mlčením. Když se občas stalo, že mu padl do spárů některý z nových přírůstků Služby, rád kázal, že aspoň trochu slušný vyšetřovatel nevyrazí vstupní dveře.

Zazvoní u vchodu a pak vejde zadními vrátky. Později se ale Erně Freyové přiznal, že to nebyl hlavní důvod, proč se držel zpátky. Důvodem byla ta druhá písnička, kterou slyšel; ten pocit, že mu Frau Elli sice vypráví jeden příběh, ale on při tom slyší jiný – a ona také.

„A můžu se vás tedy zeptat, Frau Ellenbergerová – když dovolíte, vrátím se zase do minulosti – co vás před sedmi lety vedlo k tomu, abyste učinila ono velice statečné prohlášení?“

Chvíli jí trvalo, než ho začala vnímat.

„Jsem Němka, copak to nechápete?“ odpověděla podrážděně, právě když chtěl svou otázku zopakovat.

„Ano, jistě.“

„Vracela jsem se do Německa. Do své vlasti.“

„Z Vídně.“

„Frères se chystali otevřít pobočku v Německu. V mém Německu. Přála jsem si – tedy, no, přála jsem si,“ řekla rozhněvaně a zadívala se skrz krajkové záhony do zahrady, jako by chyba ležela někde tam.

„Přála jste si udělat tlustou čáru? Čáru za minulostí?“ naznačil Bachmann.

„Přála jsem si vrátit se do své vlasti čistá,“ odsekla nečekaně živě. „Nepošpiněná. Copak to nechápete?“

„Ještě ne docela, ale určitě k tomu dojdu.“

„Přála jsem si začít s čistým stolem. V bance. Ve svém životě. To je přece v lidské povaze, ne? Přát si nový začátek? Vy si to možná nemyslíte. Muži jsou jiní.“

„A také k tomu patrně přispělo, že váš mnohaletý ctěný zaměstnavatel zemřel a Brue junior,“ – použil její vlastní označení – „se krátce předtím ujal vedení banky,“ nadhodil Bachmann tiše, jako by se podřizoval jejímu učitelskému tónu.

„Je to tak, Herr Schneidere. Těší mě, že jste se zjevně připravil. Dnes to dělá málokdo. Byla jsem hrozně mladá,“ hlásila, jako by sama sobě nemilosrdně stanovovala diagnózu. „Mnohem mladší, než kolik mi opravdu bylo, víte? Když se porovnávám s moderními mladými, byla jsem úplné batole. Pocházím z chudé rodiny a neměla jsem sebemenší zkušenost s větším světem.“

„Ale dovolte, byla jste přece nováček, takříkajíc poprvé v boji!“ protestoval Bachmann stejně rozhořčeně jako ona. „Rozkazy přišly shora a vy jste jich uposlechla. Byla jste mladá a nevinná a svěřovali vám důvěrné informace. Nejste na sebe trochu moc přísná, Frau Ellenbergerová?“

Slyšela ho vůbec? A jestli ano, proč se tedy usmívá? Její hlas se měnil. Byl mladší. Když znovu promluvila, zazněl v něm jasnější tón, měkčí, svěžejší, víc vídeňsky zpěvavý, a ten obrousil hrany i nejostřejším poznámkám. A s mladším hlasem přišla i mladší postava: stále upjatá, stále seriózně vzpřímená, ale s aktivnějšími, koketnějšími gesty. A ještě divnější bylo, že náhle hovořila tak, jako by se chtěla zalíbit někomu, kdo je jí věkem i postavením nadřazen – a Bachmann nebyl ani jedno, ani druhé; aniž si to uvědomovala, vyvolávala tím podivným retrospektivním břichomluvectvím nejen hlas svého zmizelého mládí, ale i hlas, který používala ve vztahu k osobě, již popisovala.

„Byly kolem mě takové, které se chovaly dost vyzývavě, Herr Schneidere,“ vzpomínala, ale laskavě. „Velice vyzývavě, pokud jim to zajistilo pozornost pana Edwarda.“ Jméno, jehož si cení a jež jí patří. Jméno, které si vychutnává. „Ale můj styl to rozhodně nebyl, kdepak. Na mně se mu líbila právě moje zdrženlivost, ne moje vyzývavost. Sám mi to řekl. ‚Elli, když člověk hledá svého Pátka, je lepší vybrat si někoho zezadu z davu.‘ To z něj mluvilo jeho hrubší já,“ dodala zasněně. „To mě zprvu překvapilo, tohle hrubiánství. Musela jsem si na to chvíli zvykat. Od pána tak uhlazeného, jako byl pan Edward, to člověk nečeká. Ale pak to bylo dobré. Bylo to opravdové,“ dořekla pyšně a znovu se odmlčela.

„A vy jste tehdy byla jen – co jste tou dobou byla?“ zeptal se nakonec Bachmann, ale velice jemně, aby nezlomil to kouzlo.

„Bylo mi dvaadvacet a měla jsem tu nejvyšší sekretářskou kvalifikaci. Víte, můj otec zemřel, když jsem byla malá. A klidně vám řeknu, že způsob jeho smrti mi zůstává nejasný. Prý se oběsil, ale oficiálně mi to nikdy nikdo neřekl. Jsme katolíci. Bratr mé matky byl kněz v Pasově. Co jiného může člověk v Pasově být? Byl tak hodný, že nás vzal k sobě. Bohužel během let se ke mně strýc začal chovat až příliš láskyplně, takže jsem považovala za rozumnější odklidit se do internátní školy pro sekretářky ve Vídni, a to i s tím rizikem, že rozzlobím svou matku. Ano. Tak to bylo. Zneužil mě, jestli to chcete vědět. Ale to jsem si tou dobou téměř neuvědomila. Když je člověk nevinný, nedojde mu to.“

Znovu se odmlčela.

„A Brue Frères bylo vaše první zaměstnání,“ nadhodil Bachmann.

„Můžu vám říct jen jedno,“ odpověděla Frau Ellenbergerová na otázku, kterou nepoložil, „že pan Edward se ke mně choval s příkladnou ohleduplností.“

„O tom nepochybuji.“

„Pan Edward byl ztělesněná slušnost.“

„To náš Úřad nezpochybňuje ani v nejmenším. Domníváme se, že ho někdo nebo něco svedlo z cesty.“

„Byl to Angličan v nejlepším smyslu slova. Když se mi pan Edward svěřoval, lichotilo mi to. Když mě pozval, abych ho doprovodila při nějaké společenské příležitosti, například jen na malou večeři,“ – to řekla anglicky – just a little dinner – „po dlouhém pracovním dni, než zamířil domů za svou rodinou, byla jsem pyšná, že si vybral mě.“

„A kdo by také nebyl?“

„Byl sice dost starý na to, aby mohl být můj strýček, dokonce i můj dědeček, ale mně to velké starosti nedělalo,“ pokračovala přísně, jako by diktovala do protokolu. „Už jsem byla zvyklá na pozornosti staršího muže a domnívala jsem se tedy, že to je pro dívku v mém postavení něco normálního. Rozdíl byl v tom, že pan Edward měl šmrnc. Nebyl to můj strýc. Když jsem řekla matce, co se stalo, nepovažovala mou situaci za nepřijatelnou, naopak mi radila, abych ji neohrožovala malichernými ohledy. Pan Edward má jen jediného syna a dědice a jistě nezapomene na hezkou mladou dívku, která mu prokazovala na sklonku života láskyplné přátelství.“

„A také nezapomněl, že?“ podotkl Bachmann a uznale se rozhlédl po pokoji. Jenže to už ji zase ztratil – a zdálo se mu, že se ztratila i ona sama.

Začal tedy odjinud. „A kdy tedy přesně, Frau Ellenbergerová,“ zeptal se zvesela, „vrhl příchod plukovníka Karpova stín na vaše sdílené štěstí, jestli to smím tak říct?“

* * *

Opravdu ho neslyšela? Ještě ne?

Pozvedla obočí, jak to nejvíc šlo. Pozorně naklonila hlavu ke straně. Pak nadiktovala do protokolu další prohlášení:

„Doba, kdy se Grigorij Borisovič Karpov stal významným klientem Frères, se časově shodovala s úplným, až neuvěřitelným rozkvětem mého vztahu s panem Edwardem. Nevěděla jsem tehdy, co přišlo dřív, a nevím to ani dnes. Pan Edward chytil druhou nebo snad třetí mízu, jinak to popsat neumím. Jeho pozornosti vůči mně byly velmi konkrétní a měl mnohem dobrodružnějšího ducha než mnoho mladších mužů z vídeňského bankovního světa.“ Chvíli uvažovala, začala něco říkat, pak zavrtěla hlavou a šibalsky se usmála vzpomínce. „Velmi konkrétní, když to chcete vědět.“ Ta chvíle pominula. „Tuším, že jste se ptal kdy. Kdy se Karpov objevil na scéně. Tak to myslíte?“

„Tak nějak.“

„Tak vám o Karpovovi něco povím.“

„Buďte tak hodná.“

„Bylo by to lákavé, popsat Karpova jako archetypálního ruského medvěda. Ale to je jen polovina pravdy. Na pana Edwarda působil jako povzbuzující lék. ‚Karpov je moje španělská muška,‘ řekl mi jednou. Karpovova neúcta k běžným konvencím zapálila spřízněnou jiskru i v srdci pana Edwarda. Před zavedením systému lipicánů cestoval pan Edward do Prahy, do Paříže a do Východního Berlína čistě proto, aby se sešel s naším novým klientem.“

„A vás bral s sebou?“

„Někdy ano. Vlastně docela často. A někdy se objevil i malý Anatolij se svou aktovkou. Vždycky jsem přemýšlela, co v ní tak asi nosí.

Pistoli? Pan Edward říkal, že pyžamo. Umíte si představit aktovku v nočním podniku? A platil z ní prostě všechno! V přední kapse nosil hotovost. Do hlavní části jsme nikdy neviděli. To bylo přísně tajné.

A byl plešatý, o to to byla větší legrace – ani nevím proč.“ Zahihňala se jako malá holka.

„S Karpovem se člověk nenudil ani minutu. Každé setkání byla směs anarchie a kultury a člověk nikdy nevěděl, čeho se dočká.“ Náhle se zamračila a opravila se: „Řeknu vám jedno, Herr Schneidere. Plukovník Karpov byl upřímný a vášnivý obdivovatel veškerého umění, hudby a literatury, a také fyziky. A samozřejmě žen. To nemusím ani dodávat. V ruštině by o sobě řekl, že je kulturnyj. Kultivovaný.“

„Děkuji,“ kývl Bachmann a svědomitě si zapisoval do notesu.

Stejným přísným tónem: „Uměl až do svítání řádit v nočním podniku, během té doby dvakrát nebo i třikrát odejít nahoru na pokoj a mezi jednotlivými návštěvami diskutovat o literatuře, a pak se hned vrhl na zkoumání galerií a na návštěvy kulturních středisek města.

Spánek, jak my ho známe, pro něj neexistoval. Pro pana Edwarda i pro mě osobně to byla neopakovatelná poznávací cesta.“

Přestala se tvářit přísně, tiše se rozesmála a zavrtěla hlavou. Bachmann na oplátku nasadil svůj klaunský úsměv.

„A mluvilo se při takových příležitostech otevřeně o lipicánských účtech?“ ptal se. „Nebo to bylo celé – pst, pst, přísně tajné – jen mezi těmi dvěma muži o samotě? Případně s Anatolijem, když u toho byl?“

Nové napjaté ticho. Její tvář při další vzpomínce posmutněla.

„Pan Edward byl vždycky tajnůstkářský, i když byl nejveselejší, to mi věřte,“ postěžovala si; dala tím najevo, že otázku slyšela, ale neodpověděla na ni přímo. „V bankovních otázkách to bylo jistě pochopitelné. Ale on byl takový i v soukromí. Občas jsem uvažovala, jestli má jen mě, samozřejmě kromě paní Brueové. Ale ta pak umřela,“ dodala našpuleně. „Určitě to s ním otřáslo. Byl hrozně smutný.

Víte, myslela jsem, že se teď možná vezmeme. Ale ukázalo se, že tohle místo není volné. Pro Elli ne.“

„A taky byl tajnůstkářský, pokud šlo o jeho britského přítele pana Findlaye, jestli si dobře vzpomínám na vaše prohlášení,“ připomněl jí Bachmann a polehoučku se blížil k otázce, kterou přišel položit.

* * *

Zachmuřila se. Odmítavě vystrčila bradu a sevřela rty.

„Tak se jmenoval, ne? Findlay? Ten záhadný Angličan?“ naléhal zlehka Bachmann. „Tak to stojí ve vašem prohlášení. Nebo se pletu?“

„Ne. Nepletete se. Findlay se pletl. A hodně pletl.“

„Findlay byl ten zlý duch, co stál i za účty lipicánů?“

„O pana Findlaye by se neměl zajímat nikdo. Pan Findlay by měl upadnout jednou provždy v zapomenutí, tak by to mělo dopadnout s naším panem Findlayem,“ pokračovala a nasadila rozzlobený říkankovitý rytmus. „Pana Findlaye by měli rozsekat na malé kousky, strčit do trouby a upéct!“

Toto prohlášení pronesla tak energicky, že se Bachmannovi potvrdilo to, co už nějakou chvíli tušil: že tu sice pijí anglický čaj z jemných porcelánových šálků na stříbrném podnose, se stříbrným sítkem, stříbrnou konvičkou na mléko a stříbrnou konvicí horké vody, a decentně uždibují domácí skotský koláč, ale že výpary, které se k němu občas donesly s jejím dechem, pocházejí z něčeho silnějšího, než je pouhý čaj.

„To byl tak špatný?“ žasl Bachmann. „Rozsekejte ho. Dejte mu, co zaslouží.“ Ale ona se ponořila do vzpomínek tak, že si v podstatě povídal sám pro sebe. „Mně je samozřejmě jasné, jak to myslíte. Taky bych měl vztek, kdyby někdo převezl mého zaměstnavatele. Kdybych musel jenom sedět a koukat se, jak mého šéfa vodí někdo za nos.“ Žádná odpověď. „Musel to být pěkný kousek, ten náš pan Findlay. Ne? Když byl schopen svést pana Edwarda z cesty – seznámit ho s ruskými lotry, jako byl Karpov a jeho výjimečný vykonavatel –“

Zlomil kouzlo:

„Findlay nebyl kousek, když dovolíte,“ odsekla Frau Ellenbergerová vztekle. „Totiž ani kousek z něj nebyl jeho. Pan Findlay se skládal výhradně z vlastností ukradených jiným!“ Pak si prudce zakryla rukou ústa, aby už nemohla nic říct.

„A jak vypadal, ten Findlay? Popište mi ho. Pana Findlaye.“

„Uhlazený. Prohnaný. Vypulírovaný. Suchý nos.“

„Kolik mu bylo?“

„Čtyřicet. Aspoň to tvrdil. Ale jeho stín byl mnohem, mnohem starší.“

„Výška? Postava? Pamatujete se na nějaké fyzické zvláštnosti?“

„Dva rohy, dlouhý ocas a výrazný pach síry.“

Bachmann v úžasu zavrtěl hlavou. „Vy jste ho opravdu hodně neměla ráda, viďte?“

Frau Ellenbergerová prošla další ze svých prudkých proměn. Posadila se zpříma jako učitelka, sevřela rty a probodla ho přísným, káravým pohledem. „Když někdo záměrně vypudí z vašeho života – z něčího života – muže, Herr Schneidere, člověka, ke kterému jste citově připoutaný, kterému se odevzdáváte celým svým ženstvím, není tak nelogické dívat se na toho dotyčného s odporem a podezřením.

A tím spíš, pokud je to svůdce, který zpochybňuje vaše dobré jméno – myslím dobré jméno pana Edwarda – v bankovním světě.“

„Vídala jste ho často?“

„Jednou, ale to mi docela stačilo, abych si o něm udělala úsudek.

Domluvil si schůzku, předstíral, že je obyčejný potenciální klient. Mne k tomu pan Edward zavolal, abych napsala něco na stroji, jak to patřilo k mým povinnostem. To bylo poprvé a naposledy, co se objevil v bance. Pak Findlay použil svou černou magii a mě z toho absolutně vyloučili. Oba.“

„Můžete mi to blíž vysvětlit?“

„Třeba jsme byli právě v důvěrné situaci, pan Edward a já. Sami. Nebo mi diktoval, to je jedno. Zazvonil telefon. Byl to Findlay. Panu Edwardovi stačilo jen slyšet jeho hlas, a už: ‚Elli, jdi si přepudrovat nos.‘ Když se chtěl Findlay s panem Edwardem sejít, vždycky to bylo ve městě, nikdy v bance, a já jsem z toho byla zase vyloučená. ‚Dneska ne, Elli. Jdi upéct matce kuře.‘“

„Postěžovala jste si panu Edwardovi na to, jak s vámi nepěkně zachází?“

„Odpověděl mi, že jsou na světě tajemství, která nesmím znát ani já, a Teddy Findlay že k nim patří.“

„Teddy?“

„To bylo jeho křestní jméno.“

„O tom jste se myslím zatím nezmínila.“

„Ani jsem nechtěla. Byli jsme Teddy a Elli. Samozřejmě jen po telefonu. A to na základě jediného setkání v předpokoji, během kterého se nemluvilo o ničem podstatném. Všechno to byla přetvářka. To byl celý Findlay: samá přetvářka. To hrané přátelství z telefonu by ve skutečnosti nevydrželo ani chvíli, to vás ujišťuji. Pan Edward si přál, abych se jeho impertinencí bavila, takže jsem se jí pochopitelně bavila.“

„A proč jste si tak jistá, že za tou akcí s lipicány stál právě Findlay?“

„Zpunktoval ji!“

„Zpunktoval ji s Karpovem?“

„S Anatolijem, který jednal Karpovovým jménem, někdy. Tak jsem to pochopila. Zpovzdálí. Ale vymyslel to on osobně. Chlubil se tím. Moji lipicáni. Moje malá stáj. Ve skutečnosti tím říkal můj pan Edward. Všechno to bylo předem naplánované. Chudák pan Edward neměl nejmenší šanci. Nalákali ho. Nejdřív ten bodrý telefonát, ohromně šarmantní, a žádost o schůzku – samozřejmě soukromou a osobní, bez třetích stran, bez záznamů. Pak lichotivé pozvání na britské vyslanectví a sklenička s velvyslancem, aby to všechno bylo oficiální. Jak oficiální, ptám se já? Na lipicánech nebylo vůbec nic oficiálního! Ti byli pravý opak čehokoli oficiálního. Od samého začátku byli dopovaní a zchromení. Křivonozí podvodníci, co se vydávali za plnokrevníky!“

„Ano, ano, velvyslanectví,“ souhlasil Bachmann nejasně, jako by mu jen na chvíli vypadlo z paměti – protože aspoň trochu slušný vyšetřovatel nikdy nevyrazí dveře. Ve skutečnosti ale o britském velvyslanectví slyšel v tomhle případě prvně a i pro Emu Freyovou to bude novinka. V tom sedm let starém prohlášení nepadla o účasti britského velvyslanectví ve Vídni ani zmínka.

„A kdy přesně se do toho zapojilo velvyslanectví?“ zeptal se s předstíranými rozpaky. „Osvěžte mi prosím vás paměť, Frau Ellenbergerová. Možná jsem se přece jen nepřipravil tak dobře, jak jsme mysleli.“

„Pan Findlay se původně tvářil jako britský diplomat,“ odpověděla pohrdlivě. „Neformální diplomat, pokud něco takového existuje, o čemž pochybuji.“

Bachmann svým výrazem naznačil, že i on o tom pochybuje, ačkoli sám někým takovým býval.

„Později začal tvrdit, že je finanční poradce. Podle mě nebyl nikdy ani jedno. Byl to šarlatán a nic jiného.“

„Takže lipicáni se narodili díky britskému vyslanectví ve Vídni,“ uvažoval nahlas Bachmann. „No jistě, ovšem! Už si vzpomínám. Omlouvám se za ten výpadek paměti.“

„Celý ten lipicánský plán upekli tam, o tom jsem přesvědčená.

Ten večer, kdy se pan Edward vrátil z první schůzky na vyslanectví, mi celé to uspořádání vylíčil. Šokovalo mě to, ale ve svém postavení jsem to nemohla dát najevo. A kdykoli poté došlo k nějakému vylepšení, vždycky tomu předcházela konzultace s panem Findlayem. Ať už v cizině, nebo ve Vídni, ale vždycky mimo banku, nebo telefonicky, v obratně skryté podobě, které pan Edward vytrvale říkal slovní kód. Takový výraz jsem ho nikdy předtím neslyšela použít. Dobrou noc, Herr Schneidere.“

„Dobrou noc, Frau Ellenbergerová.“

Ale Bachmann se nezvedl. A ona také ne. Později se přiznal Erně Freyové, že za celou svou kariéru nebyl ještě tak blízko k jasnovidectví. Frau Ellenbergerová mu přikázala, aby odešel, ale on to neudělal, protože věděl, že je tu ještě něco, co by mu strašně ráda řekla, ale bojí se. Smysl pro loajalitu v ní bojoval se zuřivým pohoršením.

Náhle pohoršení zvítězilo:

„A teď se vrátil,“ zašeptala a oči se jí ohromením rozšířily. „A provádí totéž chudáku panu Tommymu, který není ani zpoloviny takový muž, jako byl jeho otec. Já jsem cítila jeho hlas v tom okamžiku, kdy volal. Cítila jsem síru. Je to Belzebub. Foreman. Tentokrát si říká Foreman. Předák! On prostě musí být vždycky šéf. Příště si začne říkal Král!“

* * *

Jen sto metrů od místa, kde čekalo Bachmannovo auto, rostl u jezera malý hájek a jím se vinula stezka pro pěší. Bachmann podal řidiči aktovku a z ničeho nic dostal chuť se o samotě projít. Narazil na lavičku a sedl si. Stmívalo se. Začínala hamburská hodina kouzel. Zamyšleně hleděl na potemnělé jezero a na světla města, která se rozžíhala kolem. Tam v tom domku si na okamžik připadal jako zloděj se svědomím, který má výčitky, že okradl nesprávného člověka. Zavrtěl hlavou nad tou chvilkovou slabostí, vytáhl z kapsy svého úřednického obleku mobil a zavolal přímou linku Michaela Axelroda.

„Ano, Günthere?“

„Britové chtějí totéž co my,“ řekl. „Bez nás.“

* * *

Ian Lantern nemohl být po telefonu zdvořilejší, to mu Brue zas musel nechat. Omlouval se, bylo mu naprosto jasné, že Tommy má hrozné práce a nikdy by ho nenapadlo ho obtěžovat, kdyby na něj Londýn netlačil.

„Takhle po telefonu vám bohužel nemůžu říct víc. Potřebuji se s vámi sejít mezi čtyřma očima, včera bylo pozdě, Tommy. Hodina by měla stačit. Jen mi řekněte kdy a kde.“

Brue nebyl hloupý, a tak zpočátku reagoval zdrženlivě. „Jde o stejnou záležitost, o jaké jsme nedávno podrobně diskutovali u oběda?“ zeptal se, ale neustoupil ani o píď.

„Souvisí to s ní. Není to úplně ono, ale je to blízko. Minulost už zase vystrkuje růžky. Ale nic hrozného. Nikomu to neuškodí. Vlastně na tom spíš vyděláte. Hodinku a máte pokoj.“

Uklidněný Brue nakoukl do diáře, ačkoli vlastně nemusel. Ve středu chodila Mitzi do opery. Ona i Bernhard měli abonnement. Pro Bruea to znamenalo studenou večeři doma nebo teplou večeři a kulečník v Anglo-německém klubu; ve středu si mohl vybrat.

„Stačí devatenáct patnáct u mě doma?“ Chtěl mu dát adresu, ale Lantern ho nenechal domluvit.

„Skvěle, Tommy. Budu tam přesně.“

A také byl. Venku na něj čekal vůz s řidičem. Donesl květiny pro Mitzi. A ten zatracený úsměv mu vydržel na tváři, i když upíjel perlivou vodu s ledem a plátkem citronu.

„Ne, já radši zůstanu stát, jestli vám to nevadí, díky,“ prohlásil přátelsky, když mu Brue nabídl židli. „Po třech hodinách strávených na autobahn je docela příjemné si protáhnout nohy.“

„Měl byste zkusit vlak.“

„Máte pravdu, to bych měl.“

Brue tedy také zůstal stát s rukama založenýma za zády a, jak doufal, se zdvořilým, ale rozmrzelým výrazem zaneprázdněného muže, kterého obtěžují v jeho vlastním domě a který má tedy nárok na vysvětlení.

„Času je strašně málo, Tommy, to jsem už říkal, takže vám nejdřív vylíčím nepříjemnou situaci, ve které jste vy, a pak se třeba můžeme pobavit o tom, v jaké nepříjemné situaci jsme my. Vyhovuje vám to tak?“

„Poslužte si.“

„Mimochodem, já jsem přes terorismus. O tom jsem se u oběda tuším nezmiňoval, že ne?“

„Nemyslím.“

„A s Mitzi si starosti nedělejte. Jestli se ona a její přítel rozhodnou to o přestávce zabalit, moji lidé budou první, kdo nás upozorní. Tak co kdybyste se posadil a dorazil tu whisky, co jste pil?“

„Mně to takhle vyhovuje, díky.“

To Lanterna zklamalo, ale přesto pokračoval.

„Řeknu vám, Tommy, nebyl to zrovna příjemný pocit, když jsem se od svého německého protějšku dozvěděl, že zdaleka nejste tak neinformovaný v otázce současného pobytu jistého Issy Karpova, jak jste se tvářil. Že jste s ním seděl půlku noci v přítomnosti svědků. Vypadali jsme dost hloupě. A ptali jsme se vás na to přece, že?“

„Chtěli jste po mně, abych vás informoval v případě, že by vznesl nárok. To se nestalo. Ani do dneška.“

Lantern uznal, že na tom něco je; co mu zbývalo, Brue byl koneckonců starší. Úplně spokojený však nebyl. „Ale stejně jste měl spoustu informací, které by se nám byly hodily. Mohl jste nám poskytnout v té hře náskok, místo abychom si to museli takhle vyžrat.“

„V jaké hře?“

Lantern se usmál poněkud lítostivě. „Bez komentáře, je mi líto. V našem oboru neříkáme nikomu nic, co nutně nemusí vědět.“

„V mém také ne.“

„Mimochodem, udělali jsme si takovou menší analýzu vaší motivace, Tommy. My a Londýn. Vaše rodinné zázemí, dcera z prvního manželství – Georgie, že? – tu jste měl se Sue? Nikdo moc dobře nechápe, proč jste se vy dva rozešli, a to je podle mě vždycky smutné.

Rozvod, který není nezbytný, je podle mě svého druhu smrt. Moji rodiče se z toho nevzpamatovali nikdy, tohle vím určitě. A já svým způsobem asi taky ne. No ale teď je těhotná a to je hezké. Myslím Georgie. Musíte být nadšený.“

„Co to kruci žvaníte? Starejte se o svoje, ano?“

„My se jen snažíme přijít na to, proč jste nám tak málo vyšel vstříc a co to chráníte. Nebo koho. Jenom sebe? ptali jsme se. Nebo Brue Frères? Nebo mladého Karpova? Padl vám tak či onak do oka? Totiž, lhal jste opravdu obdivuhodně, Tommy. Vážně jste nás dostal. Nerad to přiznávám, ale musím před vámi smeknout.“

„Pokud si dobře vzpomínám, vy jste to s pravdou taky nepřeháněli.“

Lantern dělal, že ho neslyšel. „Ovšem,“ pokračoval spokojeně, „když jsme se podívali na ne zrovna utěšený stav, v jakém jsou finance Brue Frères, a zhruba jsme si spočítali, kolik si asi tak starý Karpov ulil, začalo se nám zdát, že vás chápeme líp: aha, tak o tohle Tommymu jde! Doufá, že mu Karpovovy miliony zajistí moc pěknou penzičku. Není divu, že nechce, aby si je někdo vyzvedl. Řeknete mi k tomu něco?“

„Co takhle předpokládat, že máte pravdu?“ odsekl Brue. „A pak z mého domu vypadněte.“

Lanternův mladý úsměv se soucitně rozšířil. „To nemůžu, Tommy, je mi líto. A vy taky ne, pochopte. A krom toho jsme slyšeli něco o tom, že je ve hře jistá mladá dáma.“

„Nesmysl. Žádnou mladou dámu nemám. Naprostá pitomost. Ledaže mluvíte o právničce toho mladíka“ – zoufale předstíral, že se snaží upamatovat – „Frau Richterové. Mluví rusky. Vyřizuje mu žádost o azyl a tak dál.“

„A je to kus, co jsme tak slyšeli. Když je člověk na malé ženské, a to já jsem.“

„Nevšiml jsem si. Obávám se, že ve svém věku už neumím dámy tak ocenit.“

Lantern v duchu uvažoval, proč Brue právě teď považoval za potřebné pronést snižující poznámku o svém věku. Došel k bufetu a zcela klidně si nalil ještě vodu.

„Takže tohle je váš problém, Tommy, a ještě se k němu ve vhodnou dobu vrátím. Ale zatím bych vás chtěl seznámit s tím, v jakých nepříjemnostech vězím já. Upřímně řečeno, vaší zásluhou na tom nejsem o nic líp než vy. Smím?“

„Co jestli smíte?“

„Zrovna jsem vám to řekl. Vylíčit vám, do jakého průseru jste nás dostal. Posloucháte, nebo ne?“

„Samozřejmě že ano.“

„Dobře. Protože zítra ráno, přesně v devět hodin, tady v Hamburku začíná velice citlivá a přísně tajná porada, jejímž tématem nebude nikdo jiný než Issa Karpov, ten, o kterém jste údajně nikdy neslyšel. Ačkoli slyšel.“

Najednou to byl úplně jiný člověk, školometský, nezadržitelný a napoleonský; kladl důrazy na nečekaná slova, jako když někdo hraje na rozladěné piano.

„A na téhle poradě, Tommy, kde mě vaší zásluhou, předpokládám, poněkud přitlačí ke zdi, potřebuji – můj Úřad potřebuje – my všichni, kteří se snažíme v téhle extrémně citlivé situaci jednat správně – Londýn, Němci, plus další spřátelené služby, které v téhle chvíli nebudu jmenovat, potřebujeme – abyste vy, pan Tommy Brue z banky Brue Frères, jako dobrý britský vlastenec a zapřísáhlý nepřítel terorismu, byl nejenom připraven, ale nadšeně ochoten spolupracovat se mnou jakýmkoli způsobem a v jakékoli podobě, kterou si vyžádá tato přísně tajná operace, o níž přinejmenším zatím nebudete vědět vůbec nic. Moje otázka tedy zní: Mám pravdu? Budete spolupracovat, nebo nám budete bránit ve válce proti terorismu?“

Nedovolil Brueovi oplatit mu stejnou mincí. Přestal štěkat a začal litovat.

„Jen si to vezměte, Tommy, my tu sice apelujeme na vaši dobrou vůli, to především, ale podívejte se, co stojí proti vám. Jste jen krůček od nucené správy, a to i bez obvinění z praní špinavých peněz.

Plus, co by tak asi řekli Němci, že jim tu britský bankéř koketuje se známým islámským teroristou na útěku? Na to snad radši nemyslet. Jste v řiti. Nebude lepší neodmlouvat a užít si to? Chápete? Nejsem si úplně jistý, jestli mě vnímáte. Mám mluvit o Annabel?“

„Takže vydírání,“ podotkl Brue.

„Cukr a bič, Tommy. Když to vyjde, na minulé hříchy banky se zapomene, v City se k vám budou chovat přátelštěji a Brue Frères to celé přežijí. Copak to není dost fér?“

„A ten kluk?“

„Kdo?“

„Issa.“

„Aha. Ano. Vaše altruistická stránka. No, to samozřejmě bude záležet na tom, jak dobře vy sehrajete svou roli. Patří samozřejmě Němcům. Do jejich suverenity se vměšovat nemůžeme, rozhodnout musejí oni. Ale po tomhle ho nikdo ve štychu nenechá, kdepak. Tohle tu nikdo nedělá.“

„A Frau Richterová? Co podle vás provedla ona?“

„Annabel. No, ta je teoreticky taky v průseru až po uši: spolčovala se s ním, ukryla ho, nejspíš si to s ním taky rozdává.“

„Ptal jsem se, co se s ní stane.“

„Ne, neptal. Ptal jste se, co provedla. A to jsem vám řekl. Co s ní udělají, nemám tušení. Jestli mají jen trochu rozumu, tak ji opráší a pomůžou jí na nohy. Má neuvěřitelné konexe, jak jistě víte.“

„To nevím.“

„Špičková právnická rodina, stará a ctihodná, německá diplomatická služba, tituly, které neužívají, sídlo ve Freiburgu. Kdyby se zeptali na radu mě, řeknu: Plácněte ji přes ručičku a pošlete ji domů. Však víme, jak to v téhle zemi chodí.“

„Takže chcete říct, že vám mám vystavit bianko šek na svoje služby?“

„No, upřímně řečeno, víceméně ano, Tommy. Vy se nám pěkně podepíšete na tečkovanou linku, my řekneme – co bylo, bylo – a dál budeme postupovat společně a aktivně. A budeme vědět, že děláme důležitou a záslužnou práci. Nejen pro nás. Pro všechny tam venku, jak se v naší branži říká.“

A k Brueovu úžasu skutečně existoval dokument k podpisu, a při bližším zkoumání nesl mnoho rysů bianko šeku. Byl uložený v tlusté hnědé obálce odpočívající ve vnitřní kapse Lanternova saka. Zavazoval Bruea k blíže nespecifikované „práci celonárodního významu“ a upozorňoval na četná drakonická ustanovení Zákona o státním tajemství a na tresty, které by ho čekaly v případě jejich porušení.

Brue se sám v sobě nevyznal. Podíval se nejdřív na Lanterna a pak se rozhlédl po zimní zahradě, jako by hledal pomoc. Když žádnou nenašel, podepsal.

* * *

Lantern byl pryč.

Brue stál v hale a díval se na zavřené vstupní dveře, ztuhlý vzteky a příliš rozzuřený i na to, aby dopil tu whisky, jak mu tak ohleduplně doporučoval Lantern. Pohled mu padl na kytici, která stále ještě zabalená v papíře ležela na stolku v hale. Vzal ji do ruky, přičichl k ní a položil ji zpátky.

Gardénie. Mitziny oblíbené. Z dobrého květinářství. Ten náš Ian není žádný škrťa, aspoň když to jde z vládních peněz.

Proč je donesl? Aby ukázal, že ví? Co ví? Že má Mitzi ráda gardénie? Stejně jako věděl, že on jí ryby v La Scale? A jak přimět Maria, aby otevřel v pondělí na oběd?

Nebo aby ukázal, že neví – že šla se svým milencem do opery, což samozřejmě věděl, jenže v jeho branži je logické předstírat, že to, co víte, vlastně nevíte. Takže oficiálně to nevěděl.

A Annabel? No, ta je taky v průseru až po uši.

Brue těm Lanternovým řečem velkou váhu nepřikládal, ale tomuhle byl ochotný věřit. Čtyři dny a noci přemýšlel o všech možných způsobech, jak se s ní nenápadně spojit; dopis do Útočiště Sever, poslaný po kurýrovi Frères; nevinný vzkaz na pracovní záznamník nebo mobil.

Ale z citlivosti – to byl Lanternův výraz – nebo snad z pouhé zbabělosti, na výrazu vlastně nezáleželo, to neudělal. A v době, kdy se měl správně zabývat vysokými financemi, se každou chvíli v kanceláři přistihl, jak sedí s bradou v dlani, hypnotizuje svůj telefon a zaklíná ho, aby zazvonil. Ale on nezazvonil.

A teď, přesně jak se obával, je Annabel v průšvihu. A žádné Lanternovy řečičky ho nepřesvědčí, že se z toho dostane bez pohromy.

Potřeboval jen důvod jí zavolat, a ve svém hněvu na jeden přišel. Ať se Lantern jde vycpat. Já musím řídit banku. A dopít skotskou. Hodil ji do sebe jedním douškem a z domácí pevné linky vytočil její číslo.

„Frau Richterová?“

„Ano?“

„Tady Brue. Tommy Brue.“

„Dobrý den, pane Brue.“

„Nevolám nevhod?“

Podle jejího dutého tónu patrně ano.

„Ne, to je v pořádku.“

„Já vás vlastně volám ze dvou důvodů. Jestli vážně máte chvilku čas. Máte?“

„Ano. Ano, mám. Samozřejmě.“

Je pod drogami? Spoutaná? Poslouchá něčí rozkazy? Radí se s někým, než odpoví?

„Ten první důvod – po telefonu nechci zacházet do podrobností – nedávno byl vypsán jistý šek. Ale pokud mně je známo, nikdo ho ještě nevybral.“

„Situace se změnila,“ řekla po další nekonečné odmlce.

„Ano? Jak?“

„Rozhodli jsme se pro jiný postup.“

My? Ty a kdo? Ty a Issa? Brue neměl pocit, že by Issa měl do toho rozhodování co mluvit.

„Ta změna je doufám k lepšímu,“ prohlásil optimisticky.

„Možná. A možná ne. Člověk musí zkusit všechno.“ Stejný dutý tón, hlas z propasti. „Mám ho roztrhat? Poslat zpátky?“

„Ne, ne!“ – přeháníš, brzdi – „jistěže ne, pokud existuje možnost, že byste ho ještě mohla potřebovat. Jsem naprosto srozuměný s tím, abyste ho inkasovala kdykoli během té doby, co budou věci takříkajíc v běhu. A když z toho nic nebude, no tak mi později vrátíte to, co nepoužijete.“ Zaváhal, protože si nebyl jistý, zda má riskovat ten druhý důvod. „A pokud jde o tu druhou bankovní záležitost. Posunulo se to nějak v tomhle ohledu?“

Žádná odpověď.

„Ohledně předpokládaného nároku našeho přítele.“ Zkusil to s vtipem. „Myslím toho cvičeného koně, o kterém jsme mluvili. Jestli si ho náš přítel chce převzít.“

„O tom ještě nemůžu nic říct. Musím s ním ještě jednou promluvit.“

„A zavoláte mi pak?“

„Možná až to s ním ještě proberu.“

„A vyberete si zatím ten šek?“

„Snad.“

„A vy sama, všechno v pořádku? Žádné potíže? Problémy? Nemůžu vám třeba s něčím pomoct?“

„Všechno v pořádku.“

„To je dobře.“

Dlouhé mlčení na obou stranách. Na jeho straně bezmocná úzkost; na její zdánlivě naprostá lhostejnost.

„Takže si brzo pořádně popovídáme?“ navrhl, když sebral poslední zbytky své dychtivosti.

Možná ano, možná ne. Už zavěsila. Poslouchají, pomyslel si. Jsou s ní v místnosti. Dirigují její hlas kůrového zpěváčka.

* * *

Annabel seděla u malého bílého psacího stolu ve svém starém bytě, mobil pořád ještě v ruce, a dívala se z okna do temné ulice. Za ní seděla v jediném křesle Erna Freyová a zamyšleně upíjela zelený čaj.

„Chtěl vědět, jestli Issa vznese nárok,“ oznámila Annabel. „A co se stalo s jeho šekem.“

„A vy jste hrála o čas,“ odpověděla Ema Freyová uznale. „A výborně, řekla bych. Možná, že až příště zavolá, budete pro něj mít lepší zprávy.“

„Lepší pro něj? Lepší pro vás? Pro koho lepší?“

Annabel položila telefon na stůl, opřela si hlavu do dlaní a zadívala se na něj, jako by v něm byly odpovědi na všechny otázky vesmíru.

„Pro nás všechny, moje milá,“ řekla Ema Freyová a vyskočila, protože mobil zazvonil podruhé. Přišla ale pozdě. Annabel po něm chňapla jako narkoman a už se představovala.

Byl to Melik. Chtěl se s ní rozloučit, než s matkou odjedou do Turecka, ale také chtěl vědět, co je s Issou, protože měl výčitky svědomí.

„Víte, až se vrátíme – vyřiďte mému bratrovi – vyřiďte našemu příteli – kdykoliv. Ano? Jestli tady bude smět zůstat, je vítaný. Může bydlet tam, co byl, může nám třeba vyjíst dům. Řekněte mu, že je skvělý, ano? Že to říkal Melik. Dokázal by mě knokautovat v prvním kole. Třeba ne v ringu. Ale tam. Tam, co byl. Víte, co myslím?“

Ano, Meliku, vím, co myslíte. A pozdravujte ode mě Leylu. A ať si užije krásnou svatbu, tradiční. A vy taky, Meliku. A dlouhý život vaší sestře a jejímu budoucímu manželovi. A hodně štěstí oběma. A vraťte se v pořádku, Meliku, a starejte se o matku, je to statečná hodná žena a má vás moc ráda a byla dobrou matkou vašemu příteli…

A tak dál a tak dál, dokud jí Erna Freyová jemně nevykroutila mobil ze ztuhlých prstů a nevypnula ho. Druhou ruku jí přitom laskavě položila na rameno.

11

Ani nepřiměřená reakce na Melikův telefonát, ani chladná odpověď Brueovi nebyly v nové Annabelině existenci nic ojedinělého. Její nálada se měnila několikrát denně, střídalo se v ní zahanbení, nenávist k jejím velitelům, rozzářený, iracionální optimismus a delší období nekritického smíření se situací.

V Útočišti byla odepsaná, a to i přes to, že Herr Werner zašel na Bachmannův pokyn za Ursulou a informoval ji, že úřady se už o záležitost Issy Karpova aktivně nezajímají.

Erna Freyová byla teď nejen její strážkyní, ale také sousedkou. Hned následujícího dne poté, co odvezla Annabel žlutou dodávkou k přístavu, se usídlila v přízemí Apartotelu z betonu a oceli, který stál ani ne sto metrů daleko. Ten byt se postupně stal Annabeliným třetím domovem. Stavovala se tam před každou návštěvou u Issy a pak se tam vracela. Občas tam pro útěchu i přespala, v dětském pokoji, kde kvůli pouličním reklamám nikdy nebyla úplná tma.

Dvakrát denně navštěvovala Issu, ale už to nebyly riskantní výpravy, spíš nacvičené divadelní kusy v Ernině pečlivé režii, a postupem času také v režii Bachmannově. V soukromí za zataženými závěsy malého obýváčku v bezpečném bytě ji buď společně, nebo každý zvlášť instruovali před každým výstupem do těch zatočených dřevěných schodů i po něm. Staré scény se přehrávaly a analyzovaly, nové se plánovaly a zdokonalovaly, všechny se stejným cílem – přesvědčit Issu, aby vznesl nárok na své dědictví a zachránil se před hrozícím vypovězením.

Annabel sice jejich hlavní cíl chápala jen matně, pokud vůbec, ale byla jim neochotně vděčná za jejich vedení, protože si ke svému zoufalství uvědomovala, že na něm začala být závislá. Dokud se společně krčili nad kazeťákem, byli jejím prubířským kamenem reality Erna a Günther, ne Issa; ten byl jen jejich nepřítomné problémové dítě.

Jen když kráčela tou stometrovou křížovou cestou po přeplněném chodníku a ocitla se Issovi tváří v tvář, sevřel se jí žaludek, jazyk jí ztěžkl zahanbením a ona toužila podupat všechny ty špinavosti, do nichž se pustila kvůli svým manipulátorům. A ještě horší bylo, že Issa, který měl jako každý vězeň silně vyvinutou schopnost empatie, vycítil, že je jiná, vnímal její větší sebevědomí, které, ať chtěla nebo nechtěla, čerpala z faktu, že ji ovládá někdo jiný.

„Vycházejte mu tak vstříc, jak to půjde, moje milá, samozřejmě z bezpečné vzdálenosti,“ radila Erna. „Pěkně pomaloučku ho veďte k vodě. Jeho rozhodnutí, až k němu dospěje, bude spíš emocionální než racionální.“

Annabel s ním hrála šachy, poslouchala s ním hudbu a na Ernino naléhání se pouštěla do témat, které by ještě před dvěma dny nepřicházely v úvahu. Jejich vztah se stával uvolněnějším, a ona byla kupodivu stále méně ochotná nechat si líbit jeho kousavé poznámky o jejím západním životním stylu, a především pohrdlivé komentáře na adresu Karstena, jehož značkové oblečení a boty velice ochotně nosil.

„A vy jste někdy nějakou ženu miloval, myslím kromě svojí matky, Isso?“ zeptala se z bezpečné vzdálenosti.

Po dlouhém mlčení přiznal, že ano. Bylo mu šestnáct. Jí bylo osmnáct a už neměla rodiče. Byla to pravá Čečenka jako jeho matka, zbožná, krásná a cudná. Ujistil Annabel, že své city si nikdy nijak fyzicky nevyjádřili, byla to jen čistá láska.

„A co se s ní stalo?“

„Zmizela.“

„Jak se jmenovala?“

„To je nepodstatné.“

„Tak jak zmizela?“

„Byla to mučednice islámu.“

„Jako vaše matka?“

„Byla mučednice.“

„Ale jaká mučednice?“ Ticho. „Dobrovolná mučednice? Chcete říct, že se vědomě obětovala pro islám?“ Mlčení. „Nebo nedobrovolná? Oběť? Jako vy? Jako vaše matka?“

Po nekonečné odmlce Issa prohlásil, že je to nepodstatné. Bůh je milosrdný. Odpustí jí a přijme ji do ráje. Ovšem sám fakt, že Issa svou lásku vůbec připustil, znamenal, že jeho obrana začíná mít trhliny, jak okamžitě konstatovala Erna Freyová.

„Tohle není jenom skulinka ve hradbách, moje milá, to je díra jako vrata!“ vykřikla. „Když mluví o lásce, bude už mluvit o všem: o náboženství, o politice, zkrátka o všem. Možná si to ještě neuvědomuje, ale on chce, abyste ho přemluvila. A nejlíp mu pomůžete, když budete vytrvale oťukávat dál.“ A pak následoval obvyklý cukřík, na kterém Annabel už začala být závislá: „Vedete si úžasně, miláčku. Má velké štěstí.“

* * *

Annabel tedy oťukávala. Druhý den ráno, snídaně v šest hodin. Kávu a čerstvé croissanty dodala Erna Freyová. Seděli na svých teď už stálých místech, on pod obloukovým oknem, Annabel schoulená v nejvzdálenějším rohu, dlouhou sukni staženou až k mohutným botám.

„V Bagdádu dneska zase vybuchla bomba,“ prohlásila. „Poslouchal jste dnes ráno rádio? Osmdesát pět mrtvých, stovky zraněných.“

„Je to boží vůle.“

„Chcete říct, že Bůh schvaluje, aby muslimové zabíjeli muslimy? Tak tomuhle Bohu já tedy vážně moc nerozumím.“

„Nesuďte Boha, Annabel. Bude na vás přísný.“

„A vy to schvalujete?“

„Co?“

„To zabíjení.“

„Zabíjením nevinných Alláha nepotěšíte.“

„A kdo je nevinný? Koho můžete zabít a potěšíte tím Alláha?“

„Alláh to pozná. Vždycky to pozná.“

„A jak to poznáme my? Jak nám to Alláh řekne?“

„Už nám to řekl, ve Svatém koránu. Řekl nám to prostřednictvím Prorokovým, mír s ním.“

Počkejte, až si budete jistá, že není ve střehu, a pak zaútočte, radila jí Erna. Teď si jistá byla:

„Četla jsem jednoho slavného islámského učence. Jmenuje se doktor Abdullah. Slyšel jste o něm? Doktor Fajsal Abdullah? Žije tady v Německu. Občas bývá v televizi. Ne často. Na to je moc zbožný.“

„Proč bych o něm měl něco slyšet, Annabel? Jestli vystupuje v západní televizi, tak to není dobrý muslim, je zkažený.“

„To tedy není. Je zbožný, je asketický a je to velice vážený islámský učenec, který napsal významné knihy o islámské víře a praxi,“ odsekla. Dělala, že nevidí podezíravý úšklebek, který se mu už začínal usazovat na tváři.

„V jakém jazyce ty knihy napsal, Annabel?“

„Arabsky. Ale hodně se překládají. Do němčiny, do ruštiny, do turečtiny, vlastně do všech jazyků, které vás napadnou. A je představitelem různých muslimských charit. Psal také hodně o muslimské povinnosti dávat,“ dodala významně.

„Annabel.“

Čekala.

„Když mě upozorňujete na díla toho Abdullaha, chcete mě tím přesvědčit, abych přijal Karpovovy špinavé peníze?“

„A kdyby ano?“

„Tak si prosím vezměte k srdci informaci, že to nikdy neudělám.“

„No jistě!“ odsekla; už ho měla plné zuby. „Beru si to k srdci.“

Vážně? Nebo to hrála? Sama už nevěděla. „Beru si k srdci, že z vás nikdy nebude doktor, nebo čím se to zrovna chcete stát. A že já už nikdy nebudu žít normálně, jako dřív. A že pan Brue nikdy nedostane zpátky ty peníze, které mi dal, abych se o vás postarala, protože vás tu už každou chvíli najdou a pošlou vás zpátky do Ruska nebo do Turecka nebo někam, kde to bude ještě horší. A to nebude Boží vůle. To bude vaše vlastní pitomé a tvrdohlavé rozhodnutí.“

Ztěžka dýchala; část jejího já zuřila, část byla ledově chladná. Viděla, že vstal a díval se oknem na sluncem zalitý svět před sebou.

Když to vyplyne přirozeně ze situace, rozčilte se na něj, radil jí Bachmann. Tak, jak jste se rozčílila na nás, když jsme vás sebrali na ulici a donutili vás konečně dospět.

* * *

Když se Annabel vrátila do bezpečného bytu, našla tam Ernu Freyovou a Bachmanna nadšené, ale nerozhodnuté. Chvála Erny Freyové neznala hranic. Annabel to zvládla úžasně, předčila všechna jejich očekávání, všechno postupuje mnohem rychleji, než se odvažovali doufat. Otázka teď zněla, zda nechat Issu, aby si to přemílal v hlavě celý další den, nebo pod nějakou záminkou vytáhnout Annabel přes poledne z Útočiště a posílit získanou výhodu tím, že doveze Issovi Abdullahovy knihy.

Jenže nepočítali s tím, že si to Annabel po svém úspěchu rozmyslí a propadne skepticismu. Nejdřív byli oba tak zaujatí, že si změny její nálady nevšimli. Seděla u stolu s hlavou v dlaních, předpokládali tedy, že odpočívá po té těžké zkoušce. Pak ale Erna Freyová vztáhla ruku a dotkla se její paže a Annabel ucukla, jako by ji kousla.

Bachmann ale neměl ve zvyku dělat velké cavyky s náladami svých agentů.

„Co je zas, sakra?“ obořil se na ni.

„Jsem vaše přivázaná koza, co?“ odpověděla Annabel do dlaní.

„Cože jste?“

„Návnada pro Issu. Pak přilákám i Abdullaha. A vy pak Abdullaha zničíte. Tomu říkáte zachraňovat nevinné životy.“

To už Bachmann obešel stůl a stál nad ní.

„To je úplná blbost,“ houkl jí do ucha. „Protože dokud budete hrát s námi, ten váš kluk má propustku. A pro vaši informaci, Abdullahovi já nehodlám zkřivit jediný vlásek na té jeho ctihodné hlavě, kurva fix. On je přece ztělesněná láskyplná tolerance a dobré vztahy a já nemám v popisu práce vyvolávat výtržnosti!“

Nakonec se dohodli, že se Annabel u Issy přece jen v poledne krátce zastaví, nechá mu tam Abdullahovy knihy, prohlásí, že nemá moc času, a vrátí se večer, aby si poslechla jeho reakci. Souhlasila se vším.

„Nezačni být měkkosrdcatá, Erno,“ prohlásil Bachmann, když vyprovodili Annabel i s kolem do žluté dodávky. „V téhle operaci na to není čas.“

„Ukaž mi jednu jedinou, kdy čas byl,“ pokrčila Erna Freyová rameny.

* * *

Annabel a Issa jako obvykle seděli každý na jednom konci podkroví. Byl večer. Při své bleskové polední návštěvě tu Annabel nechala tři útlé knihy doktora Abdullaha v ruštině. Teď byla zpátky. Z bundy vytáhla list papíru. Až do téhle chvíle téměř nepromluvili.

„Tohle jsem stáhla z internetu. Mám vám to přečíst? Je to německy. Budu vám to muset přeložit.“

Čekala na odpověď, a když se žádné nedočkala, promluvila dost hlasitě za oba:

„Doktor Abdullah se narodil v Egyptě, je mu 55 let. Je to světově uznávaný učenec, syn a vnuk imámů, muftíů a učitelů… Za svého bouřlivého studentského mládí v Káhiře propadl doktrínám Muslimského bratrstva, byl za své militantní přesvědčení zatčen, uvězněn a mučen… Po propuštění znovu riskoval smrt, tentokrát z rukou svých bývalých spolubojovníků, protože začal hlásat cestu bratrství, pravdy, tolerance a úcty ke všem Božím tvorům. Doktor Abdullah je reformistický ortodoxní učenec, který vyzdvihuje příklad Proroka a jeho druhů.“

A znovu čekala. „Posloucháte mě?“

„Mně jsou milejší knihy od Turgeněva.“

„Protože se odmítáte rozhodnout? Nebo proto, že nechcete, aby vám nějaká pitomá nevěřící ženská nosila knížky o tom, co má dobrý muslim udělat s penězi? Kolikrát vám mám připomínat, že jsem vaše právnička?“

V polotmě zavřela oči a znova je otevřela. Copak on už vůbec nemá pocit, že situace je naléhavá? Jenže proč by se měl obtěžovat velkými rozhodnutími, když všechna ta malá děláme za něj my?

„Isso, proberte se, prosím. Doktora Abdullaha žádají o radu zbožní muslimové odevšad. Proč byste nemohl i vy? Zastupuje řadu muslimských charit. Některé posílají pomoc do Čečenska. Když moudrý muslimský učenec jako doktor Abdullah je ochoten vám říct, jak ty peníze správně použít, proč byste ho sakra nemohl vyslechnout?“

„To nejsou moje peníze, Annabel. Jsou ukradené mému národu.“

„No tak proč nehledáte způsob, jak jim je vrátit? A při té příležitosti se taky opravdu stát doktorem, abyste se mohl vrátit domů a pomáhat jim? To snad chcete, ne?“

„A pan Brue má na toho Abdullaha příznivý názor?“

„Podle mě ho nejspíš nezná. Možná ho viděl v televizi.“

„To je nepodstatné. Názor nevěřícího na doktora Abdullaha není důležitý. Přečtu si ty knihy a s Boží pomocí si udělám úsudek.“

Padá snad jeho poslední hradba? V okamžiku nevysvětlitelného strachu se modlila, aby to tak nebylo.

Uběhla zase celá věčnost, než promluvil. „Ale pan Tommy Brue je bankéř a může proto věc konzultovat s tím doktorem Abdullahem z hmotného hlediska. Nejdříve zjistí za pomoci jiných oligarchů, jestli je ten muž považován za čestného ve svých světských činech. Utlačený čečenský lid byl oloupen mnohokrát, nejen od Karpova. Jestli je čestný, pan Brue mu mým jménem předloží určité podmínky, a doktor Abdullah vyloží boží příkazy.“

„A potom?“

„Vy jste moje právnička, Annabel. Poradíte mi.“

Ten malý restaurant se jmenoval Louise a nacházel se v čísle tři na Maria-Louisenstrasse, hlavní tepně svérázné vesnice uprostřed města, s mnoha starožitnictvími, obchody se zdravou výživou a salóny pro péči o mnoho bohatých psů, kteří v této žádané čtvrti bydleli. Kdysi, v dobách, kdy se Annabel považovala ještě za svobodnou, chodívala do Louise v neděli ráno na latté, četla noviny a pozorovala kolemjdoucí. A právě tohle místo si vybrala pro schůzku s panem Tommym Bruem z banky Brue Frères, protože si byla jistá, že v tak chráněném a luxusním prostředí se nebude cítit nesvůj.

Na návrh Erny Freyové navrhla schůzku dopoledne, kdy bude v restauraci nejméně lidí a je také nejpravděpodobnější, že se Brue bude moci takhle narychlo uvolnit. Protože, jak Erna správně říkala, pokud je ten váš pan Tommy aspoň trochu obstojný bankéř, tak má určitě domluvený pracovní oběd. Na to jí Annabel neodpověděla – i když mohla –, že podle toho, co tuší o Brueových citech, by zrušil třeba oběd s prezidentem Světové banky, jen aby jí vyhověl.

Ovšem na vlastní návrh – který udělala z náhlého rozmaru sama sobě, když se na sebe dlouze podívala do zrcadla a nebyla právě nadšená tím, co vidí – se rozhodla, že se na tu schůzku trochu vystrojí. Pan Tommy Brue to určitě ocení. Nic přehnaného, ale je to dobrý člověk, miluje ji a takový kompliment si zaslouží. A bude také docela příjemné předvést se mu pro změnu jako západní žena! Takže pryč s těmi hadry, které musela nosit, aby neurazila Issovo muslimské cítění – už jí připadaly jako vězeňská uniforma. Co třeba její nejlepší džíny a tu bílou hedvábnou zavinovací halenku, kterou jí koupil Karsten a kterou na sobě ještě nikdy neměla? A nové, ne tak humpolácké boty, které se ale přesto hodí i pro jízdu na kole? No a když už se vylepšuje, tak i trochu make-upu, aby rozjasnil ty pobledlé tváře a znova ji rozzářil. Dojalo ji, jak upřímně byl Brue nadšený, když ho hned ráno, po schůzce s Issou, volala ze zajetí Ernina bytu:

„No báječně! Nádhera! Skvělá práce, tak jste ho přece přemluvila.

Už jsem se začínal bát, že se to nikdy nepovede, ale vy jste to nakonec dokázala. Jen řekněte kdy a kde,“ naléhal. A když udělala narážku na Abdullaha, i když ho přímo nejmenovala, protože podle Erny by to bylo předčasné: „Etické a náboženské ohledy? Milá dámo, my bankéři na ně narážíme dnes a denně! Hlavně, že váš klient chce vznést nárok. A až se ten nárok vyřídí, tak my ve Frères pro něj pohneme nebem a zemí.“

Kdyby takhle jásal jiný muž jeho věku, vyvolalo by to v ní podezření, ale poté, co s ním naposledy mluvila tak chladně, se jí teď hodně ulevilo, dokonce by se dalo říct, že je nadšená. Copak celý svět není závislý na jejím chování? Není snad každé její slovo, úsměv, zamračení a gesto soukromým majetkem těch, kdo ji vlastní: Issy, Bachmanna, Erny Freyové? A v Útočišti Ursuly a ostatních z její bývalé rodiny, kteří se záměrně vyhýbají jejímu pohledu a přitom ji potají pozorují?

* * *

Nebylo divu, že nemohla spát. Stačilo jen položit hlavu na polštář a už si v hlavě barvitě přehrávala tu spoustu rozdílných rolí, které ten den sehrála: Přehnala jsem tu starost o nemocné dítě naší operátorky? Jak jsem asi musela vypadat, když mi Ursula navrhla, že je načase, abych si vzala dovolenou? A proč to vůbec navrhla, když se snažím být nenápadná, sedím za zavřenými dveřmi a ze všech sil předstírám svědomitou práci? A proč si připadám jako ten příslovečný motýl, kterému stačí mávnout v Austrálii křídly a rozpoutá zemětřesení na druhém konci světa?

Když se včera vrátila do svého bytu poté, co se Issa rozhodl přece jen vznést svůj nárok, navštívila znovu webové stránky doktora Abdullaha. Podívala se na výňatky z jeho televizních vystoupení a rozhovorů a byla skutečně ráda, že Günther Bachmann nehodlá zkřivit jediný vlásek na té jeho ctihodné hlavě, kurva fix; tedy ne že by měl vůbec nějaké vlásky, které by se zkřivit daly; byl malý, holohlavý a vesele pomrkával – a byl erhaben, oblíbené slovo jejího učitele náboženství v internátní škole, naznačující něco vznešeného. Jeho vznešenost, stejně jako Issova, zahrnovala všechno, co Annabel chtěla od dobrého člověka slyšet: čistotu duševní i tělesnou, lásku jako nejvyšší příkaz, a uznání faktu, že k Bohu vede mnoho cest, ať už mu říkáme jakkoli.

Popravdě řečeno, trochu ji zarazilo, že se nezmínil o tom, co by jiní mohli považovat za stinnou stránku islámu tak, jak se praktikuje, ale Abdullahův laskavý úsměv učence a pohotový optimismus převážily každou malichernou kritiku. Říkal, že všechna náboženství mají příznivce, které jejich nadměrná horlivost svedla z cesty, a islám není výjimka; všechna náboženství mohou zneužít zlí lidé; rozmanitost je Boží dar a měli bychom Ho za ni chválit. Za daných okolností se jí nejvíc líbily Abdullahovy zmínky o nutnosti štědře dávat a jeho dojemné zmínky o islámských psancích této země, kteří byli jejími klienty právě tolik jako jeho.

* * *

Tyto nesoustředěné myšlenky ji nějakým záhadným způsobem utěšily, a tak konečně upadla do hlubokého spánku. Vzbudila se spokojená a připravená.

Také ji uklidnilo, když Brue vešel do skleněných dveří restaurace Louise s neočekávaně šťastným výrazem a hnal se k ní s oběma rukama napřaženýma jako Rus. Měla dokonce z ničeho nic chuť nechat restauraci restaurací a pozvat ho na kávu k sobě domů, aby mu ukázala, jak moc si ho cení jako přítele v nouzi, ale pak se zarazila. Věděla, že toho v hlavě ukrývá příliš, a kdyby si jen trochu povolila uzdu, všechno by to ze sebe vysypala, a toho by vzápětí litovala, a nejen ona, ale i všichni, jimž je povinována loajalitou.

„Copak to pijete? No, tak tohle není zrovna pro mě, viďte?“ udělal komickou grimasu, když uviděl její sklenici vanilkového mléka. Místo toho si objednal dvojité espresso. „Mimochodem, jak se mají Turci?“

Turci? Jací Turci? Ona žádné Turky nezná. V duchu se toulala na tolika jiných místech, že jí chvilku trvalo, než mezi těmi namačkanými tvářemi našla Melika a Leylu.

„Ale dobře,“ řekla a trochu hloupě se podívala na své hodinky, protože ji napadlo, že touhle dobou jsou už ve vzduchu a na cestě do Petrohradu. Vlastně do Ankary.

„Vdávají mou sestru,“ řekla.

„Vaši sestru?“

„Melikovu sestru,“ opravila se a uvědomila si, že se oba jejímu přeřeknutí smějí nahlas. Vypadá o tolik mladší, napadlo ji a rozhodla se mu to říct.

„Propána, vážně si to myslíte?“ odpověděl a mile se začervenal.

„No, abych byl upřímný, dostal jsem jednu dobrou rodinnou zprávu. Ano.“

To ano mělo zřejmě znamenat, že o tom zatím nemůže víc prozradit, což naprosto chápala. Věděla, že je čestný muž, a skutečně doufala, že by se z nich mohli stát přátelé na celý život, i když ne tak, jak patrně chtěl on. Nebo na to spíš myslela ona?

Tak či tak, rozhodla se, že je načase být přísná. Na Ernin návrh s sebou přinesla kopii toho internetového článku, který ukázala Issovi, a další vytištěný list s telefonním číslem, domácí adresou a e-mailem doktora Abdullaha, které byly také volně dostupné na internetu. Na to všechno si teď vzpomněla, vylovila papíry z ruksaku a podala mu je. Přitom sama sebe pozorovala v zrcadle.

„Tak tohleto je váš člověk,“ prohlásila svým nejpřísnějším tónem.

„Neustále mluví o tom, že muslimové mají povinnost dávat.“ Nechápavě se díval na ty papíry – ještě mu totiž nevysvětlila, k čemu jsou, nějak se k tomu nedostala, ale to ještě udělá – a ona zatím vesele zalovila v ruksaku podruhé a tentokrát vytáhla nevybraný šek na padesát tisíc eur, za který mu ještě jednou poděkovala, a to tak obsáhle, že mu úplně znemožnila číst o doktoru Abdullahovi. Pak se znovu oba zasmáli a dívali se přitom jeden druhému do očí, což by ona normálně nedopustila, ale s Bruem jí to nevadilo, jemu věřila, a krom toho se ona smála hlasitěji než on, dokud se nevzpamatovala a nezkontrolovala rychle svou tvář v zrcadle, aby zachovala dekorum.

„Zkrátka, objevily se jisté komplikace,“ řekla a pohlédla mu do očí. Rozesmutnilo ji, že se mu ve tváři začaly objevovat starostlivé vrásky, když až doteď byla tak rozzářená tou dobrou rodinnou zprávou, no ale co se dá dělat.

Komplikace spočívá v tom, vysvětlila, že její klient by prakticky všechny peníze rád vynaložil na dobročinné muslimské účely, a v tomto ohledu by se chtěl poradit s velkým a dobrým doktorem Abdullahem, jak to nejlépe udělat, jenže vzhledem k tomu, že situace našeho klienta je extrémně citlivá – což oba víme, takže ze zjevných důvodů nebudu zacházet do podrobností – nemůže oslovit doktora Abdullaha přímo. Takže jakmile úspěšně dokáže svůj nárok na peníze svého otce – což, jak naznačujete, by neměl být problém – bude potřebovat, aby to pan Tommy, jak vás láskyplně nazývá, udělal za něj.

„Tedy pokud je pro Brue Frères něco takového přijatelné,“ dořekla stále ještě přímo jemu do očí a doprovodila to svým nejzářivějším úsměvem; znovu posmutněla, když jí úsměv nedokázal přesvědčivě oplatit.

„A náš klient je – v pořádku?“ ptal se pochybovačně a obočí mu starostí málem zajelo do hlavy.

„Za dané situace je v pořádku, pane Brue. Má se velice dobře. Řeknu vám to asi takhle: Mohlo by to být mnohem, mnohem horší.“

„A je ještě – ještě ho –“

„Ne,“ nenechala ho to doříct, „ne, pane Brue, ještě ne. Náš klient je naštěstí přesně ve stejné situaci, v jaké jste ho viděl.“

„A v bezpečných rukou?“

„V tak bezpečných, jak jen to za těchto okolností lze. Dokonce v mnoha rukou.“

„A co ty, Annabel?“ zeptal se úplně jiným hlasem, naklonil se k ní přes stůl a vzal ji za předloktí. Díval se přitom na ni s takovou láskou a něhou, že její první reakce byla poddat se obavám, které s ním sdílela, a propuknout v pláč. Druhá reakce byla zprudka ucuknout a schovat se za svůj profesionální status. Mezitím už jí také došloa vůbec se jí to nelíbilo – že si dovolil použít její křestní jméno, a co byla ještě větší drzost, dokonce jí důvěrně tykal, aniž by mu jedno či druhé dovolila. A to je prostě neomluvitelné. Uvědomila si, že úplně ztuhla, a kladla to za vinu jemu. A kladla mu za vinu i to, že odpověď procedila skrz zaťaté zuby. Hruď se jí svírala, ale komu záleží na tom, co ji bolí a co ne? Rozhodně ne nějakému postaršímu bankéři, který si dovoluje osahávat jí ruku.

„Já se nehroutím,“ prohlásila. „Jasné?“

Bylo mu to jasné. Dal se na ústup a zdálo se, že se sám za sebe stydí, přitom ji ale stále držel za zápěstí.

„Já se nikdy nehroutím. Jsem právnička.“

A výborná, souhlasil s absurdní horlivostí.

„Můj otec je právník. Moje matka je právnička. Můj švagr je právník. Taky můj přítel byl právník. Karsten. Vyhodila jsem ho z bytu, protože pracoval pro pojišťovnu a zdržoval vyřízení případů poškození azbestem, aby oprávněné osoby umřely dřív, než něco dostanou. V mojí rodině a v mojí profesi si nesmíme dovolit řídit se city. Ani nadávat. Jednou jsem před vámi nadávala. Lituju toho. Omlouvám se. Mluvila jsem o vaší zasrané bance. Není to zasraná banka. Je to prostě banka. Slušná a ctihodná banka, jak jenom banka může být.“

Už mu nestačilo, že ji i dál drží za zápěstí, teď se ještě pokoušel vzít ji kolem ramen. Setřásla ho. Dokázala vstát sama, a také to udělala.

„Jsem právnička, ale nemám žádnou vyjednávací pozici, pane Brue, a to je tak hloupé a naprosto zbytečné. Hlavně se mě nesnažte utěšovat. Nehodlám se účastnit žádných důmyslných intrik. Buď to uděláme takhle, nebo je Issa mrtvý už teď. Tohle je Spolek pro Issovu záchranu. Zásada – udělat to jediné rozumné a logické, kvůli Issovi. Říkám to úplně jasně?“

Ale než Brue stačil pronést nějakou dostatečně konejšivou odpověď, dosedla se žuchnutím zpátky na židli a dvě ženy z protějšího kouta restaurace se rozběhly k ní. Jedna jí položila paži tam, kam se ji marně pokoušel položit Brue, a druhá mávala tučnou rukou na stejšn volvo, který stál u chodníku na zákazu parkování.

12

Günther Bachmann si připravoval zboží. Od devíti ráno se do předpokoje Arniho Mohra slétali po dvou a po třech velcí kupci z Berlína, popíjeli jeho kávu, štěkali rozkazy na své podřízené, vrčeli do mobilů a mračili se do laptopů. Na parkovišti stály dvě helikoptéry.

Normální motoristé museli vzít zavděk prostorem kolem stájí. Bodyguardi v nepadnoucích šedých oblecích bloudili nádvořím jako toulavé kočky.

A Bachmann, příčina toho všeho, muž, který dokáže nemožné, ostřílený polní agent ve svém jediném důstojném obleku, kroužil po místnosti, chvilku tiše a vážně rozmlouval s důležitým byrokratem, chvilku se poplácával po zádech se starým kamarádem. Zeptejte se ho, jak dlouho to své nabízené zboží připravoval, a pokud vás zná dostatečně dobře, nasadí klaunský úsměv a zamumlá zasranejch pětadvacet let, což je víceméně doba, po kterou se lopotí na téhle tajné vinici.

Ema Freyová ho opustila. Prohlásila, že musí být nablízku té ubohé holce, jak teď říkala Annabel. Kdyby potřebovala ještě další výmluvu, jako že nepotřebovala, tak by prohlásila, že radši obejde svět pěšky, než by dýchala stejný vzduch jako doktor Keller z Kolína. Bachmann se bez její uklidňující přítomnosti pohyboval rychleji a mluvil nadšeněji – ale možná až příliš nadšeně, jako motor, kterému vypadla zarážka.

Kdo z těch mužů a žen s příjemnými úsměvy a kosými pohledy je dnes jeho přítel a kdo nepřítel? Jakému záhadnému výboru, ministerstvu, náboženskému přesvědčení nebo politické straně se zavázali poslušností? Věděl, že jen hrst z nich kdy skutečně viděla vzteklý výbuch bomby, ale v dlouhé tiché válce o vůdčí postavení ve své Službě to byli ostřílení veteráni.

A tohle byla další lekce, kterou by Bachmann rád přednesl těmhle rychlokvaškám, které vynesla do výšin konjunktura zpravodajství a přidružených řemesel po 11. září – další Bachmannova kantáta, kterou si schovával na den, kdy ho znova pozvou do Berlína. Varovala je, že můžou mít plné skříně nejmodernějších špionážních hraček, že můžou rozluštit spoustu magických kódů, zachytit ty nejžhavější komunikační signály, že můžou tahat z rukávů sebebrilantnější dedukce, pokud jde o nepřátelskou organizační strukturu nepřátel – nebo její neexistenci – a o jejich bratrovražedné boje, a sebevíc ochočených novinářů se může předhánět, kdo dřív vymění své pochybné objevy za nějaký ten ne docela objektivní tip a něco do kapsy, ale nakonec je to vždycky roztrpčený imám, nešťastně zamilovaný tajný kurýr, úplatný vědec z pákistánského vojenského průmyslu, íránský důstojník, kterého při povyšování přeskočili, osamělý spící agent, který už nedokáže dál spát sám, ano, tihle lidé to jsou, kdo přináší skutečné, faktické znalosti, a bez nich je všechno ostatní jen vhodné krmení pro překrucovače pravdy, ideology a politopaty, kteří ničí zemi.

Jenže kdo by ho tady poslouchal? Bachmann sám věděl nejlépe, že je prorok vyhnaný do pouště. Z celé berlínské špiokracie, která se tu dnes sešla, by se jako jeho spojenec dal charakterizovat snad jedině vysoký, uvolněný, chytrý a poněkud stárnoucí Michael Axelrod, který se teď právě k němu naklonil.

„Zatím všechno klape, Günthere?“ zeptal se se svým typickým poloúsměvem.

Neptal se jen tak. Právě totiž vešel Ian Lantern. Včera večer si všichni tři velice přátelsky popovídali nad drinkem v hotelu Four Seasons; pravda, na tu schůzku, kterou svolal sám Axelrod, se nedostavili všichni tak docela dobrovolně. Malý Lantern se tvářil tak anglicky a tak se styděl za to, že lovil v Güntherových vodách, a byl tak upřímný a otevřený, pokud šlo o otázku, co měl Londýn za plány s Issou, kdyby ho ulovili – „a abych řekl úplnou pravdu, Günthere, pro nás to byl jen takový drobný nápad, vlastně bychom nakonec určitě stejně přišli za vámi a řekli: ‚Koukněte, dáme to dohromady a uděláme to podle vás‘“ – že Bachmann věděl, že tomuhle Lanternovi nedůvěřoval už od chvíle, co se narodil.

S čím ale nepočítal, byla Martha, která vplula do předpokoje Arniho Mohra Lanternovi v patách, skoro jako by byl jejím oficiálním heroldem – a možná jím i byl: majestátní Martha, obávaná Dvojka CIA v Berlíně – dvojka, bůh sám ví z kolika – oblečená jako anděl smrti v karmínovém saténovém kaftanu s černými flitry. A za Marthou, tak blízko, jako by se chtěl za jejím mohutným tělem krýt, vstoupil sám stodevadesáticentimetrový Newton alias Newt, svého času zástupce operačního šéfa na americkém velvyslanectví v Bejrútu a Bachmannův tamní protějšek. Jen spatřil svého dávného spolubojovníka, zapomněl na dosavadní pochodovou formaci a vrhl se k němu. Objal ho a hulákal: „No do prdele, Günthere, tebe jsem naposled viděl v baru v Commodore! Co sakra děláš v Hamburku, člověče?“

Bachmann se s ním poplácával a smál se a vůbec se na oplátku choval jako starý kamarád, ale v duchu kladl Newtonovi stejnou otázku: co proboha berlínská pobočka CIA dělá v Hamburku a proč se mi plete pod nohy? Kdo je pozval a proč? A Martha a Newton odešli hledat si jinou oběť, položil stejnou otázku Axelrodovi, rozčileně a naléhavě.

„Jsou to neškodní pozorovatelé. Uklidni se. Ještě jsme ani nezačali.“

„Co tady chtějí pozorovat? Newt nepozoruje. Ten jde rovnou po krku.“

„Zajímá je Abdullah. Jsou přesvědčení, že spolufinancoval útok na jednu jejich vojenskou ubytovnu v Saúdské Arábii a další nepovedený útok na americkou odposlechovou základnu v Kuvajtu.“

„No a co? Pro mě za mě mohl klidně spolufinancovat Dvojčata.

My se ho snažíme naverbovat, ne soudit. Jak se sem dostali? Kdo jim dal avízo?“

„Výbor. Kdo tak asi myslíš?“

„Kdo ve Výboru? Která část Výboru? Která z těch pěti nebo šesti částí výboru? Chceš říct, že je do toho zatáhl Burgdorf? Burgdorf vyslepičil moji operaci Američanům?“

„Konsenzus,“ odsekl Axelrod. Přesně v té chvíli se Martha odpoutala od Arniho Mohra a jako křižník nabrala kurz směrem k nim.

Iana Lanterna táhla za sebou.

„No ne, ať se propadnu, jestli tohle není Günther Bachmann!!“ zahulákala hlasem starého lodníka, jako by ho teprve zahlédla na obzoru. „Proč proboha pořád ještě sedíš v téhle díře?“ Popadla ho za ruku a přitáhla si ho na své mohutné tělo, jako by ho potřebovala mít celého pro sebe. „Znáš se tadyhle s mým malým Ianem? Ale samozřejmě znáš. Ian je můj britský pudlík. Každé ráno ho venčím v Charlottenburgu, viď, Iane?“

„Svědomitě,“ přisvědčil Ian a vděčně se postavil vedle ní. „A taky po mně uklízí,“ dodal a mrknul na svého nového kamaráda Günthera.

Axelrod se ztratil. Na druhém konci místnosti mumlal Burgdorf něco svému poskokovi doktoru Ottovi Kellerovi, ale úkosem přitom koukal po Bachmannovi, takže možná mluvili o něm. Muži neoblomného pravicového přesvědčení by měli podle toho vypadat, jenže Burgdorf ve svých šedesáti Bachmannovi připomínal spíš mrzuté dítě, uražené, protože jeho sourozenci dostávají víc mateřské lásky než on. Dvojkřídlé dveře se otevřely. Arni Mohr, hruď vypjatou, ruce uctivě připažené, jako impresário zval své hosty na banket.

Bachmann, znepokojený a také zmatený přítomností Američanů, zaujal své předem určené místo na konci dlouhého konferenčního stolu. Mohr ho poctil čestným místem – nebo to snad byla oslovská lavice? Pravda, Bachmann byl autorem a navrhovatelem operace, ale když to špatně dopadne, také viníkem. Rozhodnutím Společného výboru sice předcházely mnohé vnitřní boje, ale, jak Axelrod právě Bachmannovi připomněl, železné pravidlo znělo, že konečný verdikt je společný. Nápadníci zvenčí, jako třeba Bachmann, představovali společný risk nebo společný zisk a museli být přijati nebo odmítnuti konsenzuálně. Možná právě proto se soupeřící týmy Burgdorfa a Axelroda semkly ke společné obraně a nechaly své byrokratické podřízené doplnit prostor mezi nimi a agresorem na druhém konci stolu.

Martha a Newt seděli u zvláštního stolu – Mohr tím chtěl patrně zdůraznit, že jsou tu jen jako pozorovatelé. Ovšem jako by Bachmann už tak nebyl dost ohromený, z dvojice se nevysvětlitelně stala trojice: přidala se k nim žena tak kolem čtyřicítky, se širokými rameny, dokonalými zuby a dlouhými popelavě plavými vlasy. A jako by to nestačilo, stodevadesáticentimetrový Newt si za tu krátkou chvilku, co se s Bachmannem přestal objímat, nechal narůst vousy. Nebo si jich Bachmann v tom sevření nevšiml? Byla to dokonale upravená trojúhelníková černá skvrna na špičce brady, přesně tam, kam by člověk zamířil pěstí, kdyby ho totiž Newton mezitím už dávno nestačil poslat k zemi.

Milý a zdvořilý Ian Lantern byl sice také cizinec, ale jeho do hry přizvali. Usadili ho u hlavního stolu, ale tak blízko ke stolu pozorovatelů, že mohl šeptat Marthe do ucha. Po Lanternově levici seděl Burgdorf, ale držel se od něj co nejdál, protože Burgdorf, vždycky takový upravený, svěží a příjemný, neměl rád fyzickou blízkost. Ob jedno místo od Burgdorfa seděly dvě fanaticky z berlínské sekce pro praní špinavých peněz. Jejich posláním bylo přivodit si co nejrychleji předčasné stáří řešením takových hádanek, jako jak se deset tisíc dolarů, získaných v dobré víře muslimskou charitou v Norimberku, mohlo proměnit v pět set litrů barvy na vlasy v jedné zapadlé garáži v Barceloně.

Ostatní tváře, které Bachmann před sebou viděl, byly z ministerstev nebo ještě z horších míst: špičkoví lidé z ministerstva financí, za úřad kancléře žena s pohřebním výrazem v obličeji, absurdně mladý šéf oddělení ze spolkové policie a dřívější vedoucí zahraniční rubriky jedněch berlínských novin, který byl odborníkem na umlčování nepohodlných článků v tisku.

Má Bachmann začít? Mohr zavřel dveře a zamkl je. Doktor Keller se zamračil na svůj mobil a strčil ho do kapsy. Lantern vrhl na Bachmanna svůj odhodlaný úsměv, jako by říkal: „Jdi na to, Günthere.“

A Bachmann tedy šel na to:

„Operace FELIX,“ oznámil. „Můžu předpokládat, že všichni přítomní viděli materiály. Nechybí někomu?“

Nikomu nic nechybělo. Všechny tváře se obrátily k němu.

„V tom případě požádám profesora Azíze, aby nám nastínil profil našeho cíle.“

Nejdřív na ně vypusť Azíze, radil Axelrod. To těžší si nech nakonec.

* * *

Bachmann Azíze miloval už dvacet let: v době, kdy byl Azíz jeho hlavním agentem v Ammánu; když Azíz hnil v tuniském vězení, příslušníci jeho sítě byli oběšení a rodina se skrývala; i ten den, kdy se Azíz vybelhal na ztlučených bosých nohou z vězení do čekajícího auta německého vyslanectví, které ho odvezlo na letiště, odkud zamířil do nového domova v Bavorsku.

A miloval Azíze i teď, kdy se otevřely postranní dveře a v nich se krátce objevil Maximilian, jak bylo domluveno. Pak do místnosti tiše vešel drobný, vojáčky, tmavovlasý mužík s knírem a v tmavém obleku a zaujal místo na vyvýšeném stupínku na jednom konci stolu: Azíz, přesídlený špion, hlavní expert Výboru na spletité stezky džihádismu – a na činy a úvahy svého někdejšího spolužáka z Káhiry doktora Abdullaha.

Jenže Azíz mu neříká Abdullah. Říká mu UKAZATEL. Tohle krycí jméno mu vymyslel Axelrod jako zastřenou narážku na duchovní učebnici všech militantních islamistů, která se jmenuje Ukazatele na cestě a kterou napsal jejich mentor Sajjid Kutb, když seděl v egyptském vězení. Azíz mluví vážně, s náznakem smutku v hlase.

„UKAZATEL je ve všech směrech s výjimkou jednoho mužem Božím,“ začne, jako by hrál roli obhájce. „Je to opravdový a velmi vzdělaný učenec. Jeho zbožnost je nezpochybnitelná. Káže o stezkách míru. Upřímně věří, že použití násilí ke svržení zkorumpovaných islámských vlád je v rozporu s náboženskými zákony. Nedávno publikoval nový překlad výroků Proroka Mohameda do němčiny.

Ten překlad je vynikající. Neznám lepší. Žije prostě a jí med.“ Nikdo se nezasměje. „Je vášnivý jedlík medu. Mezi muslimy je znám svou vášní pro med. Muslimové rádi škatulkují. On je muž Boží, muž Knihy a také medu. Bohužel ale tušíme, že je to také muž bomby. Prokázáno to není. Důkazy jsou ovšem přesvědčivé.“

Bachmann se rychle, kradmo rozhlédne kolem stolu. Med, Bůh a bomby. Všechny pohledy visí na tom drobném vojáckém profesorovi, někdejším příteli milovníka medu a bomb.

„Ještě před pěti lety nosil obleky na míru. Byl to švihák. Ale když se začal objevovat v německé televizi a účastnit se veřejných diskusí, začal se oblékat skromněji. Chtěl být nápadný svou skromností. Svým střídmým životem. Taková jsou fakta. Nevím dost přesně, proč to udělal.“

Ani jeho publikum to nevědělo.

„UKAZATEL se celý život upřímně snažil překonat sektářské rozdíly uvnitř ummy. Za to si podle mého názoru zaslouží obdiv.“

Zaváhá. Většina přítomných, ale ne všichni, ví, že umma znamená společenství všech muslimů na celém světě.

„Při svých snahách o získávání peněz působil UKAZATEL v radách charitativních organizací mnoha přesvědčení, z nichž některá byla v trpkém rozporu, a staral se o vybírání a rozdělovaní zakatu,“ pokračuje Azíz a znovu se rychle rozhlédne po svých posluchačích.

Zakat jsou ony dvě a půl procenta výdělku, který by podle zákona šaría každý muslim měl věnovat na dobročinné účely, jako jsou školy, nemocnice, jídlo pro chudé a potřebné, stipendia pro studenty a sirotčince. Muslimské sirotčince. Ty jsou jeho velká láska. Pro naše sirotky bych až do konce života putoval po světě třeba beze spánku, prohlásil UKAZATEL. A za to bychom ho také měli obdivovat.

Islám má mnoho sirotků. A UKAZATEL sám byl také sirotkem od útlého věku. Byl vychován v přísných, velmi přísných školách Koránu.

Tato jeho oddanost má ale i stinnou stránku, jak naznačuje znepokojení v Azízově hlase.

„Dovolím si upozornit, že sirotčince jsou jeden z mnoha bodů, kde se sociální a teroristické zájmy nevyhnutelně střetávají. Sirotčince jsou útočiště pro děti zemřelých. Mezi zemřelými jsou mučedníci, muži a ženy, kteří položili život při obraně islámu, ať už na bitevním poli, nebo jako sebevražední atentátníci. Dobročinným dárcům nepřísluší vyptávat se na konkrétní formu mučednictví. Obávám se tedy, že spojení s plánovači teroru je v tomto kontextu nevyhnutelné.“

Kdyby shromážděné ovečky v téhle chvíli u vytržení sborově vydechly Amen, Bachmanna by to nepřekvapilo.

„UKAZATEL je statečný,“ pokračuje profesor Azíz, už zase v roli obhájce. „Při naplňování svého životního poslání byl svědkem utrpení svých muslimských bratří a sester v těch z nejhorších částech světa, dokonce bych řekl v těch absolutně nejhorších. Během posledních tří let za cenu velkého osobního rizika cestoval do Gazy, Bagdádu, Somálska, Jemenu, Etiopie; navštívil také Libanon, kde sám zažil izraelskou devastaci této země. To ho ale bohužel neomlouvá.“

Zhluboka se nadechne, jako by si chtěl dodat odvahy, ačkoli odvaha, jak Bachmann dobře ví, je to poslední, co by Azízovi chybělo.

„Musím vám říci, že v těchto případech je otázka vždy stejná pro muslimy i pro nemuslimy: pokud jsou přesvědčivé důkazy správné, dělá muž jako UKAZATEL trochu dobra, aby mohl činit zlo? Nebo dělá trochu zla, aby mohl činit dobro? Podle mého názoru chtěl UKAZATEL vždycky konat dobro. Když se ho zeptáte, v jakém případě je přípustné použít násilí, řekne vám, že v otázkách teroru musíme rozlišovat oprávněnou vzpouru proti okupaci na straně jedné a přímý terorismus, který neschvalujeme, na straně druhé. Charta OSN připouští odpor proti okupaci. Tento názor sdílíme, stejně jako všichni liberální Evropané. Ovšem,“ – náhle se zatváří smutně – „ovšem v takových případech jsme se naučili – a UKAZATEL podle toho, co nám říkají přesvědčivé důkazy, není výjimka – že dobří lidé přijímají trochu zla jako nezbytný prvek své práce. Pro některé to může být až dvacet procent, pro jiné dvanáct nebo deset. A ještě pro jiné třeba jen pouhých pět. Ale i pět procent může být hodně zla, dokonce i když těch zbývajících devadesát pět procent je hodně dobra. Argumenty znají. Ale v hlavě“ – poklepává si na čelo – „je považují za sporné.

V hlavě mají pro teror místo a to místo není úplně negativní. Považují ho za“ – zpytuje vlastní svědomí, jako by bylo Abdullahovo? – „za bolestnou, ale nezbytnou daň veliké rozličnosti ummy. Bohužel, to není omluva. Ale dovoluji si říct, že je to vysvětlení. Řekněme, že UKAZATEL si je v hlavě jistý tím, co považuje za pravou cestu, ale nešel by až tak daleko, aby militantům řekl do očí, že jednají špatně. Protože v srdci si tím naprosto jistý není. To je jeho neřešitelný paradox, a není v něm sám. Nehledají snad všichni praví věřící správnou cestu? A není snad nesmírně těžké pochopit Boží příkazy? UKAZATEL může hluboce nesouhlasit s tím, co militanti dělají. Pravděpodobně i nesouhlasí. Ale jaké má právo tvrdit, že jsou méně zbožní, že je Bůh vede méně než jeho? – samozřejmě za předpokladu, že nás ty přesvědčivé důkazy přesvědčí?“

Bachmann se podívá na Burgdorfa a pak rychle na Marthu, protože špičková americká špionka a horký kandidát na cara vší německé zpravodajské služby hledí stejným způsobem, a hledí tak jeden na druhého. Je to pohled bez výrazu, který nenaznačuje nic jiného než existenci nějakého soukromého pouta. Pak si toho pohledu všimne i bdělý Lantern, a pokusí se připojit; nakloní se tedy i se židlí tak daleko dozadu, že se dostane až do blízkosti Marthina ošperkovaného ucha, a něco do něj zašeptá; její výraz se ani teď nezmění.

Pokud si Azíz této interakce všiml, nebral ji na vědomí.

„Musíme také brát v úvahu tuto možnost,“ pokračuje. „UKAZATEL vzhledem ke svému původu a kontaktům, které z něj vznikly, může být pod morálním tlakem svých souvěrců. To se může stát. Jeho spolupráce se nejen předpokládá, ale přímo vyžaduje. ‚Když nám nepomůžeš, tak nás zrazuješ.‘ Možná UKAZATEL čelí i jinému nátlaku. Jeho bývalá manželka a milované děti dnes žijí v Saúdské Arábii.

Tohle nevíme,“ dodává s trpkým důrazem. „To nebudeme vědět nikdy.

Možná ani sám UKAZATEL neví, jak se z něj vlastně stalo to, čím je – za předpokladu, že tím skutečně je.“ Chystá se zřejmě naposled apelovat na jejich málo pravděpodobné pochopení. „Možná UKAZATEL nechce vědět – možná to opravdu neví – kde těch pět procent skončí. Možná to neví nikdo, až do posledního článku řetězu. Mešita potřebuje střechu. Nemocnice potřebuje přístavbu. A z Alláhova milosrdenství se najde prostředník, který jim na to dá peníze. Ale nejchudší výspy islámu si zrovna nepotrpí na pečlivé vedení účtů.

Takže prostředník si může ulít stranou dost na to, aby se za to daly nakoupit výbušniny na pár sebevražedných atentátů.“ Ještě poslední sdělení. „Devadesát pět procent UKAZATELE ví, co dělá, a dělá to s láskou. Ale pět procent to neví a vědět nechce. Je mi líto.“

Co je ti líto? má chuť se ho zeptat Bachmann.

„Tak co je zač?“ ozve se zprudka netrpělivý mužský hlas. Burgdorf.

„Myslíte svými činy, Herr Burgdorfe? Jejich účinky? Za předpokladu, že důkazy jsou správné?“

„O tom snad tady celou dobu mluvíme, ne? Když jsme ten předpoklad jednou přijali? O jeho činech.“

Nevrlé přerostlé dítě Burgdorf je proslulý svou nenávistí k liberální nejednoznačnosti. Ví se o něm, že během jedné obzvlášť nepěkné hádky hulákal před svědky na Axelroda: „Michaeli, já chci jednooké poradce. Hlavně už mi neposílej nikoho, kdo mi bude vykládat, že z jednoho pohledu to, z druhého pohledu ono!“

„UKAZATEL je osa, Herr Burgdorfe,“ připustí profesor Azíz posmutněle od řečnického pultu. „Ne v tom hlavním, co dělá, ale v detailech. Trošku se ubere tady, něco málo se přesune támhle – ty sumy nejsou velké. Na té úrovni, na jaké teror momentálně operuje, ani nemusejí být. Pár tisíc dolarů může stačit. Na nejhorších místech vystačí i pár set. A ještě méně, pokud jde o Hamas.“

Zdá se, že chce ještě něco dodat. Možná si vzpomíná na to, jaké následky mělo několik stovek. Burgdorf ho ale přeruší.

„Takže financuje terorismus,“ odsekne hlasitě, aby to všem řádně vtloukl do hlavy.

„V účincích ano, Herr Burgdorfe. Jestli je pravda to, co si myslíme.

Z devadesáti pěti procent ne. Z devadesáti pěti procent podporuje chudé, nemocné a potřebné v ummě. Ale pět procent z něj financuje terorismus. Vědomě a vynalézavě. Je to tedy špatný člověk. To je jeho neštěstí.“

Axelrod čekal, že tahle chvíle přijde, a připravil se na ni.

„Pane profesore, nenaznačujete nám ale něco jiného? Z toho, co jsme slyšeli mezi řádky, soudím, že máte stejný názor jako já: Při použití, řekněme, správných pobídek, a při správném souběhu tlaků a nešťastných náhod – je UKAZATEL ideální materiál pro naverbování na cestu míru; podobně jako kdysi dávno vy sám, když jste ještě byl Muslimský bratr a podporoval jste přímé akce?“

Profesor Azíz se ukloní svému publiku na rozloučenou a je odveden. Má sice bezpečnostní prověrku – ale proč to riskovat? Bachmann ho sledoval pohledem. Přitom zaslechl, jak Martha k Lanternovi záměrně nepříliš potichu poznamenala:

„Víš ty co, Iane? Mně by teď těch pět procent docela stačilo.“

Po Azízově odchodu následovala chvíle nekoordinovaného zmatku. Martha vstala, napnula plachty a vyplula z místnosti s mobilem u ucha. S sebou vzala i Newtona a tu ramenatou blondýnu. Mohr jí zřejmě vyhradil kancelář, z které mohla CIA vykonávat své neškodné pozorování. Burgdorf se nakláněl k sedícímu Kellerovi a šeptal mu něco do ucha, ale každý se dívali jiným směrem. A Bachmann, který se snažil potlačit narůstající úzkost, se modlil slovy své nezpívané Kantáty:

Nejsme policajti, jsme špioni. Nezatýkáme své cíle. Rozvíjíme je a přesměrováváme na větší cíle. Když identifikujeme nějakou síť, pozorujeme ji, nasloucháme jí, pronikneme do ní a postupně ji ovládneme. Zatýkání má zápornou hodnotu. Zničí drahocennou akvizici. Člověk se musí vrátit zpátky na začátek a hledat jinou síť, aspoň zpoloviny tak dobrou jako ta, kterou si zrovna zprasil. Jestli není Abdullah součástí nějaké známé sítě, tak já osobně z něj součást nějaké sítě udělám. A když to nepůjde jinak, tak nějakou vymyslím speciálně pro něj. Už mi to vyšlo v minulosti, a v Abdullahově případě to vyjde zas, jen mi dejte šanci. Amen.

* * *

V rukou legendární rešeršérky Frau Zimmermannové, se kterou se Bachmann setkal při jejích letmých návštěvách na vyslanectví v Bejrútu, se UKAZATEL mění z náboženského učence, který má rád med a je zlý jen z pěti procent, v krvavého pokladníka teroristů.

Na plátně nad její hranatou hlavou se objevily diagramy podobné rodokmenům. Ty ukazují, které z oněch velice uznávaných muslimských charit, které UKAZATEL vede, jsou pravděpodobně používány jako přečerpávací stanice peněz a materiálu pro teroristy. Ne všechny ty jeho pětiprocentní transakce jsou finanční. Psanci z Džibutska žádají stovku tun cukru? Jedna z UKAZATELOVÝCH charit se postará, aby byla zásilka okamžitě vypravena. Cestou do Džibutska se ovšem spásné plavidlo shodou okolností zastaví v skromném přístavu Berbera na severním pobřeží válkou zmítaného Somálska, aby vyložilo jiný náklad, vysvětluje Frau Zimmermannová a šťouchá ukazovátkem do plátna, jako by chtěla zahnat obtížný hmyz.

A v Berbere se omylem vyloží deset tun cukru. No, takové věci se stávají v Berbere i v Hamburku. Na tu triviální chybičku se nepřijde dřív, než je loď zase na cestě. A když dorazí do oficiálního cíle v Džibutsku, příjemci jsou tak vyhladovělí a tak vděční za svých devadesát tun, že si nikdo nestěžuje na těch zbylých deset, co se ztratily. V Berbere se zatím za těch deset tun cukru nakoupí rozbušky, nášlapné miny, pušky a ruční raketomety pro somálské militantní skupiny, jejichž jediným smyslem života je šířit zkázu a vraždit za výprodejové ceny.

Kdo by ale mohl z něčeho obviňovat úctyhodnou charitu, která ve své nezpochybnitelné dobrotě poslala cukr hladovějícím v Džibutsku? A kdo by se odvážil z něčeho obviňovat UKAZATELE, z devadesáti pěti procent zbožného obhájce tolerance a snášenlivosti mezi lidmi všech vyznání?

Například Frau Zimmermannová.

Odkáže své publikum na složky FELIX, ve kterých najdou podrobné rozbory jejích zjištění. Pro ty hloupější tu ovšem má další diagram, ještě jednodušší než ten první. Sestává ze souostroví obchodních bank, velkých i malých, rozptýlených všude po světě. Některá jména jsou známá, u jiných to spíš vypadá, že jejich centrála sídlí v nějaké chatrči horského městečka v Pákistánu. Jednu s druhou nic nespojuje. Mají společné jen světýlko, které se rozsvítí, když na ně Frau Zimmermannová zamává ukazovátkem, jako když rozčilená stařenka hrozí deštníkem za odjíždějícím autobusem.

Jednoho krásného dne je tady do téhle banky vložena nijak nápadně velká suma peněz, začne. Řekněme v Amsterodamu. Řekněme deset tisíc eur. Do banky přijde nějaký hodný pán a složí peníze.

A ty peníze v té bance zůstanou. Můžou být ve prospěch účtu jedince nebo firmy, instituce, charity. Ale ani se nehnou. Zůstanou na účtu toho šťastlivce, kterému patří. Třeba půl roku. Nebo i rok.

A za týden, světe div se, je stejně velká suma vložena do téhle banky tisíce kilometrů daleko – řekněme v Karáčí. A i tyhle peníze zůstanou, kde jsou. Žádné telefonáty, žádné převody. Jenom jiný hodný pán.

„A pak, za další měsíc, velice podobná suma konečně dorazí sem,“ prohlásí Frau Zimmermannová a její rozhořčený hlas nabere na síle.

Špička ukazovátka spočine na severním Kypru. „Na místo, kam byla celou dobu určená. Dostane se tam nenápadným výměnným obchodem, který bez detailních zpravodajských informací nemáme šanci sledovat. Transakcí tohoto druhu se každou hodinu odehraje nepočítaně. Jen malá část z nich financuje teroristické činy. Kombinované zdroje a počítačová data nám občas ukážou cestu; jenomže pouze jednu. To je to dilema. Jednou postup vysledujeme, ale kde je řečeno, že ho příště vysledujeme zase? Příště to může být úplně jiné. V tom je krása celého systému. Samozřejmě pokud ten, kdo ty postupy sestavuje, nezačne být příliš spokojený nebo líný a nezačne se opakovat. Pak se utvoří vzorec a po nějakém čase se dá ledacos předvídat. Optimální je identifikovat mozek celého řetězce a jeho první článek. UKAZATEL je mozek, který zlenivěl.“

Nad městem Nikósie se rozsvítí světélko. Ukazovátko na něj žalobně poklepe a zůstane na místě.

„S neviditelnými převody je to stejné jako s dekódováním,“ pokračuje legendární Frau Zimmermannová svou školometskou jižní němčinou. „Opakování je sen každého vyšetřovatele. Tři roky sledujeme tuhle naprosto nevýznamnou přepravní firmu, která už mnohokrát omylem vyložila jídlo a jiné zboží na pochybných místech a příliš se nesnažila ho dostat zpátky,“ – ukazovátko vytrvale spočívá na místě, zato přes celou horní část ostrova naskočí červeným písmem nenápadné jméno: PLAVEBNÍ SPOLEČNOST SEDM PŘÁTEL – „a na základě plateb, které UKAZATEL jako první článek posílá na tenhle dobročinný účet v téhle bance“ – rozsvítí se Rijád a s ním i jméno banky, v arabštině a angličtině – „načež se stejné peníze platí do téhle banky“ – ukazovátko se přesune do Paříže – „a další stejná suma pak do téhle banky“ – teď jsme v Istanbulu – „pokaždé na účty, které už jsme schopni identifikovat předem, a tak se podle nás dá velmi dobře usuzovat, že UKAZATEL má prsty ve financování terorismu. Jsme přesvědčení, že kdyby byl UKAZATEL čistý, nikdy by nevstoupil do přímého kontaktu s touhle podřadnou, ubohou přepravní firmou. Ovšem on osobně ji najal, a to ne jednou, ačkoli věděl – a možná právě proto, že věděl – že už několikrát dopravila zboží na špatné místo. Důkaz to není. Ale jako důvod k určitému předpokladu to přímo bije do očí.“

Plátno se zvedá zpátky ke stropu a puntičkářský hlas Frau Zimmermannové přeruší Marthin majestátní lodní megafon, který zaduní přes celou místnost.

„Když říkáte jasný předpoklad, Charlotte,“ – jak sakra zná její křestní jméno? žasne Bachman, a jak se sem sakra dokázala vrátit tak, že jsem si toho nevšiml? – „tak máte na mysli důkazy? On udělá krok, který chceme, aby udělal – jako první článek – a my pak budeme mít důkaz? Důkaz, který by obstál u amerického soudu?“

Nervózní Frau Zimmermannová protestuje, že odpověď na tuhle otázku nemá v popisu práce, ale Axelrod se obratně ujme slova sám:

„O kterém z vašich soudů mluvíme, Martho? O těch vojenských tribunálech za zavřenými dveřmi, nebo o těch staromódních, kdy obžalovaný ještě směl vědět, z čeho je obviněný?“

Několik svobodomyslnějších duší se zasměje. Ostatní předstírají, že neslyšeli.

„Herr Bachmanne,“ osopí se na něj Burgdorf. „Máte operační návrh. Předneste nám ho, prosím.“

* * *

Muž, který dokáže nemožné, nemá rád, když mu při čarování nezasvěcení koukají přes rameno. Bachmann jako každý umělec jen nerad dává někomu nahlédnout do svého tvůrčího procesu. Přesto se snaží publiku vyhovět. Prostým laickým jazykem, kterým si chce naklonit ty, kdo stojí na okraji špionážního světa, vyloží argumenty, které, po příslušné úpravě od Erny Freyové a Axelroda, tvoří jádro jeho spěšně sepsaného návrhu. Vysvětlí, že cílem operace je získat důkaz o UKAZATELOVĚ vině, ale zároveň neublížit jeho pověsti a váženosti, dokonce je v delším výhledu ještě posílit, a ponechat mu i všechny jeho charitativní kontakty. Jde o to převzít těch jeho pět procent a udělat si z něj kanál a odposlechovou stanici. Proti svému přesvědčení použije Bachmann i výraz „válka proti terorismu“. První krok je tedy nejdůležitější: je potřeba UKAZATELE zcela kompromitovat, dát mu najevo, že je kompromitován, a nabídnout mu volbu: buď i nadále zůstane váženým duchovním vůdcem ummy, nebo –

„Nebo co přesně, Günthere? Povězte nám to,“ přerušila ho neškodná pozorovatelka Martha.

„Veřejné ponížení a případné uvěznění.“

„Případné?“

Zachránil ho Axelrod: „Tady jsme v Německu, Martho.“

„Jasně. Jsme v Německu. Budete ho soudit, a řekněme, že ho pro změnu usvědčíte. Kolik si odsedí? Třeba šest let a tři z toho mu pro dobré chování odpustí? Vy vůbec nevíte, co to vězení je. Kdo ho bude vyslýchat?“

O tom Axelrod neměl nejmenší pochyby. „Patří Německu a budeme ho vyslýchat podle německých zákonů. Tedy pokud odmítne spolupracovat. Mnohem lepší ale bude, když zůstane, kde je, ale bude držet s námi. A my jsme přesvědčení, že bude.“

„Proč? Je to fanatický terorista. Třeba se radši vyhodí do povětří.“

Zase Bachmann: „My ho takhle nevidíme, Martho. Je to otec rodiny, usazený, v celé ummě respektovaný, na Západě obdivovaný.

Už je to třicet let, co byl ve vězení. My na něm nechceme, aby se stal zrádcem. Nabídneme mu novou definici loajality. Upevníme jeho zdejší pozici, slíbíme mu německé občanství, o které už pětkrát nebo šestkrát neúspěšně žádal. Dobře, možná mu budeme zpočátku trochu vyhrožovat. Ale to je jen předehra. Pak se s ním spřátelíme.“

„Pojď k nám a budeme společně pracovat pro lepší a umírněnější islám.“

„A co amnestie za dřívější teroristické činy?“ navrhla Martha, jako by se přestala hádat, a zapojila se do debaty. „Tu taky přihodíte?“

„Pokud se k nim bezvýhradně přizná. A když to Berlín schválí. Jako nezbytnou součást balíčku. Ano.“

Stín vzájemného nepřátelství se rozplynul. Martha se zeširoka usmívala. „Günthere, lásko. Kolik je ti? Sto padesát?“

„Sto čtyřicet devět,“ odpověděl Bachmann ve stejném duchu.

„No ne, a já jsem si nechala poslední ideál odstranit, když mi bylo sedmnáct a půl!“ zvolala Martha. Následoval všeobecný výbuch smíchu, který první rozpoutal Ian Lantern.

* * *

Bachmann ale ještě zdaleka neměl vyhráno. Kradmá obhlídka tváří kolem stolu mu potvrdila, čeho se obával: že vyhlídka na láskyplné přátelství s někým, kdo financuje teroristy, není všem po chuti.

„Takže my teď dáváme našim nepřátelům občanství,“ podotkl kysele známý vtipálek z ministerstva zahraničí. „Otevíráme náruč nejenom UKAZATELI, kterého jsme právě identifikovali jako mezinárodního teroristu, ale taky našemu přítelíčkovi FELIXOVI, což je uprchlý ruský trestanec usvědčený z řady islamistických násilných činů. Tak se mi zdá, že naše pohostinnost vůči zahraničním zločincům nezná mezí. Máme toho člověka dokonale v hrsti, ale my mu jako lákadlo nabídneme občanství. Tak si říkám, kam vůbec ještě ta naše velkodušnost může zajít.“

„To kvůli té holce,“ zavrčel Bachmann a zrudl.

„Aha, ano. V případu je dáma. Já zapomněl.“

„Ta holka by pro nás nikdy nedělala, kdybychom jí svatosvatě neslíbili svobodu pro FELIXE. Bez té holky bychom FELIXE nikdy nezlákali. To ona se s ním spřátelila, ona ho přesvědčila, aby šel za UKAZATELEM.“

Bachmann si uvědomil, že odpovědí na jeho slova bylo nedůvěřivé, až skeptické ticho. Stáhl bojovně hlavu mezi ramena. „Dal jsem jí svoje slovo. Takové, jaké nikdy neporušujeme, slovo řídícího agenta.

Tak zněla dohoda. Schválená Výborem.“ Tu poslední ťafku adresoval přímo Burgdorfovi, zatímco Axelrod se nervózně mračil někam do prázdna. „Je to jeho právnička,“ to už zase mluvil ke všem. „Jako jeho právnička má povinnost udělat cokoli, co pomůže jejímu klientovi. Spolupracuje, protože jsme ji ujistili, že z toho její klient bude mít prospěch. Bude svobodný a bude moci v klidu studovat a modlit se, o nic jiného mu nejde. Proto ona hraje s námi.“

„Taky prý ho miluje,“ pokračoval stejný kyselý hlas, ani trochu obměkčený. „Jenomže otázka zní – kolik lásky zbylo pro nás?“

A Bachmann i přes varovný Axelrodův pohled už málem na tohle rýpnutí zareagoval slovy, kterých by později litoval, nebýt toho, že se do věci obratně vložil Ian Lantern a rozptýlil napětí:

„Můžu si tu taky trošku zamávat britskou vlajkou, Axi?“ oslovil žertovně Axelroda. „Nejspíš bych měl připomenout, že bez účasti jisté velice solidní britské banky by žádný FELIX nemohl zdědit otcovy peníze, a žádný UKAZATEL by mu je nemohl pomáhat utratit!“

Ale následný smích zněl nejistě a napětí nepovolilo. Martha, Newt a ta záhadná popelavá blondýna měli už chvíli hlavy dohromady. Teď ji Martha prudce zvedla.

„Günthere, Iane, Axi. Dobře. Řekněte mi jedno, prosím vás. To mi opravdu chcete tvrdit, že něco takového vám může vyjít?

Proboha, vždyť se podívejte, co máte. Jednu praštěnou liberální právničku, které už každou chvíli rupnou nervy. Jednoho napůl odepsaného britského bankéře, co je do ní celý pryč. A jednoho poločečenského bojovníka za svobodu na útěku z ruského vězení, co si pouští papírová letadýlka, poslouchá hudbu a myslí si, že jednou bude doktor. A vy si vážně myslíte, že když tyhle tři pěkně posadíte do jedné místnosti, dokážou převézt ostříleného islámského odborníka na praní špinavých peněz, co je zvyklý celý život koukat za tři rohy? Chápu to dobře? Nebo mi už začíná nějak měknout mozek?“

K Bachmannově ulehčení mohl na tohle přesvědčivě odpovědět Axelrod:

„Pokud jde o UKAZATELE, FELIX nespadne jen tak z čistého nebe, Martho. Když se podíváš do materiálů, zjistíš, že jsme mu udělali docela slušnou reklamu na islámských webových stránkách, které máme pod kontrolou, a lidi z komunikací mě informovali, že se to vyplatilo. A taky nám docela pomohly ten švédský zatykač a ruské policejní zprávy. Našly si ho webové stránky, o kterých jsme nikdy neslyšeli, a udělaly z něj velkého čečenského bojovníka a mistra útěků. Než se všichni sejdou, bude FELIX slavný.“

* * *

Někdo se zeptal na operační postup. Až bude UKAZATEL zkompromitovaný a zajištěný, na jak dlouho ho Bachmann bude moci zadržet, aniž by se někdo začal strachovat, co s ním je?

Bachmann odpověděl, že to všechno záleží na tom, jaký program bude UKAZATEL na ten večer mít. Čas je proti nim. FELIX i ta holka se začínají sypat.

Pak se pozornost zaměřila na Arniho Mohra. Ten chtěl mermomocí dát najevo, že je tu také, a tak popsal svou včerejší večerní návštěvu na policejním ústředí, kde vybraným jedincům načrtl část plánované operace, samozřejmě ne se všemi podrobnostmi.

Když ho Bachmann poslouchal, zvedl se mu žaludek zoufalstvím.

Mohr pyšně ohlásil, že policie navrhuje rozmístit kolem banky ostřelovače pro případ, že by UKAZATEL měl na sobě pás s výbušninou.

A protože je třeba předpokládat, že UKAZATEL bude ozbrojený, navrhují také, aby klíčová schůzka v bance Brue Frères byla kryta ze všech pěti směrů: z břehu Alsteru, z obou stran ulice a z obou jejích konců.

A také ze střech, pokračoval Mohr. Jeho plán zněl, uzavřít celou oblast v okamžiku, kdy UKAZATEL vstoupí do banky, a místo běžných chodců tam poslat svoje lidi: v autech, na kolech, pěšky. S policejní asistencí budou evakuovány všechny okolní domy a hotely.

Keller souhlasil.

Burgdorf nevyjádřil nesouhlas.

Martha, i když byla jen pozorovatelka, nadšeně vyslovila své uznání.

Newton prohlásil, že rádi pomůžou, jak to jen půjde – nejmodernější špionážní hračky, vybavení pro noční vidění, zkrátka cokoliv.

Záhadná blondýna vyjádřila souhlas pokývnutím hlavy s ostře řezanými rysy a pevně semknutými rty.

Axelrod se pokusil grandiózní Mohrův plán trochu zmírnit a připomněl mu, že ta opatření, která on a policie navrhují, by neměla před UKAZATELOVOU návštěvou v Brue Frères, během ní ani po ní zanechat žádné stopy. Kdyby se totiž o tom něco rozneslo – ať už v médiích, nebo v muslimské komunitě, která UKAZATELE chová v takové vážnosti – budou ty tam veškeré naděje na to, že bude moci fungovat jako vysoce postavený informátor.

Dále Axelrod připustil, že podle jeho názoru může být Arni Mohr osobně přítomen, až policie naoko UKAZATELE zatkne, ale pouze v případě, že bude Bachmann považovat takové zatčení za užitečný zastrašovací prostředek před námluvami. Souhlasí s tím všichni?

A všichni krom Bachmanna souhlasili. Schůzka byla náhle u konce. Porota za doprovodu pozorovatelů se odebere poradit o rozsudku a Bachmann – ne poprvé – se může vrátit do své stáje a čekat.

„Výborná práce, Bachmanne,“ prohlásil Burgdorf a poplácal ho po rameni; takový fyzický kontakt byl u něj nevídaný.

Bachmannovi ta chvála zněla jako nekrolog.

* * *

Bachmann seděl u svého stolu, hlavu v dlaních. Proti němu Erna Freyová metodicky ťukala do počítače.

„Jak je jí?“ zeptal se.

„Jak se dá čekat.“

„To jest?“

„Dokud si myslí, že je na tom Issa hůř než ona, tak vydrží.“

„Dobře.“

„Myslíš?“

Co víc mohl Bachmann říct? Mohl snad za to, že i Erna Freyová je z té holky celá pryč? Mohla snad za to Erna? Všichni ostatní se do ní zřejmě zbláznili, tak proč ne Erna? Láska je cokoli, co ti ještě nebrání v práci.

Jinde ve stájích vládla stejně pochmurná nálada. Maximilian a Niki dešifrovali a kontrolovali nové zprávy a dělali zkrátka cokoli, aby ještě nemuseli domů. K Bachmannovi ale nedolehl jediný lidský hlas, smích nebo zvolání, ať už od rešeršérů ve vedlejší kanceláři, nebo z odposlechu naproti, ani od partičky řidičů a pátračů v přízemí.

Stál u okna a měl silný pocit déjà vu: nejdřív odstartovala Kellerova helikoptéra do Kolína, pak Burgdorfova do Berlína; ta vezla také partičku z ministerstva a Axelroda; poslední nastupovala Martha bez svého Newtona i bez záhadné blondýny.

K hlavní bráně zamířila šňůra černých mercedesů. Závora se zvedla a zůstala zvednutá.

Bachmannovi na stole zazvonil šifrovaný telefon. Přiložil si sluchátko k uchu a tu a tam zavrčel: „Ano, Michaeli“, „Ne, Michaeli.“

Erna Freyová dál seděla u počítače.

Bachmann skončil: „Nashle, Michaeli,“ a zavěsil. Ema Freyová pokračovala v práci.

„Máme to,“ řekl Bachmann.

„Co máme?“

„Zelenou. Za určitých podmínek. Můžeme se do toho dát. Jak nejdřív to půjde. Mají strach, že balancujeme nad propastí. Dostanu ho na prvních osm hodin.“

„Osm. Ne devět.“

„Osm bude stačit. Jestli po osmi hodinách nezabere, Arni může poslat policii, aby ho zatkla.“

„A můžu se zeptat, kam ho vezmeš na těch osm hodin? Do Atlantiku? Do Four Seasons?“

„Do tvého bytu nad přístavem.“

„To ho tam dovlečeš za vlasy?“

„Pozvu ho. Jen vyjde z banky. Herr Doktor, zastupuji německou vládu a rádi bychom si s vámi promluvili o jistých ilegálních finančních transakcích, které jste právě provedl.“

„A co on na to?“

„Tou dobou už bude v autě. Tam ať si říká, co chce.“

13

Je katatonická.

Může se z nich zbláznit.

Ještě týden a začne se chovat jako Georgie, jestli to už neudělala.

Nejspíš si myslela, že i já jsem blázen.

Když jsme se sešli v Atlantiku, byl jsem milý starý Tommy Brue, neúspěšný dědic neúspěšné banky s neúspěšným manželstvím. Balónek ve větru.

V domě těch Turků jsem byl provinilý starý dědek, který si kupuje přístup do jejího života za padesát tisíc eur, kterých se ani nedotkla.

A co jsem teď, když jedu na severozápad předepsanou rychlostí sto třicet kilometrů v hodině? Vydíraný sluha těch, kdo zničili mého nebožtíka otce. Jedu umluvit ctihodného muslimského učence, z pěti procent zkaženého, a to hlavně proto, abych zachránil kůži klukovi, kterého ona zřejmě miluje.

„Jen plníte přání běžného bohatého klienta,“ ujišťoval ho Lantern během včerejší jinak dost bouřlivé informační schůzky v tom jeho odporném bezpečném bytě, kde to páchlo chlórem z veřejného bazénu ve dvoře o šest pater níž. „Jeho účet ovšem patří k temnějším stránkám vaší banky, což vysvětluje, proč jednáte obzvlášť diskrétně. A jdete konzultovat s investičním manažerem, kterého si klient vybral. Je vám jedno, jaký dres nosí a jak ten koláč rozporcuje, protože vy si v každém případě přijdete na tučnou provizi,“ dodal sebejistým tónem, jakého kdysi používal mrňavý hlavní prefekt na Brueově nenáviděné soukromé škole. „Je to naprosto normální bankovní praxe.“

„V mojí bance ne.“

„A běžná bankovní praxe také je,“ trval na svém Lantern a velkoryse přešel Brueovu jízlivost, „že jste se ujal úkolu zjistit – v souladu s přáním klienta, které vám tlumočila jeho právní poradkyně – zda onen pán, kterého hodláte navštívit, bude pro tu roli vhodný. Říkám to tak dobře?“

„Svým způsobem ano,“ připustil Brue a bez vyzvání si nalil pořádnou skotskou.

„Půjdete na to chytře a objektivně. Na základě svých bohatých profesionálních zkušeností rozhodnete, jaký postup bude pro obě strany nejlepší – pro vašeho klienta i vaši banku. Zájmy význačného muslima, s nímž konzultujete, jsou pro vás druhotné, nebo vás dokonce vůbec nezajímají.“

„A na základě svých bohatých zkušeností rozhodnu, že on je pro tenhle úkol ten správný význačný muslim,“ podotkl Brue v podobném duchu.

„No, moc na vybranou nemáte, že, Tommy?“ nasadil Lantern svůj odzbrojující úsměv.

* * *

Dvanáct hodin před tím pro něj měla novinku i Mitzi.

„Bernhard je otravný,“ podotkla, zatímco Brue byl zahloubaný do Financial Times. „Hildegard od něj odchází.“

Brue se napil kávy a otřel si ústa ubrouskem. Základní pravidlo těch her, které spolu hráli, znělo – ničím se nenech překvapit.

„Tak to je snad otravná Hildegard, ne?“ podotkl.

„Hildegard je otravná pořád.“

„Tak co provedl chudák Bernhard, že je otravný taky?“ ujal se Brue mužské role.

„Navrhl mi manželství. Mám tě opustit, rozvést se a odjet s ním na léto do Syltu, než se rozhodneme, kde budeme žít po zbytek života,“ líčila znechuceně. „Umíš si to představit? Strávit vedle Bernharda stáří?“

„No, upřímně řečeno, já si těžko umím představit, že bych s ním dělal cokoliv.“

„A Hildegard tě chce žalovat.“

„Mě?“

„Nebo mě, to je přece jedno. Že jsem jí odloudila manžela. Myslí si, že jsi bohatý. Tak budeš muset zažalovat Bernharda, abys jí zavřel zobák. Zeptám se tvého kamaráda Westerheima, který advokát je nejlepší.“

„Došlo Hildegard, jak by to rozmázly noviny?“

„Ta publicitu miluje. Úplně se v ní vyžívá. Něco tak nechutného jsem v životě neslyšela.“

„Přijala jsi ten Bernhardův návrh?“

„Uvažuju o tom.“

„Aha. A jak daleko jsi v těch úvahách došla?“

„Nejsem si jistá, jestli si ještě vůbec k něčemu jsme, Tommy.“

„Ty a Bernhard?“

„Ty a já.“

* * *

Nebe nad plochou, nelákavou krajinou bylo černé. Autobahn se leskla jako sklo. Útočily na ni reflektory protijedoucích aut. Tak my už si tedy k ničemu nejsme. Budiž. Samotnému mi bude dobře. Prodám banku, dokud je ještě co prodat, a začnu si trochu žít. Možná se dokonce podívám do Kalifornie na Georgiinu svatbu. Ještě pořád Mitzi neřekl, že bude dědečkem, a teď byl rád. Možná jí to ani nikdy nepoví.

Prozradila Georgie to tajemství své matce? Doufal, že ano. Sue bude štěstím bez sebe. Sue je jako pes, co štěká, ale nekouše, stačí jen vydržet ten první výbuch. Upřímně řečeno si přál, aby si to byl uvědomil dřív. Před Mitzi, ne po Mitzi. S tím se ovšem už teď nedá nic dělat. Sue si spokojeně žije s tím svým italským vinařem. Možná po dítěti pojmenují některé cuvée.

Krátké nadšení ale rychle zmizelo v rachotu vlhké silnice a on byl myšlenkami zpátky u Annabel. Už měl zase chuť ji chránit, už zase zuřil nad tím, co z ní udělali: robotická chůze, odtažitost v hlase kůrového zpěváčka, která se tak lišila od zápalu, s nímž ho napadla v Melikově pokoji: bez té vaší zasrané banky by tu můj klient vůbec nebyl!

„Banka je vám něco dlužná, Frau Richterová,“ oslovil nahlas čelní sklo, jako by se vysmíval vlastní nabubřelosti. „A proto vám s potěšením sděluji, že banka se chystá svůj dluh splatit.“

Banka tě miluje, pokračoval v duchu. Nechce tě vlastnit, ale chce ti pomoct najít znova odvahu, abys mohla žít tak, jak se to mně zoufale nepovedlo. Miluješ Issu, Annabel? Georgie by ho milovala okamžitě. A tebe taky. A řekla by ti, ať se o mě staráš, protože takhle ona uvažuje. Každý se má o každého starat. Proto se taky tak často zklame. Je to vůbec důležité, jestli Issu miluješ? Miluješ tak, jak se to obvykle definuje? Kdepak. Záleží na tom, že mu dáš svobodu.

* * *

„Co se na konci celé téhle komedie stane s Annabel?“ ptal se Brue Lanterna při téže dlouhé poradě. Upíjel při tom skotskou, a rozhodně ne první. Lantern měl už kdoví kolikátou sklenici perlivé vody.

Dnešek byl jako zlý sen, dokonce i na Brueovy poměry: U snídaně ta Mitzina bomba o Bernhardovi. V bance vzpoura v účtárně kvůli práci na směny o státních svátcích. Následoval hodinový rozhovor s jeho ctihodným právníkem v Glasgowě, který se tvářil, jako by v životě neslyšel o rozvodu. Potom dvě hodiny nerozumného přecpávání u oběda a bujarého vtipkování se dvěma bohatými klienty z Oldenburgu, kteří neměli ani špetku smyslu pro humor. A jako následek kocovina, kterou si teď pilně přikrmoval.

„Co se s ní stane, Lanterne?“ zeptal se znova.

„To záleží pouze a jenom na Němcích, Tommy,“ odpověděl rozvážně Lantern tónem vrchního prefekta. „Já bych si tipnul, že ji nechají být. Pokud samozřejmě nenapíše paměti, nebo jim nebude nějak podobně kazit hru.“

„Je mi líto, ale to mi nestačí.“

„Co nestačí?“

„Vaše tipy. Chci bezpečné garance. Písemně. Originál pro ni, kopii pro mě.“

„Čeho kopii, Tommy? Vy jste naštvaný, co? Možná bychom tohle téma měli odložit na jindy.“

Brue rázoval po pochmurném pokoji.

„A kdo říká, že ještě nějaké jindy bude? Třeba ne. Co když vám odmítnu spolupráci? Co vy na to? Co pak?“

„No, v tom případě, Tommy, by Londýn asi neměl jinou možnost, než proti vaší bance zavést určité sankce.“

„Jen zaveďte, kamaráde, klidně. Užijte si je. Poslužte si. Frères půjdou do kytiček. Jejej, to bude v baru pláče. Jenže jak dlouho?

A kdo bude plakat? A s kým?“ Padla kosa na kámen. A Brue měl pocit, že už měla padnout dávno. Chtějí mu dát nůž na krk? Ať to zkusí. „Banky se pokládají každou chvíli. Zvlášť takové staré a nevýkonné jako ta moje. Nebyl by to zdaleka takový průšvih, jako kdyby se vám podělala vaše operace snů, co? Velké věci já cítím na kilometr, a tohle velká věc je. To je vážně smůla tím mladým Ianem; měli jsme o něm tak dobré mínění. Doufejme, že se nějak slušně uchytí v civilu.

Na zdraví. Hodně štěstí tobě i všem, kteří se s tebou plaví.“

Čekal, že mu Lantern to „na zdraví“ oplatí, a potěšilo ho, když se nedočkal.

„Tak mi řekněte, co přesně by vás uklidnilo, Tommy,“ žádal Lantern hlasem bezvýrazným jako časový automat.

„No, především Řád Britského impéria. Čaj u královny. A deset milionů babek kompenzace za to, že jste z Frères udělali ruskou automatickou prádelnu.“

„To je předpokládám vtip.“

„To tedy je. Nehorázný vtip. Jako celá tahle operace. Mám víc požadavků. Bez nich končíme.“

„A jaké požadavky to jsou, Tommy?“

„Číslo jedna – chcete si to napsat, nebo si to budete pamatovat?“

„Díky, zapamatuju si je.“

„Úřední dopis. Adresovaný Frau Annabel Richterové, v kopii pro mě. Podepsaný a orazítkovaný příslušnými německými úředními místy, ve kterém bude poděkování za spolupráci a ujištění, že proti ní nebudou podniknuty žádné právní ani jiné kroky. To je začátek, jasné? Podrobnosti projednáme potom.“ Viděl, že se Lantern tváří nevěřícně, a dodal: „Já si nedělám srandu, Lanterne. To myslím smrtelně vážně. Nic na celém širém světě mě zítra nedostane k Abdullahovi do dveří, jestli nebudu mít absolutní záruky. Číslo dvě: Chci předem vidět zbrusu nový německý pas Issy Karpova, který vstoupí v platnost, jakmile podepíše převod svého majetku. Chci ho držet v ruce dřív, než dojde k akci, abych ho mohl ukázat Annabel jako nezvratný důkaz, že ten, kdo tahá za nitky, svoje sliby dodrží a necukne. Pochopil jste mě, nebo potřebujete titulky?“

„To je naprosto vyloučené. Chcete na mě, abych šel za Němci, vymámil z nich jeho pas a půjčil Vám ho? To jste se zbláznil, člověče!“

„Kecy. Očividná a plně prokázaná hnojůvka, že to tak musím říct. Vy jste přece z těch, co mají kouzelnou hůlku. Tak jí mávněte, vždyť je to maličkost. A ještě vám řeknu jedno.“

„Co?“

„K tomu pasu.“

„Co k tomu pasu?“

„Je mi jasné, že ve vaší branži jsou pasy jako houska na krámě. Dají se padělat, zrušit, odebrat nebo označit nepříjemnými kódy pro informaci úřadů v jiných zemích. Je to tak?“

„No a?“

„Mám vás v zástavě. Pamatujte si to laskavě. A ta nevyprší s vydáním Issova pasu. Jestli se kdykoli doslechnu, že jste mu provedli nějakou lumpárnu, tak vás prásknu. A bude to slyšet hodně hlasitě a hodně jasně. Lantern z britského vyslanectví v Berlíně. Špion, co neplní sliby. A než mě chytíte, bude už dávno pozdě. Teď jdu domů.

Zavolejte, až budete mít odpověď, funguju čtyřiadvacet hodin denně.“

„A co vaše žena?“

* * *

Ano, co ona? Ležel v posteli, díval se, jak se strop kolébá, a čekal, až se zastaví. Lístek od Mitzi: „Vrcholná konference s Bernhardem.“

Hodně štěstí. Každý má právo na svůj vrchol.

Byla půlnoc, když Lantern zavolal.

„Můžete mluvit?“

„Jsem sám, jestli se ptáte na tohle.“

Lantern mávl kouzelnou hůlkou.

* * *

Brue bliknul doprava a podíval se do zpětného zrcátka. Dálniční sjezd se blížil a ještě pořád byli za ním: dva muži v BMW, kteří ho sledovali od chvíle, co odjel z domu. Dají na vás pozor, prohlásil Lantern s úsměškem.

Městečko bylo jen shluk domů z červených cihel uprostřed polí.

Červený kostel, červené nádraží, hasičská stanice. Na jedné straně hlavní ulice řada přízemních domů. Na druhé straně benzinová pumpa a škola z oceli a betonu. Měli tu i fotbalové hřiště, ale nikdo na něm nehrál.

Na hlavní ulici se parkovat nesmělo, zajel tedy do postranní a vrátil se pěšky. Lanternovi hlídači zmizeli. Nejspíš si dávají u pumpy kafe a dělají, že jsou někdo jiný.

Jeho příchod sledovali dva statní Arabové v pytlovitých hnědých oblecích. Starší pohupoval modlitebními korálky, mladší kouřil cigaretu, která už od pohledu působila odpudivě. Starší udělal jeden šouravý krok k Brueovi, paže natažené před sebe. O padesát metrů dál vystoupili ze stínu dva uniformovaní policisté, aby se podívali, co se děje.

„Dovolíte, pane?“

Brue dovolil. Ramena, klopy, podpaží, boční kapsy, záda, boky, rozkrok, lýtka, kotníky, všechny zóny, erotogenní i neerotogenní.

A na naléhání toho druhého, který mezitím zašlápl cigaretu, obsah jeho náprsních kapes. Je to obyčejné plnicí pero, říkal Lantern. Vypadá to jako pero, píše to jako pero, poslouchá to jako pero. Když ho rozeberou, pořád to bude obyčejné plnicí pero.

Nerozebrali ho.

Vysvitlo slunce. Dům najednou vypadal hezky. V přerostlé přední zahradě seděla v lehátku pečlivě zahalená žena a chovala miminko.

Georgie za sedm měsíců. Hlavní dveře byly otevřené. Malý chlapec v přiléhavé čepičce a bílém hábitu číhal v polovině schodiště. Třeba bude mít kluka.

„Jste srdečně vítán, pane Brue,“ zadeklamoval anglicky a zazubil se od ucha k uchu.

Z verandy vešel Brue rovnou do obývacího pokoje. Tři děvčátka v bílém si na podlaze stavěla farmu z lega a na televizi s vypnutým zvukem běžely obrázky zlatých kupolí a minaretů. Pod schody stál vousatý mladík v dlouhé pruhované košili a plátěných kalhotách.

„Dobrý den, pane Brue, já jsem Ismail, osobní tajemník doktora Abdullaha. Buďte nám srdečně vítán,“ řekl, položil si pravou ruku na srdce a pak ji Brueovi podal.

* * *

Jestli byl doktor Abdullah z pěti procent špatný, jak tvrdil Lantern, tak to skoro nestálo za řeč. Byl malý, veselý, otcovský, plešatý a dobrácký. Měl jasný pohled, silné obočí a krok, který se podobal spíš tanci. Vyskočil, oběhl stůl, popadl Brueovu ruku do obou svých a chvíli ji podržel. Měl na sobě černý oblek a bílou košili, zapnutou až ke krku. Na nohou tenisky bez tkaniček.

„Vy jste ten velký pan Brue,“ zazpíval anglicky; mluvil velmi rychle a velmi dobře. „Vaše jméno nám není neznámé, pane. Vaše banka měla kdysi arabské kontakty, ne moc dobré, ale přesto kontakty.

Možná jste na to zapomněl. To je jeden z velkých problémů moderního světa, víte? Zapomínání. Oběť nikdy nezapomene. Zeptejte se Ira, co mu Angličané udělali v roce 1920, a on vám řekne, který den a který měsíc to bylo a který čas a jméno každého muže, kterého zabili. Zeptejte se Íránce, co mu Angličané udělali v roce 1953, a on vám to poví: jeho dítě vám to poví. Jeho vnuk vám to poví. A jeho pravnuk, až ho bude mít, vám to poví také. Ale když se zeptáte Angličana –“ Pokrčil rameny: Co já vím? „Jestli to vůbec kdy tušil, tak to zapomněl. Nechte minulost spát! říkáte nám. Život jde dál! Zapomeňte, co jsme vám udělali! Co bylo, bylo! Jenže tak to není, pane Brue.“ Pořád ještě držel Brueovu ruku. „Co se stane zítra, to vzniklo včera, víte. To jsem vám chtěl říct. A předevčírem. Přehlížet historii je jako přehlížet vlka, který vám číhá u dveří. Prosím, posaďte se. Doufám, že jste měl bezpečnou cestu?“

„Ano, v pohodě, díky.“

„To nebyla pohoda, pršelo. Teď na chvíli svítí slunce. Skutečnost musíme brát takovou, jaká je. S mým synem Ismailem, mým tajemníkem, jste se už viděli, že? Tohle je Fatima, moje dcera. Když Bůh dá, začne Fatima příští rok v říjnu studovat v Londýně na vysoké škole ekonomické a Ismail, až přijde čas, půjde v otcových stopách do Káhiry. Já budu sice osamělejší, ale velice pyšný. Vy máte děti, pane?“

„Jednu dceru.“

„Takže i vám se dostalo požehnání.“

„Ale zdá se, že ne tolik jako vám,“ odpověděl srdečně Brue.

Fatima, stejně jako její bratr, byla o hlavu vyšší než otec. Měla široký obličej a byla krásná. Hnědý hidžáb jí spadal na ramena jako pláštěnka.

„Dobrý den,“ řekla, sklopila oči a na pozdrav si strnule položila ruku na srdce.

„Američané jsou horší než Britové, ale ti pro to mají omluvu,“ pokračoval doktor Abdullah stejným veselým tónem a vedl přitom Bruea k jednomu z měkce polstrovaných křesel pro návštěvy. Pořád ho ještě držel za zápěstí. „Jejich omluvou je nevědomost. Oni nevědí, co dělají špatně. Ale vy Angličané to víte velmi dobře. Víte to už dávno. A přesto to děláte. Doufám, že vám moje vtipy nevadí?

Všichni mi říkají, že humor bude moje zkáza. Ale prosím, nepleťte si mě s filozofem. Filozofie je pro vás, ne pro mě. Jsem náboženská autorita, to ano. Ale filozofie je pro lidi světské a bezbožné. Naše část světa je ve špatném stavu, to mi nemusíte říkat. A čí je to vina? Před tisícem let jsme měli v Córdobě víc nemocnic na jednoho obyvatele, než mají Španělé dnes. Naši lékaři prováděli operace, se kterými si vaši současní lékaři nevědí rady dodnes. Kde se asi stala chyba? Cizí zásahy? Ruský imperialismus? Nebo sekularismus? Ale i my muslimové na tom neseme vinu. Někteří z nás ztratili víru v naši víru.

Nebyli jsme už praví muslimové. Proto jsme špatně dopadli. Fatimo, budeme potřebovat čaj, prosím. Byl jsem rok na Cambridge. Caius College. Předpokládám, že to víte. V době internetu a televize už nejsou žádná tajemství. Ale informace nejsou vědomosti, věřte mi.

Informace jsou mrtvé. Jen Bůh může z informací udělat vědomosti.

A koláč, Fatimo, pan Brue jel autem z Hamburku v dešti. Není vám moc horko nebo moc zima, pane? Řekněte nám to upřímně. Jsme pohostinní lidé a snažíme se co nejlépe plnit Boží příkazy. Přejeme si, abyste měl pohodlí. A jestli nám přinášíte peníze, tím spíš si přejeme, abyste měl pohodlí, čím větší pohodlí, tím lépe! Tudy, prosím, pane. Když dovolíte, odvedeme vás do naší hovorny. Jste laskavý člověk. Máte dobrou tvář, jak se u nás říká.“

Pět procent špatných – jak? uvažoval nervózní Brue vztekle. Když položil stejnou otázku Lanternovi, odmítl říct víc: Prostě mi to věřte, Tommy. Pět procent, víc vědět nepotřebujete. Jenže kdo není z pěti procent špatný? ptal se Brue sám sebe, když šli úzkou chodbou s celou Abdullahovou rodinou v patách. Brue Frères se svými pochybnými investicemi, pochybnými klienty a lipicány? Plus trochou toho zneužití důvěrných informací v obchodním styku, pokud se dá čekat, že nám to projde? Já bych nás odhadl tak na patnáct. A pokud jde o našeho skvělého předsedu představenstva a výkonného ředitele, to jest mě, copak to tu máme? Rozvedl jsem se s dobrou ženou, z manželství zbylo jedno dítě, které se učím mít rád, až když je pozdě, spal jsem s kdekým, oženil jsem se s děvkou a ta mě teď vyhazuje; sám sebe bych odhadl tak na padesát špatných procent, ne na pět.

„A co tedy dělá s těmi svými zbylými pětadevadesáti?“ ptal se Lanterna.

„Dobré skutky,“ zněla vyhýbavá odpověď.

A co já dělám se svým zbytkem? Velký kulový. Postavte nás vedle sebe, hezky nás porovnejte a hádejte, kdo je o pět procent horší než ten druhý.

* * *

„Tak, pane, laskavě hovořte. Jak vám to vyhovuje, ale anglicky, prosím. Pro děti je velice důležité, aby se při každé příležitosti učily anglicky. Tudy, prosím, pane. Děkuji.“

Přesunuli se do skromné učenecké pracovny s vyhlídkou do zahrady. Kde nebyly knihy, tam byla kaligrafie. Doktor Abdullah se posadil k prostému dřevěnému psacímu stolu, sepjal ruce před sebou a opřel se. Fatima musela mít čaj připravený, protože se s ním objevila téměř okamžitě a přinesla k němu na podnose cukrované sušenky. Za ní přiběhl malý chlapec, který mu otevřel, a doprovázela ho nejodvážnější z jeho malých sestřiček. Když Brue před chvílí stoupal za Ismailem po schodech, cítil, jak mu po pravé straně zad stéká kapka potu jako velmi studený hmyz. Ale teď, když se usadili, jednal klidně a profesionálně. V tomhle uměl chodit. Lanternovy pokyny měl srovnané v hlavě a před sebou úkol. A ještě někde dál před sebou Annabel. Pořád Annabel.

„Pane doktore, promiňte, prosím,“ začal úředně.

„Ale pane, co vám mám promíjet?“

„Můj klient trvá na naprosté důvěrnosti, jak jsem se vám už telefonicky zmínil. Jeho situace je, velmi kulantně řečeno, choulostivá.

Je mi líto, ale naši záležitost bychom měli projednat o samotě.“

„Ale pane Brue, vy mi přece ani nehodláte sdělit jeho jméno! Jak mohu vašeho váženého klienta ohrozit, když ani nevím, kdo to je?“

Zamumlal několik slov arabsky. Fatima vstala a odešla z místnosti, ani se na Bruea nepodívala. Za ní se vytratily malé děti a nakonec Ismail. Brue počkal, až se za nimi zavřely dveře, pak vytáhl z kapsy nezalepenou obálku a položil ji doktoru Abdullahovi na stůl.

„To jste přijel až sem, abyste mi psal?“ zeptal se vesele doktor Abdullah. Když ale viděl, jak vážně se Brue tváří, nasadil si poškrábané brýle na čtení, otevřel obálku, rozložil papír a zadíval se na sloupec čísel napsaný strojem. Pak brýle sundal, promnul si oči a znovu je nasadil.

„Je to žert, pane Brue?“

„Trochu drahý žert, nemyslíte?“

„Drahý pro vás?“

„Pro mě osobně ne. Pro mou banku ano. Žádná banka není ráda, když se má rozloučit se sumou téhle výše.“

Doktor Abdullah, dosud nepřesvědčený, se znovu podíval na čísla. „Já nejsem zvyklý takové částky ani vítat, pane Brue. Co mám udělat? Říct děkuji? Říct, děkuji, nechci? Říct ano? Vy jste bankéř, pane. Já jsem jen skromný žebrák Boží. Byly mé modlitby vyslyšeny, nebo si ze mě děláte blázny?“

„Ovšem má to jisté podmínky,“ varoval Brue přísně; otázku se rozhodl nechat bez odpovědi.

„To velice rád slyším. Čím víc podmínek, tím lépe. Víte, kolik peněz všechny moje charity dohromady vyberou na téhle polokouli za rok?“

„Ani v nejmenším.“

„Já jsem myslel, že bankéři vědí všechno. Nejvýš tak třetinu téhle sumy. Spíš čtvrtinu. Alláh je milosrdný.“

Abdullah stále ještě hleděl na list papíru na svém stole, ruce majetnicky položené po obou jeho stranách. Za svou dlouhou bankovní kariéru měl Brue tu čest sledovat muže a ženy všech stavů, jak si uvědomují rozsah svého čerstvě nabytého bohatství. Nikdy neviděl tak radostný obrázek nevinného vytržení, než jaký teď skýtal doktor.

„Nemáte představu, co by taková částka znamenala pro můj lid,“ řekl. Brue upadl do rozpaků, protože Abdullahovi vstoupily do očí slzy, až je musel zavřít a sklopit hlavu. Když ji ale znova zvedl, promluvil rázně a k věci.

„Smím se zeptat, kde se tolik peněz vzalo – jak byly získány – jak se dostaly vašemu klientovi do rukou?“

„Většina jich byla deset, dvacet let uložena v mé bance.“

„Ale ty peníze nepocházejí z vaší banky.“

„To samozřejmě ne.“

„Odkud tedy pocházejí, pane Brue?“

„Je to dědictví. Podle názoru mého klienta byly ty peníze získány nečestně. Také k nim přibývaly úroky, což, pokud to dobře chápu, je proti zákonům islámu. Než na ně můj klient vznese formální nárok, potřebuje ujištění, že jedná v souladu se svou vírou.“

„Mluvil jste o jistých podmínkách, pane Brue.“

„Můj klient žádá, abyste peníze rozdělil svým dobročinným institucím, ale přeje si, aby přednost dostalo především Čečensko.“

„Váš klient je Čečenec, pane Brue?“ Mluvil vlídněji, ale pohled naopak ztvrdl a kolem očí se utvořily vrásky, jako kdyby se chránily před pouštním sluncem.

„Můj klient hluboce soucítí s utrpením utlačovaného čečenského lidu,“ vyhnul se Brue odpovědi. „Nejdůležitější pro něj je poskytnout jim léky a lékařská zařízení.“

„Mnoho našich muslimských charit se věnuje této důležité práci, pane Brue“ – temná očka se neustále upírala na Bruea.

„Můj klient doufá, že se jednoho dne sám stane lékařem. Chce hojit rány způsobené Čečensku.“

„Hojí jen Bůh, pane Brue. Člověk mu pouze pomáhá. Jak starý je váš klient, jestli se smím zeptat? Hovoříme o muži zralého věku? Například o muži, který svůj majetek získal legálním podnikáním?“

„Věk ani sociální postavení nejsou rozhodující. Můj klient je odhodlán studovat medicínu a přeje si být prvním, kdo bude mít prospěch z vlastní štědrosti. Nepřeje si přímo využít peníze, které považuje za nečisté, ale žádá, aby mu muslimská charita financovala úplné lékařské vzdělání tady v Evropě. Náklady budou ve srovnání s darem zanedbatelné. Pro něj by to však představovalo záruku, že jedná eticky. Rád by s vámi všechny tyto záležitosti probral osobně.

V Hamburku, na takovém místě a v takovém čase, které budou vyhovovat vám oběma.“

Doktor Abdullah sjel očima k papíru, jenž před ním ležel, a pak znovu pohlédl na Bruea.

„Mohu se dovolávat vašeho nejlepšího vědomí a svědomí, pane Brue?“

„Samozřejmě.“

„Jste čestný muž, to je mi jasné. Laskavý a čestný. Je jedno, co jste ještě. Křesťan, Žid, na tom mi nezáleží. Záleží jen na tom, že jste opravdu tím, kým se zdáte. Jste otec jako já. Jste také světaznalý muž.“

„Rád bych si to o sobě myslel.“

„Tak mi prosím řekněte, proč bych vám měl věřit.“

„A proč byste neměl?“

„Protože mám z toho ohromujícího návrhu pachuť v ústech.“

Nikoho nevedete na porážku, říkal Lantern. Dáváte mu možnost zachovat se slušně a čestně. Takže žádné sypání popela na hlavu. Do roka vám za to poděkuje.

* * *

„Pokud máte, jak říkáte, v ústech pachuť, nemůžu za ni já a ani můj klient. Možná je to proto, jakého původu ty peníze jsou.“

„To jste říkal.“

„Můj klient si plně uvědomuje, jak neblahým způsobem byly získány. Důkladně to probral se svou právničkou a vy jste řešení, na které nakonec přišli.“

„On má právničku?“

„Ano.“

„Tady v Německu?“

Vyptávání teď nabralo ostřejší spád a Brue se rád přizpůsobil.

„Přesně tak,“ odpověděl bodře.

„Dobrou?“

„Předpokládám, že ano, když si ji zvolil.“

„Říkáte, že je to žena. Ty jsou prý nejlepší. A při výběru té právničky někdo vašemu klientovi radil?“

„Předpokládám.“

„Je to muslimka?“

„To se jí budete muset zeptat sám.“

„Je váš klient stejně důvěřivý jako já, pane Brue?“

Tohle mu řekněte a nic víc, radil Lantern. Jenom zamávat návnadou, aby se chytil, a tím skončíte.

„Můj klient má za sebou hrůzné zážitky, pane doktore. Bylo na něm spácháno mnoho křivd. Přežil je. Odolal. Ale vyšel z nich zjizvený.“

„A proto?“

„A proto dal mé bance prostřednictvím své právničky pokyn, že ty peníze, které vnímá jako nečisté, se musejí převést přímo na charity, na nichž se spolu dohodnete. V jeho i vaší přítomnosti. Z Brue Frères přímo obdarovaným. Nepřeje si žádné prostředníky. Zná váš věhlas, studoval vaše knihy a přeje si, abyste se mu stal rádcem vy a pouze vy. Potřebuje ale transakci vidět na vlastní oči.“

„Mluví váš klient arabsky?“

„Promiňte…“

„Německy? Francouzsky? Anglicky? Jestli je Čečenec, musí mluvit rusky. Nebo snad jen čečensky?“

„Zaručuji vám, že ať mluví jakýmkoli jazykem, bude přítomen kvalifikovaný tlumočník.“

Doktor Abdullah toužebně přejel prsty po papíře, který měl stále ještě před sebou, znovu se na Bruea zadíval a zamyslel se.

„Jste veselý,“ postěžoval si nakonec. „Jste jako člověk, kterému vrátí svobodu. Proč? Vaše banka se loučí s obrovským jměním a vy se usmíváte? To je paradoxní. Je to váš proradný anglický úsměv?“

„Možná, že mám k tomu anglickému úsměvu svůj důvod.“

„Možná, že právě ten důvod mě znepokojuje.“

„Můj klient není jediný, kdo původ těch peněz považuje za odporný.“

„Ale říká se, že peníze nesmrdí. Aspoň bankéřům ne.“

„I tak ale můžu říct, že moje banka si oddechne.“

„Pak je etika vaší banky obdivuhodná. Povězte mi ještě něco, prosím.“

„Pokud budu moci.“

Kapka potu se objevila znovu, tentokrát na levé straně zad.

„Všechno to tolik spěchá. Ale proč to spěchá? Co nás to tak žene?

No tak, pane. Jsme dva čestní muži. A jsme tu sami.“

„Můj klient žije ve vypůjčeném čase. Každou minutou může přestat být v postavení, kdy by mohl tyto dary schválit. Potřebuji od vás co nejdříve seznam doporučených charit a popis jejich cílů. Předám ho jeho právničce, ta ho předloží našemu klientovi ke schválení a pak můžeme naši záležitost uzavřít.“

Když se Brue zvedal k odchodu, Abdullah se choval už zase jako předtím – energicky, šotkovsky vesele.

„Takže nemám čas a nemám na vybranou,“ postěžoval si, když uchopil Brueovu ruku do svých obou, a v očích mu jen hrálo.

„Já taky ne,“ odpověděl Brue stejným vesele vyčítavým tónem.

„Doufám, že se znovu brzo uvidíme.“

„Přeji vám bezpečnou cestu domů, pane, do lůna vaší rodiny, jak říkáme. Alláh vás provázej.“

„A vy se taky opatrujte,“ popřál mu Brue podobně srdečně. Trochu rozpačitě si stiskli ruce.

Když se Brue vrátil k autu, zjistil, že mu pot úplně promočil košili a z límce jeho saka že se stala mokrá tkanička. Když vyjel na autobahn, jeho dva hlídači se zařadili na své místo a zubili se jako idioti.

Brue nevěděl, čím je tak pobavil. Ani kdy sám sebe víc nenáviděl.

* * *

Brue odjel z Abdullahova domu před osmi hodinami. Od té doby si Erna Freyová a Günther Bachmann neřekli skoro ani slovo, i když seděli jen pár centimetrů od sebe mezi Maximilianovými obrazovkami. Jedna z nich byla napojená na odposlechové centrum v Berlíně, jiná na satelitní sledování, třetí na motorizovaný pětičlenný sledovací tým Arniho Mohra.

15.48 doposlouchali v naprostém tichu a s přivřenýma očima rozhovor mezi Abdullahem a Bruem, jak ho přenášelo Lanternovo plnicí pero k jeho hlídačům v garáži přes ulici, odkud pak po zašifrování pokračoval do stájí. Jedinou Bachmannovou reakcí bylo naznačené zatleskání. Ema Freyová nereagovala vůbec.

17.10 přišla první série odposlechnutých telefonních hovorů z Abdullahova domu. Po obrazovce z odposlechu běžely dole titulky se simultánním překladem do němčiny. Bachmann arabsky uměl, a tak je nepotřeboval. Erna Freyová a většina ostatních členů týmu ano.

Při každém novém hovoru se dole na obrazovce objevilo jméno volaného. Vedlejší obrazovka uváděla osobní údaje a údaje o sledovaném spojení. Jeden z rešeršérů k tomu po straně poznamenal, že žádná z kontaktovaných osob momentálně není předmětem vyšetřování.

Abdullah každému z nich sdělil prakticky totéž. Veliký zisk, bratři moji, Milosrdný Alláh ve své nevýslovné štědrosti nás uznal za hodné velikého, historického daru. Všechny telefonáty měly společnou jednu zvláštnost – doktor Abdullah ne příliš přesvědčivě předstíral, že mluví o darované americké rýži, ne o dolarech. V tomto jednoduchém kódu se z milionů staly tuny.

Podle jedné z pronesených poznámek byla důvodem tohoto klamání prostá opatrnost: Nepřál si nějakou náhodou vzbudit chamtivost některého z místních zaměstnanců, který by případně poslouchal. Na všech šest hovorů by se dal použít týž přepis:

„Dvanáct a půl tun té nejlepší kvality, příteli – americké kvality – chápeš? Ano, opravdu tun. Do posledního zrníčka se má rozdělit mezi věřící. Ano, hlupáku stará! Tun. Copak ti Bůh svýma milosrdnýma rukama zacpal ty tvé pitomé uši? Ale má to podmínky, chápej.

Není jich moc, ale jsou tu. Posloucháš ještě? První příděl dostanou naši utiskovaní bratři v Čečensku. Jejich hladovějící nakrmíme jako první. A vycvičíme víc doktorů, inšallah. Není to nádhera? I v Evropě. Jednoho kandidáta už máme!“

Tenhle konkrétní hovor vedl Abdullah s jistým Šajchem Rašídem Hassanem, dlouholetým přítelem a bývalým spolužákem z Káhiry, který teď bydlel v anglickém městečku Weybridge v hrabství Surrey. Patrně ze stejného důvodu byl nejdelší a nejdůvěrnější. Skončil ovšem záhadně, což rešeršérům neuniklo:

„Váš dobrý přítel ti určitě ještě zavolá a probere s tebou všechno, co je potřeba probrat,“ slibuje Abdullah. Odpovědí je vyhýbavé zabručení.

V 19.42 se objeví první živé obrazové materiály:

Záběry UKAZATELE, jak vychází ze dveří a vypadá velmi evropsky: na sobě má světlý baloňák Burberry a čepici, jaká se nosí na anglickém venkově. Je sám. Před domem čeká černé volvo s otevřenými zadními dveřmi.

Poznámka rešeršérů: volvo je registrováno na tureckou půjčovnu aut ve Flensburgu, sto padesát kilometrů severně od Hamburku.

Proti společnosti ani jejím majitelům v záznamech nic není.

UKAZATEL za pomoci staršího ze svých dvou osobních strážců nastoupí dozadu, strážce sám si sedne vedle řidiče. Sledovací kamera změní úhel pohledu, zařadí se za volvo a vyrazí také. Svatí mužové sami řídí neradi, napadne Bachmanna. Sleduje bodyguarda na předním sedadle, který kontroluje zpětná zrcátka.

Volvo vyjede na autobahn a míří na severovýchod – dvacet, čtyřicet, padesát sedm kilometrů. Stmívá se. Obraz se rozostří a zezelená, protože kamera přepne na objektiv pro noční vidění. Celou tu dobu se silueta hlavy osobního strážce pravidelně otáčí od jednoho zpětného zrcátka ke druhému. Když volvo zajede na odpočívadlo, jeho bdělost vzroste.

Bodyguard vystoupí z auta a jde se vyčurat, přitom zřejmě obhlíží odpočívadlo, zda tu není někdo nežádoucí. Zahledí se do kamery – patrně si prohlíží Mohrovo sledovací auto, zaparkované asi padesát metrů za ním.

Pak se vrátí k volvu, otevře zadní dveře, něco řekne do auta, UKAZATEL vystoupí, přidrží si čapku proti větru a míří ke skleněné telefonní budce na východním konci odpočívadla. Vstoupí a okamžitě zastrčí do přístroje šekový průkaz, který držel připravený v ruce. Pitomče, myslí si Bachmann. Ale možná ani ten průkaz, stejně jako to volvo, není jeho.

UKAZATEL vytočí číslo a ve spodní části jedné z Maximilianových obrazovek se objeví jméno. Je to týž Šajch Rašíd Hassan z Weybridge, kterému UKAZATEL už předtím volal ze svého domu.

Odposlechová centrála v Berlíně hovor zachytí se zpožděním a je trochu rozsynchronizovaný, a krom toho se mezitím stalo něco divného s UKAZATELOVÝM hlasem.

Zpočátku dokonce i sám Bachmann stěží rozpozná, co vlastně slyší. Musí si pomoci simultánním překladem na vedlejší obrazovce.

Je to arabština, to jistě, ale její velmi hovorový egyptský dialekt, který má zřejmě zmást každého, kdo by případně poslouchal.

Pokud je to tak, pak se UKAZATEL spletl. Simultánní tlumočník, ať je to kdo je to, musí být génius. Ani nezaváhá:

Ukazatel: Je to Šajch Rašíd?

Rašíd: Ano, Rašíd.

Ukazatel: Tady Fajsal, bratranec vašeho váženého tchána.

Rašíd: Ano?

Ukazatel: Mám pro něj vzkaz. Můžete mu ho vyřídit?

RAŠíd: (odpověď po pauze) Můžu. Inšallah.

Ukazatel: Dodávky umělých končetin a invalidních vozíků do nemocnic jeho bratra v Mogadišu se zdržely.

Rašíd: A co?

Ukazatel: Zdržení bude okamžitě napraveno. Pak bude moci odjet na dovolenou na Kypru. Můžete mu to vyřídit? Bude rád.

Rašíd: Můj tchán se to dozví. Inšallah.

Šajch Rašíd zavěsí.

14

„Frau Elli,“ začal Brue jako obvykle.

„Pane Tommy?“ odpověděla Frau Ellenbergerová a očekávala další z jejich rituálních rozhovorů. Mýlila se. Tentokrát Brue mluvil pracovně:

„S potěšením konstatuji, že dnes večer uzavřeme poslední z lipicánských účtů, Frau Elli.“

„To se mi ulevilo, pane Tommy. Bylo načase.“

„Osobu uplatňující nárok přijmu dnes večer po úředních hodinách. Výslovně si to tak přála.“

„Dnes večer nemám nic domluveného. Ráda se zdržím,“ odpověděla Frau Elli dychtivě.

Už se nemůže dočkat, až uvidí všem lipicánům hřbet – nebo je zvědavá na nemanželského syna plukovníka Grigorije Borisoviče Karpova?

„Děkuji, ale to nebude třeba, Frau Elli. Klient trvá na naprostém soukromí. Ovšem byl bych vám vděčný, kdybyste mohla vyhrabat příslušné papíry a dát mi je na stůl.“

„Předpokládám, že žadatel má klíč, pane Tommy?“

„Podle jeho právničky má velmi vhodný klíč. A my máme náš klíč.“

„Kde?“

„V oubliette, pane Tommy. V sejfu. Pod dvojitou kombinací.“

„Vedle bezpečnostních schránek?“

„Vedle bezpečnostních schránek.“

„Myslel jsem, že u nás je zvykem ukládat klíče ke schránkám co nejdál od nich.“

„To bylo za doby pana Edwarda. Tady v Hamburku jste to začal brát trochu volněji.“

„A byla byste tak hodná a ten klíč mi donesla?“

„Budu muset požádat hlavní pokladní o asistenci.“

„Proč?“

„Ona má tu druhou kombinaci, pane Tommy.“

„Aha, ovšem. Musíte jí říct, oč jde?“

„Ne, pane Tommy.“

„Tak to laskavě nedělejte. A dnes zavíráme dřív. Rád bych, aby nejpozději ve tři odpoledne byli všichni z banky pryč.“

„Všichni?“

„Všichni kromě mě, když dovolíte.“

„Jak si přejete, pane Tommy.“

Znepokojil ho hněvivý výraz v její tváři, tím víc, že ho nechápal.

Ve tři odpoledne byla banka podle instrukcí prázdná a Brue zavolal Lanternovi, aby mu to potvrdil. Během několika minut se ozvalo dole zazvonění. Brue, který byl v budově sám, seběhl opatrně ke dveřím a zjistil, že přede dveřmi stojí čtyři muži v montérkách a za nimi na nádvoří banky čeká bílá dodávka, která předstírá, že patří elektroinstalační firmě Tři Oceány se sídlem v Lübecku. Když ho Lantern připravoval na jejich invazi, svěřil se poťouchle: u nás se jim říká serouti, jako že se s těmi svými štěnicemi všude… však víte co.

Nejstarší z těch čtyř měl dva zlaté zuby jako pirát.

„Pan Brue?“ zeptal se a zablýskal zuby.

„Co chcete?“

„Objednali jste nás na kontrolu systému, pane,“ odpověděl upachtěnou angličtinou.

„No tak pojďte,“ odpověděl nabručeně německy Brue. „Udělejte, co máte. Ale nezničte omítku, buďte tak laskaví.“

Donekonečna Lanternovi opakoval, že Frères je prošpikovaná videokamerami. Jestli Lanternovi serouti už nutně musejí přidávat další, nemůžou jenom upravit stávající systém? Jenže lidem, o nichž teď Lantern mluvil jako o „našich německých přátelích“, to zjevně nestačilo. Příští hodinu Brue bezmocně přecházel po pracovně, zatímco muži pracovali: hala, recepce, schodiště, místnost s počítači, záchody, oubliette, kterou jim Brue musel osobně otevřít svým klíčem.

„A teď ještě vaše kancelář, pane Brue. Když dovolíte,“ řekl ten se zlatými zuby.

Brue bloudil přízemím, zatímco mu znesvěcovali kancelář. Ale ať pátral po škodách, jak pátral, nikde neobjevil ani stopu jejich práce.

A když mu vrátili jeho kancelář, vypadala rovněž nedotčená.

Muži s nicneříkajícími zdvořilostmi odešli a Brue zůstal zase sám; tentokrát to cítil. Těžce dosedl za svůj stůl a nechtělo se mu ani natáhnout ruku po starých lipicánských papírech, které mu Frau Ellenbergerová připravila na stůl.

Ale brzo se ujal vlády jiný Brue, a jestli ten starý, nebo naopak jeho nová verze, na tom nezáleželo. Byl to znovuzrozený Brue. Rázoval po místnosti, ruce v kapsách, a upřeně hleděl na ručně malovaný originál brueovského rodokmenu, který mu pětatřicet let každodenně připomínal jeho vlastní neschopnost. Schovali za ním naši němečtí přátelé jednu ze svých štěnic? Sleduje sám velký zakladatel můj každý pohyb?

Tak ať. Za pár týdnů může špehovat tak leda ze zelené popelnice.

Otočil se na podpatku a zamračeně se rozhlédl: moje kancelář, můj bankovní stůl, můj dřevěný věšák na šaty od Randallů z Glasgow, moje knihovna; ne mého otce ani jeho otce, a ani jeho otce ne.

A ty knihy v ní jsou taky moje, i když jsem je nikdy ani neotevřel.

A bylo načase, aby si to uvědomili; bylo načase, aby si to uvědomil on sám. Jsou moje a můžu si s nimi dělat, co budu chtít. Spálit je, prodat nebo darovat psancům této země.

Takže nasrat. Mně se sem teď taky nasrali.

Tuhle malou vulgaritu si nejdřív jen pomyslel – převaloval ji na jazyku, vychutnával si ji – a pak ji zopakoval nahlas, zdvořile a v dobré angličtině, nejdřív pro Lanterna, pak pro jeho německé přátele a pak pro všechny posluchače, ať jsou odkudkoli. Jsou už napojení? Na to seru taky.

Pak si začal velmi pečlivě připravovat scénu: Issa bude sedět tady, Abdullah tady a já zůstanu tady za svým stolem.

A Annabel?

Annabel nebude odstrčená někam do zadní lavice, to tedy ne.

V mém domě ne. Je tu jako můj host a bude se s ní zacházet tak, jak řeknu já.

A při té myšlence mu padl zrak na židli po dědečkovi, skrývající se v nejzazším koutě, kam ji vykázal – na tu příšernou, přehnaně vyřezávanou židli s brueovským erbem na opěradle a brueovským tartanem vyšitým na vybledlém polstrování. Vytáhl ji z vejminku, hodil na ni dva polštáře a ustoupil, aby mohl své dílo dostatečně obdivovat: takhle ona ráda sedí, vzpřímená jako svíčka, naštvěte mě a uvidíte.

Ještě třešničku na dortu. Došel k ledničce ve výklenku, vytáhl odtamtud několik lahví neperlivé minerálky a postavil je na konferenční stolek, aby až Annabel přijde, měly pokojovou teplotu. Napadlo ho, že by si mohl při té příležitosti nalít skotskou, ale odolal. Před začátkem schůzky ho čekal ještě jeden životně důležitý úkol, a na ten se z celého srdce těšil.

* * *

Brue trval na Atlantiku, aniž by uvedl jakýkoli důvod. Lantern místo obhlédl a pak jeho výběr poslušně schválil. Čas byl určen přesně na sedmou, na dobu, kdy se s Annabel prvně sešli. V hale to stejně vonělo. Službu měl znovu Herr Schwarz. Týž neoceňovaný pianista hrál milostné písně. Brue se usadil na stejném místě pod obchodnickými malbami a zadíval se na lítací dveře.

Jen počasí bylo jiné. Ulici zahřívalo zapadající jarní slunce, které jako by kolemjdoucí osvobozovalo, takže působili vyšší. Nebo se to možná Brueovi jen zdálo, protože si sám připadal svobodnější a vyšší.

Přišel brzo, ale Lantern se svými lidmi tam byli ještě dřív. Tvářili se jako tři středně významní manažeři a seděli mezi Brueovým koutem a vstupními dveřmi, snad aby ho zastavili, kdyby se rozhodl strčit Issův pas do kapsy a utéct. Přes uličku, poblíž vchodu do grilu, seděly ty dvě ženy, které přispěchaly Annabel na pomoc v restauraci Louise. Vypadaly, že jsou připravené to kdykoli zopakovat Nepřesvědčivě předstíraly, že se radí nad mapou, ale neusmívaly se a působily nápadně metodicky.

Neměla s sebou batoh.

To bylo první, čeho si Brue na ní všiml, když se prosmekla lítacími dveřmi. Neměla batoh, neměla kolo, šla pomaleji. U dveří ji vysadilo pískové volvo, a nebyl to taxík, takže ji museli přivézt její dohlížitelé.

Na krku měla uvázaný ten šátek, který použila jako hidžáb v Leylině domě. Trochu ho překvapilo, jak je oblečená: Přísná právnička černá sukně, halenka s dlouhými rukávy a sako. Vypadala jako advokátka, která má před sebou jednání u soudu, nebo se z nějakého vrací; pak si ale uvědomil, že i on sám si na večerní schůzku s doktorem Abdullahem vybral svůj nejtmavší oblek.

„Vodu?“ zeptal se významně. „Bez citrónu? V pokojové teplotě?

Stejně jako minule?“

Řekla: „Ano, prosím,“ ale neusmála se.

Objednal dvě vody, jednu pro sebe. Když si s ní potřásal rukou, odvážil se jen letmého pohledu na její tvář, protože se bál, co uvidí.

Vypadala unavená a nevyspalá. Rty měla stisknuté k sobě; bylo vidět, že se pečlivě kontroluje.

„A myslím, že tu máte doprovod, ne?“ pokračoval stejným žoviálním tónem. „Můžeme jim poslat něco k pití, jestli chcete. Láhev šampaňského.“

Pokrčila rameny jako Georgie.

Záměrně kvůli ní šaškoval. Hrál jí anglického blázna. Takhle se komedie určitě používat nemá, ale on to jinak neuměl. Byl jako špatný ochotník, připravoval ji na její velkou scénu a také jí chtěl ukázat, že ji miluje.

„Stejně si myslím, že máte tu ochranu trošku slabou, Annabel.

Když si vezmete, jakou cenu pro naše pečovatele zřejmě máme. Vy máte než dva kousky, kdežto já mám tři. Ti moji sedí támhle, jestli se chcete podívat.“ Neskrývaně na ně ukázal. „To malé pivo v obleku, to je jejich šéf. Lantern se jmenuje. Ian Lantern z britského vyslanectví v Berlíně, můžete si ho prověřit u velvyslance. Ti dva další jsou – no, upřímně řečeno, intelekt nic moc. Trochu duté hlavy. Předpokládám, že u sebe taky máte odposlouchávací zařízení?“

„Ano.“

Zahlédl náznak úsměvu? Byl přesvědčený, že ano. „Dobře. Tak aspoň budeme mít slušné publikum. Nebo myslíte“ – jako by se ho náhle zmocnila úzkost – „myslíte si, že ti vaši slyší jen vás, a ti moji zase jen mě? Ne, to určitě nejde, co? Já moc přes elektroniku nejsem, ale nemůžou být na rozdílných vlnových délkách. Nebo můžou?“ Podíval se přes její rameno napravo a nalevo, jako by si to ověřoval. „Člověk by si s nimi vážně neměl tak lámat hlavu,“ řekl a zavrtěl hlavou, jako by sám sebe káral. „Koneckonců, dneska jsme hvězdy my. Oni jsou jen publikum. Můžou nejvýš poslouchat,“ vysvětlil a odměnou mu byl úsměv tak povzbudivý, tak naprosto bez zábran, že mu to připadalo, jako by se mohl kochat úplně novým světem.

„Získal jste pro něj pas,“ řekla, stále ještě s tím úsměvem. „Říkali mi, že mu prokazujete laskavost.“

„Nevím, jestli zrovna laskavost, ale napadlo mě, že byste ho ráda viděla. A taky mě napadlo, že já bych ho docela rád viděl. Dneska člověk nemá ponětí, s kým má co do činění. Ještě vám ho bohužel nemůžu dát. Můžu vám ho jen ukázat, pak ho vrátím mladému panu Lanternovi tadyhle napravo, který ho pak aktivuje, snad se to tak říká, jakmile náš klient udělá, co udělat hodlá – a má.“

Ukázal jí pas. Neudělal to potají, prostě ji ho podal přes stůl tak ostentativně, že obě skupiny pozorovatelů zapomněly předstírat, že dělají něco jiného, a jen se na ně dívaly.

„Nebo to je na vaší straně nějak jinak?“ pokračoval zlehka. „Zjistil jsem, že s těmihle lidmi je kriticky důležité porovnávat verze. Podle mě se pravdou zrovna moc nezatěžují. Mně to popsali takhle. Vy přivedete svého klienta do banky, on udělí svoje pokyny, a pak ho odvezou – ujistili mě, že přímo – do jistého zařízení, o němž nesmím nic vědět, tam vyplní trojmo jisté formuláře a pak dostane svůj německý pas. Tenhle, který tu teď držíme v ruce. A ten pas okamžitě ožije. Souhlasí to? Nebo máme problém?“

„Souhlasí,“ kývla.

Vzala si od něj pas a prohlédla si ho. Nejdřív fotografii, pak několik nevinných vstupních a výstupních razítek, nic příliš nového. Pak datum ukončení platnosti – za tři roky a sedm měsíců.

„Až si tohle pojede vyzvednout, jedu s ním,“ potěšila ho svou starou rozhodností.

„Samozřejmě. Jako jeho právnička ani nemáte na vybranou.“

„Je nemocný. Potřebuje si odpočinout.“

„Jistěže ano. A po dnešku bude moct odpočívat, jak bude chtít,“ kývl Brue. „A ještě tu mám jeden malý dárek pro vás osobně.“ Vzal si zpátky pas a vložil do její natažené ruky nezalepenou obálku. „Teď se neobtěžujte to prohlížet. Bohužel to není žádný trapný šperk. Jen kus papíru. Ale ten zase osvobodí vás. Žádné žaloby a obvinění, za předpokladu, že to neuděláte znova, ačkoli já přirozeně doufám, že uděláte. A děkují vám tam, že jste byla takříkajíc na palubě. To je v tomhle oboru skoro nabídka k sňatku.“

„Mně je jedno, jestli se z toho dostanu.“

„To by nemělo,“ odpověděl.

To už řekl rusky, ne německy, což k jeho potěšení způsobilo v obou táborech horečné rozčilení. Hlavy vylétly, hlavy se jedna druhé přes uličku mlčky ptaly: je mezi námi někdo, kdo mluví rusky?

Podle jejich zmatených výrazů soudě, nebyl.

* * *

„Tak, teď máme pár minut jen sami pro sebe – nebo doufám, že máme,“ pokračoval Brue svou klasickou, v Paříži naučenou ruštinou, „a rád bych s vámi probral několik přísně tajných a osobních věcí. Můžu?“

K jeho radosti se její tvář jako kouzlem rozzářila.

„Můžete, pane Brue.“

„Říkala jste něco o mé bance. O mé zasrané bance. Bez ní by tu nebyl. Teď tu tedy je. A vypadá to, že tu může i zůstat. Ještě si pořád přejete, aby sem nebyl jezdil?“

„Ne.“

„To se mi ulevilo. Rád bych také, abyste věděla, že mám milovanou dceru, jmenuje se Georgina. Já jí říkám Georgie. Je to dítě z mého prvního manželství, které jsem uzavřel v době, kdy jsem ještě nevěděl, co to manželství je. Nebo co je to láska. Nehodil jsem se pro manželství a nehodil jsem se pro otcovství. Ale to už není pravda.

Georgie čeká dítě a já se budu učit být dědečkem.“

„To je nádhera.“

„Díky. Moc jsem to chtěl někomu říct, a teď jsem měl konečně tu možnost, takže mám radost. Georgie trpí depresemi. Já na tenhle žargon sice moc nedám, ale v jejím případě jsem přesvědčený, že ta diagnóza odpovídá jejím stavům. Musejí jí stabilizovat náladu. Tak se tomu myslím říká. Žije v Kalifornii. Se spisovatelem. Svého času trpěla taky anorexií. Vypadala jako vyhladovělé ptáče. Nemohl jsem dělat vůbec nic. To bylo dost zlé. A ten rozvod jí taky nepřidal. Tak se moudře odklidila do Ameriky. Do Kalifornie. Tam teď žije.“

„To jste říkal.“

„Promiňte. Chci tím říct, že se jí konečně povedlo vplout do klidných vod. Mluvil jsem s ní před pár dny. Občas mám pocit, že na čím větší vzdálenost s někým mluvíte, tím snáz poznáte, jestli je šťastný.

Už jedno dítě měla, ale zemřelo. Tohle nezemře, tím jsem si jistý.

Já vím, že ne. Ale už zas odbíhám. Promiňte. Až tohle skončí, chci si vzít volno a jet se na ni podívat. Možná se tam nějakou dobu zdržím. Upřímně řečeno, banka umírá. Nemůžu říct, že mi bude chybět. Všechno má svůj vyměřený čas. A pak mě napadlo: až tam přijedu a trochu se usadím, a až vy taky budete v klidných vodách, že byste třeba za námi mohla na pár dní přijet – samozřejmě na moje náklady – jestli chcete, vezměte si někoho s sebou – a seznámit se trochu s Georgií a s jejím miminkem. A s jejím manželem, který je určitě příšerný.“

„To bych ráda.“

„Nemusíte mi odpovídat hned. Není to milostný návrh. Zkrátka si to nechte projít hlavou. Jen tohle jsem vám chtěl říct. Tak, a teď se můžeme vrátit k němčině, než naše obecenstvo moc znervózní.“

„Přijedu,“ odpověděla, pořád ještě rusky. „Ráda. Nemusím si to rozmýšlet. Vím, že bych ráda jela.“

„Výborně,“ pokračoval německy a podíval se na hodinky, jako by chtěl vědět, jak dlouho je pryč ze své kanceláře. „Mám ještě jednu věc, a to je seznam návrhů pro Čečensko, jak ho sestavil doktor Abdullah. Má i obecnější návrhy, které se týkají muslimského společenství jako takového, ale tohle je výtah z jeho doporučení konkrétně pro Čečensko. Napadlo ho, že by si je váš klient možná rád prohlédl ještě před večerní schůzkou. Možná mu to tak líp uteče. Můžu říct, že se na vás na oba těším dnes v deset?“

„Můžete,“ řekla. „Můžete,“ potvrdila horlivým pokýváním, obrátila se a prkenně odkráčela ke vchodu, kde už na ni čekaly její hlídačky.

„Nic podvratného, Iane,“ ujistil zlehka Brue Lanterna, když mu vracel Issův pas. „Jen jsme trochu provětrali svobodnou vůli.“

* * *

Bylo půl deváté, když Annabel její strážkyně vyklopily u přístavu a nechaly ji vystoupit samotnou po schodech do podkrovního bytu; naposled, myslela si. Naposled je Issa její vězeň a ona jeho, naposled budou poslouchat ruskou hudbu při světlech z přístavu, která se odrážejí v obloukovém okně; naposledy bude jejím dítětem, které musí krmit a pečovat o něj, jejím nedotknutelným milencem, jejím učitelem nesnesitelné bolesti a naděje. Za hodinu ho odvede k Brueovi a Abdullahovi. Za hodinu budou Bachmann a Erna Freyová mít, co chtějí.

S Issovou pomocí zachrání víc nevinných životů, než by Útočiště zachránilo za celou svou existenci – jenže jak se dají spočítat nezabití?

„Tohle jsou doporučení doktora Abdullaha?“ ptal se Issa poněkud rozkazovačně. Stál pod stropním světlem uprostřed místnosti a četl.

„Některá. Na první místa v seznamu dal Čečensko. Jak jste chtěl.“

„Je moudrý. Tady ta organizace je v Čečensku dobře známá. O té jsem slyšel. Vozí léky a obvazy našim statečným bojovníkům v horách, a také anestetika. Tuto charitu budeme podporovat.“

„Dobře.“

„Ale především musíme zachránit děti z Grozného,“ řekl, když četl dál. „A pak vdovy. Mladé ženy, které byly zneuctěny, přestože se bránily, nebudou zabity, ale, když Bůh dá, ubytovány ve speciálních hotelech. I když není jisté, jestli se bránily, budou ubytovány. To je moje přání.“

„Dobře.“

„Nikdo nebude potrestán, ani svou rodinou ne. Najdeme pro ty ženy odborné pečovatelky.“ Obrátil stránku. „Děti mučedníků dostanou přednost, taková je Alláhova vůle. Ale jen pokud jejich otcové nezabíjeli nevinné. Ale i pokud zabíjeli nevinné, což Alláh nedovoluje, jejich děti přijmeme. Souhlasíte s tím, Annabel?“

„Zní to skvěle. Trochu zmateně, ale skvěle,“ usmála se Annabel.

„A také tuto charitu obdivuji. Neslyšel jsem o ní, ale obdivuji ji.

Vzdělání našich dětí se během dlouhé války za nezávislost hodně zanedbávalo.“

„A nechcete zaškrtnout ty, které se vám líbí? Máte tužku?“

„Líbí se mi všechny. Vy se mi také líbíte, Annabel.“

Složil papír a zastrčil ho do kapsy.

Neříkej to, prosila ho ze svého místa na druhém konci podkroví. Nenuť mě slibovat. Nemaluj neuskutečnitelný sen. Na to nemám dost síly. Mlč!

„Až se obrátíte k Boží víře, tedy k náboženství mé matky a mého lidu, a já budu významný lékař se západní kvalifikací a takovým autem, jaké má pan Brue, všechen svůj mimopracovní čas se budu starat o vaši spokojenost. O tom vás ujišťuji, Annabel. Když nebudete příliš pokročile těhotná, budete ošetřovatelkou v mé nemocnici. Všiml jsem si, že jste velmi soucitná, když právě nejste přísná. Ale nejdřív se musíte školit. Právnická kvalifikace pro ošetřovatelku nestačí.“

„To asi ne.“

„Posloucháte mě, Annabel? Soustřeďte se.“

„Jen hlídám hodiny, to je všechno. Pan Brue chce, abychom tam přijeli o dost dřív než doktor Abdullah. Musíte nejdřív vznést svůj nárok, i když ty peníze nechcete přijmout.“

„Toho jsem si vědom, Annabel. Jsem obeznámený s technickými podrobnostmi. Proto mě sem jeho limuzína přijede včas vyzvednout. Zúčastní se ceremoniálu Leyla a Melik?“

„Ne. Jsou v Turecku.“

„To mě mrzí. Uklidnilo by je, co chci udělat. Zajistím našim dětem důkladné a rozsáhlé vzdělání. Bohužel ne v Čečensku, to je příliš riskantní. Nejdřív budou studovat Korán, potom literaturu a hudbu.

Pokusí se dosáhnout Pěti dokonalostí. Když se jim to nepodaří, nebudeme je trestat. Budeme je milovat a mnohokrát se s nimi modlit.

Já nevím, jak bude třeba postupovat při vaší konverzi. Toho úkolu se musí ujmout moudrý imám. Až si udělám osobní názor o tomto doktoru Abdullahovi, jehož děl si vážím, rozhodnu, zda by se on k tomu hodil. Nikdy jsem vás neurazil, Annabel.“

„Já vím.“

„A vy jste se nepokusila mě svést. Několikrát jsem se bál, že se k tomu chystáte. Ale vy jste se ovládla.“

„Myslím, že bychom se měli nachystat na cestu, ne?“

„Pustíme si Rachmaninova.“

Došel k obloukovému oknu a zapnul CD přehrávač. Byl nastavený hodně hlasitě, jak to měl rád, když byl sám. Mezi trámy zaduněly mohutné akordy. Otočil se k oknu a začal se metodicky oblékat; viděla z něj jen siluetu. Karstenova kožená bunda mu už nebyla dost dobrá. Dal přednost svému starému černému kabátu a vlněné čepici, přes rameno si přehodil kabelu.

„Tak, Annabel. Půjdete za mnou, prosím. Budu vás chránit. Taková je naše tradice.“

U dveří se ale zarazil a zadíval se na ni tak upřímně, jako ještě nikdy. Na okamžik byla přesvědčená, že dveře zase zavře a nechá si ji tady u sebe, aby tady sami ve svém malém světě navěky pokračovali v tom životě, který vedli.

A snad i napůl doufala, že to udělá. Ale pak Issa vykročil ze schodů a bylo pozdě. Dlouhá černá limuzína už čekala. Řidič přidržoval otevřená zadní dvířka. Byl to mladý, světlovlasý muž v nejhezčím věku. Annabel nastoupila. Řidič čekal, že ji Issa bude následovat, ale ten odmítl. Řidič otevřel dveře spolujezdce a Issa nasedl.

* * *

Brue je vedl do své pracovny, za ním šel Issa a pak Annabel v právnickém černém kostýmu a se šátkem na hlavě. Okamžitě zaznamenal, že se z Issy stal někdo jiný. Zbožný muslimský uprchlík se změnil v milionářského synka plukovníka Rudé armády. Když vstoupil do vestibulu, pohrdlivě se rozhlédl, jako by vznešené prostředí banky neodpovídalo tomu, na co byl zvyklý. Bez vyzvání se posadil na židli, kterou Brue připravil pro Annabel, založil paže, dal si nohu přes nohu a čekal, až ho Brue osloví. Tím současně vykázal Annabel na konec řady.

„Frau Richterová, nechcete si sednout trochu blíž k nám?“ zeptal se jí Brue rusky, protože to byl jejich společný dorozumívací jazyk.

„Děkuji, pane Brue, mně to takhle naprosto vyhovuje,“ odpověděla mu se znovunalezeným úsměvem.

Brue spolkl zklamání a prohlásil: „V tom případě začnu.“

Začal tedy, i když měl nepříjemný pocit, že mluví k zaplněnému sálu a ne jen ke dvěma lidem, kteří sedí ani ne dva metry od něj.

Jménem Brue Frères oficiálně Issu přivítal jako syna dlouholetého klienta banky – taktně mu ale nevyjádřil soustrast.

Issa se naježil, ale přesto pokývnutím poděkoval. Brue si odkašlal. Prohlásil, že za daných okolností doporučuje omezit formality na minimum. Jak mu sdělila Issova právnička – drobná poklona směrem k Annabel –, rozhodl se Issa vznést nárok na svoje dědictví, pod podmínkou, že vzápětí ho převede na vybrané muslimské charitativní organizace.

„Byl jsem také informován, že v tomto směru vám bude rádcem známá náboženská autorita doktor Abdullah, jemuž jsem předal vaše instrukce. Doktor Abdullah se k nám záhy připojí.“

„Rádcem mi bude Alláh,“ uraženě zavrčel Issa. „Bude to Boží vůle, pane.“

Za tímto účelem – nenechal se Brue vyrušit – by za normálních okolností po klientovi požadoval, aby prokázal svou totožnost. Ovšem Frau Richterová – to zdůraznil – ho přesvědčila, aby tento bod vynechal. To znamená, že lze bez zdržování přejít ke vznesení nároku – znovu hovořil k Annabel – pokud si to její klient stále ještě přeje.

„Ano, pane, přeji! Vznáším nárok!“ vykřikl Issa dřív, než stačila odpovědět. „Vznáším ho za všechny muslimy! Vznáším ho za Čečensko!“

„V tom případě pojďte prosím za mnou,“ řekl Brue a uchopil malý, složitě vypracovaný klíč.

* * *

Dveře do oubliette se se skřípěním otevřely. Po odchodu techniků Brue zamkl jen jeden bezpečnostní systém. Sejfy tvořily souvislou plochu u jedné ze stěn, byly tmavě zelené, každý se dvěma klíčovými dírkami. Edward Amadeus, který rád dával věcem prapodivná jména, jim říkával můj holubník. Brue věděl, že některé ze schránek se neotevřely padesát let. A je možné, že se už neotevřou nikdy. Obrátil se k Annabel a viděl v její tváři obezřetnou dychtivost. Podívala se mu přímo do očí a podala mu Issův dopis od Anatolije, kde bylo tučnými číslicemi napsáno číslo schránky. Brue ho znal zpaměti. I schránku znal zpaměti, i když její obsah ne. Byla otlučenější než ostatní a připomínala mu ruskou bedničku na munici. Na štítku – zažloutlé kartičce plné skvrn, kterou ve všech čtyřech rozích přidržovaly malé kovové drápky – bylo napsáno vlastním pedantickým rukopisem Edwarda Amadea: LIP – lomítko, pak číslo a vysvětlivka: jakoukoli akci předem konzultovat s EAB.

„Váš klíč, pane, když budete tak laskav,“ vyzval Issu.

Issa vrátil náramek na zápěstí, rozepnul dlouhý kabát a vyhrábl zpod košile semišovou taštičku. Uvolnil šňůrku, vytáhl klíč a podal ho Brueovi.

„Je mi líto, ale tohle budete muset vy sám, Isso,“ upozornil ho Brue s otcovským úsměvem. „Já mám taky jeden, vidíte?“ Ukázal Issovi bankovní klíč.

„Issa první?“ ptala se Annabel vesele jako dítě na narozeninové oslavě.

„Tak je to zvykem, nemyslíte, Frau Richterová?“

„Isso, udělejte, prosím, co pan Brue chce. Zastrčte klíč do zámku a otočte.“

Issa přistoupil ke schránce a strčil klíč do levého zámku. Když se ale pokusil jím otočit, nešlo to. Zaraženě vytáhl klíč a strčil ho do pravého zámku. Ten otočit šel. Issa couvl. Brue přistoupil k trezoru a bankovním klíčem odemkl levý zámek. Pak také odstoupil.

Brue a Annabel stáli vedle sebe a dívali se, jak syn plukovníka Grigorije Borisoviče Karpova s neskrývaným odporem přijímá nečestně získané miliony svého zemřelého otce, které mu sem uložil zemřelý Edward Amadeus OBE na pokyn britské zpravodajské služby.

Na první pohled nebyl obsah schránky nic moc: jedna velká mastná obálka, nezalepená a bez adresy.

Issovi se třásly vyhublé ruce. Jeho tvář ve světle dopadajícím ze stropu byla znova tváří vězně, s propadlinami a stíny, a usadil se na ní výraz odporu. Palcem a ukazováčkem opatrně vytáhl kus papíru s rytým vzorem, podobný velké bankovce. Obálku si zastrčil pod paži, jako by ji chtěl znovu použít při nějaké jiné příležitosti, rozložil dokument a zády obrácen k Brueovi a Annabel ho zkoumal; spíš ale jako artefakt než kvůli informacím, jež obsahoval, protože byl psaný německy, ne rusky.

„Možná by Frau Richterová mohla ten dokument přeložit nahoře,“ navrhl taktně Brue, když uplynula víc než minuta a Issa se nepohnul.

„Richterová?“ opakoval Issa, jako by to jméno nikdy neslyšel.

„Annabel. Frau Richterová. Vaše právnička. Dáma, které vděčíte za to, že tu dnes jste, a ještě za mnoho jiného, jestli to smím tak říct.“

Issa se vrátil ze svých záhadných dálek, podal Annabel dokument a pak i obálku.

„Tohle jsou peníze, Annabel?“

„Budou,“ odpověděla.

* * *

Když se vrátili do kanceláře, Brue se ze všech sil snažil jednat co nejvěcněji, protože měl strach, že Issa v konfrontaci s fyzickou připomínkou obludných činů svého otce ještě couvne. Annabel možná jeho obavy sdílela, a tak se mu rychle přizpůsobila. Rázně prošla se svým klientem podmínky, které se vážou k jeho obligaci, a zeptala se ho, jestli má nějaké dotazy. Issa odpověděl jen neurčitě souhlasným pokrčením ramen. Žádné dotazy neměl. Bylo potřeba, aby podepsal stvrzenku, a Brue ji podal Annabel s výzvou, aby svému klientovi vysvětlila její význam. Tiše a trpělivě Issovi objasnila, co to stvrzenka znamená.

Znamená, že dokud peníze znovu někomu nedá, jsou jeho. Pokud, až podepíše stvrzenku, změní názor a bude si přát peníze ponechat, nebo je využít jinak, má tu možnost. A Brueovi připadalo, že jak to Annabel Issovi vysvětluje, prokazuje větší loajalitu k němu než ke svým opatrovníkům a manipulátorům, a že je to pro ni otázka principu a zároveň také velice odvážný čin, protože tím riskuje všechno, proč ji sem poslali.

Issa ale neměl v úmyslu změnit názor. Zamával v pravé ruce perem, prsty levé ruky pevně stiskl zlatý řetízek a přiložil si ho na čelo, a pak podepsal stvrzenku rychlými ostrými tahy. Annabel na chvilku zapomněla na muslimské způsoby a sáhla po peru. Přitom se nechtěně dotkla svou rukou jeho. Cukl, ale ona si pero stejně vzala.

Správce lichtenštejnského fondu připravil příslušné finanční prohlášení. Na základě obligace na doručitele a právě podepsané stvrzenky byl Issa jediným majitelem fondu. Celková suma všech jeho aktiv, jak ji Brue tlumočil Abdullahovi, byla dvanáct a půl milionu amerických dolarů; nebo dvanáct a půl tuny americké rýže, jak to doktor Abdullah raději popisoval svému příteli ve Weybridgi, hrabství Surrey.

„Isso,“ pokusila se ho Annabel probudit z transu. Issa hleděl na obligaci, pak si přejel dlaněmi po vpadlých tvářích a začal tiše pohybovat rty. Modlil se. A Brue, který dávno znal všechny příznaky náhlého zbohatnutí – potlačené jiskry chamtivosti, triumfu, úlevy – je u Issy marně hledal, stejně jako je předtím marně hledal u doktora Abdullaha; nebo pokud je vůbec viděl, přenesly se na Annabel, ale zmizely stejně rychle, jak se objevily.

„Tak tedy,“ prohlásil optimisticky, „pokud je všechno jasné, povím vám ještě, co jsem navrhl Frau Richterové – a co jsme už prozatímně udělali, samozřejmě pouze pokud s tím souhlasíte, Isso – totiž uložit celou sumu dočasně na účet v naší bance tak, aby mohla být okamžitě telegraficky převedena na ty dobročinné organizace, na kterých se dohodnete s doktorem Abdullahem, samozřejmě se zřetelem k vašim etickým a náboženským ohledům –,“ zvedl ruku a podíval se na své drahé hodinky – „za sedm minut. Dřív, pokud se nepletu.“

Nepletl se. Na nádvoří zastavovalo auto. Následoval tlumený rozhovor v arabštině. Řidič a jeho pasažér se loučili. Brue zachytil Inšallah a poznal hlas doktora Abdullaha. Pak zaslechl Salaam na rozloučenou. Auto odjelo a ke dveřím se blížil jeden pár nohou.

„Omluvte mě na okamžik, Frau Richterová,“ řekl snaživě a spěchal dolů, aby zahájil další dějství dnešní komedie.

* * *

Arni Mohr byl pyšný na svou novou sledovací dodávku a rozloučil se s ní pouze pod podmínkou, že bude čekat hned za uzavřenou zónou, kterou on a policie vymezili kolem Brueovy banky. Uvnitř v zóně byli Arniho sledovací a policejní střelci; mimo zónu dodávka, Bachmann a jeho dvoučlenný tým a jedno prázdné krémové taxi, polepené reklamou. Tak to schválili Keller a Burgdorf. Axelrod byl proti, ale neuspěl, a Bachmann to musel, byť s protesty, přijmout.

„Nemůžu si dovolit hádat se s nimi o každou pitomost, Günthere,“ prohlásil Axelrod zoufaleji, než se Bachmannovi líbilo. „Jestli musím obětovat pár pěšců za jejich královnu, tak to beru,“ dodal, protože si vzpomněl na to, jak spolu s Bachmannem hrávali šachy v protileteckém krytu německého vyslanectví v Bejrútu.

„Ale královna je naše, viď?“ vyptával se Bachmann s úzkostí.

„Za daných podmínek ano. Když se ti podaří dostat UKAZATELE do svého bezpečného bytu a když s ním promluvíš v tom smyslu, jak jsme se dohodli, a když to bude vypadat, že zabral, je náš. Odpovídá to na tvou otázku?“

Ne. Neodpovídá.

Spíš se ptám, proč musíš říct třikrát když, abys mohl říct ano.

Nevysvětluje to, co na té schůzce dělala Martha, ani proč si s sebou přivedla Newta, hrdlořeza z Bejrútu.

Nebo kdo byla ta blondýna s ostrými rysy a světlými vlasy.

Nebo proč ji propašovali do sálu jako kontraband, až když se všichni usadili, a pak zase ven jako prostitutku z hotelu.

A proč Axelrod nedokázal přítomnosti Američanů zabránit, ačkoli mu vadila stejně jako Bachmannovi samotnému; a proč s ní byl Burgdorf zjevně srozuměný.

Sledovací auto se od dalších podobných lišilo. Nebylo maskované jako stěhovací vůz, ani jako opravářská dodávka, ani jako skříňový náklaďák, ale jako pomalá, šedivá obluda – metařský vůz, jímž ostatně dřív také bylo. Zůstalo mu i všechno původní příslušenství.

A Arni se rád chlubil, že je neviditelné. Nikdo se nepodivil, když se v noci plížilo po centru města. Mohlo operovat za jízdy, stejně jako když stálo. Mohlo hlídat ulici rychlostí tři kilometry za hodinu a nikdo nemohl nic říct.

Bachmann se rozhodl zaparkovat na odpočívadle mezi břehem Alsteru a hlavní silnicí, jen půl kilometru od Brueovy banky. Ve světle oranžových pouličních lamp mohl jeho tým obdivovat přes čelní sklo kaštanové mlází a skrytými štěrbinami vzadu i bronzovou sochu dvou děvčat, která se věčně chystají pouštět draka.

Na rozdíl od Mohra se Bachmann rozhodl pro minimální možný tým a co nejjednodušší plán. Kamery z banky a satelitní přenosy sledoval samozřejmě Maximilian a s ním jeho nerozlučná přítelkyně Niki, která plynně mluvila rusky a arabsky. Jako zálohu pro nečekané situace umístil dva své strážce ve vylepšeném audi hned za hranici uzavřené zóny, kde měli čekat na zavolání. Dokud Bachmann zůstane v autě, bude sám vyřizovat veškerou komunikaci s Arnim Mohrem a s Axelrodem z Výboru v Berlíně. Doslova prosil Ernu Freyovou, ať jede s ním, ale ta se znovu kategoricky odmítla nechat přemluvit.

„Ta chudák holka už mě nesnáší, a to ještě ani neví všechno,“ odpověděla. Bachmann se na ni tázavě podíval, a tak po delší odmlce dodala: „Lhala jsem jí. Řekli jsme, že to neuděláme. Zejí nemůžeme říct celou pravdu, ale to, co jí řekneme, že pravda bude.“

„A?“

„Já jsem jí lhala.“

„To jsi říkala. O čem?“

„O Melikovi a Leyle.“

„A můžeš mi prozradit, co jsi jí o Melikovi a Leyle řekla a nebyla to pravda?“

„Nevyslýchej mě, Günthere.“

„Právě že tě vyslýchám.“

„Možná, že jsi už zapomněl, že mám ten supertajný zdroj v táboře Arniho Mohra.“

„Tu mizernou tenistku. Na to jsem nezapomněl. Ale co má špatná tenistka co společného s tím, že ty jsi lhala Annabel o Leyle a Melikovi?“

„Annabel měla o ně obavy. Jednou v noci přišla do mého pokoje a chtěla ujištění, že Melik a Leyla nebudou trpět za to, že se ujali Issy. Za to, že jsou slušní lidé a zachovali se správně. Prý se jí o nich zdálo. Ale já myslím, že spíš vůbec nespala a měla o ně strach.“

„A co jsi řekla?“

„Že si užijí svatbu Leyliny dcery a vrátí se spokojení a odpočinutí, a že Melik porazí v ringu všechny soupeře, a Leyla že si najde nového manžela, a budou šťastní až do smrti. Byla to pohádka.“

„Jak to?“

„Arni Mohr a doktor Keller z Kolína doporučili, aby jim bylo odebráno povolení k pobytu, protože ukrývali islámského zločince a podněcovali násilí v turecké komunitě. Navrhli, aby byly informovány úřady v Ankaře. Burgdorf souhlasil, za předpokladu, že jejich zadržení v Turecku proběhne tak, aby neohrozilo operaci UKAZATEL.“

Načež demonstrativně vypnula počítač. Zamkla papíry do železné skříně a odjela do bezpečného bytu u přístavu, aby ho připravila na chvíli, kdy tam pozdě v noci dorazí UKAZATEL.

Bachmann zůstal sám a vzteky se mu dělalo špatně. Znovu se obrátil na Axelroda. Jeho odpověď ale byla tak nepříjemná, jak se obával:

„Proboha, Günthere! O co všechno bych se tady měl ještě prát? To mám jako vletět k Burgdorfovi a říct mu, že mu špehujeme ochránce?“

* * *

Během posledních dvou hodin přicházel do metařského auta stabilní tok operačních informací a všechny byly dobré:

UKAZATELŮV včerejší výlet byl zjevně výjimka, protože podle toho, co se o jeho chování ví, veřejné telefonní budky nepoužívá. Ani nemívá ve zvyku nechat dům, ženu a děti za tmy bez ochrany. Dnes použil obvyklý způsob – využil služeb Palestince jménem Fuad, stavebního inženýra na odpočinku, ochotného přítele a souseda, jehož největší životní radostí bylo dělat velkému zbožnému učenci šoféra a hlubokomyslně s ním diskutovat. Včera večer byl Fuad na přednášce v místním kulturním institutu. Dnes měl volno, a tak dva UKAZATELOVI strážci mohli zůstat na hlídce doma, jak měli.

Ale kde UKAZATEL v Hamburku přenocuje po své schůzce v bance – nebo kde si myslí, že přenocuje? Jestli ho čekají přátelé – jestli si zamluvil hotel – jestli se chce ještě v noci vrátit domů a přespat ve vlastní posteli – může se Bachmannových povolených osm hodin scvrknout na tři nebo čtyři.

V tomhle ohledu se na ně ale usmálo štěstí. UKAZATEL přijal pozvání, aby přespal v domě Fuadova švagra, Íránce jménem Cyrus, kde často bydlel. Cyrus dal Fuadovi klíče, protože on a jeho rodina byli na návštěvě u přátel v Lübecku a vrátí se až zítra.

A ještě lepší bylo, že UKAZATEL tam po schůzce v bance pojede sám. Fuad ho prosil, aby na něj směl před bankou počkat, ale UKAZATEL trval na svém:

„Ne, odjedeš hned do domu svého milého švagra, Alláh ho ochraňuj, a nebudeš si dělat starosti, Fuade,“ velel UKAZATEL z domácího telefonu. „To je můj příkaz, milý příteli. Máš příliš velké srdce.

Když si nedáš pozor, Alláh tě k sobě povolá předčasně. Já si z banky objednám taxi, neměj strach.“

Proto ten prázdný taxík, zaparkovaný vedle metařského auta.

Proto Bachmannova fotka pod fólií na taxikářské licenci, nalepené na předním skle.

Proto Bachmannovo skromné sako a námořnická čepice zevnitř na dveřích dodávky. Jestli všechno půjde podle plánu, doveze v tomhle úboru uneseného UKAZATELE do bezpečného bytu nad přístavem, aby ho tam přinutil dát se na cestu ctnosti.

„Potřebuju, aby se mi do úsvitu splnila tři přání,“ řekla mu Erna Freyová před svým demonstrativním odchodem. „Chci UKAZATELE v hrsti. FELIXE a toho chudáka holku na svobodě a tebe ve vlaku do Berlína s jednosměrnou jízdenkou. Druhé třídy.“

„A co pro tebe?“

„Penzi a zaoceánskou jachtu.“

* * *

UKAZATEL měl do Brue Frères dorazit ve 22.00.

Podle zpráv, které přišly od Mohrových hlídačů, předjel Fuad ve 20.30 před UKAZATELOVY dveře ve svém zbrusu novém BMW 335i Coupé, své chloubě. Že se pojede tímhle autem, vyšlo najevo příliš pozdě, takže ho nestačili napíchnout.

Když UKAZATEL vycházel z domu, vypadal v dobré náladě.

Směrové mikrofony z druhé strany ulice zachytily příkazy manželce a rodině, aby byli bdělí a chválili Boha. Ti, kdo ho poslouchali, tvrdili, že jeho hlas zněl „významně“. Jeden tvrdil, že v tom slyšel „předtuchu“, jinému to připadalo, „jako by odjížděl na dlouhou cestu a nevěděl, kdy se vrátí“.

Ve 21.14 ohlásila pozorovatelská helikoptéra, že BMV bezpečně dorazilo na severozápadní předměstí Hamburku, kde zastavilo na parkovišti, zřejmě kvůli modlitbě a také proto, že UKAZATELI do schůzky v bance zbývalo ještě dost času. Oproti běžnému arabskému zvyku byl UKAZATEL úzkostlivě dochvilný.

Ve 21.16 – tedy o dvě minuty později – ohlásili Bachmannovi hlídači, že FELIXE a Annabel vyzvedla limuzína, na které FELIX trval a kterou Arni Mohr rád poskytl.

Mohr ze své uzavřené zóny potvrdil jejich bezpečný příjezd. Bylo to úplně zbytečné, protože Bachmann to sledoval na Maximilianově obrazovce, jenže zdvojování Arnimu Mohrovi nikdy nevadilo.

Ve 21.29 se Bachmann dozvěděl od nikoho menšího než od samotného Axelroda z Berlína, že Ianu Lanternovi se nějak podařilo vetřít do uzavřené zóny a parkuje ve slepé uličce, odkud má prvotřídní výhled na banku. Na předním sedadle jeho peugeota sedí neidentifikovaný pasažér.

Bachmannovi to vyrazilo dech, ale teď už byl v operačním režimu. Měl dost rozumu, aby nezačal vztekle řvát. Místo toho se šifrovaným telefonem Axelroda tiše a vyrovnaně zeptal, kdo přesně Lanterna na tenhle mejdan pozval.

„Má stejné právo tady být jako ty, Günthere,“ připomněl mu Axelrod.

„Větší, jak se zdá.“

„Ty si děláš starosti o tu holku, on o svého bankéře.“

Tohle vysvětlení ale Bachmannovi nedávalo smysl. Ano, Lantern je Brueův řídící. Ale to tu je v pohotovosti, aby držel Bruea za ručičku a napovídal mu, kdyby prošvihnul narážku? Pokud Bachmann věděl, zbýval mu už jen jediný úkol – naložit svého maníka hned, jak schůzka skončí, otřít mu pot z čela, vyzpovídat ho a říct mu, jak byl skvělý. A kvůli tomu se tady nemusí ometat jako manžel prvorodičky pouhých sto metrů od cílového domu. A kdo proboha je ten pasažér? Jak se on nebo ona dostali do hry?

Axelrod ale už zavěsil a Maximilian zvedl ruku. Fuad, stavař na odpočinku, přivezl UKAZATELE do banky Brue Frères.

15

V pracovně Tommyho Bruea v prvním patře se konečně vyplatily předchozí přípravy. Přidělil židli svého dědečka naší vážené tlumočnici, jak Annabel nazýval, a tím ji dostal do středové pozice. Seděla přísně vztyčená na polštářích přesně tak, jak chtěl. Po její levici seděl Issa a po její pravici doktor Abdullah. Proti němu za stolem se uvelebil Brue. Když Issa uviděl Abdullaha, znovu se změnil – byl teď nejistý, ostýchavý a zmatený, protože zjistil, že nenajde se svým novým mentorem žádný jazyk, jímž by se dorozuměli. Doktor Abdullah ho pozdravil nejdřív arabsky, pak francouzsky, anglicky a německy. Dokonce pro Issu našel i pár čečenských slov; ten se na okamžik rozzářil, ale pak sklopil zahanbeně hlavu, když mu slovní zásoba došla. Nakonec se domluvili na němčině s tím, že Annabel bude tlumočit.

Také doktor Abdullah připadal Brueovi proti včerejšku jiný. On sám byl nervózní, a tak ho nenapadlo, že doktor Abdullah by mohl být ještě nervóznější. Váhavě přistoupil k Issovi s rukama zvednutýma k arabskému objetí, ale do poslední chvíle si nebyl jistý, zda má pozdrav dokončit. Hovořil s nejistým obdivem, ale také zkoumavě:

„Náš dobrý přítel pan Brue mi správně odmítá říct vaše jméno, pane. A je to tak dobře. Jste pan X, nesmím vědět odkud. Ale vy a já před sebou nemusíme mít tajemství. Mám svoje zdroje. Vy také máte zdroje, jinak byste neposlal svého anglického bankéře, aby mě prověřil. Tak tedy, co jste o mně slyšel, je pravda, bratře Isso. Jsem především a nadevšechno muž míru. Tím ale neříkám, že stojím stranou našeho velkého boje. Nejsem přítelem násilí, ale vážím si těch, kteří se k nám vracejí z bitevního pole. Viděli dým.

Jako já. Podstoupili mučení pro Proroka a pro Boha. Bili je a věznili, jako mě, ale nezlomili. Násilí není jejich dílem. Oni jsou jeho oběti.“

Když čekal na odpověď, prohlížel si Issu se soucitem i zvědavostí a čekal na to, jaký účinek budou jeho slova mít. Ale Issa, když si vyslechl Annabelin překlad, se jen uklonil.

„Proto vám musím věřit, pane,“ pokračoval Abdullah. „Je to moje povinnost před Bohem. Pokud si Bůh přeje obdařit nás takovým bohatstvím, jaké právo mám já, jeho ubohý sluha, abych ho odmítl?“

Ale pak Abdullahův tón zpřísněl, přesně jak si to Brue pamatoval ze včerejška:

„Proto mi povězte, bratře, buďte tak laskav. Jakou velkodušností Alláha, jakými důmyslnými prostředky jste v této zemi na svobodě?

Jak to, že tu s vámi můžeme sedět, mluvit s vámi a dotknout se vás, když podle jistých informací, které se ke mně dostaly z internetu i z jiných zdrojů, by vám polovina policistů na světě ráda nasadila pouta?“

Issa se obrátil k Annabel, aby si vyslechl překlad, a pak zase k Abdullahovi, zatímco ona odpovídala místo něj; Brue byl přesvědčený, že tuhle odpověď jí připravili její opatrovníci.

„Postavení mého klienta v Německu je ošemetné, pane doktore,“ řekla nejdřív německy a pak, sotto voce, stručněji rusky. „Podle německých zákonů nesmí být vrácen do země, která praktikuje mučení, nebo vykonává trest smrti. Bohužel je to zákon, který německé úřady, stejně jako jiné západní demokracie, často ignorují. I tak ale budeme žádat o azyl v Německu.“

„Budeme? Jak dlouho už je váš vážený klient v této zemi?“

„Byl nemocný a teprve teď se uzdravuje.“

„A zatím?“

„Zatím je můj klient pronásledovaný, bez vlasti a ve velkém nebezpečí.“

„Ale z Boží milosti je tu mezi námi,“ namítal nepřesvědčeně doktor Abdullah.

„Zatím,“ pokračovala pevně Annabel – „se odmítá vydat do rukou úřadů, dokud nedostaneme závazné ujištění, že můj klient nebude za žádných okolností vypovězen do Ruska ani do Turecka.“

„A do čích rukou se tedy vydal teď, jestli se smím ptát?“ naléhal doktor Abdullah a přejížděl očima od Annabel přes Issu k Brueovi a zpátky. „Je nastrčený? Nebo vy? Jste všichni nastrčení?“ – změřil si je pohledem. „Já jsem tu jako služebník Alláhův. Nemám na vybranou. Ale v čích službách jste tady vy? Ptám se vás ze srdce: jste dobří lidé, nebo mě chcete zničit? Jste tu, abyste ze mě nějakým způsobem, kterému nerozumím, udělali blázna nebo darebáka? Jestli vás moje otázka uráží, odpusťte. Žijeme v hrozné době.“

Brue byl rozhodnutý přispěchat Annabel na pomoc, ale než si stačil v hlavě sestavit odpověď, předběhla ho, a tentokrát se neobtěžovala překladem.

„Pane doktore,“ řekla hlasem, ve kterém se ozval buď hněv, nebo zoufalství.

„Madam?“

„Můj klient sem dnes večer přišel za cenu velkého osobního rizika, aby vašim charitám daroval velice vysokou částku peněz. Přeje si jen dávat, a přeje si, abyste vy přijal. Na oplátku nežádá nic –“

„Bůh ho odmění.“

„– jen ujištění, že jedna z charit, kterým peníze věnuje, bude financovat jeho studia medicíny. Dáte mu to ujištění, nebo hodláte nadále zpochybňovat jeho úmysly?“

„S Boží milostí bude o jeho studia postaráno.“

„Trvá ovšem na vašem absolutním mlčení, pokud jde o jeho identitu, jeho postavení tady v Německu a zdroj peněz, které hodlá předat vašim nadacím. Takové jsou podmínky. Pokud je dodržíte, dodrží je i on.“

Doktor Abdullah se znova podíval na Issu: uštvaný pohled, vyhublá tvář napjatá bolestí a zmatkem, dlouhé, vyhublé ruce sepnuté dohromady, obnošený kabát, vlněná čapka a krátký plnovous.

Abdullah si ho prohlížel o něco vlídněji.

„Isso, synu.“

„Pane?“

„Domnívám se správně, že se vám nedostalo mnoho vzdělání v našem velkém náboženství?“

„To máte pravdu, pane!“ vyhrkl Issa a hlas mu samou netrpělivostí přeskočil.

Ale Abdullahovy malé jasné oči se zastavily na náramku, který Issa nervózně žmoulal mezi prsty.

„Je to ze zlata, Isso, ta ozdoba, kterou nosíte?“

„Je to nejčistší zlato, pane,“ a s obavami se podíval po Annabel, když překládala.

„Ta malá knížka, která je na něm – je to zobrazení Svatého Koránu?“

Issa kývl dřív, než stačila Annabel otázku dopřeložit.

„A je Alláhovo jméno – Jeho svatá slova – vyryto na jejích stránkách?“

Když Annabel otázku přeložila, Issa dlouho mlčel a pak promluvil jen k ní: „Ano, pane.“

„A neslyšel jste nikdy, Isso, že takové předměty a jejich předvádění jsou jen špatné imitace křesťanských a židovských praktik – například Davidovy hvězdy a křesťanského kříže – a jsou nám zakázány?“

Issa se zachmuřil. Sklopil hlavu a upřel oči na náramek. Annabel mu přispěchala na pomoc. „Patřil jeho matce,“ vysvětlila, aniž jí její klient něco řekl. „Byla to tradice jejího lidu a jejího kmene.“

Abdullah ignoroval její vsuvku, jako by k ní vůbec nedošlo, a dál uvažoval nad závažností Issova provinění.

„Dejte si ho zase na ruku, Isso,“ přikázal konečně, „a stáhněte si přes něj rukáv, abych se na něj nemusel dívat.“ Pak vyslechl Annabelin překlad, počkal si, až bude jeho pokyn splněn, a pokračoval v kázání.

„Na světě jsou lidé, Isso, kterým záleží jen na dunye. Tím myslí peníze a hmotné statky v tom krátkém životě, který vedeme tady na zemi. A jsou na světě jiní, kteří se vůbec nestarají o dunyu, jen o akhiru, o věčný život, který povedeme pak podle svých ctností a provinění v očích Božích. Náš život v dunye je nám dán proto, abychom seli.

V akhiře poznáme, co sklidíme. Povězte mi, Isso, čeho vy se odříkáte a pro koho?“

Annabel skoro ještě ani nestačila dokončit překlad, když Issa vyskočil a vykřikl: „Pane! Prosím! Odříkám se hříchů svého otce pro Boha!“

* * *

Bachmann seděl shrbený vedle Maximiliana, zaťaté pěsti opíral o stůl pod obrazovkami a hltal každé slovo, každý přízvuk všech čtyř hráčů.

U Issy ho nepřekvapilo nic: měl pocit, že ho zná od chvíle, kdy přijel do Německa. První obhlídka UKAZATELE mu rovněž řekla jen to, co čekal a co už viděl nesčetněkrát na televizních záznamech a novinářských fotografiích, doprovázených popisky, které vychvalovaly vtip, umírněnost a toleranci jednoho z nejznámějších muslimů v Německu, muže ještě skoro v nejlepších letech, živého, charismatického a inteligentního, který jako by se nemohl rozhodnout, zda má dát přednost image uzavřenosti, kterou si pěstuje, nebo podlehnout svému přirozenému sklonu k sebepropagaci.

Ale hvězdou pro něj byla Annabel. Před tím, jak obratně dokázala kličkovat Abdullahovým výslechem, zůstával stát v němém obdivu, a nebyl sám. Maximilian seděl nehybně, ruce strnule zvednuté nad klávesnicí, a Niki sledovala obrazovku mezi roztaženými prsty.

„Bože, chraň nás před právníky,“ zašeptal nakonec Bachmann a ostatní se ulehčeně zasmáli. „Neříkal jsem, že je to přirozený talent?“

A sám k sobě dodal: „Erno, tu svoji chudinku holku bys teď měla vidět.“

* * *

Nálada v Brueově kanceláři zůstávala vážná, ale Brue měl pocit, že je to spíš únavou než napětím. Doktor Abdullah poté, co objevil mezery v Issově vzdělání, začal s přednáškou o podstatě svých rozsáhlých charit a o systému, kterým jsou financovány. Brue se opíral ve svém koženém ředitelském křesle a poslouchal ho s výrazem – aspoň jak doufal – upřímného zájmu; nejvíc ovšem obdivoval Annabelin překlad.

Zakat, pokračoval doktor Abdullah neúnavně, definuje muslimský zákon nikoli jako daň, ale jako službu Bohu.

„Ano, to je velice správné, pane,“ zamumlal Issa, když to Annabel přeložila. Brue se zatvářil uznale.

„Zakat je štědré srdce islámu,“ pokračoval doktor Abdullah metodicky a udělal pauzu, aby Annabel mohla překládat. „Aby člověk daroval část svého majetku, to nám předepsali Bůh a Prorok, mír s ním.“

„Ale já dám všechno!“ vykřikl Issa a znovu vyskočil, ještě dřív, než Annabel domluvila. „Každou kopejku, pane! Uvidíte! Odevzdám sto procent. Všem svým bratrům a sestrám v Čečensku.“

„Ale také celé ummě, protože jsme jedna velká rodina,“ opravil ho doktor Abdullah trpělivě.

„Pane! Prosím! Čečenci jsou moje rodina!“ vykřikl Issa uprostřed Annabelina překladu. „Čečensko je moje matka!“

„Teď jsme ovšem na Západě, Isso,“ pokračoval pevně doktor Abdullah, jako by ho neslyšel, „a musím vám připomenout, že mnoho západních muslimů dnes nedává svůj zakat svým známým nebo příbuzným, ale odevzdávají ho raději některé z našich mnoha islámských charit, aby byl rozdělen v ummě podle potřeb. Pokud tomu správně rozumím, je to i vaše přání.“

Pauza na překlad. Další pauza, kdy si to Issa přebírá, hlavu sklopenou, obočí zachmuřené. Nakonec naznačí souhlas.

„A na základě tohoto sdělení,“ pokračoval Abdullah konečně k věci, „jsem připravil seznam charit, které si podle mě zaslouží vaši štědrost. Pokud vím, ten seznam jste dostal, Isso. A učinil jste z něj jistý výběr. Je to tak?“

Bylo to tak.

„A byl jste s tím seznamem spokojen, Isso? Nebo vám mám přesněji vysvětlit účel doporučených charit?“

Ale Issa už toho měl dost. „Pane!“ vyhrkl a znovu vyskočil: „Doktore Abdullahu! Bratře! Ujistěte mě jen o jediné věci, prosím! Dáváme tyto peníze Bohu a Čečensku. Nic víc nepotřebuji slyšet! Jsou to peníze zlodějů, násilníků a vrahů. Je to špinavý zisk z riby! Je to haram! Je to zisk z alkoholu, vepřového a pornografie! Nejsou to peníze od Boha! Jsou to peníze od Satana!“

Doktor Abdullah vyslechl Annabelin překlad, pomohl jí s arabskými slovy a pak odměřeně odpověděl:

„Dáváte ty peníze proto, aby byla vykonána Boží vůle, můj dobrý bratře Isso. Jednáte moudře a správně. Až ty peníze darujete, budete moci skromně a ctnostně studovat a uctívat Boha. Je možné, že ty peníze byly ukradeny, získány lichvou nebo jinými způsoby, které Boží zákony zakazují. Ale brzo už budou patřit jen Bohu, a on k vám bude milostivý, ať už po pozemském životě přijde cokoli, protože jedině Bůh může posoudit, jak budete odměněn, zda v nebi, nebo v pekle.“

V té chvíli měl Brue konečně dojem, že může zasáhnout:

„Tak tedy,“ prohlásil rázně a vstal také, jako Issa. „Navrhuji, abychom se odebrali do hlavní účtárny a tam naši věc dokončili. Samozřejmě pokud Frau Richterová souhlasí.“

Frau Richterová souhlasila.

* * *

„Jedem, pane?“ zeptal se Maximilian Bachmanna, když se dívali, jak Brue a UKAZATEL míří ke dveřím, následováni Issou a Annabel.

Myslel tím: Už je čas, abyste vy nasedl do taxíku a já abych dal pokyn našim dvěma strážcům, že vás mají sledovat?

Bachmann ukázal palcem na obrazovku, která spojovala dodávku s Berlínem.

„Nemáme zelenou,“ namítl a se sebezapřením ze sebe vynutil nakyslý úsměv nad podivuhodnými způsoby berlínských byrokratů.

Žádná poslední, konečná, nevratná, nepopiratelná, bezpodmínečná, zasraná zelená. Ani od Burgdorfa, ani od Axelroda, ani od celé té zbytečně nafouknuté, upjaté, okravatované, rozvratnické, právníky ovládané smečky, říkal tím. To se porota vážně ještě nedohodla? To Výbor ještě i teď hledá někde pod těmi svými měkce polstrovanými pohovkami další způsob, jak říct ne? Dohadují se snad, jestli pět procent zla je vážně tolik, aby to stálo za to dotknout se naší přecitlivělé umírněné muslimské komunity?

Já vám nabízím východisko, proboha! ječel na ně v duchu. Když to uděláte po mém, nikdo se nic nedozví. Nebo to tady mám zabalit, odletět helikoptérou do Berlína a vysvětlit vám, co těch pět procent zla znamená ve skutečném světě, před kterým vy jste tak pečlivě chránění? Proudy krve jako na jatkách, které vám šplouchají na špičky bot, a stoprocentně mrtví, rozházení po pětiprocentních kousíčkách po celém čtverečním kilometru náměstí?

Ale největší obavy, které ani sám sobě příliš nepřipouštěl, měl z Marthy a jí podobných. Z Marthy, která pozoruje a neúčastní se – jako by si kdy nechala takovouhle roli vnutit. Z Marthy, která je Burgdorfovo neokonzervativní druhé já. Z Marthy, která se hlasitě směje operaci FELIX, jako by to byla nějaká složitá evropská společenská hra, do které se pouští partička liberálních německých diletantů. Představil si ji teď v Berlíně. Stojí hrdlořez Newton vedle ní? Kdepak, ten zůstal v Hamburku i s tou blondýnou. Představil si Marthu v operační místnosti Výboru, jak říká Burgdorfovi, co mu bude ku prospěchu, jestli tomu tady chce jednou šéfovat. A že Langley nikdy nezapomíná na svoje přátele.

„Nemáme zelenou, pane,“ potvrdil Maximilian. „Vyčkat na pokyn.“

* * *

Je jeho právnička a nezná nic než svůj úkol.

A její úkol, který jí vnutila Issova zoufalá situace a který jí vtloukla do hlavy Erna Freyová, bylo přivést klienta ke stolu, nechat ho podepsat ty peníze a získat pro něj pas a s ním svobodu.

Není soudkyně jako její matka, není fanatický diplomat jako její otec. Je právnička a Issa je její mandant, a jestli je tenhle laskavý muslimský mudrc dobrý, špatný, nevinný nebo vinný, to s jejím úkolem nijak nesouvisí. Günther prohlásil, že nemá v úmyslu zkřivit mu ani vlásek na hlavě, a ona mu věří. Přinejmenším tak si to říkala, když všichni čtyři sestupovali po mramorovém schodišti Brueovy banky: Brue v čele, za ním Abdullah – proč se náhle tak chvěje? – a nakonec Issa a Annabel.

Issa se nakláněl dozadu a držel za sebou ruku, aby se mohla zachytit, ale jen za látku, vždycky jen za látku. Cítila skrz ni jeho teplo a měla dojem, že vnímá i jeho tep, ale to bude spíš její vlastní.

„Co vlastně Abdullah udělal?“ ptala se během oběda ještě jednou Erny Freyové, protože doufala, že takhle těsně před akcí bude třeba sdílnější.

„On je jeden malý kousek veliké lodi plné nepořádku, moje milá,“ odpověděla vášnivá námořnice Ema záhadně. „Taková řekněme závlačka. A když se člověk na té lodi nevyzná, je hrozně těžké ho najít.

A stejně snadné ho zase ztratit.“

Podívala se přes Issovo rameno a viděla bílou čepičku doktora Abdullaha, jak se vratce kolébá šest schodů pod ní: malý kousíček lodi plné nepořádku.

Dveře do účtárny byly otevřené. Brue, otec Georginy, stál nad počítačem. Umí s ním zacházet? Když bude ode mě potřebovat pomoc, poskytnu mu ji.

* * *

Bachmann a jeho dvoučlenný tým v dodávce čekali ve stejném tichu, jaké se rozhostilo kolem těch čtyř v účtárně. Jedna kamera na čelní stěně účtárny nabízela celkový obraz rybím okem, druhá detail Bruea, jak sedí u klávesnice a pracně dvěma prsty vyťukává čísla účtů a bankovní kódy podle seznamu dodaného doktorem Abdullahem. Seznam zároveň zabírala třetí kamera, umístěná ve stropním světle. Na jiné obrazovce, přenášené z Výboru v Berlíně, naskakoval stejný seznam tak, jak ho Brue s přestávkami psal. Charity, které se nevyskytovaly ve skupině předložené předtím Issovi ke schválení, byly vyznačené červeně.

„Tak sakra, Michaeli,“ zapřísahal Bachmann Axelroda po přímé lince. „Když ne teď, tak kdy?“

„Nesedej do toho taxíku, Günthere.“

„Vždyť ho máme ho v hrsti, proboha! Na co ještě čekají?“

„Zůstaň, kde jsi. Nepřibližuj se k bance, dokud ti osobně neřeknu. To je rozkaz.“

A kdo se k ní může přiblížit? Arni Mohr? Lantern a jeho neidentifikovaný pasažér? To už ale Axelrod znova zavěsil. Bachmann hleděl na obrazovky, pak se střetl pohledem s Niki a podíval se jinam. Prý rozkaz. Rozkaz od koho? Od Axelroda? Od Burgdorfa? Od Burgdorfa, kterému našeptává Martha? Nebo konsenzuální rozkaz od Výboru, který válčí mezi sebou a žije v uzavřené buňce, kam nikdy nepronikl pach teplé krve?

Náhle se znova prudce obrátil k Niki. Černý a směšně staromódní telefon, který stál na polici nad obrazovkami, se rozezvonil. Niki nepohnula ani brvou. Nepozvedla k němu tázavě obočí, nepobídla ho, nezatvářila se váhavě. Nechala telefon zvonit a čekala na jeho znamení. Bachmann na ni kývl. Vezmi to. Naklonila hlavu a čekala, až to řekne nahlas.

„Vezmi ten hovor,“ řekl.

Zvedla sluchátko a promluvila do něj rázným, zpěvavým hlasem, který se zároveň ozval z reproduktorů v dodávce. „Hanza taxi! Děkujeme za zavolání. Odkud pojedeme, prosím?“

Brue odrecitoval adresu banky rychlostí, kterou byl zvyklý diktovat. Mluvil teď klidněji, než ho slyšeli za celý večer.

„Telefonní číslo?“

Brue jí ho řekl.

„Okamžik, prosím!“ zazpívala Niki, udělala pauzu, jako by hledala v počítači, zakryla rukou mluvítko černého sluchátka a znovu čekala na Bachmannův pokyn. Ještě chvilku váhal. Pak vstal, sundal z háčku na dveřích námořnickou čepici, narazil si ji na hlavu.

Pak obyčejné sako, jeden rukáv, druhý. Poslední popotáhnutí, aby se srovnalo v ramenou.

„Řekni mu, že jedu,“ řekl.

Niki odkryla mluvítko.

„Vůz tam bude za deset minut,“ řekla a zavěsila.

Bachmann se ode dveří naposled podíval po obrazovkách.

„Stačí ‚jeď‘,“ řekl Niki a Maximilianovi. „Když přijde zelená, stačí, když mi řeknete tohle. Jeď.“

„A co když ne?“ zeptala se Niki za oba.

„Co ne?“

„Když nepřijde. Ta zelená.“

„Tak neřeknete nic, ne?“

Brue nenáviděl už jen samotný pohled na účtárnu, s tou spoustou technických hračiček od jedné stěny ke druhé, a nejen proto, že se tu cítil neschopný. K nejsmutnějším okamžikům jeho života patřil ten, když stál u ohně ve své zahradě ve Vídni, po jednom boku měl svou první ženu Sue, po druhém Georgii, a díval se, jak se proslulá kartotéka Brue Frères mění v dým. Další prohraná bitva. Další zničená minulost. Odteď budeme jako všichni ostatní.

Doktor Abdullah je cítit dětským pudrem, uvědomil si, když pracně vyťukával jednu sérii čísel. Když za ním byl doma, nevšiml si toho. Možná si tentokrát starouš dopřál dvojitou dávku. Napadlo ho, jestli si toho všimla Annabel; až bude po všem, zeptá se jí na to.

Abdullahova bílá košile a čepička ve světle stropních zářivek jasně svítily. Když Brueovi snaživě ukazoval prstem číslo účtu nebo sumu, která má být elektronicky převedena, nakláněl se k Brueovi a šťouchal do něj ramenem.

Upřímně řečeno, Abdullah se na něj mačkal víc, než se Brueovi líbilo; dětský pudr, tělesný kontakt a horko v místnosti byly dohromady hodně nepříjemné. Ale Brue někde četl, že Arabové to tak neberou; klidně chodí po ulici nebo sedí v kavárnách a drží se za ruce, a přitom jsou to ti největší drsňáci. I tak si ale přál, aby Abdullah trochu couvl; vyváděl ho z míry.

Ismail. Proč si vzpomněl zrovna na Ismaila? Možná proto, že si vždycky přál, aby byl pořídil Georgii ještě bratra. Ten chlapec je třída. Kdybych já v jeho věku vypadal jako on, tak bych udělal díru do světa. Nebo jsem tak možná vypadal, ale díru do světa jsem neudělal. Tak to bývá. Fatima se chystá – kam? Na Balliol? Na vysokou ekonomickou do Londýna, to je ono. Georgie se k takovým výšinám nikdy nedopracovala. Chytrá byla až dost, okamžitě každého prokoukla, nic jí neušlo, jenže její mozek nebyl z těch, co se nechají vzdělávat. V mnoha směrech se vzdělaná už narodila. Ale učit se ve školním smyslu toho slova, to neuměla.

Další závan dětského pudru. Abdullah se k němu tiskl ještě víc.

Za chvilku si mi sedne na klín, kruci. A ty malé děti – tři? Čtyři? Plus jedno v zahradě? To musí být něco, takhle se množit. Množit se bez přemýšlení. Zkrátka do toho bušit a děj se vůle Boží.

Abdullahův ukazovák sjel o pár řádek níž. Nějaká přepravní společnost na Kypru. Co ta má s tím vším co dělat? Nejdřív světově známá muslimská charita se sídlem v Rijádu a pak hned nějaká amatérská přepravní společnost v Nikósii. Brue se obrátil k Annabel, zčásti proto, aby unikl Abdullahově blízkosti, a zčásti aby se ujistil.

„Souhlasíte, vy dva?“ zeptal se německy. „Není to tu zaškrtnuté.

Mám tu jen sumu. Padesát tisíc dolarů. Plavební společnost Sedm přátel, Nikósie.“

„Aha. Ta společnost je velice důležitá pro trpící lid Temenu,“ vysvětloval Abdullah Brueovi dřív, než stačila Annabel přeložit otázku Issovi. „Pokud chce váš klient distribuovat lékařskou pomoc po celé ummě, je tohle ten nejlepší způsob, jak toho dosáhnout.“

Brue, ruce položené vedle klávesnice, poslouchal, jak Annabel tlumočí do ruštiny: „Doktor Abdullah říká, že lidé v Jemenu velice trpí chudobou. Tato důvěryhodná přepravní společnost má dlouhé zkušenosti s tím, jak k nim dovézt pomoc. Souhlasíte s převodem, nebo ne?“

Issa váhal – chvíli ano, chvíli ne, chvíli pokrčení rameny. Pak jako by ho něco osvítilo: „Když jsem byl v tureckém vězení, byl tam jeden Jemenec a byl tak nemocný, že zemřel! To se už nestane. Udělejte to, udělejte, pane Tommy!“

Brue poslušně vyťukal podrobnosti přepravní firmy a v duchu je sledoval do éteru: nejdřív do clearingové banky, přes kterou musela Frères převádět peníze – v předpočítačové době by jméno Brue docela stačilo – pak do Ankary, pak do nějaké zablešené turecko-kyperské banky v Nikósii, která nejspíš vypadá jako kadibudka a na schodech se tam vyhřívá smečka voříšků. Annabel mu poklepala na rameno. Zatím se její doteky vždycky omezily jen na podání ruky.

„Tady má být et. Napsal jste tam lomítko.“

„Vážně? Kde? Panebože, máte pravdu. To jsem tomu dal. Díky.“

Přepsal lomítko na &. Vykonal svou práci. Čtrnáct bank a jedna divná přepravní firma. Teď už stačilo stisknout jen ENTER.

„Takže jsme hotoví, Frau Richterová?“ zeptal se bodře, ruku zvednutou nad klávesnicí s připraveným prostředníčkem.

„Isso?“ zeptala se.

Issa roztržitě kývl a zase se zabral do úvah.

„Pane doktore, je všechno v pořádku?“

„Děkuji, já jsem pochopitelně velice spokojen.“

Celých tvých sto procent? napadlo Bruea.

Dál hleděl na tlačítko ENTER a přemýšlel, jaké gesto udělat a jakou náladu by přitom měla vyjadřovat jeho tvář.

Je jako bankéř šťastný, protože se zbaví dvanácti a půl milionu dolarů z bankovních aktiv? To sotva.

Je šťastný, protože může posloužit synovi dlouholetého klienta banky?

Nebo je ještě šťastnější, protože zachraňuje Annabel z velkého průšvihu a Issu před nekonečným vězněním a nebo něčím ještě horším?

To poslední byla pravda, ale z bezpečnostních důvodů se zatvářil jako na schůzi správní rady a v očekávání úlevy klepl na ENTER prudčeji, než chtěl.

Prásk, odchází poslední z lipicánů. Sbohem, Edwarde Amadee OBE. A sbohem, Iane Lanterne, hodně štěstí tobě i všem, kteří se s tebou plaví.

Už měl před sebou jen jednu povinnost.

„Pane doktore, dovolte, abych vám na účet banky zavolal taxi.“

A aniž by čekal na doktorův souhlas, vytočil číslo, které mu pro tento okamžik dal Lantern.

* * *

Bachmann projel slepými sektory Mohrovy uzavřené zóny kolem záhadně nenápadných aut na rozích ulic, mohutných chodců, kteří neměli na práci nic než vypadat nevinně, a elektrikářů s reflektory, kteří nepřesvědčivě opravovali semafory na křižovatce. Zaparkoval taxi na vyvýšeném nádvoří banky Brue Frères. Zvedl límec ošuntělého saka a jako každý čekající taxikář si pustil rádio a koukal nepřítomně z okýnka – a mnohem méně nepřítomně na displej satelitní navigace, který diskrétně blikal dole na jeho palubní desce. Měl obraz, ale Mohrovi technici to na poslední chvíli zkazili a nepropojili mu zvuk.

Jen zaparkoval svoje taxi, dojeli i jeho dva hlídači a zastavili se svým audi na ulici o půl patra níž. Byli tam připravení pro ten nepříjemný případ, kdyby by se UKAZATELI nelíbilo, že ho unášejí neznámým směrem. Bachmann jim vtloukl do hlavy, že mají zůstat v autě, dokud je nezavolá. Neplést se do cesty Mohrovým lidem pod trestem exkomunikace.

Bachmann nenápadně obhlédl domy kolem. Zděsil se, když rozpoznal dva stíny na střeše a další dva v ústí slepé uličky, která sem vedla od břehu Binnen Alster. Němé obrázky na navigačním displeji ukazují Annabel a FELIXE, jak postávají v hale. Brue vyprovází UKAZATELE nejdřív do šatny v přízemí a pak se vrací nahoru, nejspíš ze stejného důvodu, a nebo se možná potřebuje napít.

Na obrazovce Annabel a FELIX stojí proti sobě, asi dva metry daleko, a trochu strnule se smějí. Je to poprvé, co Bachmann vidí Annabel v šátku. Poprvé ji vidí smát se. FELIX rozpřáhne ruce, zvedne je nad hlavu a rytmicky zadupe. Bachmann předpokládá, že to je nějaký čečenský tanec. Annabel v dlouhé sukni se k němu zdráhavě přidá. Ale taneček skončí stejně rychle, jak začal.

Bachmann zavřel oči a zase je otevřel, a opravdu, ještě je tady, ještě čeká na definitivně poslední zelenou, stále ještě porušuje přímý Axelrodův příkaz, jenže Günther Bachmann je proslulý riskér a s tím nikdo nic nenadělá. Ten, kdo je na místě, ví vždycky nejvíc:

Bachmannův zákon. Ale proč, proč ty odklady a zase odklady, proč, proč? Jestli to Berlín nezvoral – což je vždycky možné, to si musel přiznat – Abdullah je kompromitovaný až na půdu a operace je triumf. Tak proč orchestr nehraje fortissimo a proč on ještě nedostal zelenou, když už zbývá jen pár minut?

Zazvonil mu mobil. Niki místo Maximiliana. „Písemný rozkaz.

Zrovna přišel.“

„Přečti ho,“ zamumlal Bachmann.

„Projekt odložen. Okamžitě vykliďte oblast a vraťte se na hamburskou základnu.“

„Kdo to podepsal, Niki?“

„Řídící výbor. Naše značka nahoře, značka Výboru dole.“

„Jméno ne?“

„Jméno ne,“ potvrdila Niki.

Takže konsenzuální rozhodnutí, jiná Výbor ani nepřijímá. Bez ohledu na to, kdo tahá za nitky.

„Říkala jsi projekt, ano? Projekt odložen? Ne operace odložena?“

„Správně, projekt. O operaci ani slovo.“

„A nic o FELIXOVI?“

„Nic.“

„Ani UKAZATELI?“

„Ani o UKAZATELI. Přečetla jsem ti to celé.“

Pokusil se dovolat Axelrodovi na mobil, ale dovolal se do schránky. Zkusil přímou linku na Výbor – bylo obsazeno. Zkusil to na centrálu, ale nikdo to nebral. Na obrazovce u jeho kolenou se Brue vracel shora po schodech. Teď stáli v hale všichni tři a čekali, až UKAZATEL vyjde ze šatny.

Projekt odložen, psali tam.

Na jak dlouho? Na pět minut, nebo navždycky?

Axelroda vyšachovali. Vyšachovali ho, ale nechali ho ten rozkaz napsat, takže ho schválně formuloval nejasně, abych si ho mohl špatně vyložit.

Ne UKAZATEL, ne FELIX, ne operace, jen projekt. Axelrod mi říká, ať převezmu iniciativu. Jestli do toho můžeš jít, jdi, ale neříkej, že jsem ti to poradil, jen že jsi ten vzkaz špatně pochopil. Ne, opakuji, ano.

Issa, Annabel a Brue stále ještě čekali, až UKAZATEL vyjde ze šatny, a Bachmann čeká s nimi.

Co tam sakra tak dlouho dělá? Připravuje se na mučednictví?

Bachmann si vzpomněl, jak se tvářil, když přistupoval poprvé k Issovi a chtěl ho obejmout: objímám bratra, nebo vlastní smrt? Stejný výraz viděl ve tvářích těch šílenců v Bejrútu, než se šli nechat zabít.

Je venku. UKAZATEL konečně vyšel ze šatny. Oblékl si hnědý baloňák Burberry, ale bílou čepičku na hlavě nemá. Nechal ji v šatně, strčil ji do aktovky? Nebo nám něco naznačuje? Říká to, co si celou dobu myslel – vezměte si mě? Vědomě jsem vkročil do vaší pasti, zabral na vaši návnadu, protože jak jinak bych se mohl smířit s Bohem? Tak si mě vezměte.

UKAZATEL se postavil před Issu a dívá se na něj vzhůru zbožňujícím pohledem. Issa na něj zmateně hledí dolů. UKAZATEL vztáhne ruce a vřele Issu obejme, poklepává ho po ramenou: můj synu.

UKAZATEL hladí Issu po tváři, tiskne mu ruce, přiloží si je něžně na hruď, zatímco oba zápaďané to sledují přes kulturní propast. Issa opožděně děkuje svému rádci a mentorovi a vyjadřuje mu úctu. Annabel Richterová překládá. Loučení se protahuje.

„Nic, Niki?“

„Mrtvo. Obrazovky a všechno. Vypnuté.“

Jsem na to sám jako vždycky. Ten, kdo je na místě, ví nejvíc. Ať jdou do prdele.

Ale Bachmannova obrazovka jako zázrakem ještě funguje, i když je bez zvuku. Hala je prázdná. Všichni čtyři zmizeli. Mohrovi technici znovu zasáhli. Vstupní hala je bez videa.

Hlavní dveře se otevírají. Kamery a obrazovky jsou zbytečné. Konečně přímý pohled. Příliš jasná bezpečnostní světla ozáří schody a okolní sloupy. První vyjde UKAZATEL. Kráčí nejistě. Je příšerně vyděšený.

Issa si toho všiml také a jde po jeho boku, jednou rukou podpírá svého mistra pod paží. Issa se usmívá.

I Annabel za ním se usmívá. Konečně čerstvý vzduch. Hvězdy.

Dokonce měsíc. Annabel a Brue uzavírají průvod. Teď se usmívají všichni včetně Bruea. Jen Abdullah vypadá nešťastně, ale to mi nevadí. Nejdřív mu povím, že jeho nejhorší obavy se splnily, a pak ze sebe udělám jeho nejlepšího a jediného přítele v nouzi.

Míří ke mně. Issa a Annabel si s ním povídají a on se trochu pousmál, ale pořád se třese jako list.

* * *

Bachmann pomalu zvedne hlavu v čepici k malé skupince, která se blíží k jeho taxíku; je to nacvičené představení. Jsem ospalý hamburský taxikář, ještě jedno rito a pak to pro dnešek zabalím.

Teď jde první Brue. Anglický gentleman Brue, který se protlačil dopředu, aby mohl vyprovodit svého odjíždějícího hosta.

Bachmann v čepici a ošuntělém saku – teprve před patnácti vteřinami vypnul displej navigace – stáhne okýnko a pozdraví Bruea tím nepříliš uctivým způsobem, jaký by takhle pozdě v noci použil běžný taxikář.

„Taxi pro Brue Frères?“ ptá se Brue vesele a naklání se do otevřeného okénka, jednu ruku na klice zadních dvířek. „Skvěle!“ – pak se obrátí zpátky k UKAZATELI a stejně srdečně pokračuje: „Tak kam máte namířeno, pane doktore, jestli se smím zeptat? Pokud až domů, je to naprosto v pořádku. Přál bych si, aby všechny naše obchody proběhly v takhle přátelském duchu, pane.“

Ale Abdullah neměl čas odpovědět, nebo jestli ano, Bachmann už ho neslyšel. V té chvíli se totiž na nádvoří přiřítil bílý minibus, naboural do Bachmannova taxíku, srazil ho stranou. Postranní okno se roztříštilo, dveře u řidiče promáčkly. Bachmanna to srazilo na vedlejší sedadlo a zasypalo ho rozbité sklo. Jako ve zpomaleném záběru viděl, jak se Brue vrhá do bezpečí a jeho sako se nadouvá jako ve vodě. Napůl se zvedl a spatřil černý mercedes, jak zastavuje těsně za minibusem, a druhý, jak velkou rychlostí couvá a zastavuje přímo před ním. I když byl nárazem napůl omráčený a reflektory ho oslepovaly, viděl jako za jasného denního světla ostře řezané rysy a popelavě světlé vlasy ženy sedící vedle maskovaného řidiče prvního mercedesu, který se skřípěním stavěl za bílým minibusem.

Nejdřív Annabel myslela, že se jí to zdá, pak pochopila, že je to skutečnost. Udělala krok a zjistila, že je sama. I Abdullah se zarazil a stál, drobná chodidla u sebe a vytočená dovnitř, a díval se do ulice. Kdyby to nebyl velký muslimský učenec, byla by se řídila svými instinkty a popadla ho za paži, protože začal vrávorat. Bála se, že dostává nějaký záchvat a zhroutí se.

Ale nestalo se to.

K její úlevě se narovnal, ale dál hleděl do ulice se zděšeným výrazem poznání a hrůzy ve tváři; vypadal jako člověk, jehož nejhorší obavy se naplnily. Všimla si také, že stáhl hlavu mezi ramena jakoby v sebeobraně, jako by si představoval, že už na něj zezadu dopadají rány, i když za ním nikdo nestál.

To už se dívala přes Abdullaha na Issu, snažila se zachytit jeho pohled a dát mu najevo svůj strach, ale místo toho si uvědomila, že se dívá ještě dál, tam, kam se už dívali Abdullah a Issa. Konečně uviděla to, co viděli oni, ačkoli ten pohled ji hned nevyděsil tak, jako vyděsil Abdullaha.

Byla pravda, že při své práci v Útočišti slyšela o lidech, kteří museli být fyzicky zneškodněni a někteří dokonce i zbiti, aby se podvolili vyhoštění. A vzpomínka na Magomeda, jak na ni mává z okénka startujícího letadla, ji bude pronásledovat do konce života.

Jenže větší zkušenosti v tomhle směru neměla, a proto dost rychle nepochopila nepředstavitelnou, ale přesto velmi konkrétní skutečnost: nejen že se na nádvoří odehrávala komplikovaná dopravní nehoda, do které bylo zapleteno zaparkované krémové taxi a dva mercedesy s tmavými okny, ale také to, že bílý minibus, který nehodu způsobil, stojí k ní bokem, má doširoka otevřené dveře a z nich vyskakují čtyři – ne, pět maskovaných mužů v černých kombinézách a sportovních botách.

A protože Annabel stále nic nedocházelo, bylo to pro ně až dětsky lehké. Chytili za jejími zády Abdullaha tak snadno, jako by jí kradli kabelku. Issa měl s brutálním násilím větší zkušenosti, a tak visel na svém učiteli vší silou, objímal ho svýma hubenýma rukama a padl s ním na kolena, aby ho lépe chránil.

Jenže to už se maskovaní muži shlukli kolem obou dvou – vytvořili jakési testudo, jak tomu říkali Římané z jejích lekcí latiny – odvlekli a odnesli je do minibusu, hodili je dovnitř, naskákali za nimi a zabouchli za sebou dveře, aby měli soukromí.

Viděla Bruea, jak k ní běží, slyšela, jak na ty maskované muže z plných plic řve anglicky, a divila se, proč anglicky. Pak si uvědomila, že ti v maskách si mezi sebou vyměnili pár úsečných nadávek v americké angličtině, což by vysvětlovalo, proč na ně Brue křičí zrovna anglicky. Ale tu námahu si mohl klidně ušetřit; nevěnovali mu totiž nejmenší pozornost.

A nejspíš díky Brueově přítomnosti se probrala i ona a rozběhla se plným tempem za rozjíždějícím se minibusem s úmyslem vrhnout se mu na kapotu, jen kdyby se dokázala dostat mezi něj a černý mercedes, který se držel těsně před ním.

* * *

Bachmann se pomocí pravé ruky vydrápal ven dveřmi u spolujezdce a napůl běžel, napůl kulhal vedle minibusu; mlátil mu přitom do stěny nezraněnou pěstí. Padl na kapotu prvního mercedesu a prosmekl se přes něj nohama napřed; dva maskovaní muži sedící vepředu tomu nevěnovali nejmenší pozornost. Minibus se rozjížděl, postranní dveře se zavíraly, ale Bachmann stačil dřív zahlédnout stojící muže v černých maskách a kombinézách a dvě postavy ležící tváří k zemi u jejich nohou, jednu v dlouhém černém svrchníku a druhou v hnědém trenčkotu Burberry. Uslyšel křik a uvědomil si, že to ječí Annabel; popadla kliku dveří a nechávala se autem táhnout. Křičela přitom pořád a pořád dokola anglicky: „Otevřete, otevřete, otevřete!“

Druhý mercedes s maskovaným řidičem a popelavou blondýnou najel dopředu a pokoušel se Annabel dostat ode dveří. Minibus nabíral rychlost, ale ona se pořád držela a křičela: „Hajzlové, hajzlové,“ taky anglicky. Pak ji uslyšel znova: „Já tě odtamtud dostanu!“, ale tohle bylo v ruštině a on si uvědomil, že teď mluví k Issovi, ne k jeho únoscům. „Já tě odtamtud dostanu, i kdyby mě to mělo –“ a nejspíš chtěla říct, i kdyby mě to mělo stát život, jenže to už rukama tloukla jen do vzduchu, protože ji Brue popadl a odtrhl ji od dvířek. Ale ještě když už stála na zemi, vztahovala paže po minibusu, jako by ho chtěla přivolat zpátky.

Bachmann dokulhal výjezdem ven z nádvoří, do míst, kde seděli v audi oba hlídači a ještě čekali na jeho zavolání. Pokračoval dál po chodníku, jak nejlépe dokázal, až do ústí slepé uličky, kde zahlédl řídící auto Arniho Mohra. To bylo pryč, ale Mohr stál na chodníku pod pouliční lampou a povídal si s Newtonem z Bejrútu. Vedle nich stál malý Ian Lantern, usmíval se jako obvykle a čekal, až ho pustí mezi sebe. Z toho Bachmann usoudil, že to Newton byl ten neidentifikovaný pasažér v Lanternově autě.

Když Mohr uviděl přicházet Bachmanna, zatvářil se okázale odtažitě a najednou si potřeboval zavolat, takže musel poodejít. Ale Newton se svou čerstvě sestřiženou černou bradkou vyšel starému kamarádovi bodře v ústrety:

„No ne, Günther Bachmann! Jak se tobě povedlo sem protáhnout? My jsme mysleli, že ty jsi chlapeček Mika Axelroda? Tak ti nakonec bráška Burgdorf dal přece jenom lístky na tribunu?“

Ale když se Newton dostal k Bachmannovi tak blízko, že uviděl jeho roztříštěnou paži a celkově pochroumaný vzhled, a když si všiml divoce vyčítavého pohledu v jeho očích, uvědomil si, že ho špatně odhadl, a zprudka obrátil.

„Hele. Za to taxi se omlouvám. Ti křováci říděj jako prasata. Jdi si nechat ošetřit tu ruku. Ian tě hodí do špitálu. Co, Iane? Říká, že jo. Tak jeď.“

„Kam jste ho odvezli?“ chtěl vědět Bachmann.

„Abdullaha? Koho to zajímá? Nejspíš do nějaký díry uprostřed pouště. Spravedlnosti bylo učiněno zadost, kamaráde. Jde se domů.“

Ta poslední slova řekl anglicky, ale Bachmann byl ještě pořád tak otřesený, že si je nějak nedokázal přebrat.

„Zadost?“ opakoval hloupě. „Čemu zadost? O jaký spravedlnosti to mluvíš?“

„O americký spravedlnosti, tupče. Co sis myslel? Spravedlnost od boku, jasné? Žádná připosraná spravedlnost, ale tahleta spravedlnost! Spravedlnost, do který se neserou právníci. Nikdy jsi neslyšel o vazbě v třetích zemích? Extraordinary rendition, říká ti to něco? Je načase, abyste si vy Němčouři pro to našli nějaký vlastní slovo. Zapomněl jsi mluvit, nebo co?“

Ale Bachmann pořád ještě nebyl mocen slova, takže Newton pokračoval:

„Oko za oko, kurva, Günthere. Spravedlnost jako odplata, jasný?

Abdullah zabíjel Američany. Tomu my říkáme prvotní hřích. Chceš hrát nějaký měkkosrdcatý hry na špionky? Tak si najdi nějaký Europygmeje.“

„Ptal jsem se na Issu,“ řekl Bachmann.

„Issa byl hovno, člověče,“ odsekl Newton, teď už vztekle. „Čí zasraný prachy to byly? Issa Karpov financuje teror, tečka. Issa Karpov posílá prachy hodně špatnejm chlápkům. Zrovna to udělal. Jdi do prdele, Günthere. Jasný?“ Ale zřejmě měl pocit, že se ještě nevyjádřil dost jasně. „Co ty čečenský ozbrojenci, co to s nima táhnul? Co? Chceš mi tvrdit, že to byly neviňátka?“

„On je nevinný.“

„Hovno. Issa Karpov byl stoprocentně spoluviník, a za dva týdny to přizná, jestli to tak dlouho vydrží. A teď vypadni, než tě sám vyhodím.“

Lantern, který postával ve stínu vysokého Američana, zřejmě souhlasil.

Od jezera vál ostrý noční vítr a přinášel sem pach nafty od přístavu. Annabel stála uprostřed nádvoří a dívala se prázdnou ulicí tam, kde zmizel minibus. Brue stál vedle ní. Šátek jí spadl na krk. Bezmyšlenkovitě ho znova srovnala a uvázala si ho pod krkem. Brue uslyšel kroky, obrátil se a uviděl, jak k nim kulhá řidič rozbitého taxi. Pak se otočila i Annabel a poznala v řidiči Günthera Bachmanna, muže, který dokáže nemožné. Zůstal stát deset metrů od ní a netroufal si přijít blíž. Prohlédla si ho od hlavy k patě, pak zavrtěla hlavou a roztřásla se. Brue ji objal rukou kolem ramen, jak si to vždycky přál, ale pochyboval, že by o tom vůbec věděla.

AUTOR BY RÁD PODĚKOVAL:

Yassinu Musharbashovi ze Spiegel online za jeho neúnavné a pečlivé rešerše; Clivu Staffordu Smithovi, Saadiyi Chaudary a Alexandře Žernove z britské charity „Reprieve“ (Reprieve využívá zákonů k prosazování spravedlnosti a záchraně životů z cel smrti v Guantánamo Bay, flucht•punkt poskytuje právní i jinou pomoc žadatelům o azyl a osobám bez vlasti v oblasti Hamburku. Obě organizace jsou registrované charity.) a Bernhardu Dockemu (Bernhard Docke je pro bono právní zástupce Murata Kurnaze, turecko-německého muslima, čtyři a půl roku nespravedlivě uvězněného v Guantánamo Bay.) z Brém za právní rady; spisovateli a novináři Michaelu Jürgsovi z Hamburku za užitečné kontakty a za pečlivé čtení prvních verzí; Helmuthu Landwehrovi, bývalému soukromému bankéři, za to, že mi objasnil jednání svých méně skrupulózních bývalých kolegů; Anne Harmsové a Annette Heiseové z flucht•punkt, Hamburk, za to, že mi dovolily v Útočišti Sever vytvořit sesterskou organizaci k té jejich, i s fiktivními zaměstnanci i fiktivními klienty; a spisovateli a expertovi na Střední východ Saidu Aburishovi za jeho moudré rady. A Carle Hornsteinové, která mě čirou náhodou nasměrovala na začátek cesty a poskytla mi nedocenitelné kontakty a rady.

JOHN LE CARRÉ

NEJHLEDANĚJŠÍ MUŽ

Z anglického originálu A Most Wanted Man

vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton

v roce 2008 přeložila Veronika Volhejnová.

Jazyková redakce Olga Bártová

Odpovědná redaktorka Ivana Mergerová

Technický redaktor Pavel Kolín

Sazba Jana Vysoká

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 7024. publikaci.

Tisk EUROPRINT, a.s.

280 stran, první vydání, Praha 2009

ISBN 978-80-204-1937-8

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 347 312

na internetu:

www.mf.cz

www.bookcafe.cz

www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai