Noční recepční

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román špionážní

Akční špionážní román, jehož hlavní pstavou je slušný, spolehlivý a nenápadný noční recepční. Za touto maskou se však skrývá bývalý zkušený voják cvičený pro boj s teroristy v Severním Irsku

John Le Carré

NOČNÍ

RECEPČNÍ

KNIŽNÍ KLUB

ALPRESS

OSNA

Copyright© 1993 by David Comwell

Translation © by Veronika Volhejnová, 1995

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo referátů, které tvoří součást kritického zhodnocení.

Z anglického originálu THE NIGHT MANAGER

přeložila Veronika Volhejnová.

Obálku navrhl Zbyněk Janáček.

Redigovala Věra Pásková.

Vydal Knižní klub, k. s., v Praze roku 1995

ve spolupráci s Alpress spol. s r. o. a OSNA, a. s.

Odpovědný redaktor Michal Rybka.

Technická redaktorka Zdena Horová.

Počet stran 496.

Sazba Alpress s r. o.

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 80-7176-220-2 (Knižní klub, Praha)

ISBN 80-85975-01-7 (Alpress, Ostrava)

1.

Jednoho zasněženého večera roku 1991 opustil Jonathan Pine, anglický noční recepční hotelu Meister Palace v Curychu, svou kancelář za recepcí a zmítán nikdy dříve nepoznanými pocity zaujal postavení v hotelové hale, aby přivítal vzácného pozdního hosta. Právě začala válka v Zálivu. Celý den vyvolávaly zprávy o spojeneckém bombardování, diskrétně předávané úředníky, zděšení na curyšské burze. Hotelové rezervace, které byly každý rok špatné, klesly na kritickou úroveň. Švýcarsko bylo zase jednou ve stavu obležení.

Ale Meister Palace dokázal té výzvě čelit. Meister, jak mu láskyplně říkali taxikáři a stálí hosté, vládl celému Curychu – fyzicky i tradičně – jako rozvážná edwardiánská teta, usazená na vlastním vršku a shlížející na pošetile hektický městský život. Čím víc se toho měnilo v údolí, tím víc zůstával Meister sám sebou, neochvějný ve své úrovni, jako bašta civilizovaného stylu ve světě, který se zjevně pevně rozhodl jít k čertu.

Jonathan zaujal výhodnou pozici v malém výklenku mezi dvěma elegantními hotelovými výkladními skříněmi, které obě vystavovaly dámskou módu. Adele z Bahnhofstrasse nabízela sobolí šálu na figuríně, která měla jinak na sobě jen zlaté bikinkové kalhotky a korálové náušnice, cenu na požádání sdělí vrátný. Pokřik proti používání zvířecích kožešin se sice tou dobou ozýval v Curychu stejně hlasitě jako v jiných západních městech, ale Meister Palace mu nevěnoval nejmenší pozornost. Druhá výloha – od Cézara, rovněž Bahnhofstrasse – se podbízela spíše arabskému vkusu umně naaranžovanou skupinou bohatě vyšívaných rób, turbanů pošitých diamanty a luxusních náramkových hodinek s drahokamy, šedesát tisíc franků za kus. Jonathan, z obou stran chráněn těmito kapličkami luxusu, mohl ostře sledovat otáčivé dveře.

Byl to muž pevný, ale opatrný, s neustálým omluvným, obranným úsměvem. Dokonce i to, že je Angličan, pečlivě tajil. Byl hbitý a v nejlepších letech. Námořník by ho mohl považovat za kolegu podle záměrné úspornosti pohybů, podle toho, jak opatrně kladl nohy, jednu ruku neustále připravenou zachytit se. Krátké vlnité vlasy, mohutné čelo zápasníka. Oči měl překvapivě bledé. Čekali byste u něj něco vyzývavějšího, tmavšího, chmurnějšího.

A toto mírné chování spolu s tělem rváče vytvářelo znepokojující napětí. Nikdo, kdo bydlel v hotelu, si ho s nikým nespletl: ani s Herr Stripplim, bělovlasým hlavním recepčním, ani s některým z těch vybraných mladých Němců Herr Meistera, kteří procházeli hotelem jako bohové na cestě k hvězdné slávě, jež na ně čekala někde jinde. Jako hoteliér byl Jonathan dokonalý. Člověk neuvažoval o tom, kdo byli jeho rodiče nebo jestli poslouchá hudbu či zda má ženu a děti nebo psa. Sledoval dveře upřeným pohledem strážného. V knoflíkové dírce měl karafiát. V noci ho vždycky nosil.

Sněžilo i na tuhle roční dobu hrozně. Po osvětleném nádvoří se hnaly velké vločky v celých vlnách. Hoteloví zřízenci, zburcovaní v očekávání velké a důležité skupiny hostů, dychtivě vyhlíželi do bouře. Tohle Roper nedokáže, myslel si Jonathan. I jestli dovolili jeho letadlu vzlétnout, v tomhle počasí přece nemohlo přistát. Herr Kaspar se musel splést.

Ale Herr Kaspar, hlavní hotelový vrátný, nikdy v životě nic nespletl. Když Herr Kaspar zašeptal „Jedou sem hosté“ do sluchátka hotelového telefonu, mohl pouze nenapravitelný optimista doufat, že zákazníkovo letadlo bylo nuceno přistát někde jinde. Kromě toho, proč by se Herr Kaspar v tuhle hodinu osobně obtěžoval do své lóže, kdyby nešlo o bohatého a štědrého hosta? Frau Loringová Jonathanovi důvěrně sdělila, že bývaly doby, kdy by Herr Kaspar zmrzačil člověka za dva franky a uškrtil za pět. Ale stáří člověka mění. Dnes jen ty nejbohatší úlovky dokázaly odvábit Herr Kaspara od lákadel jeho večerní televize.

Hrozně mě to mrzí, pane Ropere, ale hotel je plně obsazen, přeříkával si Jonathan v poslední zoufalé snaze odvrátit neodvratné. Herr Meister je naprosto zoufalý. Zastupující úřednice udělala neodpustitelnou chybu. Ovšem podařilo se nám zajistit pro vás pokoje v Baur au Lac, a tak dále. Ale ta toužebná myšlenka byla od samého začátku odsouzena k nezdaru. Ani jediný velký hotel v celé Evropě se toho večera nemohl pochlubit víc než padesáti hosty. Nejbohatší lidé na světě se hrdinně zuby nehty drželi pevné země s jedinou výjimkou: tou byl Richard Onslow Roper, obchodník z Nassau na Bahamách.

Jonathan napjal svaly na pažích a instinktivně zapéroval v kolenou, jako by se chystal na boj. Na nádvoří vjelo auto, podle kapoty mercedes. Paprsky světlometů nebylo pro vířící vločky skoro vidět. Všiml si, jak Herr Kaspar zvedl svou senátorskou hlavu a na napomádované pěšince se mu zalesklo světlo svíce. Ale auto zaparkovalo na druhé straně nádvoří. Taxík, obyčejný městský taxík. Hlava Herr Kaspara, zářící teď akrylovým světlem, se zase sklonila a on se znovu zabral do studia závěrečných cen na burze. Jonathan, kterému se ulevilo, si dovolil slabý vědoucí úsměv. Paruka, ta nesmrtelná paruka: koruna Herr Kaspara v ceně sto čtyřiceti tisíc franků, chlouba každého klasického vrátného ve Švýcarsku. Tellovská paruka Herr Kaspara, jak ji jednou nazvala Frau Loringová; paruka, která si dovolila vzbouřit se proti té despotické milionářce madame Archettiové.

Jonathan si znova vzpomínal – snad proto, aby soustředil své myšlenky, které se rozbíhaly do tolika různých směrů, či snad proto, že ten příběh měl nějakou skrytou souvislost s jeho nesnázemi – jak přesně mu ho vyprávěla hlavní hospodyně Frau Loringová, když mu ve svém podkroví připravovala sýrové fondue. Frau Loringové bylo pětasedmdesát a pocházela z Hamburku.Byla chůvou Herr Meistera a také, jak pravila fáma, milenkou jeho otce. Byla strážkyní té legendy o paruce, jejím živoucím svědkem.

„Madame Archettiová byla tou dobou nejbohatší žena v Evropě, mladý pane Jonathane,“ prohlásila Frau Loringová takovým tónem, jako by byla spala i s Jonathanovým otcem. „Každý hotel na světě ji chtěl ulovit. Ale Meister měla nejradši, dokud Kaspar neuspořádal ten výstup. Potom, no, ještě sem jezdila, ale jen proto, aby ji tu viděli.“

Madame Archettiová zdědila obrovské bohatství Archettiových supermarketů, vysvětlila Frau Loringová. Madame Archettiová utrácela úroky ze svého podílu. A když jí bylo padesát a něco, ráda jezdila z jednoho velkého evropského hotelu do druhého v otevřeném anglickém sportovním autě, za sebou dodávku, ve které jel její personál a její šatník. Znala jménem každého vrátného a každého vrchního od Four Seasons v Hamburku přes Ciprianiho v Benátkách až po Villa d’Este na jezeře Como. Doporučovala jim diety a bylinkové léčby a vykládala jim horoskopy. A dávala jim takové spropitné, že si to ani představit neumíte, tedy pokud se jí zamlouvali.

A právě Herr Kaspar se jí zamlouval vrchovatou měrou, říkala Frau Loringová. Vyjadřovala mu své sympatie dvaceti tisíci švýcarskými franky za jednu svou každoroční návštěvu, nemluvě už o mastičkářských receptech na vzrůst vlasů, magických kamenech, které si měl dávat pod polštář, když ho bral ischias, a o půlkilech nejlepšího kaviáru o Vánocích a různých svátcích, které Herr Kaspar diskrétně zpeněžoval pomocí dohody se známou restaurací ve městě. To všechno za to, že jí zařídil pár lístků do divadla a zamluvil několikrát stůl na večeři, za což si samozřejmě vyinkasoval obvyklou provizi. A také za to, že dával najevo svou zbožnou oddanost, kterou madame Archettiová potřebovala k své roli vládkyně nad královstvím služebnictva.

Až do toho dne, kdy si Herr Kaspar koupil tu paruku.

Nebyla to rozhodně ukvapená koupě, říkala Frau Loringová. Nejdřív koupil půdu v Texasu, díky jednomu petrolejářskému klientovi od Meisterů. Investice se vyplatila a on z ní měl slušný zisk. Teprve pak usoudil, že stejně jako jeho patronka i on už dosáhl toho životního stadia, kdy má právo na to zakrýt pár let věku. Po měsících měření a debat bylo všechno připraveno – zázračná paruka, mistrovské dílo umělecké simulace. K jeho vyzkoušení použil svou pravidelnou dovolenou na ostrově Mykonos a jednoho pondělního zářijového rána se znovu objevil za svým pultem, opálený a o patnáct let mladší – pokud jste se na něj nedívali shora.

A nikdo se taky nedíval, vzpomínala paní Loringová. Nebo pokud ano, nemluvil o tom. Vlastně – bylo to divné, ale bylo to tak – o paruce se nemluvilo vůbec. Ani Frau Loringová, ani André, který tu tehdy byl pianistou, ani Brandt, který byl předchůdcem Maître Berriho v jídelně, ani Herr Meister starší, který jinak bystře sledoval každou změnu vzezření svého personálu. Celý hotel jako by se beze slov dohodl, že se bude také vyhřívat v záři omlazení Herr Kaspara. Frau Loringová sama se rozhodla riskovat své dobré jméno splývavými letními šaty a punčochami se švy v podobě kapradin. A tak to spokojeně šlo až do chvíle, kdy přijela na svůj pravidelný měsíční pobyt Madame Archettiová a její hotelová rodina ji jako obvykle ve vyřízené řadě přivítala ve vestibulu: Frau Loringová. Maître Brandt, André a Herr Meister starší, který se ji chystal osobně uvést do Věžového apartmá.

A za svým pultem Herr Kaspar ve své paruce.

Madame Archettiová si nejdřív neráčila vůbec všimnout toho přídavku na vzezření svého oblíbence, vzpomínala Frau Loringová. Usmála se na něj, jak přešuměla kolem, ale byl to úsměv princezny na prvním bále, určený všem a nikomu. Dovolila Herr Meisterovi polibek na obě tváře, Maître Brandtovi na jednu. Usmála se na Frau Loringovou. Obezřetně objala kolem nevyvinutých ramen pianistu Andrého, který zapředl „Madame“. Teprve pak přistoupila k Herr Kasparovi.

„Copak to máme na hlavě, Kaspare?“

„Vlasy, Madame.“

„Čí vlasy, Kaspare?“

„Moje,“ odpověděl Herr Kaspar důrazně.

„Sundejte to,“ přikázala Madame Archettiová. „Nebo ode mě už nikdy neuvidíte ani penny.“

„Nemůžu to sundat, Madame. Moje vlasy jsou součást mé osobnosti. Tvoří nedílný celek.“

„Tak ho rozdělte, Kaspare. Ne teď, to je moc složité, ale zítra ráno. Jinak nic. Co pro mě máte v divadle?“

„Othella, Madame.“

„Podívám se na vás znova zítra ráno. Kdo ho hraje?“

„Leiser, Madame. Největší Moor, jakého máme.“

„Uvidíme.“

Příští den ráno, přesně v osm hodin, se Herr Kaspar znovu objevil ve službě, zkřížené klíče, odznak jeho úřadu, se mu leskly v klopě jako válečné medaile. A na hlavě měl triumfálně nasazený symbol své vzpoury. Celé dopoledne se halou nesl nejistý, tlumený šepot. Hoteloví hosté, jako ty slavné freiburské husy, si uvědomovali blížící se výbuch, i když neznali jeho příčinu. V poledne, což byla její obvyklá hodina, se Madame Archettiová vynořila ze svého Věžového apartmá a sestoupila ze schodů zavěšena do svého současného nápadníka, slibného mladého kadeřníka z Grazu.

„Ale kdepak je dneska Herr Kaspar?“ zeptala se neurčitě směrem k Herr Kasparovi.

„Je za svým pultem a k vašim službám jako vždycky, Madame,“ odpověděl Herr Kaspar hlasem, který těm, kdo ho slyšeli, zněl jako polnice boje za svobodu. „Má pro vás lístky na Moora.“

„Já nevidím žádného Herr Kaspara,“ informovala Madame Archettiová svého průvodce. „Vidím vlasy. Řekněte mu, prosím, že nám v té své skrýši bude chybět.“

„To bylo jeho halali,“ končívala ráda Frau Loringová. „Od chvíle, co ta ženská vstoupila do hotelu, nemohl svému osudu uniknout.“

A dneska je moje halali, pomyslel si Jonathan, který se chystal přijmout nejhoršího muže na světě.

Jonathan měl starost o své ruce, které byly jako obvykle neposkvrněné – už od doby, kdy mu v armádní škole občas namátkou kontrolovali nehty. Nejdřív je položil na vyšívané švy svých kalhot tak, jak to do něj natloukli na cvičišti. Ale pak, aniž by si toho všiml, je spojil za zády a žmoulal v nich kapesník, protože si byl bolestně vědom, jak se mu potí dlaně.

Jonathan pak přenesl své obavy na úsměv a podíval se do zrcadla, aby se ujistil, že nedoznal úhony. Byl to Úsměv taktního uvítání, který si nacvičil za ty roky ve své profesi: chápavý, ale opatrně zdrženlivý, protože ze zkušenosti věděl, že hosté, zvlášť ti velmi bohatí, mohou být po namáhavé cestě nedůtkliví a že to poslední, o co při příjezdu stojí, je noční recepční, který se na ně šklebí jako šimpanz.

Usoudil, že úsměv je stále připraven. Pocit nevolnosti v žaludku mu neublížil. Jeho motýlek, samozřejmě ručně vázaný, což oceňují lepší hosté, byl potěšitelně nepoškozený. Vlasy, i když se nemohly rovnat vlasům Herr Kaspara, byly jeho vlastní a jako obvykle v nejlepším pořádku.

Je to jiný Roper, říkal si v duchu. Celá ta věc je naprosté nedorozumění. Nemá to s ní vůbec nic společného. Jsou dva, oba obchodníci, oba žijí v Nassau. Ale tímhle kruhem Jonathan proskakoval tam a zpátky už od půl šesté, kdy dorazil do služby, v kanceláři bezmyšlenkovitě vzal do ruky seznam večerních příjezdů, který mu připravil Herr Strippli, a uviděl na něm jméno Roper, jež na něj křičelo velkým počítačovým písmem.

Roper R. O., šestnáct lidí, přiletí z Athén soukromým letadlem, Očekáván v 21.30 hod. – a za tím hysterická poznámka Herr Strippliho: „VVIP!“ – Výjimečně velmi důležitá osoba! Jonathan si na počítači vyvolal další údaje: Roper R. O., za jménem poznámka OBG, což byl hotelový kód pro bodyguarda, osobního strážce. To O znamenalo oficiální a oficiální znamenalo takový, který má od švýcarských federálních úřadů povolení nosit zbraň. Roper, OBG, obchodní adresa Ironbrand Land, Společnost pro těžbu rud a drahých kovů v Nassau, domácí adresa jen číslo poštovního boxu v Nassau, úvěr u curyšské banky XY. Kolik je na světě Roperů s iniciálou R. a firmou jménem Ironbrand? Kolik náhod má pánbůh ještě schovaných v rukávu?

„Co to vlastně je zač, ten Roper R. O.?“ zeptal se Jonathan Herr Strippliho německy, zatímco se tvářil, že se zabývá něčím docela jiným.

„Je Brit, jako vy.“

Herr Strippli měl ten nemožný zvyk odpovídat anglicky, i když Jonathanova němčina byla lepší.

„Jak to, jako já? Bydlí v Nassau, obchoduje s drahými kovy, banku má ve Švýcarsku, tak co máme společného?“ Po těch měsících, co spolu úzce spolupracovali, byly jejich hádky už skoro manželsky malicherné.

„Pan Roper je opravdu velice významný host,“ odpověděl Strippli svým pomalým zpěvavým způsobem, zatímco si dopínal kožený kabát a chystal se vyjít do chumelenice. „Mezi soukromými zákazníky je číslo pět, pokud jde o částky, které utrácí, a vůbec první mezi Angličany. Když tu ta jeho parta byla minule, dělalo to v průměru jednadvacet tisíc sedm set švýcarských franků za den plus služby.“

Jonathan zaslechl čvachtavé ropotání mopedu Herr Strippliho, který bez ohledu na sníh poskakoval dolů ze svahu k své matce. Chvíli seděl u stolu, hlavu složenou v drobných dlaních jako člověk, který čeká nálet. Klid, říkal si, Roper si dal na čas, ty můžeš udělat totéž. Znova se tedy narovnal a s vyrovnaným výrazem člověka, který si dává na čas, se začal věnovat dopisům, jež mu ležely na stole. Výrobce textilu ze Stuttgartu má námitky k účtu za vánoční večírek. Jonathan napsal jedovatou odpověď a připravil ji k podpisu Herr Meisterovi. Reklamní společnost z Nigérie se dotazuje na možnost uspořádání konference. Jonathan s politováním odpověděl, že je všechno obsazeno.

Krásná a vznešená francouzská dívka jménem Sybille, která bydlela v hotelu se svou matkou, si zase už stěžuje, jak s ní zacházel. „Berete mě plachtit. Chodíme v horách. Máme krásné dny. Jste tak velmi anglický, že nemůžeme být také víc než přátelé? Podíváte se na mě, vidím na vaší tváři stín, jsem vám odporná.“

Jonathan pocítil potřebu nějakého pohybu. Vydal se tedy na obhlídku stavebních prací v severním křídle, kde Herr Meister budoval grillbar ze starého borového dřeva zachráněného ze střechy jedné k záhubě odsouzené místní pamětihodnosti. Nikdo nevěděl, proč Herr Meister chce mít grillbar, a nikdo se nedokázal upamatovat, kdy s tím začal. Očíslované dřevěné panely byly naskládány v řadách u nepotřebné zdi. Jonathan ucítil jejich pižmový pach a vzpomněl si na Sophiiny vlasy té noci, kdy vešla do jeho kanceláře v hotelu Královna Nefertiti v Káhiře a voněla po vanilce.

Za tu vzpomínku nemohly stavební práce Herr Meistera. Od té chvíle, co v půl šesté odpoledne zaslechl Roperovo jméno, byl Jonathan na cestě do Káhiry.

Zahlédl ji mnohokrát, ale nikdy s ní nemluvil: tmavovlasá čtyřicetiletá kráska vláčných pohybů, vzpřímená, elegantní a odtažitá. Všiml si jí, když podnikala výpravy po buticích hotelu Nefertiti nebo když před ní svalnatý šofér otevíral dvířka kaštanového rolls-royce. Když se procházela po chodbách, plnil šofér zároveň roli jejího osobního strážce – vždycky se tyčil někde za ní, ruce složené před rozkrokem. Když si dávala menthe frappé v restauraci Le Pavillon, francouzské noviny na dosah ruky a tmavé brýle vysunuté vzhůru do vlasů, jak nosívají své ochranné brýle řidiči, seděl šofér u vedlejšího stolu a upíjel sodovku. Personál jí říkal madame Sophie, a madame Sophie patřila Freddiemu Hamidovi, a Freddie byl nejmladší ze tří ošklivých bratrů Hamidových, kteří dohromady vlastnili pěkný kus Káhiry, včetně hotelu Královna Nefertiti. Freddiemu bylo pětadvacet a jeho zatím nejslavnějším úspěchem bylo, že dokázal prohrát v bakaratu půl milionu dolarů za deset minut.

„Vy jste pan Pine,“ řekla s francouzským přízvukem a zlehka se opřela o křeslo proti jeho stolu. Pak zaklonila hlavu a zešikma si ho prohlížela: „Květ Anglie.“

Byly tři ráno. Měla na sobě hedvábný kalhotový kostým a na krku topasový amulet. Možná je opilá, řekl si Jonathan v duchu, radši buď opatrný.

„Děkuji,“ řekl mile. „To už mi hodně dlouho nikdo neřekl. Co pro vás mohu udělat?“

Ale když kolem ní diskrétně začichal, ucítil jen její vlasy. A zvláštní na nich bylo, že i když byly černé, voněly blond: vanilkově a teple.

„A já jsem madame Sophie z apartmá 3,“ pokračovala, jako by se mu chtěla připomenout. „Často jsem vás viděla, pane Pine. Hodně často. Máte pevný pohled.“

Na prstech měla starožitné prsteny. Trsy mléčných diamantů zasazených v bledém zlatě.

„A já jsem zase viděl vás,“ odpověděl s vždy pohotovým úsměvem.

„Vy také chodíte plachtit,“ řekla, jako by ho obviňovala z nějaké zábavné úchylky. „Můj ochránce mě minulou neděli vzal do káhirského jachtklubu. Vaše loď se vracela, když jsme pili šampaňské koktajly. Freddie vás poznal a mával na vás, ale vy jste měl moc práce s tím svým námořnictvím, než abyste se s námi zdržoval.“

„Asi jsme se báli, že narazíme do mola,“ odpověděl Jonathan. Vzpomněl si na rozjařenou skupinu bohatých Egypťanů, kteří do sebe lili šampaňské na verandě klubu.

„Byla to krásná modrá loď s anglickou vlajkou. Je vaše? Vypadala tak královsky.“

„Proboha, ne! Ta patří tajemníkovi.“

„Jakému tajemníkovi?“

„Druhému muži na britském vyslanectví.“

„Vypadal tak mladý. A vy také. Bylo to ohromně působivé. Vždycky jsem si myslela, že lidé, kteří pracují v noci, jsou nezdraví. Kdy vlastně spíte?“

„Měl jsem volný víkend,“ odpověděl pohotově Jonathan, protože v takhle časném stadiu vzájemných vztahů neměl nejmenší chuť debatovat o svých zvycích, pokud jde o spaní.

„Vždycky chodíte plachtit, když máte volný víkend?“

„Když mě někdo pozve.“

„Co ještě děláte o volných víkendech?“

„Trochu hraju tenis. Občas běhám. Pečuju o svou nesmrtelnou duši.“

„A je nesmrtelná?“

„Doufám.“

„A věříte v to?“

„Když jsem šťastný, tak ano.“

„A když jste nešťastný, tak o tom pochybujete. Není divu, že je Bůh tak vrtošivý. Proč by měl On být stálý, když my jsme tak malověrní?“

Přísně se zamračila na své zlaté sandály, jako kdyby také zhřešily. Jonathan uvažoval o tom, jestli přece jen není vlastně střízlivá a jen se neřídí jiným rytmem než svět kolem ní. Nebo se možná trochu přiživuje na Freddieho drogách, napadlo ho: říkalo se totiž, že Hamidové obchodují s libanonským hašišem.

.Jezdíte na koni?“ zeptala se.

„Bohužel ne.“

„Freddie má koně.“

„Slyšel jsem.“

„Araby. Nádherné Araby. Lidé, kteří chovají arabské koně, jsou mezinárodní elita, víte to?“

„Slyšel jsem to.“

Na chvíli se odmlčela a zamyslela se. Jonathan toho využil:

„Můžu pro vás něco udělat, madame Sophie?“

„A ten tajemník, ten pan –“

„Ogilvey.“

„Sir Nějak Ogilvey?“

„Jen pan.“

„Je to váš přítel?“

„Chodíme spolu plachtit.“

„Jste spolužáci?“

„Ne, do takových škol jako on jsem já nechodil.“

„Ale patříte ke stejné třídě nebo jak se to říká? Třeba nepěstujete arabské koně, ale oba jste – no, panebože, jak je ten správný výraz? – oba jste gentlemani?“

„Pan Ogilvey a já spolu chodíme plachtit,“ odpověděl s nejvyhýbavějším úsměvem.

„Freddie má taky jachtu. Plovoucí bordello. Tak se jim říká, ne?“

„Určitě ne.“

„Určitě ano.“

Znova se odmlčela, natáhla ruku ověšenou stříbrem a chvíli zkoumala spodní část náramků na svém zápěstí. „Ráda bych šálek kávy, prosím, pane Pine. Egyptské. Pak vás požádám o laskavost.“

Noční číšník Mahmúd donesl kávu v měděné konvici a obřadně nalil dva šálky. Jonathan si vzpomněl, že než se objevil Freddie, patřila bohatému Arménovi a ještě předtím jistému Řekovi z Alexandrie, který měl po celém toku Nilu řadu pochybných koncesí. Freddie ji obléhal, bombardoval ji kyticemi orchidejí v nejnečekanějších okamžicích, přespával ve svém ferrari před jejím bytem. Bulvární plátky tiskly všechno, co si troufly. Armén opustil město.

Pokusila se zapálit si cigaretu, ale chvěly se jí ruce. Zapálil jí sám. Zavřela oči a zhluboka vdýchla kouř. Na krku se jí objevily vrásky. A Freddiemu Hamidovi je pětadvacet, pomyslel si Jonathan. Položil zapalovač na stůl.

„Já jsem také Britka, pane Pine,“ řekla, jako by to byla společná žalost. „Když jsem byla mladá a bezcharakterní, vzala jsem si jednoho vašeho krajana kvůli pasu. Ukázalo se, že mě hluboce miloval. Byl ohromně čestný. Není nic lepšího než dobrý Angličan a nic horšího než špatný. Pozorovala jsem vás. Myslím, že vy jste ten dobrý. Pane Pine, znáte pana Ropera?“

„Bohužel ne.“

„Ale musíte ho přece znát. Je slavný. Je krásný. Padesátiletý Apollo. Chová koně, přesně jako Freddie. Dokonce uvažují o tom, že si spolu otevřou chovnou farmu. Pan Richard Onslow Roper, jeden z vašich největších mezinárodních podnikatelů. Neříkejte mi, že ho neznáte.“

„To jméno mi nic neříká, je mi líto.“

„Ale Dicky Roper je v Káhiře každou chvíli, dělá tu spoustu obchodů! Je Angličan jako vy, velmi okouzlující, bohatý, milý a přesvědčivý. Pro nás prosté Araby skoro až příliš přesvědčivý. Vlastní nádhernou motorovou jachtu, dvakrát tak velkou, jako je ta Freddieho! Jak je možné, že ho neznáte, když jste taky námořník? Samozřejmě že ho znáte. Jen se přetvařujete, já to vidím.“

„Jestli má tak báječnou motorovou jachtu, nemusí se asi zdržovat s hotely. Nečtu dost často noviny. Nemám přehled. Je mi líto.“

Ale madame Sophii to líto nebylo. Uklidnilo ji to. Její ulehčení se jí zračilo v tváři, která se vyjasnila. Rozhodným gestem sáhla do kabelky.

„Ráda bych, abyste mi okopíroval nějaké osobní dokumenty, prosím.“

„Přímo naproti přes chodbu máme administrativní kancelář, která takové služby poskytuje, madame Sophie,“ řekl Jonathan. „V noci tam obvykle bývá pan Ahmadi.“ Sáhl po telefonu, ale její hlas ho zastavil.

„Jsou to důvěrné dokumenty, pane Pine.“

„Jsem si jist, že pan Ahmadi je naprosto spolehlivý.“

„Děkuji, ale já bych raději použila vašich služeb,“ odsekla a pohlédla na kopírku, která stála v rohu. A on pochopil, že si jí všimla při svých cestách halou stejně tak, jako si všimla jeho. Z kabelky vytáhla hromádku bílých papírů, stočených, ale nepřeložených. Posunula je přes stůl k němu.

„Tohle je bohužel velice malá kopírka, madame Sophie,“ varoval ji Jonathan a vstal. „Budete je do ní muset vkládat ručně. Když dovolíte, ukážu vám, jak se to dělá, a pak vás nechám o samotě.“

„Budeme je tam vkládat spolu, prosím,“ řekla a v jejím hlase byla slyšet napjatá narážka.

„Ale jestli jsou ty dokumenty důvěrné –“

„Prosím, musíte mi pomoci. Já jsem na techniku úplně neschopná. A nejsem ve své kůži.“ Vzala z popelníku cigaretu a zatáhla z ní. Její doširoka otevřené oči jako by se děsily toho, co dělá. „Udělejte to, prosím,“ přikázala mu.

Tak to udělal.

Zapnul přístroj, vložil do něj dokumenty – bylo jich osmnáct – a jak se znova vynořovaly, přelétl každý z nich očima. Nedělal to s nějakým vědomým úsilím. Také se nijak nesnažil to nedělat. Jeho průzkumnické schopnosti ho nikdy neopouštěly.

Od Ironbrand Land, Společnosti pro těžbu rud a drahých kovů z Nassau, pro hotelovou a obchodní společnost Hamid InterArab v Káhiře, datum přijetí 12. srpna. Od Hamid InterArab pro Ironbrand Land, ujištění o hluboké úctě.

Znova Ironbrand pro Hamid InterArab, řeči o zboží a o položkách jedna až čtyři z našeho seznamu, konečný uživatel je výhradní starostí Hamid InterArab, a co kdybychom spolu poobědvali na jachtě.

Dopisy z Ironbrand podepsané s úhlednými ozdůbkami, jako vyšívaný monogram na košili. Ty od InterArab nepodepsané vůbec, ale jméno Said Abu Hamid přehnaně velkými tiskacími písmeny pod kusem prázdného místa.

Pak Jonathan uviděl seznam zboží a krev mu udělala to, co dělá ve chvílích, kdy se vám zježí chlupy na zádech a nejste si jisti, jak bude znít váš hlas, až příště promluvíte: jediný obyčejný list papíru, bez podpisu, bez označení původu, nadepsaný: „Zboží na skladě k 1. říjnu 1990.“ Položky z ďábelského lexikonu Jonathanovy dodnes živé minulosti.

„Jste si jistá, že bude stačit jedna kopie?“ zeptal se. Znělo to obzvlášť bezstarostně, jako vždycky, když přišla krize – stejně jako se člověku pod palbou zjasní zrak.

Stála a loket jedné ruky si podpírala dlaní druhé. Kouřila a dívala se na něj.

„Jste schopný,“ poznamenala, aniž řekla v čem.

„Jak se to jednou naučíte, není to nic těžkého. Tedy pokud se uvnitř nezasekne papír.“

Složil původní dokumenty na jednu kupičku, fotokopie na druhou. Nemyslel na nic. Kdyby pohřbíval mrtvolu, zablokoval by své myšlenky přesně stejně jako teď. Obrátil se k ní a řekl: „Hotovo,“ až příliš lhostejně, ačkoliv lhostejné mu to nebylo ani v nejmenším.

„Od dobrého hotelu člověk žádá kdeco,“ podotkla. „Máte vhodnou obálku? Určitě máte.“

Obálky byly ve třetí zásuvce jeho stolu vlevo. Vybral žlutou, formátu A4, a položil ji na stůl před ni, ale nechala ji tam ležet.

„Dejte prosím ty kopie do obálky. Pak ji pořádně zalepte a schovejte ji do svého sejfu. Možná že by bylo lepší použít nějakou lepicí pásku. Ano, zalepte ji páskou. Stvrzenku mi dávat nemusíte, děkuji.“

Když se Jonathan chystal někoho odmítnout, používal zvlášť vřelý úsměv. „Bohužel, máme zakázáno přijímat do úschovy jakékoli balíčky hostů, madame Sophie. Dokonce ani vaše. Mohu vám dát bezpečnostní schránku, od které budete mít svůj vlastní klíč. Víc pro vás udělat nemůžu, je mi líto.“

Když to říkal, strkala už původní dokumenty zpátky do kabelky. Zaklapla ji a pověsila si ji přes rameno.

„Nebuďte takový byrokrat, pane Pine. Viděl jste obsah té obálky. Zalepil jste ji. Napište na ni vlastní jméno. Ty dopisy jsou teď vaše.“

Jonathan, kterého nepřekvapovala vlastní poslušnost, vzal červený fix ze stříbrného stojánku na stole a napsal na obálku tiskacími písmeny PINE.

Máš, co jsi chtěla, říkal jí v duchu. Já jsem tě o to nežádal. Já jsem tě k tomu nepovzbuzoval.

„Jak dlouho očekáváte, že tady zůstanou, madame Sophie?“ ptal se.

„Možná navždycky, možná jen do rána. To já nevím. Je to jako láska.“ Koketnost ji opustila a tvářila se teď prosebně. „Důvěrně. Ano? Dohodli jsme se. Ano?“

Řekl ano. Řekl samozřejmě. Usmál se na ni tak, aby bylo jasné, že ho trochu překvapuje, že takovou otázku vůbec pokládá za potřebné položit.

„Pane Pine.“

„Madame Sophie?“

„Myslete na svou nesmrtelnou duši.“

„Myslím na ni.“

„Všichni jsme nesmrtelní, samozřejmě. Ale kdyby se ukázalo, že já nejsem, dáte prosím ty dokumenty svému příteli panu Ogilveymu. Můžu vám důvěřovat, že to opravdu uděláte?“

„Jestli si to přejete, tak samozřejmě.“

Stále se ještě záhadně usmívala, stále ještě nebyla na stejné vlně jako on. „Vy jste stálý noční recepční, pane Pine? Vždycky? Každou noc?“

„Je to moje profese.“

„Vybral jste si ji?“

„Samozřejmě.“

„Sám?“

„Kdo jiný?“

„Ale v denním světle vypadáte výborně.“

„Děkuji.“

„Čas od času vám zatelefonuji.“

„Bude mi ctí.“

„Stejně jako vás, i mě už trochu unavuje spát. Prosím, nedoprovázejte mě.“

A znovu ta vůně vanilky, když jí otevřel dveře a toužil ji následovat do postele.

Když Jonathan stál v příšeří věčně nedokončeného grillbaru Herr Meistera, viděl sám sebe jako epizodní figurku ve svém přeplněném tajném kině, jak se pouští metodicky do práce na papírech madame Sophie. Pro trénovaného vojáka, i když trénovaného už hodně dávno, není na povolání do služby nic divného. Jsou to všechno jen nacvičené pohyby automatu:

Pine stojící ve dveřích své kanceláře v Královně Nefertiti se dívá přes prázdnou halu na svítící číslice nad výtahem, jak se kodrcají až k luxusnímu střešnímu apartmá.

Výtah se vrací prázdný do přízemí.

Pineovy dlaně, suché a svrbící, Pineova ramena, nezvykle lehká.

Pine znovu otevírá sejf. Podlézavý ředitel hotelu nastavil kombinaci na datum narození Freddieho Hamida.

Pine vytahuje fotokopie, skládá žlutou obálku na malé čtverečky a strká ji do náprsní kapsy saka, aby ji později zničil.

Kopírka je ještě teplá.

Pine kopíruje kopie, nejdřív nastavuje sytost o odstín tmavší, aby bylo písmo čitelnější. Názvy raket. Názvy naváděcích systémů. Technožvásty, kterým Pine nerozumí. Názvy chemikálií, které Pine nedokáže vyslovit, ale ví, k čemu se používají. Další názvy, stejně smrtelně nebezpečné, ale vyslovitelnější. Názvy jako sarin, soman a tabun.

Pine vkládá nové kopie do dnešního večerního jídelníčku, pak skládá jídelníček po délce a vsunuje ho do druhé náprsní kapsy. Kopie uvnitř jsou ještě teplé.

Pine vkládá staré kopie do obálky nerozeznatelné od její předchůdkyně. Píše na novou obálku PINE a ukládá ji na stejné místo stejné poličky, stejnou stranou nahoru.

Pine znovu zavírá sejf a zamyká ho. Navenek je všechno jako předtím.

Pine o osm hodin později, jako služebník jiného druhu. Sedí bok po boku se svým přítelem Markem Ogilveym v maličké kajutě tajemníkovy jachty, zatímco paní Ogilveyová v modelových džínsech připravuje v kuchyňce lososové chlebíčky.

„Tak Freddie Hamid kupuje špinavé hračky od Dickyho Onslowa Ropera?“ opakuje Ogilvey nevěřícně, zatímco podruhé listuje dokumenty. „Co to má sakra znamenat? Ta mrňavá svině by se měla radši držet bakaratu. Velvyslanec bude nepříčetně zuřit. Miláčku, tohle si pojď poslechnout.“

Ale paní Ogilveyová to už slyšela. Ogilveyovi jsou nejen manželé, jsou tým. Dávají přednost špionáži před tím mít děti.

Miloval jsem tě, pomyslel si Jonathan zbytečně. Seznamte se, to je tvoje milenka – v minulém čase.

Miloval jsem tě, ale místo toho jsem tě zradil nabubřelému britskému špionovi, kterého jsem ani neměl rád.

Protože jsem byl na jeho seznamu lidí, kteří vždycky splní svou povinnost, když zazní polnice.

Protože jsem byl JEDEN Z NÁS – NÁS Angličanů, samozřejmě loajálních a mlčenlivých, NÁS – dobrých chlapíků.

Miloval jsem tě, ale nikdy jsem se nedostal k tomu, abych ti to řekl, dokud byl ještě čas.

V uších mu zazněla slova Sibyllina dopisu: „Vidím na vaší tváři stín, jsem vám odporná.“

Ne, ne, ani v nejmenším odporná, Sibylle, ujišťoval rychle hoteliér svou nevítanou dopisovatelku. Jen nepodstatná. Za to znechucení si od začátku do konce můžu sám.

2.

Herr Kaspar znova zvedl svou proslavenou hlavu. Zvuk silného motoru pronikl hučením větru. Sbalil své věstníky z obležené curyšské burzy a přetáhl přes ně gumičku. Strčil ruličku do své investiční přihrádky, zamkl ji a kývl na Maria, šéfa hotelových poslíčků. Vytáhl ze zadní kapsy kalhot hřeben a projel jím svou paruku. Mario se zamračil na Pabla, který se pro změnu uculil na Benita, až neslušně hezkého učedníka z Lugana, který patrně oblažoval oba dva. Všichni tři se schovávali v chodbě, ale teď se s pravou latinskou odvahou chystali čelit bouři – připnuli si čepice, chopili se deštníků a vozíků a zmizeli ve sněhové vánici.

Nic se neděje, pomyslel si Jonathan a napínal uši, aby zaslechl přijíždějící auto. To je jen sníh, vířící nádvořím. Je to jen sen.

Ale Jonathanovi se nic nezdálo. Limuzína byla skutečná, i když to vypadalo, že se vznáší v bílé prázdnotě. Prodloužená limuzína, delší než hotel, kotvila před vchodem jako černá loď vplouvající do doku. Nosiči utíkali a skákali, aby byli u auta co nejrychleji, všichni až na drzého Pabla, který v okamžité inspiraci uchopil koště a začal pečlivě odmetat zatoulané vločky z červeného koberce. Na jeden jediný poslední požehnaný okamžik ještě zbývala naděje – závan sněhu hnaného větrem všechno zahalil a Jonathan si mohl představovat, že přílivová vlna zahnala křižník zpátky na moře, kde se rozbije o skaliska okolních hor, takže pan Richard Onslow Roper, jeho oficiálně licencovaní osobní strážci a všichni ostatní členové té jeho šestnáctičlenné smečky zahynou do posledního muže ve svém soukromém Titaniku v té památné Velké lednové bouři roku 1991, pokoj jejich duším.

Ale limuzína se vrátila. Kožešiny, urostlí muži, krásná dlouhonohá mladá žena, diamanty a zlaté náramky a hory sladěných černých kufrů, to všechno se vynořovalo z jejích přepychových útrob jako lupičská kořist. Pak předjela druhá limuzína, za ní třetí. Celý konvoj limuzín. Herr Kaspar už otáčel dveřmi v tempu, jaké nejvíce vyhovovalo vstupujícím návštěvníkům. Nejdřív se ve skle začal rýsovat ošuntělý hnědý kabát z velbloudí srsti a byl otáčivým pohybem opatrně vmanévrován do haly, kolem límce mu vlála špinavá hedvábná šála a nad ní vlhká cigareta a podlité oči potomka britské šlechty. Tak tohle tedy není padesátiletý Apollo.

Po velbloudí srsti vešel námořnicky modrý sportovní kabát něco přes dvacet, zapnutý jen najeden knoflík, aby se dala rychle vytáhnout zbraň, s očima tak mělkýma, že vypadaly jako namalované. Jeden OBG, pomyslel si Jonathan, teď přijde druhý, a jestli se Roper bojí, tak ještě třetí.

Ta krásná žena měla oříškové vlasy a na sobě mnohobarevný kostkovaný plášť, který sahal skoro až na zem, ale přesto nějak dokázala vypadat polosvlečená. Držela hlavu malinko šikmo, jako Sophie, a vlasy jí splývaly po obou stranách do obličeje jako Sophii. Něčí manželka? Milenka? Čí asi? Poprvé za šest měsíců ucítil Jonathan ten zničující, iracionální náraz okamžité touhy po ženě. Stejně jako Sophie byla ošperkovaně zářivá a oblečeně nahá. Dvě šňůry nádherných perel jí splývaly z krku. Zpod barevných rukávů jí vykukovaly diamantové náramky. Ale to, co z ní dělalo na první pohled obyvatelku ráje, byla lhostejná houpavost, nepřítomný úsměv a vznosný postoj, o kterém jako by ani nevěděla.

Mezitím se dveře několikrát otočily a najednou byl v hale celý zbytek delegace anglické vznešené společnosti, všichni tak pečlivě vykartáčovaní, tak opálení, že se zdálo, že všichni sdílejí společnou morálku, která postavila mimo zákon nemoc, chudobu, bledé tváře, stáří a manuální práci. Jen kabát z velbloudí srsti s hanebně okopanými semiškami jako by se dobrovolně vylučoval z jejich řad.

A v jejich středu a přece v odstupu od nich Ten muž, protože podle Sophiina divokého popisu to nemohl být nikdo jiný než Ten muž. Vysoký, štíhlý, na první pohled vznešený. Světlé vlasy prokvetlé šedí, sčesané dozadu a lehce zakroucené nad ušima. Tvář karetního hráče, s kterým vždycky prohrajete. Postoj, který nejlépe dovedou arogantní Angličané – jedno koleno pokrčené, jednu ruku opřenou o koloniální zadek. Freddie je tak slabý, vysvětlovala Sophie. A Roper je tak anglický.

Jako všichni schopní lidé dělal Roper několik věcí najednou: potřásl si rukou s Kasparem a pak ho stejnou rukou poplácal po paži, načež jí poslal polibek Fräulein Eberhardtové, která zrůžověla a zamávala mu jako fanynka v přechodu. Pak konečně upřel své vládcovské oko na Jonathana, který k němu patrně kráčel, i když Jonathan sám o tom neměl žádný přímý důkaz kromě faktu, že Adelinu figurínu vystřídal stánek s novinami, pak zardělé rysy Fräulein Eberhardtové u recepce a teď i samotný Ten muž. Nemá nejmenší výčitky svědomí, řekla Sophie. Je to ten nejhorší člověk na světě.

Poznal mě, pomyslel si Jonathan a čekal, kdy se to projeví. Viděl moji fotografii, zná můj popis. Za chvilku se přestane usmívat.

„Já jsem Dicky Roper,“ řekl nespěchavým hlasem, jeho ruka se chopila Jonathanovy a na chvilku ji sevřela. „Moji mládenci tady rezervovali pár pokojů. Pěkných pár. Jak se vede?“ Nezřetelná výslovnost, ten záměrně proletářský akcent nekonečně bohatých. Přiblížili se jeden k druhému.

„Velice rádi vás vidíme, pane Ropere,“ zamumlal Jonathan – když anglický hlas, tak anglický hlas. „Vítejte zase u nás, pane, hrozně mě mrzí, jakou jste museli mít strašnou cestu. To bylo úplné hrdinství, odvážit se vůbec do vzduchu. Nikdo jiný to radši ani nezkoušel. Jmenuji se Pine a jsem noční recepční.“

Slyšel o mně, myslel si a čekal. Freddie Hamid mu řekl moje jméno.

„Tak co, copak dělá náš starý Meister?“ zeptal se Roper a očima sklouzl k té krásné ženě. Stála u stánku s novinami a vybírala si módní časopisy. Náramek jí pořád padal z jedné ruky a druhou si neustále zastrkovala vlasy za ucho. „Pěkně zalezlý v posteli s kakaem a knížkou, co? Aspoň doufám, že s knížkou. Jeds, všechno v pořádku, miláčku? Zbožňuje časopisy. Úplná narkomanka. Sám je nesnáším.“

Jonathanovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že Jeds je ta žena. Ne Jed jako jediný muž, ale Jeds – množné číslo – jako jediná žena ve všech svých podobách. Odhodila oříškové vlasy stranou tak, že uviděli, jak se usmívá. Byl to skřítkovský a veselý úsměv.

„Všechno v pořádku, miláčku,“ řekla statečně, jako by se vzpamatovávala z nějaké rány.

„Herr Meister je dnes večer bohužel vázán, pane,“ řekl Jonathan, „ale velice se těší, že se s vámi setká zítra, až si odpočinete.“

„Jste Angličan, Pine? Mluvíte tak.“

„Do morku kosti, pane.“

„Správně.“ Bledý pohled se znovu zatoulá jinam, tentokrát k recepčnímu pultu, kde kabát z velbloudí srsti vyplňuje Fräulein Eberhardtové formuláře. „Ty tam tu mladou dámu žádáš o ruku, Corky?“ volá Roper. „To to zas bude trvat,“ dodá tišeji k Jonathanovi. „Major Corkoran, můj asistent,“ svěří se významně.

„Už to bude, šéfe!“ zavrčí Corky a zvedne paži ve velbloudí srsti. Postavil se zeširoka a vystrčil zadek jako člověk, který se chystá zahrát kriketový úder a boky má trochu vysunuté ke straně, což – ať od přírody nebo záměrně – naznačuje jistou zženštilost. U lokte mu leží hromádka pasů.

„Opisuješ pár jmen, proboha. Ne padesátistránkovou smlouvu, Corks.“

„To jsou ta nová bezpečnostní opatření, je mi líto, pane,“ vysvětluje Jonathan. „Švýcarská policie na tom trvá. Jak se zdá, nemůžeme s tím nic dělat.“

Krásná Jeds si vybrala tři časopisy, ale potřebuje jich ještě víc. Jednu maličko odřenou vysokou botu si opřela o jehlový podpatek, špičku do vzduchu. Sophie dělávala totéž. Je jí asi pětadvacet, myslí si Jonathan. A vždycky bude.

„Už jste tady dlouho, Pine? Posledně tady nebyl, co, Frisky? Zatoulaného mladého Brita bychom si všimli.“

„Určitě nebyl,“ řekl sportovní kabát a podíval se na Jonathana, jako by si ho měřil imaginární střílnou. Uši jako květák, zaregistroval Jonathan. Blond vlasy, až do bíla. Místo rukou kladiva.

„Jsem tu šest měsíců, pane Ropere, skoro na den přesně.“

„A kde jste byl předtím?“

„V Káhiře,“ odpověděl Jonathan lehce. „V Královně Nefertiti.“

Čas běží jako doba před výbuchem. Ale zdobná zrcadla v hale se při zmínce o hotelu Královna Nefertiti neroztříští, sloupy a svícny se nepohnou.

„Líbilo se vám tam? V Káhiře?“

„Miloval jsem ji.“

„Tak proč jste odtamtud odešel, když jste byl tak nadšený?“

V podstatě kvůli tobě, myslí si Jonathan. Ale místo toho řekne: „Nejspíš touha po změně, pane. Znáte to. Toulavý život je jedna z radostí téhle profese.“

Najednou se všechno pohnulo. Corkoran se odlepil od recepce a s cigaretou v koutku úst se k nim blížil dlouhými kroky. Ta žena – Jeds – si vybrala časopisy a čekala, jako Sophie, že se někdo postará o zaplacení. Corkoran řekl: „Na účet pokoje, srdíčko.“ Herr Kaspar skládal horu pošty do náručí druhého sportovního kabátu, který okázale zkoumal větší balíčky špičkami prstů.

„No, že bylo na čase, Corks. Co dělá tvoje podpisová ruka?“

„Bolí, jako bych si ho hodinu honil, šéfe,“ řekl major Corkoran. „Možná mi bude viset ze zápěstí,“ dodal se zvláštním úsměvem pro Jonathana.

„Ale Corks,“ řekla Jeds a zahihňala se.

Jonathan koutkem oka zahlédl hlavního zřízence Maria, jak veze plný vozík zavazadel do nákladního výtahu a přitom schválně plácá nohama, jak to dělají poslíčci v naději, že svou podobu vtisknou zákazníkovi do paměti. Pak uviděl v zrcadlech, jež míjel, svůj vlastní rozkouskovaný obraz a Corkorana, který vedle něj držel v jedné ruce cigaretu a v druhé časopisy, pak zažil okamžik paniky, protože neviděl Jeds. Obrátil se a zachytil její pohled a ona se na něj usmála, jak v to v náhlém novém záchvatu touhy doufal. Zachytil také Roperův pohled, protože do něj byla zavěšena, držela se ho oběma dlouhými pažemi a skoro mu šlapala na nohy. Osobní strážci a bohatá společnost se loudali za nimi. Jonathan si všiml blonďatého krasavce s vlasy svázanými do ohonu, vedle kterého se mračila obyčejná a nehezká manželka.

„Piloti dorazí za chvíli,“ říkal právě Corkoran. „Nějaká blbost s kompasem. Když to není kompas, tak se jim zas nezapaluje nějaká srágora. Ty jsi tady napořád, zlato, nebo jenom na jednu noc?“

Z jeho dechu byly cítit příjemnosti toho dne: martini před obědem, víno k němu a brandy po něm, to vše spláchnuto odpornými francouzskými cigaretami.

„No, myslím tak napořád, jak to v téhle profesi jde, majore,“ odpověděl Jonathan poněkud pozměněným tónem, vyhrazeným pro poskoky.

„To sedí na nás na všechny, milánku, to mi věř,“ řekl major procítěně. „Trvale dočasně, kristepane.“

Další filmový střih a přecházeli přes velkou halu za zvuků melodie „When I Take My Sugar To Tea“, kterou hrál Maxie dvěma starším dámám v šedém hedvábí. Roper a ta žena do sebe byli pořád zavěšeni. Vy spolu nejste dlouho, pomyslel si Jonathan kysele, nebo se usmiřujete po hádce. Jeds, opakoval si v duchu. Bude potřebovat svou bezpečnou úzkou postel.

Další střih a stáli v hloučku před ozdobnými dveřmi nového výtahu do věžového apartmá, bohatou společnost za zády.

„Co se sakra stalo s tím starým výtahem, Pine?“ chtěl vědět Roper. „Já myslel, že Meister je blázen do starých věcí. Ti zatracení Švýcaři by zmodernizovali i Stonehenge, kdyby mohli. Ne, Jeds?“

„Ropere, přece nemůžeš udělat scénu kvůli výtahu,“ řekla s obavou.

„Ne? Tak schválně.“

Jonathan z dálky slyší hlas ne nepodobný vlastnímu, jak vypočítává výhody nového výtahu: bezpečnostní opatření, pane Ropere, ale kromě toho je to také docela přitažlivé vylepšení, instalované loni na podzim výhradně pro pohodlí hostů z Věžového apartmá… A jak Jonathan hovoří, Roper houpá svým zlatým klíčem, který osobně navrhoval Herr Meister, ozdobeným zlatým třapcem a zakončeným poněkud směšně vypadající korunkou.

„Nepřipomíná vám trochu faraóny? Máte pravdu, je opravdu dost křiklavý, ale našim méně světaznalým hostům se ohromně líbí,“ svěřuje se s lehkým ironickým úsměvem, kterým ještě nikdy nikoho neráčil oblažit.

„No, mně se taky ohromně líbí,“ řekne major mimo obraz. „A já jsem zatraceně světaznalý.“

Roper si položí klíč na dlaň, jako by ho chtěl potěžkat. Pečlivě si prohlédne obě strany, třapec, korunku.

„Tchajwan,“ řekne a k Jonathanově úděsu jím mrští po tom blonďatém sportovním kabátě s květákovýma ušima, který ho chytí vlevo od sebe a nízko nad zemí, a jak se po něm vrhá, vykřikne „Mám!“

Automatická beretta 9 mm, zajištěná, zaznamenává Jonathan. Ebenová pažba, pouzdro pod pravou paží. OBG levák, v pouzdře u pasu má rezervní zásobník.

„Dobrý zásah, Frisky, zlato. Chytáš skvěle,“ protáhne Corkoran a odpovědí je mu ulehčený smích bohaté společnosti, nejdřív se začne smát ta žena, která stiskne Roperovu paži a řekne ohromné, miláčku, i když Jonathanovým obluzeným uším to zní jako opatrně, miláčku.

Teď jde všechno zpomaleně, všechno se děje pod vodou. Výtah pobere jen pět lidí najednou, zbytek musí počkat. Roper vpochoduje dovnitř a táhne za sebou tu ženu. Škola pro modelky, myslí si Jonathan. A zvláštní kurz, který absolvovala i Sophie, kde je naučí, co mají při chůzi dělat s boky. Pak Frisky, pak major Corkoran bez své cigarety, nakonec Jonathan. Její vlasy jsou nejen oříškové, ale také měkké. Kromě toho je nahá. To znamená, že si svlékla svůj kostkovaný plášť a přehodila si ho přes ruku jako vojenský kabát. Má na sobě mužskou bílou košili se Sophiinými nabíranými rukávy vyhrnutými k lokti. Jonathan uvede výtah do pohybu. Corcoran se nesouhlasně dívá ke stropu jako člověk, který čurá. Dívčin bok bezstarostně přejede Jonathanovi přes slabiny, vesele a přátelsky. Jdi pryč, chtěl by jí říct podrážděně. Jestli flirtuješ, tak s tím přestaň. Jestli neflirtuješ, tak se ode mě drž dál. Nevoní po vanilce, ale po bílých karafiátech Dne padlých v kadetce. Roper stojí za ní, velké dlaně majetnicky položené na jejích ramenou. Frisky nepřítomně zírá dolů na skoro vymizelou stopu zubů na jejím krku, na ničím nepodepřená ňadra pod drahou košilí. A Jonathan má stejně jako Frisky nepočestnou touhu jedno z nich sevřít do dlaně.

„Co kdybych vám teď nejdřív ukázal, co tu Herr Meister od vaší poslední návštěvy všechno vylepšil?“ navrhne.

Možná je načase, abyste skoncoval s těmi dobrými způsoby, ze kterých jste si udělal životní styl, řekla mu Sophie, když za svítání kráčela vedle něj.

Šel před nimi a poukazoval na neocenitelné výhody apartmá: ohromný výklopný bar… tisíc let stará bonsaj… ten nejmodernější superhygienický tlakový záchod, udělá za vás úplně všechno, snad kromě čištění zubů… všechny ty rozmarné žertíčky, vymyšlené a nablýskané pro potěšení pana Richarda Onslowa Ropera a jeho štíhlé, dětinské, neodpustitelně přitažlivé ženy. Jak se opovažuje být v takovéhle době tak krásná?

Meisterovo legendární Věžové apartmá se tyčí jako přerostlý holubník nad kouzelnými vrcholky a údolími edwardiánské střechy hotelu. Uvnitř má tři ložnice ve dvou patrech a je zařízen v pastelových tónech, kterým Jonathan důvěrně říká Swiss Franc Quatorze. Dorazila zavazadla, poslíčci dostali své spropitné, Jeds zmizela v hlavní ložnici, odkud se ozývá ženské prozpěvování a tekoucí voda. Zpěv je nejasný, ale provokativní, jestli ne přímo vyzývavý. Sportovní kabát Frisky se usadil u telefonu v předsíni a mrmlá příkazy komusi, kým pohrdá. Major Corkoran, ozbrojený čerstvou cigaretou, ale už bez velbloudí srsti, je v jídelně a hovoří z jiné linky pomalou francouzštinou, aby mu rozuměl kdosi, kdo umí francouzsky méně než on sám. Tváře má hladké jako dítě a vysoko na lícních kostech stopy červeně. A jeho francouzština je nepochybně francouzská. Vklouzl do ní tak přirozeně, jako by to byl jeho mateřský jazyk, ostatně možná že skutečně je, protože na Corkoranovi není nic, co by jasně určovalo jeho původ.

V ostatních místnostech apartmá se rozbalují ostatní životy a rozhovory. Zjišťujeme, že ten vysoký muž s ohonem se jmenuje Sandy, a Sandy mluví anglicky z dalšího telefonu s někým v Praze, komu říká George, zatímco paní Sandyová sedí na židli v kabátě a mračí se do zdi. Ale Jonathan ty druhotné postavy vyhnal pro tu chvíli z mysli. Existují, jsou elegantní, obíhají po svých vzdálených periferiích kolem ústředního světla pana Richarda Onslowa Ropera z Nassau, Bahamy. Ale tvoří jen sbor. Jonathan dokončil svůj výklad k prohlídce paláce. Je na čase, aby odešel. Elegantní gesto rukou, milý důraz na slova „a ať se vám tady co nejvíc líbí“. Za normálních okolností by hladce sjel do přízemí a nechal své chráněnce, ať si zdejší potěšení vychutnávají sami, jak nejlépe mohou, za těch patnáct tisíc franků na noc včetně daně, služeb a kontinentální snídaně.

Ale dnes to nejsou normální okolnosti. Dnes je Roperova noc, je Sophiina noc, a roli Sophie dnes jakýmsi bizarním způsobem hraje ta Roperova žena, jejíž jméno, jak se ukazuje, je pro každého nikoli Jeds, ale Jed – to jen Roper si tou zmnožovací koncovkou „– s“ rád násobí svůj majetek. Sníh stále ještě padá a nejhorší člověk na světě se na něj fascinovaně dívá, jako by v těch vločkách viděl své dětství. Stojí uprostřed pokoje čelem k francouzskému oknu a zasněženému balkonu. Drží v ruce otevřený zelený katalog Sotheby’s, jako by se chystal zpívat ze zpěvníku, a druhou ruku má pozdviženou, jako by se chystal dát nástup některému dosud mlčícímu nástroji na pokraji orchestru. Má na nose poloviční brýle, ve kterých vypadá jako učený soudce.

„Vojín Boris a jeho kamarád říkají, že vyhovuje pondělí poledne,“ volá Corkoran z jídelny. „Vyhovuje pondělí poledne?“

„Souhlas,“ řekne Roper, obrátí stránku v katalogu a dívá se přitom na padající sníh. „Jen se na to podívejte. Krátký pohled do nekonečna.“

„Kdykoli je takhle, nemůžu se vynadívat,“ odpoví Jonathan a myslí to vážně.

„Váš přítel Appetites z Miami navrhuje Kronenhalle – líp tam vaří,“ znova se ozve Corkoran.

„Moc lidí. Obědváme tady nebo ať si přinese sendviče. Sandy, co tak teď stojí slušný Stubbsův kůň?“

Hezká mužská hlava s ohonem nakoukne do dveří. „Jak velký?“

„Třicet na padesát palců.“

Hezká tvář se zamračí. „Loni v červnu se dražil jeden slušný v Sotheby’s. Protector v krajině. Podepsaný a datovaný 1779. Trefa.“

„Quanta costa?“

„Sedíte?“

„Tak kolik, Sands?“

„Milion dva. Plus komise.“

„Liber nebo dolarů?“

„Dolarů.“

Z protějších dveří si stěžuje major Corkoran. „Hoši z Bruselu chtějí půlku na ruku, šéfe. Pěkná drzost, podle mě.“

„Řekni jim, že nepodepíšeš,“ odsekne Roper zvlášť nepříjemným tónem, kterým si zřejmě udržuje Corkorana od těla. „Támhleto nahoře je hotel, Pine?“

Roper upírá oči na tmavé okenní tabule, na nichž stále ještě tančí sněhové vločky dětství.

„Ne, maják, pane Ropere. Nějaká navigační pomůcka, pokud vím.“

Zlacené hodiny, pýcha Herr Meistera, odbíjejí celou, ale Jonathan se přes svou obvyklou mrštnost není schopen obrátit k východu. Jeho lakované večerní boty zůstávají ponořené v hlubokém koberci stejně pevně, jako by byly zality do cementu. Jeho mírný pohled, který se tak nehodí k rváčskému obočí, se stále upírá na Roperova záda. Ale Jonathan ho vnímá jen částí své mysli. Ten zbytek vůbec není ve Věžovém apartmá, ale v Sophiině střešním apartmá na vrcholu hotelu Královna Nefertiti v Káhiře.

Sophie k němu také stojí zády, a ta jsou tak krásná, jak vždycky věděl, že jsou, bílá v bílé večerní róbě. Dívá se ven, nikoli na sníh, ale na vlhké hvězdy káhirské noci a na srpek měsíce, který visí špičkami nahoru nad bezhlesým městem. Dveře do střešní zahrady jsou otevřené, pěstuje tu jen bílé květiny – oleandry, bouganvillea a agapanthus. Vůně arabského jasmínu se line dovnitř. Vedle ní stojí na stole láhev vodky a je mnohem spíš zpola prázdná než napůl plná.

„Zvonila jste,“ připomněl jí Jonathan s úsměvem v hlase – hrál skromného služebníka. Možná je tohle naše noc, myslel si.

„Ano, zvonila. A vy jste přišel. Jste laskavý. Jsem si jistá, že jste vždycky laskavý.“

Hned věděl, že to není jejich noc.

„Potřebuji se vás na něco zeptat,“ řekla. „Odpovíte mi po pravdě?“

„Samozřejmě. Pokud budu moci.“

„Myslíte to tak, že za jistých okolností byste třeba nemohl?“

„Myslím to tak, že třeba nebudu znát odpověď.“

„Ale budete znát odpověď. Kde jsou ty papíry, které jsem vám svěřila do opatrování?“

„V sejfu. Ve své obálce. Je na ní moje jméno.“

„Viděl je někdo jiný než já?“

„Ten sejf užívá několik lidí z personálu a hlavně se v něm ukládá hotovost, než jde do banky. Pokud vím, je obálka dosud zalepená.“

Nechala ramena poklesnout v netrpělivém gestu, ale neotočila hlavu. „Ukázal jste je někomu? Ano nebo ne, prosím? Já vás nesoudím. Přišla jsem k vám z okamžitého popudu. Nebyla by to vaše chyba, jestli jsem se spletla. Měla jsem o vás takovou sentimentální představu, že jste ten dobrý Angličan.“

Já jsem ji měl taky, pomyslel si Jonathan. Ale přesto mu nepřipadalo, že by měl na vybranou. Ve světě, jemuž byl zavázán záhadnou věrností, existovala na její otázku jediná odpověď.

„Ne,“ řekl. A pak znova: „Ne, nikomu.“

„Jestli mi říkáte pravdu, budu vám věřit. Moc si přeju věřit, že na světě existuje ještě jeden poslední gentleman.“

„Je to pravda. Dávám vám své slovo. Ne.“

Zdálo se, že jeho popření stále ještě nevzala v úvahu nebo je považovala za předčasné. „Freddie je přesvědčený, že jsem ho zradila. Svěřil mi ty papíry do opatrování. Nechtěl je nechat v kanceláři nebo doma. Dicky Roper Freddieho podezření proti mě posiluje.“

„Proč by to dělal?“

„Roper je druhá strana té korespondence. Až do dneška se měli Roper a Freddie Hamid stát obchodními partnery. Byla jsem u některých jejich debat na Roperově jachtě. Roper nebyl rád, že jsem u toho, ale protože Freddie trval na tom, že mě Roperovi předvede, neměl na vybranou.“

Zdálo se, že čeká, že Jonathan promluví, ale ten mlčel.

„Freddie mě dnes večer navštívil. Přišel později než obvykle. Když je ve městě, chodívá za mnou před večeří. Používá výtah z parkoviště z ohledu na svou ženu, zdrží se tu dvě hodiny a pak jede povečeřet v lůně své rodiny. Trochu sentimentálně se pyšním, že jsem pomohla udržet jeho manželství netknuté. Dneska přišel pozdě. S někým telefonoval. Zdá se, že Ropera někdo varoval.“

„Kdo ho varoval?“

„Dobří přátelé v Londýně.“ Znělo to hodně trpce. „Samozřejmě dobří pro Ropera. To je jasné.“

„A řekli mu co?“

„Řekli mu, že úřady vědí o jeho obchodních dohodách s Freddiem. Roper byl do telefonu opatrný a řekl jen, že počítal s Freddieho diskrétností. Freddieho bratři nebyli tak jemní. Freddie je o tom obchodu neinformoval. Chtěl jim dokázat, že taky něco dovede. Šel dokonce tak daleko, že si pod nějakou záminkou zajistil celý konvoj hamidovských náklaďáků, které měly přepravovat zboží z Jordánska. To se bratrům taky nelíbilo. A protože se Freddie bojí, řekl jim všechno. Taky zuří, že ztratil vážnost v očích svého drahého pana Ropera. Takže ne?“ opakovala, stále s pohledem upřeným do noci. „Určitě ne. Pan Pine nemá ani ponětí, jak se taková informace mohla dostat do Londýna nebo dolehnout k uším přátel pana Ropera. Sejf, ty papíry – on nemá ani ponětí.“

„Ne. Nemá. Je mi líto.“

Do té doby se na něj nepodívala. Teď se konečně otočila a on uviděl její obličej. Jedno oko bylo úplně zavřené. Obě tváře měla nateklé tak, že nebyla k poznání.

„Chtěla bych, abyste mě někam svezl, prosím, pane Pine. Freddie se nechová rozumně, když je ohrožena jeho pýcha.“

Uplynula jen chvilička. Roper byl pořád ještě zabraný do katalogu Sotheby’s. Jeho tvář nikdo nikdy nerozmlátil na kaši. Zlacené hodiny stále ještě odbíjejí celou. Jonathan je nesmyslně zkontroluje podle svých vlastních hodinek, jestli jdou přesně, a protože je konečně schopen pohnout nohama, otevře přední sklo hodin a posune velkou ručičku, až se obě sejdou. Utíkej se schovat, říká si. Zmiz. Neviditelné rádio hraje Alfreda Brandela, který hraje Mozarta. Mimo obraz Corkoran už zase mluví, tentokrát v italštině, ve které si je méně jistý než ve francouzštině.

Ale Jonathan se nemůže běžet schovat. Ta rozčilující žena sestupuje z ozdobného schodiště. Nejdřív ji neslyší, protože je bosá a na sobě má měkký hotelový župan, a když si jí konečně všimne, nedokáže skoro snést pohled na ni. Dlouhé nohy má od koupání dětsky růžové, oříškové vlasy má vykartáčované přes ramena jako hodná holčička. Karafiáty z kadetky nahradila teplá vůně mousse de bain. Jonathanovi se touhou skoro dělá zle.

„Pokud jde o další občerstvení, dovolil bych si doporučit váš soukromý bar,“ radí zádům pana Ropera. „Malt whisky, osobně vybraná Herr Meisterem, vodky šesti národů.“ Co ještě? „A samozřejmě čtyřiadvacetihodinový servis pro vás a celou vaši společnost.“

„No, já mám tedy strašný hlad,“ řekne dívka, která se nechce nechat přehlížet.

Jonathan jí věnuje bezvýrazný úsměv hoteliéra. „Samozřejmě, požádejte je o cokoli, co si přejete. Menu je jen pro orientaci a oni budou nadšení, že vám můžou posloužit.“ Obrátí se znova k Roperovi a ďábel ho popichuje, aby zašel ještě o krok dál. „A je tu kabelová televize v angličtině, pokud byste se chtěl dívat na válku. Stačí zmáčknout zelené tlačítko na tamté krabičce a pak devítku.“

„Byl jsem tam, ten film jsem viděl, díky. Víte něco o sochách?“

„Moc ne.“

„Ani já ne. To jsme dva. Ahoj, miláčku. Hezky ses vykoupala?“

„Báječně.“

Jed přejde přes pokoj k nízkému křeslu a složí se do něj, vezme do ruky jídelníček pokojové služby a nasadí si úplně kulaté, velmi malé, a jak je Jonathan vztekle přesvědčen, úplně zbytečné brýle na čtení ve zlatých obroučkách. Sophie by je měla ve vlasech. Brendelova dokonalá řeka dospěla k svému moři. Skryté kvadrofonické rádio oznamuje, že Fischer-Dieskau bude zpívat výběr z Schubertových písní. Roperovo rameno se o něj opírá. Na kraji záběru Jed zkříží své dětsky růžové nohy a nepřítomně přes ně přetáhne župan, zatímco dál studuje jídelníček. Děvko! křičí nějaký hlas v Jonathanově mysli. Tulačko! Anděli! Proč mě najednou přepadají takové adolescentní fantazie? Roperův ukazováček spočívá na celostránkové ilustraci.

Položka 236, Venuše a Adonis v mramoru, sedmdesát palců vysoká bez podstavce. Venuše se dotýká Adonisovy tváře v zbožňujícím gestu, dobová kopie Canovy, nesignovaná, originál ve Villa La Grange, Ženeva, odhadovaná cena 60 000 – 100 000 britských liber.

Padesátiletý Apollo si chce koupit Venuši a Adonise.

„Co je to vlastně to roasty?“ řekne Jed.

„Myslím, že se díváte na rösti,“ odpoví Jonathan hlasem, ve kterém se blýskne nadřazenost znalce. „To je švýcarská bramborová pochoutka. Je to něco jako opékaná bramborová kaše, která se dělá se spoustou másla a smaží se. Když má člověk hlad, je vynikající. A tady ji umějí báječně.“

„Co jim říkáte?“ chce vědět Roper. „Líbí? Nelíbí? Nebuďte tak vlažný. To je k ničemu – takové bramborové koláče, miláčku, měli jsme je v Miami – co říkáte, pane Pine?“

„Já myslím, že to dost záleží na tom, kam je chcete umístit,“ odpoví Jonathan opatrně.

„Na konec chodníčku mezi záhony. Pergola na začátku, výhled na moře na konci. Směrem k západu, takže vidíte západ slunce.“

„Nejkrásnější místo na světě,“ řekne Jed.

Jonathana to okamžitě rozzuří. Proč sakra nemlčíš? Proč je ten tvůj užvaněný hlas tak blízko, když mluvíš z druhé strany místnosti? Proč sakra musí pořád přerušovat, místo aby si četla to své zatracené menu?

„Sluneční svit zaručen?“ zeptá se Jonathan se značně shovívavým úsměvem.

„Tři sta šedesát dní do roka,“ odpoví Jed pyšně.

„No tak,“ naléhá Roper. „Nejsem ze skla. Co si myslíte?“

„Bohužel to není vůbec můj styl,“ odpoví ostře Jonathan dřív, než si to stačí rozmyslet.

Proč to proboha povídá? Možná za to může Jed. Jonathan sám je ten poslední, kdo to ví. Nemá na sochy žádný názor, nikdy si žádnou nekoupil, žádnou neprodal, pořádně se ani na žádnou nepodíval, kromě té hrozné bronzové sochy hraběte Haiga, který se dívá dalekohledem na Boha od přehlídkového nádvoří jedné ze základen jeho armádního dětství. Snažil se tím jen říct Jed, aby se držela dál.

Roperovy jemné rysy se nepohnou, ale Jonathan na chvilku uvažuje, jestli přece jen není ze skla. „Směješ se mi, Jemimo?“ zeptá se s dokonale příjemným úsměvem.

Jídelníček klesne a šibalský, naprosto nepohnutý obličej komicky vyhlédne nad ním. „Proč bych se ti proboha měla smát?“

„Jestli si dobře vzpomínám, tak tobě se ty sochy taky moc nelíbily, když jsem ti je ukazoval v letadle.“

Položí jídelníček do klína a oběma rukama si sundá své zbytečné brýle. Přitom se rozevře jeden krátký rukáv hotelového županu a zuřícímu Jonathanovi se naskytne pohled najedno dokonale formované ňadro, jeho lehce vztyčená bradavka jako by při tom pohybu mířila na Jonathana, horní polovinu zlatě osvětluje lampa na čtení.

„Miláčku,“ řekne sladce. „To je naprostá, dokonalá, nefalšovaná pitomina. Říkala jsem, že má moc velký zadek. Jestli máš rád velké zadky, tak si ji kup. Tvoje peníze. Tvůj zadek.“

Roper se zašklebí, natáhne se a popadne za hrdlo láhev Dom Pérignonu, s uctivým poručením od Herr Meistera. Zakroutí zátkou.

„Corky!“

„Tady jsem, šéfe!“

Okamžik zaváhání. Pak poopravený tón. „Zavolej Danbymu a MacArthurovi. Šampus.“

„Hned, šéfe.“

„Sandy! Caroline! Šampus! Kde sakra jsou? Už se zas hádají. Otravové. Dostávám z nich pokaždé husí kůži,“ dodá stranou k Jonathanovi. „Nechoďte pryč, Pine – mejdan se zrovna rozjíždí. Corks, objednej nám pár dalších lahví!“

Ale Jonathan odchází. Dá najevo svou nejhlubší lítost, vyjde do předsíně, a když se ohlédne, Jed mu šaškovsky mává na rozloučenou přes skleničku šampaňského. Odpoví svým nejledovějším úsměvem.

„Dobrou dobrou, stará lásko,“ zamumlá Corkoran, když se míjejí. „A dík za tu láskyplnou péči.“

„Dobrou noc, majore.“

Popelavě plavý OBG Frisky se usadil na polstrovaném trůně vedle výtahu a studuje paperbackové vydání viktoriánského erotického románu. „Hraješ golf, co, milánku?“ zeptá se, když ho Jonathan míjí.

„Ne.“

„Já taky ne.“

Toho mizeru zastřelím lehce, zpívá Fischer-Dieskau. Toho mizeru zastřelím lehce.

Půl tuctu hostů u večeře se sklánělo nad stoly jako věřící v katedrále. Jonathan seděl mezi nimi a koupal se v odhodlaném nadšení. Pro tohle žiju, říkal si: Tahle půlka lahve Pommardu, tohle foie de veau glacé s trojbarevnou zeleninou, tohle hotelové stříbro se známkami času, které na mě moudře mrká z damaškového ubrusu.

Večeřet sám vždycky patřilo k jeho zvláštním potěšením a dnes ho Maître Berri vzhledem k válečnému vyprázdnění hotelu povýšil od jeho obvyklého stolu u dveří do kuchyně k jednomu z vysokých oltářů u okna. Jonathan se díval na řady světel, spojujících zasněžený hotel s městem, a zarputile si gratuloval k tomu, jak je jeho život teď spokojený a úplný, docela nepodobný těm odporným začátkům, které měl dávno za sebou.

Tam nahoře s tím hrozným Roperem jsi to neměl jednoduché, chlapče, řekl šedobradý velitel pochvalně svému nejlepšímu kadetovi. A ten major Corkoran je taky pěkný oříšek. A podle mě i to děvče. No, to je jedno. Držel ses dobře, vybojoval sis svoje. Dobrá práce. A Jonathan se skutečně dokázal blahopřejně usmát na svůj odraz v okně, jak si opakoval každou lichotivou frázi a chlípnou myšlenku svého ostudného vystoupení.

Najednou se mu foie de veau změnilo v ústech v popel a Pommard chutnal po střelném prachu. Vnitřnosti se mu obrátily, zrak se mu zamlžil. Spěšně se zvedl od stolu, zamumlal k Maître Berrimu něco o zapomenuté povinnosti a jen tak tak to stihl na toaletu.

3.

Jonathan Pine, osiřelý jediný syn německé krásky postižené rakovinou a britského seržanta pěchoty zabitého v jedné z mnoha postkoloniálních válek své země, absolvent deštivého souostroví sirotčinců, pěstounské péče, polovičních matek, kadetních škol a výcvikových táborů, někdejší armádní vlče u zvláštní jednotky v ještě deštivějším Severním Irsku, provianťák, kuchař, potulný hoteliér, soustavný uprchlík z citových zápletek, dobrovolník, sběratel jazyků jiných národů, noční stvoření v dobrovolném exilu a námořník bez cíle, seděl ve své hygienické švýcarské kanceláři a přemítal o moudrých slovech uctívaného zakladatele hotelu, která visela v rámu na zdi vedle jeho impozantní hnědé fotografie.

V posledních měsících se Jonathan několikrát chopil pera ve snaze osvobodit slova velkého muže od té mučivé německé syntaxe, ale jeho pokusy vždycky ztroskotaly na nějaké neodstranitelné vedlejší větě. „Pravá pohostinnost poskytuje životu to, co pravé kuchařské umění poskytuje jídlu,“ začal a chvíli si myslel, že to má., Je výrazem naší úcty k podstatné základní hodnotě každého jednotlivého tvora, svěřeného do naší péče na cestě životem, bez ohledu na jeho stav, vzájemné odpovědnosti v duchu lidskosti vložené –“ Pak byl v koncích jako vždycky. Některé věci jsou prostě nejlepší v originále.

Očima se vrátil k mizerné televizi Herr Strippliho, která před ním dřepěla jako cestovní taška. Posledních patnáct minut přehrávala pořád stejnou elektronickou hru. Zaměřovače bombardéru se ustálí na šedé skvrně budovy hluboko pod sebou. Raketa se řítí ke svému cíli, vnikne do něj a prolétne několika poschodími. Základna budovy praskne jako papírový sáček a komentátor se rozplývá nadšením. Přesně do černého. Ještě dvě rány za stejné peníze. Nikdo nemluví o obětech. Z téhle výšky žádné nejsou. Irák není Belfast.

Obraz se změnil. Sophie a Jonathan jedou na výlet.

Jonathan řídí a Sophiinu rozbitou tvář částečně skrývá šátek a tmavé brýle. Káhira se ještě nevzbudila. Červeň svítání zbarvuje prašnou oblohu. Voják zvláštní jednotky se postaral o všechna bezpečnostní opatření, když pašoval Sophii z hotelu a do svého auta. Vyrazil k pyramidám, protože nevěděl, že Sophie má v úmyslu něco jiného. „Ne,“ řekne. „Jeďte támhletudy.“ Smrdutá, páchnoucí deka špíny se vznáší nad rozpadajícími se hrobkami káhirského městského hřbitova. V měsíční krajině kouřícího popela, mezi boudami z plastikových pytlů a plechovek, se krčí bídní tohoto světa jako barvotiskoví supi prohrabující se v odpadcích. Zaparkuje auto na pískovém okraji. Kolem nich hřmotí náklaďáky cestou ke skládce a zpátky a zanechávají za sebou zápach.

„Sem jsem ho přivedla,“ řekne. Jednu stranu úst má směšně nateklou. Mluví otvorem na druhé straně.

„Proč?“ ptá se Jonathan, a myslí tím – proč sem teď vedeš mě?

„‚Podívej se na ty lidi, Freddie,‘ řekla jsem mu. ‚Pokaždé, když někdo prodá zbraně nějakému dalšímu neschopnému arabskému tyranovi, jsou tihle lidé o něco hladovější. A víš proč? Poslouchej mě, Freddie. Protože je zábavnější mít pěknou armádu než nakrmit hladové. Ty jsi Arab, Freddie. To je jedno, že my Egypťané říkáme, že nejsme Arabové. Jsme Arabové. Je to správné, že tví arabští bratři mají platit vlastním životem za tvoje sny?‘“

„Aha,“ zamumlal Jonathan s rozpaky Angličana, který se setká s politickými emocemi.

„‚My nepotřebujeme vůdce,‘ řekla jsem. ‚Příští velký Arab bude skromný řemeslník. Postará se o to, aby věci fungovaly, a dá lidem důstojnost místo války. Bude to správce, ne válečník. Bude jako ty, Freddie, jako můžeš být ty, jestli dospěješ.‘“

„Co na to Freddie odpověděl?“ zeptá se Jonathan. Její rozbitá tvář ho obviňuje, kdykoli se na ni podívá. Modřiny kolem očí jí modrají a žloutnou.

„Ať se prý starám o své věci.“ Zachytí v jejím hlase zalykavý podtón hněvu a srdce se mu sevře ještě víc. „Řekla jsem mu, že to je moje věc! Život a smrt jsou moje věc! Arabové jsou moje věc! On je moje věc!“

A varovala jsi ho, myslí si zhnuseně. Dala jsi mu najevo, že jsi síla, s kterou se musí počítat, ne slabá žena, kterou může odhodit, kdy se mu zamane. Nechala jsi ho uhodnout, že i ty máš tajnou zbraň a hrozila jsi mu, že uděláš to, co jsem udělal já, a přitom jsi nevěděla, že už jsem to udělal.

„Egyptské úřady se ho nedotknou,“ řekne. „Podplácí je a oni se od něj drží radši dál.“

„Odjeďte z města,“ řekne jí Jonathan. „Víte, co jsou Hamidové zač. Ztraťte se.“

„Hamidové mě můžou zabít stejně snadno v Paříži jako v Káhiře.“

„Řekněte Freddiemu, že vám musí pomoci. Přinuťte ho, aby vás proti svým bratrům hájil.“

„Freddie má ze mě strach. Když se zrovna netváří statečně, je to zbabělec. Proč se díváte na ta auta?“

Protože to je to jediné, na co se tu dá dívat kromě tebe a bídných tohoto světa.

Ale ona nečeká na odpověď. Tato žena znalá mužských slabostí možná kdesi v hloubi duše chápe jeho stud.

„Ráda bych šálek kávy, prosím. Egyptské.“ A zase ten statečný úsměv, který ho bolí víc než všechna obvinění světa.

Koupí jí kávu v pouličním obchůdku a odveze ji zpátky na hotelové parkoviště. Zavolá do domu Ogilveyových a zvedne to služka. „On pryč,“ haleká. A co paní Ogilveyová? „On ne tady.“ Telefonuje na vyslanectví. On ne ani tam. On pryč v Alexandrii na regatě.

Zavolá do jachtklubu, aby mu tam nechal vzkaz. Opilý mužský hlas mu sdělí, že dnes žádná regata není.

Jonathan telefonuje jednomu americkému příteli jménem Larry Kermody do Luxoru – Larry, je ten tvůj byt pro hosty volný?

Telefonuje Sophii. „Jeden můj přítel archeolog v Luxoru má volný byt,“ řekne. „Ten dům se jmenuje Chicago House. Můžete ho na týden nebo dva použít.“ V nastalém tichu se pokusí vykřesat jiskřičku humoru. „Je to taková mnišská cela pro vědce, když tam přijedou na návštěvu, zastrčená až vzadu v domě, má vlastní kousek střechy. Nikdo nemusí ani vědět, že tam jste.“

„Pojedete také, pane Pine?“

Jonathan si nedovolí ani okamžik zaváhání. „Můžete se ztratit svému strážci?“

„Ten se už ztratil sám. Freddie zřejmě usoudil, že nestojím za ochranu.“

Zavolá majitelce jedné cestovní kanceláře, která má s hotelem obchodní styky, ženě s chraptivým hlasem jménem Stella. „Stello, poslyš. Dva důležití hosté, inkognito, chtějí dnes večer letět do Luxoru, náklady nehrají roli. Já vím, že letiště je uzavřené. Vím, že nejsou letadla. Co v tom můžeš udělat?“

Dlouhé ticho. Stella je jasnovidka. Stella už je v Káhiře příliš dlouho: „No, já vím, že ty jsi ohromně důležitý, miláčku, ale kdo je dívka?“ A zasměje se nehezkým, dusivým smíchem, který Jonathanovi hvízdá a rachotí v uších ještě dlouho po tom, co položí sluchátko.

Jonathan a Sophie sedí bok po boku na ploché střeše Chicago House, pijí vodku a dívají se na hvězdy. Za letu skoro nepromluvila. Nabídl jí něco k jídlu, ale nic nechtěla. Přehodil jí přes ramena šál.

„Roper je ten nejhorší člověk pod sluncem,“ prohlásí.

Jonathanovy zkušenosti s ničemy tohoto světa nejsou tak velké. Instinktivně obviňuje nejdřív sebe a pak teprve ostatní.

„Já bych řekl, že každý v té jeho branži je dost děsivý,“ řekne.

„Jeho neomlouvá nic,“ odsekne Sophie, neuklidněná jeho chlácholením. „Je zdravý. Je bílý. Je bohatý. Je z dobré rodiny, vzdělaný. Má šarm.“ Roperova ohavnost narůstá, jak vypočítává jeho přednosti. „Svět je jeho. Je zábavný. Je sám sebou jistý. A přesto ten svět ničí. Co to v něm chybí?“ Čeká, že Jonathan něco řekne, ale zbytečně. „Jak je možné, že je takový? Nikdo ho nevytáhl z žádného brlohu. Má všechno. Vy jste muž. Možná to víte.“

Ale Jonathan už neví vůbec nic. Dívá se na obrys její rozbité tváře proti nočnímu nebi. Co uděláš? ptá se jí v duchu. Co udělám já?

Vypnul televizi Herr Strippliho. Válka skončila. Miloval jsem tě. Miloval jsem tě s tou tvou zmlácenou tváří, jak jsme šli jen kousek od sebe mezi chrámy Karnaku. Pane Pine, řekla jsi, je načase přinutit řeky téct do kopce.

Byly dvě ráno, a to byla hodina, kdy Herr Meister požadoval, aby Jonathan vykonal svou obchůzku. Začal v hale jako vždycky. Stál ve středu koberce, kde stál Roper, a naslouchal neklidným nočním zvukům hotelu, které se ve dne ztrácely v denním rámusu. Pulzování topeniště, vrčení vysavače, cinkání talířů z kuchyně pokojové služby, kroky číšníka po zadním schodišti. Stál tam, kde stál každou noc, a představoval si ji, jak vystupuje z výtahu, tvář opravenou, tmavé brýle zasunuté do černých vlasů, jak přechází chodbu a zastavuje se před ním, jak na něm nevyzpytatelným pohledem hledá kazy. „Vy jste pan Pine. Květ Anglie. A zradil jste mě.“ Starý Horwitz, noční vrátný, spal za svým pultem. Nakrátko ostříhanou hlavu si položil na loket. Ty jsi pořád utečenec, Horwitzi. Jít a spát. Jít a spát. Odsunul starcův prázdný hrneček od kávy do bezpečné vzdálenosti.

U recepce vystřídala Fräulein Eberhardtovou Fräulein Vippová, šedivějící, poslušná žena s křehkým úsměvem.

„Můžete mi ukázat dnešní večerní příjezdy, prosím, Fräulein Vippová?“

Podala mu formuláře návštěvníků z Věžového apartmá. Alexander, lord Langbourne, alias nepochybně Sandy. Adresa: Tortola, Britské Panenské ostrovy. Povolání – podle Corkorana – majitel panství. Doprovázen manželkou Caroline. Ani zmínka o těch dlouhých vlasech svázaných do ohonu, nebo o tom, co ten majitel panství dělá kromě toho, že je lord. Onslow Roper, Richard, povolání ředitel společnosti. Jonathan krátce zalistoval ostatními formuláři. Frobisher, Cyril, pilot. MacArthur, Nějak, a Danby, Nějak jinak, výkonní úředníci společnosti. Další asistenti, další piloti, osobní strážci. Inglis, Francis, z Perthu, Austrálie – pravděpodobně Francis neboli Frisky – trenér. Jones, Tobias, z Jižní Afriky – Tobias neboli Tabby – sportovec. Záměrně si ji nechal nakonec, jako jedinou dobrou fotografii v balíčku nepovedených. Marshallová, Jemima W., adresa, stejná jako Roperova jen poštovní box v Nassau. Povolání – vypsané majorem s určitou pompou – jezdkyně.

„Můžete mi z nich udělat kopie, Fräulein Vippová? Vedeme průzkum o hostech Věžového apartmá.“

„Samozřejmě, pane Pine,“ řekla Fräulein Vippová a odnesla formuláře do zadní kanceláře.

„Děkuji, Fräulein Vippová,“ řekl Jonathan.

Ale ve svých představách vidí sebe sama, jak se lopotí s kopírkou v hotelu Královna Nefertiti, zatímco Sophie kouří a dívá se na něj: Jste schopný, řekne. Ano, jsem schopný. Špehuji. Zrazuji. Miluji, když už je pozdě.

Frau Merthanová byla telefonní operátorka, další z vojáků noci, jejímž hlídkovým stanovištěm byla dusná komůrka vedle recepce.

„Guten Abend, Frau Merthan.“

„Dobré ráno, pane Pine.“

Byl to takový jejich žert.

„Válka v Zálivu pokračuje dobře, předpokládám?“ Jonathan se podíval na stručné zprávy visící z agenturního dálnopisu. „Bombardování nerušeně pokračuje. Dokončeno prvních tisíc náletů. V množství je síla, říká se.“

„Takových peněz vyhodit na jednoho Araba,“ řekla Frau Merthanová nesouhlasně.

Začal skládat papíry, podvědomý zvyk ještě z dob společných školních ložnic. Přitom mu padl zrak na faxy. Jedna úzká přihrádka pro přijaté, jeho obsah se bude třídit až ráno. Druhá úzká přihrádka pro odeslané, čekající na to, až budou vráceny odesílatelům.

„Hodně se telefonuje, Frau Merthanová? Panika se šíří? Musíte si připadat jako pupek světa.“

„Princezna du Fourová musí volat svého bratrance do Vladivostoku. Teď, když je to v Rusku lepší, volá do Vladivostoku každý večer a mluví s ním hodinu. Každou noc ztratí spojení a musím tam volat znova. Nejspíš hledá svého prince.“

„A co ti princové z Věže?“ zeptal se. „Ti vypadali, jako by žili jen z telefonů od té chvíle, co dorazili.“

Frau Merthanová párkrát ťukla do kláves a zamžourala na obrazovku bifokálními brýlemi. „Bělehrad, Panama, Brusel, Nairobi, Nassau, Praha, Londýn, Paříž, Tortola, nějaká Anglie, znova Praha, ještě Nassau. Všechno přímo. Brzo už budou jenom přímé hovory a já přijdu o práci.“

„Jednou z nás ze všech budou roboti,“ ujistil ji Jonathan. Naklonil se přes pult k Frau Merthanové a zahrál laickou zvědavost.

„Ukazuje ta vaše obrazovka přímo ta čísla, která volají?“ zeptal se.

„No jistě, jinak by si hosté hned stěžovali. To je normální.“

„Ukažte.“

Ukázala mu to. Roper zná lumpy po celém světě, říkala Sophie.

V jídelně stál Bobbi, chlapec pro všechno, na hliníkovém žebříku a čistil svícen mopem. Jonathan našlapoval zlehka, aby ho v jeho soustředění nerušil. V baru vílí neteře Herr Kaspara v rozevlátých zástěrách a opraných džínsech zalévaly květiny. Ta starší se k němu obrátila a znechuceně mu ukázala plnou hrst zablácených cigaretových nedopalků.

„Dělají tohle muži taky doma?“ zeptala se naštvaně a vystrčila na něj ňadra. „Strkají taky retka do květináčů?“

„Řekl bych, že ano, Renate. Muži klidně udělají ty nejnepředstavitelnější věci.“ Zeptej se na to Ogilveyho, pomyslel si. V jeho roztržitosti ho její prostořekost nevysvětlitelně dráždila. „Být vámi, dával bych pozor na to piáno. Herr Meister vás zabije, jestli ho poškrábete.“

V kuchyni noční kuchaři připravovali hostinu do postele pro německé novomanžele na Bel Etage: pro něj tatarský biftek, pro ni uzeného lososa, láhev Meursaltu, aby oživila jejich žár. Jonathan se díval, jak Alfred, rakouský noční číšník, opatrně popotahuje citlivými prsty za růžice z ubrousků a přidává mísu s kaméliemi, aby to bylo romantičtější. Alfred byl neúspěšný tanečník z baletu a do pasu si psal „umělec“.

„Tak už bombardují Bagdád,“ řekl při práci s uspokojením. „Dobře jim tak.“

„Jedli večer něco ve Věžovém apartmá?“

Alfred se nadechl a začal odříkávat. Jeho úsměv na něj začínal být trochu příliš mladistvý. „Třikrát uzený losos, jednou ryba s hranolky po anglicku, čtyři bifteky středně propečené a dva kusy mrkvového koláče a Schlag – vy říkáte Rahm. Jeho výsost zbožňuje mrkvový koláč. Říkal mi to. A od pana majora, na pokyn jeho výsosti, padesát franků spropitného. Vy Angličané vždycky dáváte spropitné, když jste zamilovaní.“

„Opravdu?“ řekl Jonathan. „To si musím zapamatovat.“ Stoupal po velkém schodišti. Roper není zamilovaný, ten je tak leda v říji. Nejspíš si ji najal z nějaké kurví agentury, tolik a tolik za noc. Došel k dvojitému schodišti k Velkému apartmá. Povšiml si, že novomanželé mají i nové boty: on černé lakýrky s přezkami, ona zlaté sandály, které netrpělivě odhodila. Jonathan, veden celoživotní poslušností, se sehnul a srovnal je úhledně jeden vedle druhého.

Když došel do nejvyššího poschodí, položil ucho na dveře Frau Loringové a uslyšel vřeštění nějakého britského vojenského odborníka, přenášené kabelovou televizní sítí hotelu. Zaklepal. Měla na sobě noční košili a přes ni župan svého nebožtíka manžela. Káva bublala v konvici. Šedesát let života ve Švýcarsku nepřipravilo její němčinu ani o jedinou výbušnou souhlásku.

„Jsou to děti. Ale bojují, tak jsou to muži,“ prohlásila přesně stejným tónem, jakým by to řekla jeho matka, a podala mu šálek.

Britský televizní vědec posunoval malinké vojáčky po krabici s pískem se zanícením konvertity.

„Tak kdo to večer přijel do Věžového apartmá?“ zeptala se Frau Loringová, která věděla všechno.

„Nějaký anglický magnát a jeho poddaní. Roper. Pan Roper a přátelé. A jedna dáma, která je asi o polovinu mladší než on.“

„Personál tvrdí, že je výjimečně krásná.“

„Nedíval jsem se.“

„A úplně nezkažená. Přirozená.“

„No, oni by to měli vědět.“

Zkoumala ho tak, jak to dělala vždycky, když začal mluvit trochu příliš lhostejně. Občas se zdálo, že ho zná lépe, než se on zná sám.

„Vy dneska úplně záříte. Mohl byste rozsvítit celé město. Co se to ve vás děje?“

„To nejspíš ten sníh.“

„Je to příjemné, že jsou Rusové konečně na naší straně. Ne?“

„Je to velký diplomatický úspěch.“

„Je to zázrak,“ opravila ho Frau Loringová. „A jako ve většinu zázraků v něj nikdo nevěří.“

Vtiskla mu do ruky šálek a rázně ho posadila na jeho obvyklou židli. Televizi měla ohromnou, větší než válka. Šťastní vojáci, mávající ze schůdků přepravních letadel. Další rakety, úhledně zasahující cíl. Sykavé posouvání tanků. Pan Bush přijímá další ovace svého obdivného publika.

„Víte, jaký mám pocit, když se dívám na válku?“ zeptala se Frau Loringová.

„Ještě ne,“ řekl láskyplně. Ale zdálo se, že zapomněla, co chtěla říct.

Nebo to Jonathan možná neslyší, protože její rozhodná tvrzení mu neodbytně připomínají Sophii. Radostné naplnění jeho lásky k ní je zapomenuto. Dokonce i Luxor je zapomenut. Je zase v Káhiře a čeká ho strašlivé poslední jednání.

Stojí v Sophiině střešním bytě, oblečen – co na tom sakra záleží, co jsem měl na sobě – oblečen přesně v tomhle stejném smokingu, zatímco uniformovaný inspektor egyptské policie a jeho dva asistenti v civilu ho sledují nehybným pohledem, vypůjčeným od mrtvých. Krev je všude a páchne jako staré železo. Na zdech, na stropě a na pohovce. Rozlévá se jako víno po toaletním stolku. Šaty, hodiny, tapety, knihy ve francouzštině a v arabštině, zlacená zrcadla, voňavky a ženské barvičky – to všechno rozbilo obrovské vzteklé dítě. Sophie sama je ve srovnání s tou spouští celkem nepodstatná. Leží v poloze, které armádní příručka první pomoci říká vyrovnávací, hlavu položenou na natažené ruce, kolem spodní části těla omotanou přikrývku, na horní polovině zbytky halenky nebo noční košile, jejíž původní barvu se už asi nikdy nikdo nedozví. Zdá se, že se pokusila někam doplazit, snad k otevřeným dveřím na svou bílou střešní zahradu. Ostatní policisté se zabývají jinými věcmi, ale bez zvláštního nadšení. Jeden muž se opírá o parapet do střešní zahrady a zjevně tam hledá viníka. Jiný si hraje s dveřmi Sophiina trezoru ve zdi, hýbe s nimi tam a zpátky v rozbitých veřejích, až skřípou. Proč mají černá pouzdra na pistole? uvažuje Jonathan. Jsou to taky lidé noci?

Z kuchyně se ozývá nějaký hlas, který mluví arabsky do telefonu. Dva další policisté střeží přední dveře vedoucí do haly, kde skupinka pasažérů luxusní plavby v županech a s nakrémovanými obličeji znechuceně zírá na své ochránce. Uniformovaný chlapec s notesem zapisuje svědectví. Nějaký Francouz říká, že zavolá svého právníka.

„Naši hosté o patro níž si stěžují, že je ruší hluk,“ řekne Jonathan inspektorovi. Uvědomí si, že udělal taktickou chybu. Ve chvíli násilné smrti není přirozené ani zdvořilé vysvětlovat svou přítomnost.

„Vy přítel té ženy?“ zeptá se inspektor. Ze rtů mu visí cigareta.

Ví o Luxoru?

A ví to Hamid?

Nejlepší lži se říkají do očí s nádechem arogance: „S oblibou využívala služeb hotelu,“ odpoví Jonathan a stále ještě bojuje o přirozený tón. „Kdo to udělal? Co se stalo?“

Inspektor pokrčí rameny, pomalu a lhostejně. Egyptské úřady se Freddieho obvykle nedotknou. Podplácí je a oni se od něj drží radši dál.

„Vy měl sex s tou ženou?“ zeptá se inspektor.

Viděli nás nastupovat do letadla?

Sledovali nás do Chicago House?

Odposlouchávali byt?

Jonathan našel svůj klid. Dokázal to. Čím horší situace, tím víc se na jeho klid dalo spoléhat. Hraje mírné podráždění: „Jestli říkáte občasnému šálku kávy sex. Měla osobního strážce. Zaměstnával ho pan Hamid. Kde je? Zmizel? Třeba to udělal ten strážce.“

Zdá se, že to na inspektora neudělalo dojem. „Hamid? Co je Hamid, prosím?“

„Freddie Hamid. Nejmladší z pánů Hamidů.“

Inspektor se zamračí, jako by se mu to jméno nezamlouvalo, nebo jako by mu bylo lhostejné či neznámé. Jeden z jeho asistentů je plešatý a druhý zrzavý. Mají na sobě džíny a kožené bundy. Oba soustředěně poslouchají.

„O čem mluvil s tou ženou? Vy s ní politický?“

„Nezávazné povídání.“

„Nezávazné?“

„Restaurace. Společenské klepy. Móda. Pan Hamid ji občas bral do jachtklubu, tady nebo v Alexandrii. Usmáli jsme se na sebe. Zamávali si na dobré ráno.“

„Vy zabil tu ženu?“

Ano, odpoví v duchu. Ne takovým způsobem, jako myslíš ty, ale ano, rozhodně jsem ji zabil.

„Ne,“ řekne.

Inspektor si popotáhne černý pásek oběma palci najednou. Kalhoty má také černé, knoflíky a odznaky zlaté. Svou uniformu miluje. Pomocník mu něco říká, ale inspektor mu nevěnuje pozornost.

„Někdy řekla, že někdo ji chce zabít?“ ptá se inspektor Jonathana.

„Samozřejmě že ne.“

„Proč, prosím?“

„Kdyby mi něco takového řekla, byl bych vám to ohlásil.“

„Dobře. Teď jděte.“

„Už jste se spojili s panem Hamidem? Co budete dělat?“

Inspektor se dotkne špičky své černé čepice, aby dodal své teorii autority. „Byl zloděj. Blázen zloděj, zabil ženu. Možná droga.“

Saniťáci s kalnýma očima, v zelených kombinézách a pantoflích přicházejí s nosítky a velkým pytlem. Jejich šéf má černé brýle. Inspektor zašlápne oharek cigarety do koberce a zapálí si jinou. Blýská fotoaparát, obsluhovaný mužem v gumových rukavicích. Všichni nejspíš doma prohrabali šatníky, aby se co nejvíc lišili od ostatních. Zvedají ji na nosítka, a když ji obracejí, vyklouzne z roztrhaných šatů jedno bílé ňadro, mnohem menší než dřív. Jonathan si všimne její tváře. Mnoho z ní nezbylo, buď po kopanci, nebo po úderu pažbou pistole.

„Měla psa,“ řekne. „Pekinéze.“

Ale ještě když to říká, zahlédne ho dveřmi otevřenými do kuchyně. Leží na dlaždičkách nataženější než kdy dřív. Řezná rána podobná otevřenému zipu se táhne přes břicho od hrdla až k zadním nohám. Dva muži, zaznamenává Jonathanův otupělý mozek: jeden, který držel, jeden, který řezal; jeden, který držel, jeden, který mlátil.

„Byla britská občanka,“ podotkne Jonathan a použije přitom minulý čas, aby sám sebe potrestal. „Měli byste radši zavolat vyslanectví.“

Ale inspektor ho už neposlouchá. Plešatý asistent vezme Jonathana za paži a začne ho postrkovat ke dveřím. Na okamžik, ale dost dlouhý, aby to stačilo, Jonathan ucítí, jak mu bojový žár přeběhl přes ramena do paží a do pěstí. Asistent ho pocítí také a odstoupí, jako by dostal elektrickou ránu. Pak se usměje nebezpečnou grimasou spřízněnosti. V té chvíli se Jonathana zmocní panika. Její příčinou není strach, ale konečná a nezacelitelná ztráta. Miloval jsem tě. A nikdy jsem to nepřipustil, tobě ani sobě.

Frau Merthanová za svou centrálou klimbala. Občas hodně pozdě zavolala své přítelkyni a šeptala si s ní sprosťačinky, ale dnes ne. Šest faxů, které přišly pro Věžové apartmá, čekaly na ráno spolu s originály těch, které se odtud posílaly včera večer. Jonathan se na ně díval, ale nedotkl se jich. Poslouchal, jak Frau Merthanová dýchá. Opatrně ji zamával rukou před zavřenýma očima. Zachrochtala jako prasátko. Jako šikovné dítě, které krade v matčině nákupní tašce, jemně vylovil faxy z přihrádek. Bude kopírka ještě horká? Vrátil se výtah z nejvyššího poschodí prázdný? Vy ji zabil? Dotkl se klávesy na počítači Frau Merthanové, pak druhé a třetí. Jste schopný. Počítač pípnul a jemu se zase před očima objevil znepokojující obraz té Roperovy ženské, jak schází po schodech ve Věžovém apartmá. Kdo byli ti hoši z Bruselu? Kdo byl Appetites z Miami? Kdo byl Vojín Boris? Frau Merthanová obrátila hlavu a zavrčela. Začal opisovat čísla telefonů, zatímco už zase chrápala.

Jonathanu Pineovi, synu seržanta, cvičenému pro boj za každého počasí, křupal sníh pod nohama na cestě kolem horské říčky, která bublala a pospíchala lesem. Přes smoking měl péřovou bundu a přes půlnočně modré ponožky lehké horolezecké boty. Lakové večerní střevíce se mu houpaly po boku v igelitové tašce. Na stromech a v zahradách všude kolem něj jiskřil sníh odlesky dokonale modré oblohy. Ale Jonathan byl pro jednou k takové kráse lhostejný. Mířil ke svému služebnímu bytu na Klosbachstrasse a bylo osm dvacet ráno. Dám si pořádnou snídani, rozhodl se: vařená vajíčka, toast, kávu. Občas je to radost prostřít si jen pro sebe. Možná se nejdřív vykoupe, aby se vzpamatoval. A u snídaně, pokud si dokáže srovnat myšlenky, se rozhodne. Vsunul ruku pod bundu. Obálka byla pořád na místě. Kam to jdu? Jen blázen se ze zkušenosti nepoučí. Kde se vzalo to bojové nadšení?

Když se Jonathan blížil k domu, kde bydlel, uvědomil si, že jde pochodovým krokem. Ani nezpomalil a namířil si to k Römerhofu, kde na něj čekala tramvaj s hrozivě otevřenými dveřmi. Vkročil do ní, aniž uvažoval, co to dělá. Neobvyklá hnědá obálka ho bodala do prsou. Když vystoupil u hlavního nádraží, pokračoval stále stejně nezúčastněně až ke strohé budově v Bleicherwegu, kde měly mnohé země včetně té jeho své konzuláty a obchodní zastupitelství.

„Chtěl bych mluvit s podplukovníkem Quaylem, prosím,“ řekl Jonathan Angličance s mohutnou čelistí za neprůstřelným okénkem. Vytáhl svou obálku a podsunul ji pod sklem. „Soukromě. Mohla byste mu říct, že jsem přítel Marka Ogilveyho z Káhiry. Chodili jsme spolu plachtit.“

Měla na Jonathanovo rozhodnutí nějaký vliv ta záležitost s vinným sklepem Herr Meistera? Krátce před tím, než přijel Roper, v něm byl Jonathan uzavřen šestnáct hodin a vzpomínal si na to jako na přípravný kurz na smrt.

Mezi zvláštní povinnosti, které Herr Meister Jonathanovi svěřil, patřilo také udělat měsíční inventuru v archivním vinném sklepě, ležícím hluboko v modré skále pod nejstarší částí hotelu. Jonathan se obvykle do toho úkolu pouštěl první pondělí v měsíci, na začátku svého šestidenního volna, na které měl podle smlouvy nárok za služby o víkendech. To pondělí, o které šlo, se jeho obvyklá zvyklost nijak nezměnila.

Pojistná hodnota vybraných vín byla nedávno určena na šest a půl milionu švýcarských franků. Sklep měl nesmírně komplikovaná bezpečnostní opatření. Nejdřív se musel otevřít jeden číselníkový a dva setrvačníkové zámky, než povolil čtvrtý, pružinový. Hrozivá videokamera sledovala každého, kdo se přiblížil ke dveřím. Když se Jonathan úspěšně vypořádal se zámky, pustil se do svého rituálního sčítání, přičemž jako obvykle začal Château Pétrus, ročník 1961, nabízeným letos za čtyři tisíce pět set franků za láhev, a postupoval k desetitisícovým dvoulitrovým lahvím Mouton Rothschild, ročník 1945. Byl asi v polovině počítání, když zhaslo světlo.

Jonathan nesnášel tmu. Proč si jinak člověk vybere práci v noci? Jako chlapec četl Edgara Allana Poea a spoluprožil do poslední kapky všechny hrůzy s obětí v „Sudu amontillada“. Všechna důlní neštěstí, zřícené tunely či příběhy o alpinistech uvězněných v rozsedlině měly v jeho paměti svůj zvláštní náhrobní kámen.

Stál bez pohnutí a nedokázal se orientovat. Byl hlavou vzhůru? Měl infarkt? Omráčil ho někdo? Horolezec v něm se připravil na náraz. Oslepený námořník se křečovitě držel vraku. Trénovaný bojovník se pomalu blížil k svému neviditelnému protivníkovi bez útěchy zbraně. Pomalým, šoupavým krokem hloubkového potápěče začal Jonathan tápat po policích s vínem a hledat vypínač. Telefon, myslel si. Je tady ve sklepě telefon? Jeho obvyklý pozorovací smysl mu byl jen na překážku. Vybavovalo se mu příliš mnoho obrazů. Dveře: mají dveře kliku zevnitř? Hrubou mentální silou si dokázal vybavit bzučák. Jenže bzučák potřebuje elektřinu.

Ztratil přehled o tom, kde právě je, a začal kroužit kolem polic jako moucha po tmavém stínítku lampy. Celý jeho výcvik ho nepřipravil na nic tak hrozného. Žádné pochody na výdrž, cvičení boje muže proti muži a kurzy přežití mu ani v nejmenším nepomohly. Potil se, nejspíš i plakal. Několikrát vykřikl: Pomozte mi! To jsem já, Pine! Jméno se rozplynulo v nicotě. Láhve! napadlo ho. Láhve mě zachrání! Uvažoval o tom, že jimi začne házet do tmy, aby přivolal pomoc. Ale i v té pomatenosti zvítězila jeho sebekázeň a nedokázal v sobě najít dost nezodpovědnosti, aby rozbíjel jednu po druhé láhve Château Pétrus, čtyři a půl tisíce za kus.

Kdo si všimne, že zmizel? Personál si myslí, že už nastoupil svých měsíčních šest volných dnů. Inventarizace technicky patřila do jeho volného času, to na něm kdovíjak vyloudil Herr Meister. Jeho domácí si bude myslet, že se rozhodl spát v hotelu, což občas dělal, když byly volné pokoje. Jestli mu náhodou nepřijde na pomoc nějaký milionář, který si objedná láhev archivního vína, bude mrtvý dřív, než si někdo jeho nepřítomnosti všimne. A milionáři se kvůli hrozící válce drželi doma.

Jonathan se násilím uklidnil a posadil se na něco, co po hmatu vypadalo jako lepenková krabice. Vší silou se snažil srovnat si svůj dosavadní život – poslední úklid před smrtí: hezké časy, které zažil, lekce, které dostal, všechno, čím dokázal sám sebe vylepšit, dobré ženy. Žádné nebyly. Časy, ženy, lekce. Žádné. Žádné kromě Sophie, která byla mrtvá. Ať se na sebe díval jak chtěl, neviděl nic než polovičatá rozhodnutí, neúspěchy a nedůstojné ústupy, a Sophie byla pomníkem toho všeho. V dětství se snažil dnem i nocí stát se trochu dospělým. Jako příslušník zvláštních jednotek se zahalil do slepé poslušnosti a s občasnými chybami to vydržel. Jako milenec, manžel a cizoložník měl stejně chudý rejstřík: jeden nebo dva výbuchy opatrné rozkoše, následované roky zneužívání a zbabělých omluv.

A postupně mu svitlo, pokud vůbec může v absolutní tmě svitnout, že jeho život se skládal ze samých zkoušek na hru, ve které nakonec nedostal roli. A že odteď musí, pokud bude nějaké odteď, přestat s tím svým morbidním hledáním řádu a dopřát si trochu chaosu, protože řád zjevně nemůže nahradit potěšení, kdežto chaos k němu může otevřít cestu.

Odejde od Meistera.

Koupí si loď, takovou, kterou zvládne sám.

Najde tu jedinou ženu, na které mu bude záležet, a bude ji milovat v přítomném čase, Sophii bez zrady.

Najde si přátele.

Najde si domov. A protože vždycky toužil po rodičích, stane se rodičem sám.

Udělá cokoli, naprosto cokoli, než se dál krčit v tom přítmí pochybné servility, v němž, jak se mu teď zdálo, promrhal svůj život – a život Sophie.

Zachránila ho Frau Loringová. Ve své obvyklé bdělosti si ho všimla přes své síťové záclony, jak jde do sklepa, a opožděně si uvědomila, že se nevrátil. Když ho přišla pustit ven posila volající „Pane Pine! Pane Jonathane!“ a vedená osobně Herr Meisterem, který měl na vlasech síťku a byl ozbrojen dvacetiwattovým automobilovým reflektorem, Jonathan nebyl šílený hrůzou, jak by se dalo čekat, ale naprosto klidný.

Když ho vedli zpátky na světlo, ujišťovali jeden druhého, že jedině Angličan je schopen takového sebeovládání.

4.

To, že by měl Leonard Burr, bývalý důstojník zpravodajské služby, naverbovat Jonathana Pinea, bývalého vojáka zvláštní jednotky, vymyslel Burr vzápětí po tom, co se Jonathan ohlásil u podplukovníka Quaylea. Došlo k tomu však až po napjatých týdnech vnitřních bojů ve Whitehallu, a to přesto, že Washington se ozýval čím dál hlasitěji a že Whitehall neustále toužil po tom získat si zásluhy v očích vrtošivých chodeb Capitol Hillu.

Jonathanova část projektu se nejdřív jmenovala Trojan, ale pak ji spěšně přejmenovali na Klíště – to proto, že někteří členové společného týmu sice mnoho nevěděli o Homérově dřevěném koni, ale všichni věděli, že Trojan je značka jednoho z nejpopulárnějších kondomů v Americe. Ale Klíště vyhovovalo. Klíště se zakousne a nepustí.

Jonathana seslalo samo nebe a nikdo to nevěděl líp než Burr, který si od chvíle, kdy se mu na stole začaly scházet první zprávy z Miami, lámal hlavu s vymýšlením nějakého přístupu, jakéhokoli přístupu, do Roperova tábora. Ale jak? Dokonce i Burrovo zplnomocnění k operaci viselo na vlásku, jak zjistil, když začal opatrně sondovat proveditelnost svého plánu:

„Můj velitel je trochu nedůvěřivý, abych pravdu řekl,“ svěřil se důležitý byrokrat jménem Goodhew Burrovi šprýmovně do zabezpečeného telefonu. „Včera se staral, co to bude stát, dneska se zas bojí, abychom nezhoršili už tak složitou situaci v bývalé kolonii.“

V nedělníku jednou Rexe Goodhewa charakterizovali jako whitehallského Talleyranda, jen bez toho kulhání. Ale jako obvykle se netrefili, protože Goodhew nebyl tím, čím se zdál. Byl sice samotářský, ale to pramenilo z ctnosti, ne z intrikářství. Jeho unavený úsměv, placatá čepice a bicykl neskrývaly nic zlověstnějšího než velkomyslného anglikána se sklonem k reformám. A pokud jste měli takové štěstí, že jste pronikli až k jeho osobnímu životu, našli jste místo tajemství hezkou ženu a chytré děti, které ho zbožňovaly.

„Složitou? Jdi se vycpat, Rexi!“ vybuchl Burr. „Bahamy jsou ta nejméně složitá země na celé polokouli. V Nassau není jediný hlavoun, co by nebyl až po uši v kokainu. Na jednom ostrově je víc křivých politiků a pokoutních obchodníků se zbraněmi než…“

„Uklidni se, Leonarde,“ varoval ho Rooke od protější strany stolu. Hlavním úkolem Roba Rooka bylo držet Burra na uzdě; byl to padesátiletý bývalý voják s prošedivělými vlasy a rozpůlenou, větrem ošlehanou bradou. Ale Burr nebyl v náladě mu naslouchat.

„Pokud jde o zbytek toho tvého rozkladu, Leonarde,“ pokračoval neochvějně Goodhew, „který jsi podle mého názoru předložil s ohromným zápalem, i když v něm bylo malinko přehnané množství adjektiv, o tom můj velitel prohlásil, že je to ‚věštění z čajových lístků s kapkou zbožných přání navrch‘.“

Goodhew hovořil o svém šéfovi, prvním tajemníkovi ministerstva, úlisném politikovi, kterému ještě nebylo čtyřicet.

„Věštění z čajových lístků?“ opakoval v zuřivém vzteku Burr. „Co to kecá o čajových lístkách? To je pětihvězdičková, doslovná, ověřitelná zpráva od vysoce postaveného informátora amerického Zvláštního oddělení. Je zázrak, že nám ji Strelski vůbec ukázal! Co na tom má být za věštění?“

Goodhew znova čekal, až Burr skončí svou tirádu. „Teď další otázka – mého velitele, ne moje, Leonarde, tak prosím tě nestřílej na posla! Kdy navrhuješ to oznámit našim přátelům za řekou?“

To měla být narážka na Burrova bývalého zaměstnavatele a nynějšího konkurenta – Zpravodajskou službu, která se v chmurném věžáku na jižním nábřeží Temže zabývala špionáží ve velkém.

„Nikdy,“ odsekl Burr bojovně.

„No, já myslím, že bys měl.“

„Proč?“

„

„Můj velitel považuje tvé staré kolegy za realisty. Ono se malé, velmi čerstvé, a jak si dokonce troufal tvrdit, idealistické nové agentuře může snadno stát, že neuvidí dál než za plot. Byl by mnohem klidnější, kdyby v tom mládenci z Nábřeží jeli taky.“

Poslední zbytky Burrova sebeovládání vzaly za své. „Chceš říct, že by tvůj šéf rád viděl, aby ještě někoho umlátili v nějakém bytě v Káhiře, co?“

Rooke se zvedl a postavil se jako dopravní strážník s pravou rukou zdviženou na znamení „stát“. V telefonu Goodhew zaměnil svou štiplavost za tvrdší tón:

„Co tím chceš naznačit, Leonarde? Snad mi to radši ani nevysvětluj.“

„Nic nenaznačuju. Já ti to říkám. Já jsem s těmi realisty tvého velitele pracoval, Rexi. Žil jsem s nimi. Lhal jsem s nimi. Já je znám. Já znám Geoffreyho Darkera. Já znám tu jeho Výzkumnou náborovou skupinu. Já znám ty jejich domy v Marbelle a ta drahá porsche v garáži a znám tu jejich neomezenou oddanost svobodnému trhu za předpokladu, že jde o jejich svobodu a o trh někoho jiného. Protože já jsem tam byl!“

„Leonarde, já tě nebudu poslouchat a ty to dobře víš.“

„A vím, že v tom baráku je víc lumpáren, víc mizerných slibů, které se musejí dodržovat, víc obědů s nepřáteli a víc myslivců, ze kterých se stali pytláci, než je pro mou operaci nebo pro mou agenturu zdrávo!“

„Mlč už,“ doporučil Rooke tiše.

Když Burr praštil sluchátkem, vyklouzlo vysunovací okno ze stařičké západky a sjelo jako gilotina. Rooke trpělivě poskládal starou hnědou obálku, zvedl okno a zajistil ho na místě.

Burr stále ještě seděl s hlavou v dlaních a mluvil pres rozevřené prsty. „Co sakra chce, Robe? Nejdřív mám šlapat na paty Geoffreymu Darkerovi a těm jeho špinavým kšeftům, a teď mám najednou s Darkerem spolupracovat. Co krucisakra chce?“

„Chce, abys mu zavolal zpátky,“ odpověděl Rooke trpělivě.

„Darker je lump. Ty to víš, já to vím. Rex Goodhew to taky ví, když má jasný den. Tak proč tady musíme jako idioti předstírat, že je Darker realista?“

Burr přece jen zavolal Goodhewa znovu, což bylo jedině správné, protože, jak mu Rooke neustále připomínal, Goodhew byl nejlepší a jediný zastánce, jakého měl.

Vzhledem se mohli Rooke a Burr jen stěží víc lišit: Rooke vypadal ve svých téměř elegantních oblecích jako vyhřebelcovaný kůň na vojenské přehlídce, Burr vypadal stejně nedbale, jak mluvil. V Burrovi se skrýval kus Kelta, kus umělce a kus rebela – Goodhew říkal, že i cikána. Když se k nějaké příležitosti obtěžoval vystrojit, mělo to jen ten účinek, že vypadal ještě ošuntěleji, než když se nesnažil. Burr byl, jak by sám řekl, ten druhý typ Yorkshiřana. Jeho předkové nebyli horníci, ale tkalci, což znamenalo, že byli pány svého života a ne otroci vázaní společným dílem. Začernalá pískovcová vesnice, kde Burr vyrůstal, stála na jižní stráni, každý dům se díval do slunce a každé podkrovní okno se natahovalo, aby ho zachytilo co nejvíc. Burrovi předkové na svých osamělých půdách tkali sami celý den, zatímco ženy dole klábosily a předly. Muži žili monotónní život ve společenství s oblohou. A zatímco jejich ruce den za dnem mechanicky pracovaly, jejich mysl se vydávala nejrůznějšími překvapivými směry. V tom jediném malém městečku by se dala nasbírat celá kniha příběhů o básnících, šachistech a matematicích, jejichž mozky dozrávaly v tom dlouhém denním světle orlích hnízd. A Burr byl po celou svou cestu do Oxfordu a dál dědicem jejich hospodárnosti, jejich čestnosti a jejich mysticismu.

Od té chvíle, kdy Goodhew vytáhl Burra z Nábřeží a věnoval mu jeho vlastní, málo financovanou a málo vítanou agenturu, bylo tedy psáno ve hvězdách, že si Burr vybere Richarda Onslowa Ropera jako svého osobního Antikrista.

Jistě, před Roperem byli i jiní. V posledních letech studené války, než Goodhewa vůbec napadlo založit novou agenturu, kdy Burr už snil o pothatcherovském Jeruzalémě a kdy dokonce i jeho nejčestnější kolegové ve zpravodajské službě pošilhávali po nepřátelích a místech jiných lidí, existovalo jen málo těch, kteří měli něco společného s Nábřežím a nevzpomínali si přitom na Burrovu krevní mstu vůči známým nezákonným obchodníkům osmdesátých let, jako byl miliardářský „obchodník se šrotem“ v šedém obleku Tyler, který létal „na čekačku“, nebo úsečný „účetní“ Lorimer, který telefonoval výhradně z veřejných telefonních automatů, nebo ten odporný Sir Anthony Joyston Bradshaw, šlechtic a příležitostný náhončí Darkerovy takzvané Výzkumné náborové skupiny, který měl velký statek na předměstí Newbury a jezdil na lov po boku se svým komorníkem, vyzbrojeným karafou vína a sendviči s paštikou z husích jater.

Ale Richard Onslow Roper, jak říkali ti, kdo Burra znali, to byl protivník, o jakém Leonard vždycky snil. Všechno, co Burr potřeboval k uchlácholení svého fabiánského svědomí, měl Dicky Roper v dvojnásobné dávce. V Roperově minulosti nebylo nic, co by ho znevýhodňovalo, nic, oč by musel bojovat. Původ, privilegia, všechno, co Burr nesnášel, to dostal Roper na stříbrném tácu. Burr si pro něj dokonce vyhradil zvláštní tón hlasu: říkal mu „náš Dicky“ a vyslovoval to s úmyslným yorkshirským přízvukem; jindy to byl pro změnu „ten Roper“.

„Pokouší pánaboha, ten náš Dicky. Všechno, co má pánbůh, to musí mít ten Roper dvakrát, a to mu jednou zlomí vaz.“

Taková posedlost člověku na klidu nepřidá. Burr, připravený k boji ve své trpasličí agentuře, měl tendenci vidět ve všem spiknutí. Stačilo, aby se ztratila složka, aby se opozdilo povolení, a už čichal dlouhé prsty Darkerových lidí.

„Já ti povídám, Robe, že kdyby ten Roper spáchal ozbrojenou loupež v pravé poledne před očima nejvyššího soudce Anglie…“

„Tak mu nejvyšší soudce půjčí vlastní hasák,“ dokončil Rooke. „A ukáže se, že mu ho koupil Darker. Nech toho a pojď na oběd.“

Oba muži sedávali ve svých ošumělých kancelářích na Victoria Street dlouho do večera, slídili a přemýšleli. Roperova složka už dosáhla jedenácti svazků a půl tuctu tajných příloh, podtrhaných, pomalovaných a popsaných odkazy. To všechno dohromady ukazovalo, jak Roper sklouzává od šedých nebo napůl tolerovaných obchodů se zbraněmi až do oblastí, kterým Burr říkal tmavočerné.

Ale Roper měl i jiné složky: na ministerstvu obchodu, na ministerstvu zahraničí, na vnitru, v Bank of England, na financích, na zahraničním obchodu, na berní správě. Získat je všechny a nevzbudit přitom pozornost těch kruhů, ve kterých by Darker mohl mít spojence, to vyžadovalo utajení a štěstí a občas i nenápadnou pomoc Rexe Goodhewa. Bylo potřeba vymýšlet záminky, vyžadovat nepotřebné papíry, aby zmátly stopu.

Ovšem postupně byl sestaven celý archiv. Každé ráno tlačila dcera policisty jménem Pearl kovový vozík naloupených záznamů, záplatovaných a ovázaných jako oběti války, a Burrův nevelký tým oddaných asistentů se znova pustil do práce. Pozdě večer pak Pearl tlačila záznamy znova zpátky do jejich cely. Vozíku se viklalo kolečko a bylo slyšet, jak po linoleu vrže. Říkali mu Roperova kára.

Při vší té práci Burr nespouštěl oči z Jonathana. „Nenech ho teď nic riskovat, Reggie,“ naléhal na Quayla do zabezpečeného telefonu, zatímco si hryzal ret a čekal na to, čemu Goodhew sarkasticky říkal velitelovo oficiální a konečné možná. „Ať už nekrade žádné faxy a neposlouchá u klíčových dírek, Reggie. Ať šlape vodu a chová se přirozeně. Ještě má na nás vztek kvůli Káhiře? Nebudu s ním flirtovat, dokud nebudu vědět, že ho můžu dostat. To už jsem párkrát zažil.“ A Rookovi oznámil: „Nikomu o něm neřeknu, Robe. Pro ostatní bude prostě pan Brown. Darker a jeho kamarád Ogilvey mi dali lekci, na kterou nezapomenu.“

Jako další zoufalé ochranné opatření otevřel Burr pro Jonathana falešnou složku, dal jí fiktivní jméno, na titulní stranu vepsal nacionále neexistujícího agenta a obklopil ji podezřelým tajnůstkářstvím, které, jak doufal, přiláká každého dravce. Paranoia? zeptal se Rooke. Burr se zapřísahal, že to není nic víc než rozumná opatrnost. Věděl velmi dobře, čeho všeho je Darker schopen, jen aby zničil soupeře – i když tak skromného, jako byla Burrova laciná agentura.

Mezitím Burr přidával svým úhledným rukopisem do Jonathanova fasciklu jednu poznámku za druhou. Přes prostředníky si opatřil armádní dokumenty o Jonathanově otci. Synovi nebylo ještě ani šest let, když seržant Peter Pine získal v Adenu svou Válečnou medaili in memoriam za „neobyčejnou odvahu před nepřítelem“. Výstřižek z tisku ukazoval pobledlé dítě, jak ji předvádí na hrudi svého modrého nepromokavého pláště před branou paláce. Doprovázela ho plačící teta. Jeho matce nebylo natolik dobře, aby se mohla zúčastnit. Do roka byla mrtvá i ona.

„Takovíhle kluci mají obvykle armádu nejradši,“ vysvětloval to Rooke svým prostým způsobem. „Neumím si představit, proč toho nechal.“

Do svých třiatřiceti let stačil Peter Pine bojovat v Keni, honit po Kypru řecké partyzány a bít se se záškodníky v Malajsii a severním Řecku. Nikdo o něm nemohl říci jediné křivé slovo.

„Seržant a gentleman,“ řekl Goodhewovi suše antikolonialista Burr.

Pak se Burr vrátil k synovi a zahloubal se do zpráv o jeho cestě armádní pěstounskou péčí, civilními sirotčinci a Vojenskou školou vévody z Yorku v Doveru. Brzo ho rozčílilo, jak jsou nesourodé: plachý, říkala jedna; kurážný druhá; samotář, hodně společenský, uzavřený chlapec, zcela otevřený, přirozený vůdce, nemá charisma, tam a zpátky jako kyvadlo. A jednou: velmi se zajímá o cizí jazyky, jako by to byl morbidní symptom něčeho, do čeho lépe příliš nešťourat. Ale teprve slovo nesmířený Burra rozhorlilo:

„Kdo sakra rozhodl,“ zlobil se znechuceně, „že šestnáctiletý kluk, který nemá žádný domov, který nikdy nepoznal rodičovskou lásku, má být smířený?“

Rooke vyndal z úst dýmku a zamračil se, což se v jeho případě rovnalo nejdelšímu příspěvku do abstraktní debaty, jakého byl schopen.

Burr došel až k Jonathanovu záznamu z Irska, kde po sledu zvláštních výcvikových kurzů, do kterých se přihlásil dobrovolně, byl přidělen k hlídkové službě v jižním Armaghu, oblíbeném rejdišti teroristů.

„Co je to operace Sýček?“

„Nemám nejmenší ponětí.“

„Ale jdi, Robe. Ty jsi tady voják.“

Rooke zavolal na ministerstvo obrany, kde mu řekli, že dokumenty operace Sýček jsou příliš tajné na to, aby byly zpřístupněny neautorizované agentuře.

„Neautorizované?“ vybuchl Rooke a zrudl tak, že byl tmavší než jeho knírek. „Kdo si sakra myslí, že jsme? Nějaké whitehallské vetešnictví? Pane bože!“

Ale Burr byl příliš zamyšlen, než aby si vychutnal Rookův neobvyklý výbuch. Díval se na obrázek bledého chlapce, který pro fotografy předvádí medaili svého otce a formoval si ho v mysli. Jonathan byl jejich člověk, tím si byl jistý. Žádná Rookova opatrná slova nemohla jeho přesvědčení zviklat.

„Když pánbůh dodělal Dickyho Ropera,“ řekl Burr Rookovi v pátek večer vážně nad indickým kari, „tak se zhluboka nadechl, trochu se otřásl a pak udělal našeho Jonathana, aby obnovil ekologickou rovnováhu.“

Zpráva, o kterou se Burr modlil, přišla přesně o týden později. Zůstali v kanceláři a čekali na ni. Goodhew jim to doporučil.

„Leonarde?“

„Ano, Rexi.“

„Nejdřív se dohodneme, že tenhle rozhovor se vůbec nekoná, ano? Nebo aspoň ne do pondělka do rána, kdy se sejde Společná řídící komise?“

„Jak chceš.“

„Řeknu ti to hlavní. Museli jsme jim předhodit pár bonbónků, jinak by byli vzteklí. Ty přece víš, co jsou na financích zač.“ Burr to nevěděl. „Zaprvé. Je to pouze a jedině záležitost Zvláštního oddělení, na sto procent. Plánování a provedení jsou výhradně na tobě, hoši z Nábřeží ti poskytnou podporu a není jejich věc přemýšlet o důvodech. Slyším volat hurá? Nemám ten pocit.“

„Jak výhradní je to výhradně?“ zeptal se opatrný Yorkshiřan Burr.

„Když budeš muset použít vnější zdroje, je to na vlastní nebezpečí. Člověk například může těžko čekat od Nábřeží, že ti zaplatí účet za telefon a nekouknou se dovnitř, než olíznou obálku. Ne?“

„To bych řekl, že ne. Co naši američtí bratránkové?“

„Langley, stejně jako jejich protějšky na druhé straně Temže, se budou držet mimo kouzelný kruh. Hrajeme rovný s rovným. Lex Goodhew. Když musíme držet na uzdě zpravodajskou službu v Londýně, tak dá rozum, že jejich protějšky v Langley musíme držet na uzdě taky. Tak jsem svědčil a tak mě můj pán vyslyšel. Leonarde…? Leonarde, ty tam spíš?“

„Goodhewe, ty jsi sakra úplný génius.“

„Za třetí – nebo za D? – můj velitel ve své funkci zodpovědného tajemníka tě bude formálně držet za ručičku, ale jen těmi nejtlustšími možnými rukavicemi, protože jeho poslední fobie je skandál.“ Z Goodhewova hlasu se vytratil rozmarný tón a nastoupil prokonzul. „Takže od tebe ani slovo přímo jemu, buď tak laskav, Leonarde. K mému veliteli vede jediná cesta, a to jsem já. Riskuju svou pověst a nechci, abys to zmotal. Souhlas?“

„Co moje finanční odhady?“

„Co s nimi má být?“

„Odsouhlasili je?“

Ten zatracený anglický blázen odpověděl: „Ale božínku, ne, ty hlupáčku! Neschválili je. Snesli je se zaťatými zuby. Musel jsem je rozkrájet na tři ministerstva a ještě si navrch půjčit něco od tety. A protože já osobně budu péct účetní knihy, tak buď tak laskav a svoje peníze i svoje hříchy vyúčtuj mně, ano?“

Burr byl příliš vzrušený, aby se dál zabýval podrobnostmi. „Takže zelená,“ řekl pro Rooka i sám pro sebe.

„S pořádnou dávkou oranžové,“ odsekl Goodhew. „Žádné další jedovatosti na adresu Darkerovy Náborové chobotnice, nebo hloupé řeči o tajných agentech, co si vystýlají vlastní hnízdo. A k našim americkým kamarádíčkům budeš samý med, ale to ty budeš tak jako tak, a nepřipravíš mého velitele o jeho bezpečné křeslo nebo o nablýskané autíčko. Jak budeš chtít podávat hlášení? Každou hodinu? Třikrát denně před jídlem? Jenom nezapomeň, že tenhle rozhovor spolu povedeme až po pondělním mučivém rozhodování, což je v tomto případě formalita.“

Přesto si však Burr dovolil uvěřit svému vítězství až ve chvíli, kdy tým amerického Zvláštního oddělení vstoupil na londýnskou půdu. Američtí policisté s sebou přinesli závan činorodosti, který spláchl pachuť handrkování mezi odděleními. Burrovi se líbili na první pohled a on se líbil jim, víc než méně přístupný Rooke, jehož armádní páteř ztuhla, jen se s nimi posadil. Zamlouval se jim Burrův nevybíravý slovník a jeho nechuť k byrokracii. A ještě radši ho měli, když vyšlo najevo, že opustil nechutné akvárium Zpravodajské služby, aby se mohl pustit tvrdou cestou směřující k porážce nepřítele. Zpravodajská služba pro ně znamenala to nejhorší, ať sídlila v Langley nebo u Temže. Znamenala zavírání očí před některými z největších darebáků polokoule pro mlhavé výhody na jiném poli. Znamenala operace nevysvětlitelně přerušené v půli a příkazy zrušené z vyšších míst. Znamenala neopeřené fantasty z Yale v košilích upnutých ke krku, kteří byli přesvědčeni, že dokážou přechytračit ty největší hrdlořezy v Latinské Americe, a kteří vždycky měli šest neprůstřelných argumentů, proč se musí udělat nesprávná věc.

První, kdo ze Zvláštního dorazil, byl opěvovaný Joseph Strelski z Miami, v Americe rozený Slovan s přísnou bradou, ve sportovních botách a v kožené bundě. Když Burr před pěti lety poprvé slyšel jeho jméno, vedl Strelski nejistou kampaň Washingtonu proti obchodníkům s drogami, kteří byli i Burrovými vyhlášenými nepřáteli. V boji proti nim tvrdě narazil právě na ty lidi, kteří by měli být jeho spojenci. Byl pak spěšně převeden na jiné povinnosti a zapojil se do války proti jihoamerickým kokainovým kartelům a jejich přívěskům ve Státech – nepoctivým právníkům pracujícím na procenta, velkoobchodníkům v hedvábných košilích, pašeráckým syndikátům, lidem peroucím špinavé peníze – a proti politikům, kterým říkal „nevidím-neslyším“ a kteří čistili cestičky a pobírali svůj díl.

Drogové kartely byly teď Strelského posedlost. Amerika vydá víc peněz na drogy než na jídlo, Leonarde! rozčiloval se v taxíku, na chodbě, nad sklenicí 7UP. To je tolik peněz, co stála celá vietnamská válka, Robe, každý rok a nezdaněně! – A pak odrecitoval obvyklé ceny drog se stejným nadšením, s jakým jinak posedlí citují Dow-Jonesův index, počínaje surovými kokovými listy za dolar kilo v Bolívii přes dva tisíce za kilo suroviny v Kolumbii a dvacet tisíc za kilo pro velkoobchodníka v Miami až po dvě stě tisíc za kilo na ulici. Pak jako by si uvědomil, že už zase unavuje, se trpce usmál a řekl, že kdyby se rozkrájel, neumí si představit nikoho, kdo by si nechal ujít zisk sto dolarů za dolar. Ale ten úsměv ani v nejmenším neuhasil chladné plameny v jeho očích.

Tento neustálý hněv jako by činil Strelského nesnesitelným i jemu samotnému. Každý den časně ráno a večer bez ohledu na počasí běhal v královských parcích a Burr předstíral zděšení.

„Joe, proboha, dej si pořádný kus pudingu a seď na zadku,“ naléhal na něj Burr s předstíranou přísností. „Dostáváme infarkt, jen se na tebe koukáme.“

Všichni se zasmáli. Mezi Zvláštními panovala uvolněná atmosféra, jaká bývá ve sportovních šatnách. Jen Amato, americko-venezuelský pobočník Strelského, se neusmíval. Při poradách sedával s ústy zkřivenými do tuhé grimasy a trnkovýma očima zíral do dáli. A pak jednou ve čtvrtek zářil jako idiot. Jeho ženě se narodila holčička.

Druhý pobočník Strelského byl mohutný, brunátný Ir od amerických celníků: Burr o něm s chutí vyprávěl Goodhewovi, že je to přesně ten typ policajta, který ťuká na stroji hlášení v klobouku. Flynn byl legendární postava, a nebylo to jen tak pro nic za nic. Říkalo se, že Pat Flynn vymyslel první mikrokameru, známou jako sloupová kamera a maskovanou jako kabelová spojka, která se dala připojit na kteroukoliv telegrafní tyč nebo sloup za pár sekund. Pat Flynn byl také průkopníkem v umisťování odposlouchávacích zařízení na malé lodě pod vodou. A měl i jiné schopnosti, jak se Strelski svěřil Burrovi, když se spolu procházeli jednou večer po parku St. James, Strelski v běžeckých teplákách a Burr v pomačkaném obleku.

„Pat je ten známý, co měl známého, který měl známého,“ řekl Strelski. „Bez Pata bychom se nikdy nedostali k Bratru Michaelovi.“

Strelski hovořil o svém nejposvátnějším a nejtajnějším zdroji, a to území bylo svaté, Burr se na ně nikdy neodvážil jinak než na Strelského pozvání.

Zatímco Zvláštní se den ode dne víc sbližovali, špiokraté ze zpravodajské služby nepřijímali svou roli outsiderů lehce. První přestřelka se odehrála, když Strelski prozradil úmysl své agentury vsadit Ropera za mříže. Vesele oznámil společnosti, že ví přesně, které vězení pro něj bude nejlepší. „No jistě, pane. Takové malé městečko jménem Marion, v Illinois. Třiadvacet a půl hodiny denně v samotce, žádná společnost, cvičení v poutech, jídlo na tácu, který vám prostrčí dovnitř štěrbinou ve dveřích. Přízemí je nejhorší, není tam výhled. Horní patro je lepší, ale zas je tam větší smrad.“

Po tomto odhalení následovalo mrazivé ticho, které přerušil kyselým hlasem až právník z Úřadu vlády.

„Jste si jistý, pane Strelski, že bychom měli probírat takovéhle věci?“ zeptal se arogantně, jako by byl v soudní síni. „Jak já jsem to pochopil, je identifikovaný zločinec pro společnost užitečnější, když ho necháte na svobodě. Dokud je venku a víte o něm, můžete si s ním dělat, co chcete: identifikovat jeho spojence, identifikovat jejich spojence, poslouchat, pozorovat. Když ho zavřete, musíte stejnou hru začít od začátku s někým novým. Ledaže byste si myslel, že takové věci můžete úplně vykořenit. A to si nemyslí nikdo, že? Nikdo z nás, jak jsme tady.“

„Když laskavě dovolíte, pane, jsou možné v podstatě dva přístupy,“ odpověděl Strelski s uctivým úsměvem pozorného žáka. „Můžete využívat poznatků, nebo můžete prosazovat zákon. Využívání, to je nekonečné: znamená to naverbovat nepřítele, abyste mohl chytit příštího nepřítele. A pak naverbujete toho příštího nepřítele, abyste chytil toho dalšího, a tak pořád dál. Prosazovat zákon, to právě hodláme udělat v případě pana Ropera. V takovém případě ho berete jako uprchlíka před spravedlností, obviníte ho podle nařízení o mezinárodním obchodu se zbraněmi a zavřete ho. Když jen využíváte, tak se nakonec musíte sám sebe ptát, kdo je tady vlastně využívaný: uprchlík, veřejnost nebo spravedlnost?“

„Strelski je samorost,“ svěřil se Goodhew Burrovi s nepokrytým potěšením, když stáli na chodníku pod deštníky. „Vy jste dva takoví. Není divu, že právníci mají o vás pochyby.“

„Já zas mám pochyby o právnících.“

Goodhew se rozhlédl po deštivé ulici. Měl vynikající náladu. Den předtím získala jeho dcera stipendium do South Hampsteadu a jeho syn Julian byl přijat na Clare College do Cambridge. „Můj velitel má zas těžké křeče, Leonarde. Zas už mu někdo něco říkal. Víc než skandálu se teď bojí toho, že bude vypadat jako násilník. Je uražen náznaky, že podněcuje dalekosáhlé spiknutí za účasti dvou mocných vlád proti osamělému britskému obchodníkovi, který bojuje s recesí. Jeho smysl pro fair play mu říká, že to přeháníš.“

„Násilník,“ opakoval tiše Burr, který si vzpomněl na jedenáct svazků Roperových spisů a tuny složitých zbraní vyplýtvaných na jednoduché lidi. „Kdo je tady násilník? Ježíši Kriste.“

„Ježíše z toho vynech, buď tak laskav. Potřebuju protiúder. Na pondělí hned ráno. Dost krátký, aby se vešel na pohlednici, žádná adjektiva. A řekni tomu svému milému Strelskému, že se mi ta jeho árie ohromně líbila. Hurá. Jsme zachráněni. Autobus.“

Whitehall je džungle, a stejně jako ostatní džungle má pár napajedel, kde se tvorové, kteří by se jindy roztrhali na kusy, mohou při západu slunce sejít a vypít si svou dávku v obezřetném společenství. Takovým napajedlem byl Šumařův klub, umístěný v prvním patře starého domu na nábřeží Temže a nazvaný podle hospody jménem Šumařův loket, která kdysi stávala vedle.

„Já si myslím, že Rexe platí cizí mocnost, ne, Geoffreyi?“ řekl ten právník z Úřadu vlády Darkerovi, když si spolu v rohu natočili ze soudku pivo a podepsali účtenku. „Ty ne? Já si myslím, že bere prachy od Žabožroutů, aby podkopal výkonnost britské vlády. Na zdraví.“

Darker byl malý, jak už mocní muži často bývají, s vpadlými tvářemi a zapadlýma, pronikavýma očima. Oblékal se do ostře modrých obleků a košil s vysokými manžetami – dnes měl na sobě i hnědé semišové boty, což jeho šibeničnímu úsměvu dodávalo nádech Ascotu.

„Páni, Rogere, jak jsi to uhodl?“ odpověděl Goodhew s nucenou veselostí, rozhodnut obrátit celou věc v žert. „Mě mají na výplatní listině už celá léta, viď, Harry?“ – obrátil se k Harrymu Palfreymu. „Jak bych si jinak mohl dovolit to svoje nové nablýskané kolo?“

Darker se pořád usmíval, a protože neměl vůbec smysl pro humor, byl jeho úsměv poněkud zlověstný nebo dokonce šílený. U dlouhého stolu sedělo kromě Goodhewa osm mužů: Povýšený byrokrat z ministerstva zahraničí, jistý baron z financí, ten právník z Úřadu vlády, dva nijak významní konzervativní poslanci a tři špiokraté, z nichž Darker byl nejvelkolepější a chudák Harry Palfrey nejzanedbanější. Místnost byla dusná a zakouřená. Nebylo na ní přitažlivého nic než to, že byla pěkně při ruce z Whitehallu, z Dolní sněmovny i z Darkerova betonového království na Nábřeží.

„Rex rozděluje a panuje, dej na mě, Rogere,“ řekl konzervativní poslanec, který trávil tolik času zasedáním v tajných komisích, že si ho pletli se státním úředníkem. „Touha po moci maskovaná ústavodárnou hantýrkou. Úmyslně rozleptává pevnost zevnitř, co, Rexi? Přiznejte to.“

„Čirý nesmysl, když dovolíte,“ odpověděl Goodhew zlehka. „Můj velitel chce jen dostat zpravodajské služby do nové éry a pomoci jim zbavit se starých břemen. Měli byste mu být vděčni.“

„Já myslím, že Rex žádného velitele nemá,“ namítl úředník z ministerstva zahraničí a všichni se zasmáli. „Viděl toho zatraceného chlapa vůbec někdo? Já myslím, že si ho Rex vymýšlí.“

„Proč vlastně tolik naděláme s drogami?“ stěžoval si ten člověk z financí, tenké prsty stisknuté k sobě jako bambusový most. „Jsou to služby. Ochotný zákazník, ochotný prodejce. Obrovské zisky pro třetí svět, z nichž část jde na správná místa, určitě. Bereme tabák, chlast, smog, syfla. Tak proč jsme takové netykavky na drogy? Mně by vůbec nevadilo, kdybych dostal objednávku na zbraně za pár miliard, i kdyby na těch bankovkách bylo trochu kokainu, to vám tedy povím!“

Jejich veselí přeťal opilý hlas. Patřil Harrymu Palfreymu, právníkovi z Nábřeží, který byl teď nastálo přidělen k Darkerově Výzkumné náborové skupině. „Burr to myslí vážně,“ varoval chraplavě, aniž ho někdo zvlášť povzbuzoval. Pil velkou skotskou a nebyla to první. „Burr udělá, co řekne.“

„Panebože,“ vykřiklo v hrůze ministerstvo zahraničí. „Tak to se všichni máme na co těšit! Je to tak, Geoffrey? Co?“

Ale Geoffrey Darker jen poslouchal a usmíval se svým úsměvem bez humoru.

Z těch, kdo byli ten večer v Šumařově klubu, měl však jedině přebytečný právník Harry Palfrey aspoň trochu ponětí o rozsahu tažení Rexe Goodhewa. Palfrey byl degenerovaný. V každé britské organizaci se vždycky najde člověk, který se věnuje umění poslat sám sebe k čertu, a v tomhle ohledu byl Harry Palfrey výstavní kousek. Všechno, co se mu v první polovině života povedlo, v druhé systematicky ničil – svou právnickou praxi, své manželství i zbytky své hrdosti, jejíž poslední stopy se chvěly v jeho omluvném úsměvu. Proč si ho Darker držel, proč si ho vůbec někdo držel, nebylo vůbec žádné tajemství: Palfrey byl ukázkový nezdar, takže všichni ostatní ve srovnání s ním vypadali úspěšní. Nic pro něj nebylo příliš skromné, nic příliš ponižující. Když se objevil skandál, Palfrey byl vždycky ochoten nechat se rozcupovat na kusy. Když bylo potřeba vraždit, byl vždycky po ruce Palfrey s kbelíkem a hadrem, aby vytřel krev a našel vám tři svědky, kteří doložili, že jste tam nikdy nebyli. A Palfrey s moudrostí zkažených znal záměr Rexe Goodhewa, jako by byl jeho vlastní, což v jistém smyslu byl, protože už dávno došel ke stejnému poznání jako Goodhew, i když neměl nikdy dost odvahy vyvodit z toho stejné důsledky.

Stalo se, že po pětadvaceti letech pod plachtami Whitehallu se v Goodhewovi něco nenápadně zlomilo. Možná to zavinil konec studené války. Goodhew měl tolik slušnosti, že to nevěděl.

Stalo se, že se Goodhew jednou v pondělí ráno probudil jako obvykle a bez jakéhokoli předběžného uvažování usoudil, že ve zneužívaném jménu svobody už příliš dlouho obětoval zábrany a zásady velkému bohu prospěšnosti a že omluva pro takové počínání je už mrtvá.

A že on trpí všemi zlozvyky studené války bez jejich ospravedlnění. Musí změnit své chování nebo obětovat svou duši. Protože hrozba za branami odešla. Odtáhla. Zmizela.

Ale kde začít? Nebezpečná jízda na kole mu poskytla odpověď. Ještě téhož deštivého únorového rána – osmnáctého, Rex Goodhew to datum nikdy nezapomněl – šlapal jako obvykle na kole ze svého domu v Kentish Town do své kanceláře ve Whitehallu, proplétal se zaseknutými kolonami aut směřujících k městu a náhle zakusil tiché prozření. Oseká tu tajnou chobotnici. Rozdělí její moc mezi menší, oddělené agentury a každá z nich bude odpovědná zvlášť. Bude rozebírat, decentralizovat, polidšťovat. A začne s tou nejhorší sférou vlivu vůbec: s tím bezbožným svazkem mezi zpravodajskou službou, Westminsterem a tajným obchodem se zbraněmi, kterému předsedá z Nábřeží Geoffrey Darker.

Jak tohle všechno Harry Parker věděl? Goodhew z křesťanské slušnosti zval Palfreyho v létě na víkendy do Kentish Town, aby tam pil pivo a hrál pořád dokola kriket s dětmi. Věděl velmi dobře, že Palfrey i se svým ošumělým úsměvem se nebezpečně přiblížil k okraji propasti. A po večeři nechal Goodhew Palfreyho u stolu se svou ženou, aby si jí mohl vylít srdce, protože zhýralé muže nic tak netěší, jako vyzpovídat se počestným ženám.

A v červáncích jedné takové sladké úlevy se Harry Palfrey s dojemnou horlivostí nabídl, že bude Goodhewa informovat o zákulisních machinacích jistých nevypočitatelných magnátů od řeky.

5.

Curych se krčil u jezera a chvěl se pod mrazivým šedým mrakem.

„Jmenuju se Leonard,“ prohlásil Burr a zvedl se z křesla v Quaylově kanceláři jako člověk, který se chystá zapojit do rvačky. „Dělám v podvodnících. Kouříte? Tumáte. Otravte se.“

Vyslovil tu nabídku tak bodře spikleneckým tónem, že Jonathan okamžitě poslechl a – i když kouřil jen málokdy a vždycky toho potom litoval – vzal si cigaretu. Burr vytáhl z kapsy zapalovač, zvedl ho a škrtl Jonathanovi před obličejem.

„Asi si myslíte, že jsme vás podrazili, co?“ pustil se rovnou do bodu největšího odporu. „Pěkně jste si to s Ogilveyem vyříkali, než jste odjel z Káhiry, pokud si vzpomínám.“

Myslel jsem si, že jste podrazili ji, odpověděl málem Jonathan. Ale byl ve střehu a tak nasadil svůj hoteliérský úsměv a řekl: „Ale to nebylo nic osudného.“

Burr si tuhle chvíli předem pečlivě promyslel a rozhodl se, že nejlepší obrana je útok. Je celkem jedno, že pokud jde o Ogilveyho úlohu v celé té záležitosti, měl nejčernější podezření; teď nebyla vhodná chvíle přiznat, že hovoří za nejednotnou organizaci.

„Neplatí nás za to, abychom jenom přihlíželi, Jonathane. Dicky Roper hodlal střelit Zloději z Bagdádu pár pěkně nebezpečných technických hraček, včetně kila uranu ve zbrojní kvalitě, které čirou náhodou upadlo z nějakého ruského transportéru. Freddie Hamid si chystal konvoj náklaďáků, které to měly všechno propašovat přes Jordánsko. Co jsme měli dělat? Zapsat to a zapomenout?“ Burr s uspokojením zaznamenal na Jonathanově tváři ten výraz vzdorovité poslušnosti, který mu připomínal jeho samého. „Celé se to mohlo prozradit na deset různých způsobů a nikdo nemusel ukázat prstem na tu vaši Sophii. Kdyby si před Freddiem nepustila pusu na špacír, mohla si spokojeně žít dodneška.“

„To nebyla moje Sophie,“ skočil mu Jonathan do řeči až příliš rychle.

Burr předstíral, že neslyší. „Otázka zní, jak toho našeho kámoše dostanem? Měl bych na to téma pár nápadů, jestli je chcete slyšet.“ Vřele se usmál. „Je to tak. Koukám, že jste si toho všiml. Já jsem obyčejný Yorkshiřan. A náš kamarádíček, pan Richard Onslow Roper, to je třída. No, jeho smůla!“

Jonathan se poslušně zasmál a Burr si s ulehčením uvědomil, že se močálem Sophiiny vraždy úspěšně přebrodil na pevnou půdu. „Pojďte, Jonathane. Zvu vás na oběd. Omluvíte nás, Reggie? Trochu nás tlačí čas. Jste dobrý stopař. Řeknu to nahoře.“

Ve spěchu si Burr nevšiml, že jeho cigareta pořád ještě hoří v Quaylově popelníku. Jonathan ji zamáčkl. Bylo mu líto, že se musí rozloučit. Quayle byl drsná, neklidná povaha. Míval ve zvyku otírat si ústa kapesníkem, který po vojenském způsobu vytahoval z rukávu, nebo z ničeho nic nabídnout sušenky z kostkované plechovky. V těch týdnech vyčkávání si Jonathan zvykl na jejich zvláštní, nesouvislé hovory. A když odcházel, uvědomil si, že Quayle také.

„Díky, Reggie,“ řekl. „Díky za všechno.“

„Kamaráde, potěšení na mé straně. Šťastnou cestu, pane. A zlomte vaz!“

„Vy taky.“

„Jak pojedete? Máte vozítko? Nemám vám písknout na fiakr? No dobře. Opatrujte se. A nashle.“

„Vy vždycky děkujete lidem za to, že dělají svou práci, co?“ zeptal se Burr, když vyšli na chodník. „Ve vašem oboru se to člověk naučí.“

„No, nejspíš jsem rád zdvořilý,“ odpověděl Jonathan. „Jestli máte na mysli tohle.“

Burr měl jako vždycky při akci všechno puntičkářsky připravené. Vybral si restauraci předem, předchozího večera si ji prohlédl: byla to trattoria mimo město u jezera, kam lidé, kteří bydlí u Meistera, sotva vkročí. Vybral si stůl v rohu a za šetrných deset yorkshirských franků mu ho vrchní rezervoval na jedno z jeho pracovních jmen, Benton. Nehodlal nic riskovat.

„Jestli narazíme na někoho, koho vy znáte a já ne, Jonathane, což, jak nepochybně víte, je v téhle hře klasický zákon schválnosti, nevysvětlujte nic. Nebo když už budete muset, tak jsme spolu sloužili v Shorncliffu, a hned začněte mluvit o počasí,“ poučil ho a náhodou tak podruhé doložil, že si Jonathanův dřívější život pečlivě prověřil. „Lezete ještě po horách?“

„Trochu.“

„Kde?“

„Hlavně v Berner Oberlandu.“

„Je tam něco zajímavého?“

„Wetterhorn je v zimě docela slušný, jestli máte rád led. Proč? Vy taky lezete?“

Pokud Burr vycítil v Jonathanově otázce škodolibost, rozhodl se ji ignorovat. „Já? Já jezdím výtahem i do prvního patra. Co plachtění?“ Burr se podíval oknem na šedé jezero, ze kterého se pařilo jako z močálu.

„Tady kolem je to většinou tak pro děti,“ řekl Jonathan. „Thun je docela slušný. Ale studený.“

„A malujete? Akvarely, ne? Ještě si s tím hrajete?“

„Moc ne.“

„Ale občas přece. Jak hrajete tenis?“

„Prostředně.“

„Já to myslím vážně.“

„No, tak slušný klubový standard, řekl bych.“

„Nevyhrál jste v Káhiře nějaký turnaj?“

Jonathan se trochu zarděl. „To byla jen taková zábava pro vyhnance.“

„Tak začnem tím nejtěžším, co vy na to?“ navrhl Burr. Myslel tím: Objednáme si jídlo, abychom si pak mohli v klidu promluvit. „Vy sám trochu vaříte, ne?“ otázal se, když se oba ponořili do nadměrně velikých jídelníčků. „Vyznáte se v kdečem. To obdivuju. Takových renesančních lidí už dneska moc není. Máme příliš mnoho specialistů.“

Jonathan obrátil stránku z masa a ryb k moučníkům, nemyslel však na jídlo, ale na Sophii. Stál tváří v tvář Marku Ogilveyovi v jeho velkém tajemnickém domě na zeleném předměstí Káhiry, mezi napodobeninami nábytku z osmnáctého století, které posbíralo ministerstvo zahraničí, a tisky od Robertse, které posbírala Ogilveyova žena. Měl na sobě smoking a v duchu na něm pořád viděl Sophiinu krev. Křičel, ale když zaslechl svůj vlastní hlas, zněl jako sonarová ozvěna. Proklínal Ogilveye do horoucích pekel a po vnitřní straně zápěstí mu stékal pot. Ogilvey měl na sobě župan, čokoládově hnědý se zlatě vyšívanými manžetami, které vypadaly jako od uniformy parádní vojenské kapely. Paní Ogilveyová vařila čaj tak, aby jí neušlo ani slovo.

„Dávej si laskavě pozor na jazyk, kamaráde, jo?“ řekl Ogilvey a ukázal na svícen, aby mu připomněl, že tu někde může být mikrofon.

„Na to ti kašlu. Ty jsi ji zabil, slyšíš mě? Ty máš svoje zdroje chránit, ne je nechat umlátit k smrti!“

Ogilvey se uchýlil k té jediné bezpečné odpovědi známé v jeho profesi. Vzal ze stříbrného tácu broušenou karafu a zkušeným gestem vytáhl zátku.

„No tak, starouši. Dej si kapku tohohle. Brečíš na nesprávném hrobě. S námi to nemá nic společného. Ani s tebou. Proč si myslíš, že ty jsi jediný, komu se svěřila? Nejspíš to řekla tak patnácti nejlepším přátelům. Víš, co se říká: Dva lidé uchovají tajemství jen za předpokladu, že jeden z nich je mrtvý. Tady jsi v Káhiře. Tajemství je to, co ví každý kromě tebe.“

Právě v té chvíli vešla paní Ogilveyová s konvicí čaje. „Možná, že by si měl spíš dát tohle, miláčku,“ řekla hlasem až protivně starostlivým. „Brandy může s člověkem pěkně zamávat, zvlášť když je rozčilený.“

„Činy mají své následky, starouši,“ připomněl Ogilvey a podal mu sklenici. „To je první, co se musíš v životě naučit.“

Invalidní muž kulhal mezi stoly restaurace na záchod. Měl dvě hole a doprovázela ho mladá žena. Jejich rytmus znepokojil ostatní návštěvníky a nikdo nebyl schopen jíst dál, dokud nebyl bezpečně z dohledu.

„Takže vy jste našeho kamarádíčka viděl vlastně jenom ten večer, co přijel, a pak už ne,“ podotkl Burr, čímž změnil téma hovoru na Roperův pobyt u Meistera.

„Nejvýš jsem mu řekl dobré ráno nebo dobrý večer. Quayle mi radil, ať nepokouším štěstí, tak jsem ho poslechl.“

„Ale přece jen jste s ním ještě jednou mluvil, než odjel, ne?“

„Roper se mě ptal, jestli lyžuju. Řekl jsem, že ano. On se ptal kde. Já jsem řekl, že na Mürenu. On se zeptal, jaký je letos sníh. Já řekl, že dobrý. On řekl: ‚Škoda, že jsme neměli čas tam na pár dní zaskočit, tady moje dáma by si ho hrozně ráda vyzkoušela.‘ Konec rozhovoru.“

„Takže ta dívka tam byla taky – ta jeho – Jemima? Jed?“

Jonathan předstírá, že se rozpomíná, a v duchu zase vidí její jasný pohled, upřený na něj. Vy umíte určitě moc dohře lyžovat, co, pane Pine?

„Myslím, že jí říká Jeds. V množném čísle.“

„On má pro každého nějakou přezdívku. Kupuje si je tím.“

To musí být úplná nádhera, říká Jed a usmívá se přitom tak, že by z toho roztál i ledovec na Eigeru.

„Slyšel jsem, že je moc pěkná,“ podotkl Burr.

„Když se vám takové typy líbí, tak ano.“

„Mně se líbí všechny typy. Jaký typ je ona?“

Jonathan hraje unaveného světáka. „No, já nevím. Hloupinká… měkké černé klobouky… vypadá jako milionářský frocek… Kdo ona vlastně je?“

Jak se zdálo, Burr to buď nevěděl, nebo mu to bylo jedno. „Nějaká gejša z lepších kruhů, klášterní škola, jezdí na štvanice. No ale jak to vypadá, tak jste s ním docela vycházel. Nezapomene na vás.“

„Ten nezapomíná na nikoho. Všechny číšníky znal jménem a nemusel ani moc vzpomínat.“

„Jenže každého se neptá na jeho názor na italské sochy, ne? To mi připadá docela povzbudivé.“ Pro koho nebo proč je to povzbudivé, to Burr nevysvětlil a Jonathan neměl chuť se ptát. „Ale stejně ji koupil. Ještě se nenarodil takový muž nebo žena, aby dokázali odradit Ropera od toho, aby si koupil, co se mu líbí.“ Utěšil se velkým soustem jehněčího. „A díky,“ pokračoval. „Díky za všechnu tu práci. V těch vašich zprávách pro Quayla jsou tak přesné postřehy, jaké jsem zatím od nikoho nedostal. Váš střelec levák, hodinky na pravé ruce, přehazuje si příbor, když se pouští do jídla, to je klasický případ.“

„Francis Inglis,“ zarecitoval Jonathan. „Trenér z Austrálie, z Perthu.“

„Nejmenuje se Inglis a nepochází z Perthu. Je to bývalý britský žoldák, tenhleten Frisky, a na tu jeho odpornou kebulku je vypsaná odměna. To on naučil Idi Aminový chlapce získávat dobrovolná přiznání pomocí elektrického bodce na dobytek. Náš kámoš má rád Angličany a nejvíc ty se špinavou minulostí. Nesedí mu lidi, které nemůže vlastnit,“ dodal. Pečlivě přitom rozkrojil rohlík v půli a namazal ho máslem. „Mimochodem,“ pokračoval a ukázal nožem na Jonathana. „Jak to, že jste získal jména všech návštěvníků, když pracujete jen v noci?“

„Každý, kdo dneska vkročí do Věžového apartmá, se musí zapsat.“

„A proč jste byl celý večer v hale?“

„Herr Meister si to tak přeje. Prostě tam jsem a můžu se ptát, na co chci. Jsem tam hlavně proto, aby mě tam bylo vidět.“

„Tak mi něco povězte o těch jeho návštěvách,“ pobídl ho Burr. „Nejdřív to byl ten Rakušák, jak mu říkáte. Tři návštěvy Věžového apartmá.“

„Dr. Kippel, vídeňská adresa, měl na sobě zelený lodenový kabát.“

„Není to ani Rakušan, ani Kippel. Je to skromný Polák, tedy pokud nějaký Polák může být skromný. Říká se o něm, že to je jeden z nových carů polského podsvětí.“

„Co proboha má Roper společného s polským podsvětím?“

Burr se lítostivě usmál. Jeho úkolem nebylo Jonathanovi něco vysvětlovat, ale nalákat ho. „Co ten obtloustlý chlapík v lesklém šedém obleku a s mohutným obočím? Říkal si Larsen. Švéd.“

„Prostě jsem předpokládal, že je to Švéd jménem Larsen.“

„Je to Rus. Před třemi lety byl velké zvíře na sovětském ministerstvu obrany. Dneska má prosperující zprostředkovatelnu práce, která loví ve východním bloku fyziky a inženýry. Za dvacet tisíc dolarů měsíčně se někteří dají naverbovat. A váš pan Larsen si vybírá svá procenta na obou stranách. Jako vedlejší kšeftík má černý obchod se zbraněmi. Jestli potřebujete v Rusku pěkně potichounku koupit pár stovek tanků T-72 nebo nějaké ty rakety Scud, tak je pan Larsen ten správný člověk. Biologické hlavice nádavkem. Co ti dva Britové, co vypadali jako vojáci?“

Jonathan si vzpomněl na dva muže uvolněných pohybů a ve sportovních kabátech. „Co je s nimi?“

„Ti sice opravdu pocházejí z Londýna, ale nejmenují se Forbes a Lubbock. Sídlí v Belgii a jsou to dvorní dodavatelé vojenských cvičitelů pro všechny hlavní šílence na světě.“

Hoši z Bruselu, pomyslel si Jonathan, jak začal pomalu chápat nitky, které mu Burr úmyslně spřádal před duševním zrakem. Vojín Boris. Kdo další?

„Říká vám něco tohle? Nepopisoval jste ho, nebo ne tak podrobně, ale myslím, že to mohl být jeden z těch pánů v oblecích, se kterými se náš přítelíček sešel v konferenčním sále v přízemí.“

Jak Burr mluvil, vytáhl z kapsy malou fotografii a podal ji přes stůl Jonathanovi. Byl na ní muž kolem čtyřicítky s úzkými rty, smutnýma nevýraznýma očima a nepřirozeně zvlněnými černými vlasy, kterému se na krku houpal nepřípadně velký zlatý kříž. Fotografie byla z jasného dne a podle stínů soudě, stálo na ní slunce přímo nad hlavou.

„Ano,“ řekl Jonathan.

„Co ano?“

„Byl o polovinu menší než všichni ostatní, ale přitom se mu všichni podřizovali. Měl s sebou černou aktovku, která na něj byla moc velká. Nosil v botách podložky.“

„Švýcar? Brit? Zkuste ho určit.“

„Spíš nějaký Latinoameričan.“ Vrátil fotografii. „Může být cokoli. Může to být i Arab.“

„Jmenuje se Apostoll, věřte tomu nebo ne, zkráceně Apo.“ A prodlouženě Appetites, pomyslel si Jonathan, který si znovu vzpomněl na to, co major Corkoran říkal se zakrytým mluvítkem telefonu svému šéfovi. „Američan, jeho rodiče přišli z Řecka, doktorát práv na univerzitě v Michiganu s vyznamenáním, darebák. Kanceláře v New Orleansu, Miami a Panama City, což jsou, jak jistě víte, místa s neochvějně důstojnou pověstí. Vzpomínáte si na lorda Langbourna? Na Sandyho?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Jonathan, který si okamžitě vybavil toho znepokojivě krásného muže s ohonem a zatrpklou ženou.

„To je taky právník. Roperův. Apo a Sandy Langbourne spolu dělají kšefty. Velmi lukrativní kšefty.“

„Rozumím.“

„Ne, nerozumíte, ale už aspoň začínáte mít ponětí. Mimochodem, jak jste na tom se španělštinou?“

„Dobře.“

„Snad líp než dobře, ne? Po osmnácti měsících v Ritzu v Madridu byste s vaším nadáním měl umět perfektně, ne?“

„Trochu jsem zapomněl, no.“

Následovala pauza, kdy se Burr mlčky pohodlně opřel a čekal, až číšník odnese talíře. Jonathana překvapilo, že znovu pociťuje vzrušení: měl pocit, jako by se plížil k utajenému středisku, ozývalo se v něm volání po akci – po tak dlouhé době.

„Doufám, že nebudete takový zrádce, abyste si nedal moučník?“ řekl Burr agresivně, když jim číšník podal jídelníček v plastikovém obalu.

„Proboha, kdepak.“

Shodli se na kaštanovém pyré se šlehačkou.

„A Corky, major Corkoran, váš kolega voják, ten jeho poskok,“ řekl Burr tónem člověka, který si nechal to nejlepší nakonec. „Co si o něm myslíte? Proč se smějete?“

„Byl zábavný.“

„Co je ještě?“

„Poskok, jak jste říkal. Majordomus. Podepisuje.“

Burr při tom slově nadskočil, jako by na něj čekal po celý oběd. „Co podepisuje?“

„Formuláře. Účty.“

„Účty, dopisy, smlouvy, záruky, účetní knihy, náložní listy, šeky,“ řekl Burr vzrušeně. „Nákladní listy, přepravní potvrzení a spoustu dalších dokumentů, ve kterých se praví, že cokoli, co jeho zaměstnavatel kdy udělal špatného, neudělal Richard Onslow Roper, ale jeho věrný služebník major Corkoran. Ohromně bohatý člověk, tenhle major Corkoran. Má na svém kontě stovky milionů, jen to má ten háček, že je všechny napodepisoval panu Roperovi. Není jediný špinavý obchod, který Roper udělá, aby na něj Corkoran nepřičinil svůj podpis. ‚Corks, pojď sem! Nemusíš to číst, Corks, jen to tadyhle podepiš, starouši. No, to je přece hodný chlapec, zrovna si vydělal dalších deset let v Sing Singu.‘“

Naléhavost, s jakou Burr kreslil ten obrázek, i to, jak se mu znechucením chvěl hlas, když imitoval Ropera, vyvedlo jejich rozhovor z dosavadního klidného rytmu.

„Neexistuje jediný důkaz na papíře, který by za něco stál,“ svěřil se Burr a naklonil pobledlý obličej blíž k Jonathanovi. „Člověk klidně může pátrat dvacet let zpátky a nenajde Roperovo jméno na ničem horším než na daru pro kostel. No dobře, nenávidím ho. Já to připouštím. Ale vy byste měl taky, po tom, co udělal Sophii…“

„Ale to mi hlavu nedělá.“

„Tak nedělá, ano?“

„Ne.“

„No dobře, jak chcete. Hned se vrátím. Přeberte si to všechno.“

Burr si zapnul pásek od kalhot a vydal se na záchod. Jonathan byl záhadně povznesený. Nenávidět ho? To, co Jonathan zatím cítil, se nedalo nazvat nenávistí. Asi to byl vztek; docela určitě smutek. Ale nenávist stejně jako touha byly ponižující city, pokud neměly vznešený důvod, a Roper se svým katalogem Sotheby’s a krásnou milenkou mu zatím žádný takový neposkytl. Ovšem představa nenávisti, ospravedlněné Sophiinou smrtí – nenávisti, možná změněné v pomstu – se Jonathanovi začala líbit. Bylo to jako slib vzdálené velké lásky a Burr se stal jejím dohazovačem.

„Tak proč?“ pokračoval Burr nevinně, když se znova usadil na židli. „Na to se pořád sám sebe ptám. Proč to dělá? Proč vážený hoteliér pan Jonathan Pine riskuje svou kariéru tím, že krade faxy a špehuje vzácného hosta? Nejdřív v Káhiře, teď v Curychu. Zvlášť když na nás máte vztek. Celkem právem. Já jsem na nás měl taky vztek.“

Jonathan předstíral, že o něčem takovém uvažuje poprvé. „Něco takového člověk prostě udělá,“ řekl.

„Ne, neudělá. Nejste zvíře, nejednáte jenom instinktivně. Vy jste se rozhodl to udělat. Co vás k tomu přimělo?“

„Asi se ve mně něco pohnulo.“

„Co se pohnulo? Jak se to přestalo hýbat? Kdy se to pohne znova?“

Jonathan se nadýchl, ale chvilku neodpověděl. Zjistil, že se hněvá, a nevěděl proč. „Když někdo prodává nějakému egyptskému parchantovi soukromý arzenál – a je to Angličan – a vy jste taky Angličan – a schyluje se k válce – a Angličané budou bojovat na té druhé straně –“

„A vy jste sám byl voják…“

„– tak to prostě uděláte,“ opakoval Jonathan a měl pocit, jako by mu hrdlo sevřelo těžké jho.

Burr odsunul svůj prázdný talíř a předklonil se. „Nakrmit krysu, tak tomu říkají horolezci, ne? Krysa, která nás zevnitř užírá a ponouká nás riskovat? A vy máte v sobě pěkně velikou krysu, řekl bych, když se máte vyrovnat svému otci. On byl taky v tajné službě, ne? No, ale to vy víte.“

„Ne, to jsem nevěděl,“ odpověděl Jonathan zdvořile a žaludek se mu obracel.

„Když byl zastřelen, museli z něj zase udělat uniformovaného vojáka. To vám neřekli?“

Jonathanův hoteliérský úsměv, neochvějně roztažený od ucha k uchu. Jeho hoteliérský hlas, klamně mírný. „Ne. Neřekli. Opravdu ne. To je zvláštní. Člověk by myslel, že by mi to měli říct, ne?“

Burr zavrtěl hlavou po hádankovitém způsobu státních úředníků.

„Mám pocit, že jste z armády odešel dost brzo, když se tak nad tím člověk zamyslí,“ začal Burr znova. „Každý neopustí slibnou armádní kariéru v pětadvaceti letech a nestane se nočním poskokem. Ani kvůli všemu plachtění a lezení po horách a cestování, co ho na světě je. Proč jste si proboha vybral zrovna hotely? Mohl jste přece dělat dvacet jiných věcí?“

Abych se pokořil, myslel si Jonathan.

Abych se vzdal.

Abych měl klid.

Starej se sakra o své.

„Já to sám nevím,“ přiznal se s úsměvem, kterým jako by zlehčoval sám sebe. „Asi kvůli klidnému životu. Když mám být upřímný, tak jsem nejspíš trochu požitkář.“

„Tak abych řekl pravdu, tomuhle nevěřím, Jonathane. Dost pečlivě jsem si vás prověřoval a hodně jsem o vás přemýšlel. Pojďte si ještě chvíli povídat o armádě, ano? Protože něco z toho, co jsem si přečetl ve vašich vojenských záznamech, na mě udělalo velký dojem.“

No to je nádhera, pomyslel si Jonathan, kterému to teď už myslelo na plné obrátky. Mluvíme o Sophii, takže začneme mluvit o nenávisti. Mluvíme o nenávisti, takže začneme mluvit o hotelech. Mluvíme o hotelech, takže začneme mluvit o armádě. Ohromně logické. Ohromně racionální.

Ale přesto na Burrovi neshledával nic špatného. Burr mluvil od srdce, což ho zachránilo. Možná je chytrý. Možná zná dopodrobna abecedu intrik a má cit pro lidskou sílu i slabost. Ale srdce pořád vítězilo, což Burr věděl a Jonathan cítil. Proto také Burrovi dovolil vstoupit na své soukromé území a proto mu Burrovo poslání začínalo vířit v uších jako válečný buben.

6.

Byla to zjihlá chvíle. Chvíle důvěry. Dohodli se, že si dají po kávě ještě skleničku třešňovice.

„Taky jsem měl jednou jednu Sophii,“ vzpomínal Burr ne tak docela pravdivě. „Až se divím, že jsem si ji nevzal, když o tom tak přemýšlím. Obvykle to udělám. Ta moje současná se jmenuje Mary, což mi vždycky připadá trochu jako úpadek. Ale přesto už jsme spolu, počkejte, nějakých pět let. Je to doktorka. Jenom obyčejná všeobecná felčarka se stetoskopem. Konvenční až pánbůh brání. Zatím spolu vycházíme celkem dobře.“

„Ať vám to vydrží,“ popřál Jonathan dvorně.

„Mary není moje první žena, víte. A abych řekl pravdu, tak ani druhá. Já sám nevím, co to se mnou je, pokud jde o ženy. Mířil jsem nahoru, mířil jsem dolů, mířil jsem stranou, ale nikdy jsem se netrefil přesně. Je to moje vina nebo jejich? Sám nevím.“

„Vím, jak to myslíte,“ řekl Jonathan. Ale uvnitř zostražitěl. Neuměl se přirozeně bavit o ženách. Byly to zapečetěné obálky v jeho stole. Byly to přítelkyně a sestry z mládí, které nikdy neměl, matka, kterou nikdy neznal, žena, kterou si nikdy neměl vzít, a ta žena, kterou měl milovat, a ne zradit.

„Připadá mi, že jim moc rychle přijdu na kloub a omrzí se mi,“ stěžoval si Burr, který už zase předstíral, že Jonathanovi otevírá své srdce, v naději, že on na oplátku udělá totéž. „Problém je s dětmi. Každý máme dvě své vlastní a teď ještě jedno spolu. Ty tomu berou všechnu chuť. Vy jste nikdy neměl děti, co? Vyhnul jste se jim. Tomu já říkám mít rozum.“ Upil ze skleničky. „Povídejte ještě něco o té vaší Sophii,“ pobídl ho, i když mu Jonathan zatím neřekl nic.

„Nebyla moje. Patřila Freddiemu Hamidovi.“

„Ale spal jste s ní,“ podotkl klidně Burr.

Jonathan je v ložnici toho malého bytu v Luxoru, napůl staženými záclonami proniká měsíční svit. Sophie leží na posteli v bílé noční košili, oči zavřené a obličej obrácený ke stropu. Vrátilo se jí trochu veselosti. Vypila kapku vodky. On také. Láhev stojí mezi nimi.

„Proč sedíte tak daleko ode mě, pane Pine?“

„Asi z úcty.“ Hoteliérský úsměv. Hoteliérský hlas, pečlivě sestavená směs hlasů jiných lidí.

„Ale přivezl jste mě sem proto, abyste mě utěšil, ne?“

Tentokrát pan Pine neodpoví.

„Jsem pro vás moc zničená? Nebo snad moc stará?“

Pan Pine, normálně tak výřečný, dál zarputile mlčí.

„Mám strach o vaši důstojnost, pane Pine. Možná mám strach i o svou vlastní. Myslím, že sedíte tak daleko proto, že se za něco stydíte. Doufám, že ne za mě.“

„Přivezl jsem vás sem proto, abyste byla v bezpečí, madame Sophie. Potřebujete si vydechnout, než si rozmyslíte, kam půjdete a co budete dělat. Myslel jsem, že by vám to mohlo pomoci.“

„A pan Pine? Ten nechce nic, co? Vy jste prostě zdravý člověk, který pomáhá invalidovi? Děkuju, že jste mě vzal do Luxoru.“

„Děkuju, že jste se mnou jela.“

Její velké oči se na něj v měsíčním světle upřely. Nedařilo se jí příliš připomínat bezmocnou ženu vděčnou za jeho pomoc.

„Máte tolik podob, pane Pine,“ pokračovala po příliš dlouhé pauze. „Už vůbec nevím, kdo jste. Díváte se na mě a dotýkáte se mě očima. A já nejsem k tomu dotyku necitlivá. Nejsem.“ Na chvilku jí selhal hlas, pak se narovnala a jako by se znova sebrala. „Řeknete něco a jste takový. A mě ten člověk zajímá. Pak toho člověka odvoláte a na jeho místo přijde někdo úplně jiný. A mě zase zajímá. Je to jako střídání stráží. Je to, jako by mě každý ten člověk ve vás dokázal snést jen chvíli a pak si musel jít odpočinout. Chováte se takhle ke všem svým ženám?“

„Ale vy nejste jedna z mých žen, madame Sophie.“

„Tak proč jste tady? Chcete být vzorný skautík? Já myslím, že ne.“

Znova ztichla. Měl dojem, že se rozhoduje, jestli má přestat předstírat. „Ráda bych, aby jeden z té spousty lidí ve vás se mnou dnes v noci zůstal, pane Pine. Můžete to zařídit?“

„Samozřejmě. Budu spát na pohovce. Jestli si to přejete.“

„Ne. To si rozhodně nepřeji. Chci, abyste spal se mnou v posteli a abyste se se mnou miloval. Chci mít pocit, že aspoň jednoho z vás jsem udělala šťastným a že ty ostatní ten příklad povzbudí. Nechci vás takhle zahanbeného. Myslím, že se až příliš obviňujete. Všichni jsme udělali něco špatného. Ale vy jste dobrý člověk. Vy jste mnoho dobrých lidí. A nejste zodpovědný za moje potíže. Jestli v nich hrajete nějakou roli –“ stála teď proti němu, ruce volně spuštěné – „tak bych si přála, abyste tu byl z lepších důvodů než ze studu. Pane Pine, proč trváte na tom, že mi zůstanete tak vzdálený?“

Ve slábnoucím měsíčním světle její hlas sílil a vypadala stále nehmotněji. Udělal krok směrem k ní a zjistil, že vzdálenost mezi nimi zmizela. Vztáhl k ní ruce, váhavě, s ohledem na její modřiny. Opatrně si ji přitáhl k sobě, zajel rukama pod bílou noční košili a lehce jí položil dlaně na nahá záda. Položila si tvář na jeho, znovu ucítil vanilku a objevil nečekanou měkkost jejích dlouhých černých vlasů. Zavřel oči. V objetí se zlehka převalili na postel. A když přišel úsvit, přiměla ho roztáhnout záclony, aby se noční recepční už nemiloval potmě.

„To jsme byli všichni,“ zašeptal jí. „Celý regiment. Důstojníci, vojáci, dezertéři, kuchaři. Už nikdo nezbyl.“

„Já myslím, že ne, pane Pine. Máte skryté posily, tím jsem si jistá.“

Burr ještě čekal na jeho odpověď.

„Ne,“ řekl Jonathan vzdorně.

„Proč ne? Já to nikomu vykládat nebudu. Měl jste tou dobou nějakou slečnu?“

„Ne,“ opakoval Jonathan a zarděl se.

„Chcete říct, že mi do toho nic není.“

„To tedy není.“

Zdálo se, že Burrovi se docela líbí, že mu Jonathan něco takového odpověděl. „Tak tedy povídejte o svém manželství. Stejně mi to připadá divné myslet na vás jako na ženatého člověka. Jsem z toho nesvůj, nevím proč. Vy jste svobodný. To cítím. Možná, že jsem taky svobodný. Jak to bylo?“

„Byl jsem mladý. Ona byla ještě mladší. Já jsem z toho taky nesvůj.“

„Ona je malířka, ne? Jako vy.“

„Já byl v tomhle sváteční střelec. Ona byla opravdová malířka. Nebo si myslela, že je.“

„Proč jste si ji vzal?“

„Asi z lásky.“

„Asi. No jak vás znám, tak spíš ze zdvořilosti. Proč jste od ní odešel?“

„Abych se nezbláznil.“

Jonathan už dál nedokázal ovládat povodeň minulosti. Vzpomínal, jak jejich manželský život umíral a oni tomu jen přihlíželi; vzpomínal na přátelství, které už mezi nimi nebylo, na lásku bez milování, na restaurace, v nichž pozorovali klábosící šťastné lidi, na uschlé květiny ve váze, na hnijící ovoce v míse, na její stojan plný zaschlých barev opřený o zeď, na silnou vrstvu prachu na jídelním stole, u něhož se na sebe dívali přes vyschlé slzy, na nepořádek, který už ani Jonathan nedokázal uklidit. Za to můžu já, říkal jí pořád dokola, snažil se jí dotknout a odtáhl se, kdykoli se odtáhla. Vyrostl jsem moc rychle a cestou jsem se minul se ženami. Chyba je ve mně, ne v tobě, vůbec ne v tobě.

Burr provedl další ze svých milosrdných skoků.

„A proč jste vlastně šel do Irska?“ zeptal se s úsměvem. „Neutíkal jste náhodou od ní?“

„Ne. Prostě to byla práce. Když byl člověk v britské armádě – a když chtěl být opravdový voják, užitečný, dělat konečně něco pořádného po všech těch výcvikových kurzech – tak musel do Irska.“

„A vy jste chtěl být užitečný?“

„Vy byste v tom věku nechtěl?“

„Já ještě pořád chci,“ odpověděl Burr významně.

Jonathan na nevyslovenou otázku neodpověděl.

„Doufal jste, že vás možná zabijí?“ zeptal se Burr.

„Nebuďte blázen.“

„Já nejsem blázen. Vaše manželství se hroutilo. Byl jste pořád ještě kluk. Měl jste pocit, že jste zodpovědný za všechno zlo světa. Jen mě překvapuje, že jste se nepustil do nějakého velkého hrdinství nebo se vůbec nedal k Cizinecké legii. Co jste v tom Irsku vlastně dělal?“

„Měli jsme rozkaz získat si přízeň Irů. Každého pozdravit, hladit děti po hlavičkách. Občas hlídkovat.“

„Povídejte o tom hlídkování.“

„Nudná kábévéčka. Nic na tom nebylo.“

„Já zkratkám moc nehovím, Jonathane.“

„Kontrolní body vozidel. To si člověk najde kopec nebo zatáčku, kam není vidět, a pak vyskočí z příkopu a staví auta. Občas ulovíte někoho zajímavého.“

„A když ulovíte?“

„Ohlásíte to vysílačkou a velitel vám řekne, co máte dělat. Zastavit a prohledat. Nechat ho jet. Vyslechnout ho. Co zrovna chtěli.“

„A co jste ještě dělal, kromě kábévéček?“

Díval se stále stejně mírně, když se Jonathan okázale rozpomínal. „Trochu jsme si zalítali v helikoptérách. Každá skupina měla svůj vlastní kousek země, který musela ohlídat. To si člověk vzal bagáž, nechal se někde vysadit, pár nocí tábořil venku a pak se vrátil a dal si pivo.“

„Co střety s nepřítelem?“

Jonathan se pohrdlivě usmál. „Proč by se měli namáhat a bojovat s námi přímo, když nás mohli dálkovým ovládáním vyhazovat do vzduchu i s džípy?“

„To je pravda.“ Burr své nejlepší karty vždycky hrál pomalu. Trochu se napil, usmál se a zavrtěl hlavou, jako kdyby tomu všemu moc nerozuměl. „Tak co to tedy byly ty zvláštní úkoly, na které jste se dal?“ zeptal se. „Všechny ty speciální výcvikové kurzy, kterými jste prošel? Unavovaly mě, jen jsem o nich četl. Abych pravdu řekl, tak se děsím, kdykoli vezmete do ruky vidličku a lžíci. Myslím si pokaždé, že mě propíchnete.“

Jonathanova neochota odpovídat byla víc než zřejmá. „No, měli jsme tam něco, čemu se říkalo průzkumné čety.“

„Co to bylo?“

„První četa každého pluku, uměle vytvořená.“

„Kdo v ní byl?“

„Každý, kdo do ní chtěl.“

„Já myslel, že to byla elita.“

Krátké, úsečné věty, všiml si Burr. Pečlivě kontrolované. Sklopené oči, sevřené rty:

„Trénovali nás. Učili nás dívat se, rozeznávat hráče. Budovat úkryty, dostávat se ve tmě do nich a z nich. Vydržet pár nocí schovaný. V senících. V křoví. V příkopech.“

„Jaké zbraně vám dávali?“

Jonathan pokrčil rameny, jako by chtěl říci, co na tom záleží. „Kulomety. Samopaly. Poloautomatické pušky. Brokovnice. Naučí vás všechno. Vy si vyberete. Zvenčí to vypadá vzrušující. Jak jste jednou v tom, je to prostě jenom práce.“

„Co jste si vybral vy?“

„Poloautomat. Hecklera. S ním máte největší šanci.“

„Což nás přivádí k operaci Sýček,“ podotkl Burr nezměněným tónem. Narovnal se a sledoval nezměněný výraz Jonathanovy tváře.

Jonathan mluvil jako ze spaní. Oči měl otevřené, ale myslí byl v jiné zemi. Nečekal, že se z oběda stane výprava do té nejhorší části jeho života.

„Dostali jsme tip, že pár hráčů přechází hranici do Armaghu a má přeložit skladiště zbraní. Pancéřovek. Čekali jsme pár dní a nakonec se ukázali. Sundali jsme tři. Jednotku to pěkně vyhecovalo. Všichni chodili a šeptali ‚tři‘ a ukazovali Irům tři prsty.“

„Prosím?“ Zdálo se, že Burr neslyšel. „Sundali v téhle souvislosti znamená zabili?“

„Jo.“

„A to sundávání byla vaše práce? Na to jste byl sám?“

„Účastnil jsem se toho.“

„V palebném týmu?“

„Ve skupině, která jim odřízla cestu.“

„Kolik vás bylo?“

„Byli jsme pár. Dva. Brian a já.“

„Brian?“

„To byl můj parťák. Svobodník.“

„Co jste byl vy?“

„Desátník. Měli jsme je chytit, když utíkali.“

Burr si všiml, že Jonathanovi ztuhl obličej. Svaly kolem čelisti měl napjaté.

„Byla to čirá klika,“ řekl Jonathan s přehnanou lhostejností. „Každý sní o tom, že sundá teroristu. My jsme tu šanci dostali. Měli jsme prostě hroznou kliku.“

„A sundali jste tři. Vy a Brian. Zabili jste tři muže.“

„Jo. Říkal jsem vám. Klika, nic víc.“

Napjatý, registroval Burr. Strnulá bezstarostnost a donebevolající zlehčování.

„Jednoho a dva? Dva a jednoho? Kdo měl větší skóre?“

„Každý jednoho a jednoho spolu. Nejdřív jsme se o to pohádali pak jsme se domluvili, že každý půl. Když jde do tuhého, je těžké říct, kdo koho dostal.“

Burr ho najednou už nemusel postrkovat. Bylo to, jako by se Jonathan rozhodl celý ten příběh poprvé celý vyprávět. A možná to tak bylo.

„Rovnou na hranici byla taková rozmlácená farma. Majitel byl ‚kovboj na podporu‘, pašoval stejné krávy přes hranice a pobíral zemědělské dotace tam i tam. Měl volvo a nový mercedes a tuhletu odrbanou farmičku. Zpravodajci nám řekli, že tři hráči přijdou od jihu po policejní hodině a dodali i jména. Tak jsme zalehli a čekali. To skladiště měli ve stodole. Schovávali jsme se v křoví asi padesát metrů odtamtud. Měli jsme sedět v úkrytu, dívat se a nenechat se přitom vidět.“

Tohle dělá rád, pomyslel si Burr: dívá se, aniž by se přitom sám nechal vidět.

„Měli jsme je nechat vlézt do stodoly a vyzvednout si ty své hračky. Až půjdou ven, měli jsme ohlásit jejich směr a nepozorovaně odtamtud vypadnout. Druhý tým měl zablokovat silnici asi pět mil odtamtud, provést namátkovou kontrolu, předstírat, že jsme prostě jenom měli kliku. To proto, aby se chránil zdroj. Pak je měli sundat. Jenže potíž byla v tom, že hráči neměli v úmyslu nikam ty zbraně odvézt. Rozhodli se je zahrabat v příkopě asi deset metrů od našeho úkrytu, už předtím si tam zakopali bednu.“

Ležel na břiše na sladce vonícím mechu na kopci v jižním Armaghu, díval se přístrojem pro noční vidění na tři muže, jak vlečou zelené bedny po zelené měsíční krajině. Ten muž vlevo se pomalu zvedá na špičky, pouští svou bednu a graciézně se otáčí, ruce rozepjaté jako na kříži. Ten tmavozelený inkoust je jeho krev. Sundávám ho a ten blbec ani nehlesne, myslí si Jonathan, když ucítí náraz svého hecklera.

„Tak jste je zastřelili,“ podotkl Burr.

„Museli jsme si poradit sami. Každý jsme dostali jednoho a pak oba toho třetího. Trvalo to jen pár vteřin.“

„Nestříleli taky?“

„Ne,“ řekl Jonathan. Usmál se, pořád ještě tak strnule. „Měli jsme asi kliku. Když se trefíte napoprvé, máte to doma. Chtěl jste vědět ještě něco?“

„Vrátil jste se od té doby někdy?“

„Do Irska?“

„Do Anglie.“

„Ne. Nikdy.“

„A rozvod?“

„To v Anglii zařídili beze mě.“

„Kdo?“

„Ona. Nechal jsem jí byt, všechny peníze a všechny přátele, které jsem měl. Říkala tomu půl na půl.“

„Taky jste jí nechal Anglii.“

„Ano.“

Jonathan domluvil, ale Burr mu pořád naslouchal. „Myslím, že to, co bych opravdu chtěl vědět, Jonathane,“ začal nakonec tím obyčejným hlasem, který používal po většinu rozhovoru, „je, jestli by vás aspoň trochu lákala možnost zkusit to znovu. Ne v manželství. Ve službě své zemi.“ Slyšel sám sebe, jak to říká, ale podle odpovědi, které se mu dostalo, by klidně mohl mluvit k žulové zdi. Naznačil gestem číšníkovi, že chce platit. A pak – ale sakra, vždyť je to jedno, někdy jsou ty nejhorší chvíle právě nejlepší. Tak to přece jen řekl, zatímco odpočítával do bílého talíře švýcarské bankovky.

„Co kdybych vás požádal, abyste celý svůj dosavadní život zahodil a vyměnil za lepší,“ navrhl. „Možná ne lepší pro vás, ale pro to, čemu vy i já s potěšením říkáme obecné dobro. Pětihvězdičkový bezúhonný případ, který hodně napomůže lidstvu, jinak vracíme peníze v plné výši. Sbohem, starý Jonathane, račte vstoupit do nového vylepšeného modelu. Po splnění úkolu nový život, nová identita, peníze, všechno jako obvykle. Znám pár lidí, kterým by se to docela líbilo. Abych pravdu řekl, tak si nejsem jistý, jestli ne i mně, jenže by to nebylo fér vůči Mary. Ale ke komu musíte být fér vy, kromě sebe samého? Pokud já vím, tak k nikomu. Budete krmit krysu třikrát denně, budete se zuby nehty držet nad propastí v uragánech, nezůstane ve vás ani kousíček nevyužitý, nebude hodiny, kdy byste nebyl mrtvý strachy. A budete to dělat pro svou zemi, stejně jako váš otec, ať jste si o Irsku myslel cokoliv. Nebo třeba o Kypru. A budete to taky dělat pro Sophii. Řekněte mu, že potřebuj u stvrzenku, ano? Benton. Oběd pro dva. Kolik mu mám dát? Ještě pět? Já na vás nebudu chtít, abyste to podepsal za mě, já nejsem jako někdo. Pojďte, jdeme.“

Loudali se kolem jezera. Sníh zmizel. Odpolední slunce se třpytilo na dýmající cestičce. Pubertální narkomani, zachumlaní do drahých kabátů, se dívali na tající led. Jonathan vrazil ruce do kapes svrchníku a naslouchal Sophii, jak mu blahopřeje k jeho něžnosti při milování.

„Můj anglický manžel byl taky velmi něžný,“ říkala a obdivně mu přejížděla prsty po tváři. „Bránila jsem své panenství tak žárlivě, že mu trvalo celé dny, než mě přesvědčil, že na tom bez něj budu lépe.“ Pak se jí zmocnila nějaká předtucha a přitáhla si ho k sobě, jako by u něj hledala ochranu. „Nikdy nezapomeňte, že máte budoucnost, pane Pine. Už se jí nikdy nezříkejte. Ani kvůli mně, ani kvůli nikomu jinému. Slibte mi to.“

Tak jí to slíbil. Tak jak v lásce slibujeme cokoli.

Burr mluvil o spravedlnosti. „Až budu jednou prezidentem světa,“ oznámil poklidně jezeru, z něhož stoupala pára, „tak uspořádám Norimberský proces dvě. Pochytám všechny obchodníky se zbraněmi a křivácké vědce a všechny ty úlisné obchodníky, kteří ponoukají ty různé šílence, aby šli ještě o krok dál, než původně chtěli, protože to prospívá obchodu, a všechny prolhané politiky a právníky a účetní a bankéře, posadím je na lavici obžalovaných a budou se zodpovídat za svůj život. A víte, co řeknou? ‚Kdybychom to nebyli dělali my, udělal by to někdo jiný.‘ A víte, co jim řeknu já? Já řeknu: ‚Aha, chápu. A kdybyste neznásilnili tu holku, tak ji znásilnil někdo jiný. A to je vaše omluva pro znásilnění. Píšu si.‘ A pak bych je všechny vypálil napalmem. Jen by to zašumělo.“

„Co vlastně Roper udělal?“ zeptal se Jonathan napůl zlostně a napůl nespokojeně. „Kromě… Hamida a toho všeho.“

„Důležitější je, co dělá teď.“

„Kdyby toho teď nechal. Jak moc špatný je? Jak moc špatný byl?“

Vzpomněl si, jak se o něj Roper neúmyslně opřel ramenem. Pergola na začátku, výhled na moře na konci. Vzpomněl si na Jed: Nejkrásnější místo na světě.

„Drancuje,“ řekl Burr.

„Kde? Koho?“

„Všude a každého. Kde je nějaký křivý obchod, tam ho náš kamarádíček domluví a Corkoran ho za něj podepíše. Má svou oficiální firmu, to je Ironbrand: spekulativní kapitál, pochybné obchody s pozemky, minerály, traktory, turbíny, komodity, pár tankerů, trochu hraní na burze. Kanceláře v nejlepší části Nassau, chytří nakrátko ostříhaní mladíci tam ťukají do počítačů. To je právě ta část, která je v pěkném průšvihu, a taky ta, o které jste četl.“

„Myslím, že ne.“

„No tak jste měl. Loňské výsledky měl pěkně mizerné a letos to bude ještě horší. Jeho akcie klesly ze sto šedesáti na sedmdesát a před třemi měsíci provedl velkou spekulaci na vzestup platiny těsně předtím, než propadla podlahou. On nemá jen vážné starosti, on je prostě zoufalý.“ Nadechl se a začal znova. „A pod deštníkem Ironbrand schovává ty své hnusárničky. Všech pět karibských klasik – praní peněz, zlato, smaragdy, dřevo z deštných pralesů, zbraně a zase zbraně. Falešné léky, falešné balíčky s humanitární pomocí a podplacení ministři zdravotnictví, falešná hnojiva a podplacení ministři zemědělství.“ Hněv v Burrově hlase narůstal jako pomalu se sbírající bouře a byl o to děsivější, že se mu hlas ani nezachvěl. „Ale zbraně jsou jeho první láska. Říká jim hračky. Když člověk stojí o moc, nic ho tak neuspokojí jako zbraně. Nevěřte ani slovu z těch keců zboží jako každé jiné, normální služby. Zbraně jsou drogy a Roper je v tom až po uši. Se zbraněmi je ta potíž, že si každý myslel, že se jich recese nedotkne, a ona se dotkla. O íránsko-irácké válce si obchodníci se zbraněmi mysleli, že vznikla výhradně v jejich prospěch a že nikdy neskončí. Od té doby to šlo z kopce. Příliš mnoho výrobců na příliš málo válek. Příliš mnoho volného zboží na trhu. Příliš mnoho míru a málo tvrdé měny. Náš Dicky se samozřejmě trochu přiživil na Srbech a Chorvatech – Chorvatům přes Athény, Srbům přes Polsko – ale nebyla to množství, v jakých se obvykle pohybuje, a bylo na to příliš mnoho vlčáků. Kuba je k ničemu, Jižní Afrika taky, ti si vyrábějí vlastní. Irsko nestojí za to, jinak by se do toho pustil taky. V Peru něco rozjel, tam zásobuje Světlou stezku. Taky se pokouší o muslimské vzbouřence na jihu Filipín, ale tam jsou napřed Severokorejci a mám dojem, že si zase natluče nos.“

„A kdo mu to dovolí?“ zeptal se Jonathan agresivně. A když Burr výjimečně nevěděl, co odpovědět, dodal: „Je toho sakra dost, co mu projde, když mu na krk dýchají takoví lidé jako vy, ne?“

Burr ještě chvíli váhal, co říct. Celou dobu, co mluvil, se mu myslí honila stejná otázka i její hanebná odpověď: Nábřeží mu to dovolí, měl chuť říct. Whitehall mu to dovolí. Geoffrey Darker a jeho kamarádi z Náborové skupiny mu to dovolí. Goodhewův velitel si dá dalekohled k oběma slepým očím a dovolí mu to. Když jsou ty jeho hračky britské, všichni mu dovolí dělat, co si zamane. Ale jeho štěstěna mu přihrála vyrušení:

„No to snad není pravda!“ vykřikl a popadl Jonathana za paži. „Kde je sakra její táta?“

Asi sedmnáctiletá dívka si vyhrnovala nohavici džínsů a její chlapec se na to díval. Na kotníku měla skvrny jako od hmyzích kousnutí. Vpíchla si jehlu a v tváři se jí nepohnul ani sval. Zato Burr se bolestně zamračil a znechuceně se stáhl do sebe. Dlouhý kus šli mlčky a Jonathan na chvíli zapomněl na Sophii a místo toho si vzpomněl na Jed a její nekonečné dětsky růžové nohy, scházející po ozdobném schodišti hotelu Meister, a její úsměv, když zachytila jeho pohled.

„Tak co je zač?“ zeptal se Jonathan.

„Říkal jsem vám, co je zač. Parchant.“

„Odkud pochází? Proč to dělá?“

Burr pokrčil rameny. „Otec drobný licitátor a odhadce na okresní úrovni. Matka pilíř místní církve. Jeden bratr. Soukromé školy, které si rodiče nemohli dovolit –“

„Eton?“

„Proč myslíte?“

„Ten přízvuk. Holé věty. Málo zájmen. Žádné předložky. Nezřetelná výslovnost.“

„Já ho slyšel jen napíchnutým telefonem. To mi stačilo. Má takový hlas, z jakých se mi chce zvracet.“

„Roper je mladší nebo starší bratr?“

„Mladší.“

„Šel na univerzitu?“

„Ne. Nejspíš se nemohl dočkat, až začne ždímat svět.“

„A jeho bratr?“

„Ano. O co se to snažíte? Bratr převzal rodinnou firmu. Zkrachovala v recesi. Teď chová prasata. A co má být?“ Vrhl na Jonathana rozzlobený kosý pohled. „Sakra, nezačněte pro něj hledat výmluvy, Jonathane,“ varoval ho. „Kdyby byl Roper prošel Etonem a Oxfordem a měl půl milionu ročně vlastních peněz, tak by stejně ždímal svět. Je to lump, věřte tomu. Zlo existuje.“

„Ale já vím, já vím,“ chlácholil ho Jonathan. Sophie řekla totéž.

„Takže jestli chcete vědět, co udělal, tak všecko,“ pokračoval Burr. „Prodává techniku vysoké, střední, nízké i vůbec žádné úrovně. Nesnáší tanky, protože dlouho vydrží, ale když mu uděláte cenu, tak ta svá pravidla poruší. Prodává boty, uniformy, otravné plyny, tříštivé pumy, chemikálie, kádépéčka – to jsou konzervované dávky potravin – naváděcí systémy, bojové letouny, signální rakety, tužky, červený fosfor, granáty, torpéda, ponorky na zakázku, motorové torpédové čluny, repelenty, řízené střely, polní kuchyně, kovové knoflíky, medaile a plukovnické šavle, plamenomety a mobilní laboratoře maskované jako umělé líhně, pneumatiky, opasky, objímky, munici všech kalibrů pro sovětské i americké zbraně, granátomety a pytle na mrtvá těla. Nebo aspoň prodával – protože dneska je jich už moc a peněz málo a vlády nabízejí lepší podmínky než jejich vlastní lumpové. Měl byste vidět jeho sklady. Tchaj-pej, Panama, Port of Spain, Gdaňsk. Zaměstnával skoro tisíc lidí, ten náš přítelíček, jenom na to, aby ty hračky pěkně leštili, než stoupnou ceny. A pořád stoupaly, nikdy neklesly. Teď má šedesát lidí a ceny se propadly až někam do sklepa jako u té jeho platiny.“

„Co tedy chce dělat?“

Tentokrát zase Burr odpověděl vyhýbavě. „Jde po něčem velkém. Ještě poslední sousto. Obchod obchodů. Chce Ironbrand postavit na nohy a odejít pokryt slávou. Řekněte mi něco.“

Jonathan si ještě nezvykl na Burrovy náhlé skoky v hovoru.

„To ráno v Káhiře, když jste vzal Sophii na projížďku. Po tom, co ji Freddie zmlátil.“

„Co s ním?“

„Myslíte, že vás někdo prokoukl, že vás s ní někdo zahlédl a dal si dvě a dvě dohromady?“

Jonathan si stejnou otázku položil už tisíckrát: v noci, když se toulal svým ztemnělým královstvím ve snaze uniknout svému vnitřnímu já, ve dne, kdy nemohl spát a místo toho se vrhal do hor nebo plul bez cíle na své lodi.

„Ne,“ odsekl.

„Jste si jistý?“

„Tak jistý, jak si můžu být.“

„Ještě něco jste s ní riskoval? Šel jste s ní někam, kde vás mohl někdo poznat?“

Jonathanovi kdovíproč činilo potěšení lhát na Sophiinu ochranu, i když už bylo příliš pozdě.

„Ne,“ opakoval pevně.

„No, v tom případě jste čistý, ne?“ řekl Burr a nevědomky tím znovu opakoval, co už kdysi řekla Sophie.

Oba muži spolu mlčky popíjeli whisky v kavárně v centru města, kde nebylo možno určit, jestli je den nebo noc. Kolem nich bohaté dámy v měkkých plstěných kloboucích pojídaly šlehačkové dorty. Katolické Švýcarsko Jonathana občas okouzlovalo. Dnes večer se mu zdálo, že celou zemi natřeli různými odstíny šedi.

Burr začal vyprávět nějakou zábavnou historku o dr. Apostollovi, váženém právníkovi. Začal s ní z ničeho nic, skoro jako by přerušil své vlastní myšlenky. Neměl ji vyprávět vůbec, což si uvědomil hned, jak s ní začal. Ale občas, když v sobě nosíme velké tajemství, nedokážeme myslet na nic jiného.

Apo je rozkošník, řekl. To říkal už jednou. Apo se vyspí s každým, koho uvidí, nenechte se zmást jeho puritánským chováním, on je z těch mrňousů, co musejí pořád dokazovat, že mají většího ptáka než všichni dlouháni dohromady. Sekretářky, manželky jiných lidí, děvky najímané z agentur, jedna za druhou, Apo to všechno zvládne:

„No a pak jednoho krásného dne jeho dcera jde a zabije se. A nijak hezky, jestli se vůbec dá zabít hezky. Pěkně se zřídila. Padesát aspirinů zapila půl lahví čistého kysličníku.“

„Proboha, proč?“ vykřikl Jonathan v hrůze.

„Apo jí dal k osmnáctým narozeninám zlaté hodinky. Pěkný kousek za devadesát tisíc dolarů, od Cartiera v Bal Harbour. Nejlepší, jaké se dají sehnat.“

„A co je špatného na tom, že jí dal zlaté hodinky?“

„Nic, jen to, že jí přesně stejné dal k sedmnáctým narozeninám a zapomněl na to. Ta holka se nejspíš vyžívala v tom, jak je opuštěná, a ty hodinky byly poslední kapka.“ Neodmlčel se. Nezvýšil hlas ani nezměnil tón. Chtěl ten příběh zamluvit tak rychle, jak to šlo. „Už jste řekl ‚ano‘? Neslyšel jsem.“

Ale Jonathan se k Burrovu rozladění držel Apostolla. „A co udělal on?“ zeptal se.

„Apo? To, co všichni. Znovuzrodil se. Našel Ježíše. Každou chvilku se rozplakal na nějakém večírku. Tak upíšete se nám nebo s vámi nemáme počítat? Já jsem nikdy nebyl na dlouhé námluvy.“

Zase obličej toho chlapce a zelená barva místo červené, když se rozpadal a tříštil s každou ranou. Sophiina tvář, podruhé rozmlácená, když ji zabili. Tvář jeho matky zakloněná a s doširoka otevřenými ústy, než je noční sestra zavřela a upevnila kusem fáče. Roperův obličej, jak se k němu naklání až příliš blízko.

Ale Burr také myslel na něco jiného. Proklínal se za to, že Jonathanovi tak vtiskl do mysli Apostolla. Copak se sakra nikdy nenaučí ovládat ten svůj pitomý jazyk?

Byli v Jonathanově malém bytě na Klosbachstrasse, pili skotskou a minerálku, ale alkohol ani jednomu z nich neprospíval. Jonathan seděl v jediném křesle a Burr obcházel po bytě a hledal stopy a náznaky. Přejel prsty po horolezecké výstroji, prohlédl si pár Jonathanových málo odvážných akvarelů z Berner Oberlandu. Teď stál ve výklenku a probíral se Jonathanovými knihami. Byl unavený a docházela mu trpělivost jak s Jonathanem, tak se sebou samým.

„Tak vy čtete Hardyho,“ poznamenal. „Proč zrovna jeho?“

„Asi proto, že jsem uprchlík z Anglie. Je to moje dávka nostalgie.“

„Nostalgie? Hardy? Blbost. Člověk jako myš a Bůh jako bezohledný parchant, to je Hardy. A hele! Copak to tady máme? Plukovník T. E. Lawrence z Arábie osobně.“ Vzal do ruky útlou knihu v žlutém obalu a zamával s ní jako s ukořistěnou vlajkou. „Ten osamělý génius, který si přál zůstat jen číslem. Opuštěný vlastní zemí. To začíná být zajímavé. Napsala to dáma, která se do něj zamilovala, když už byl mrtvý. Váš hrdina, co? Všechno to odříkání a úsilí a chyby, chápu. Není divu, že jste vzal tu práci v Egyptě.“ Podíval se na předsádku. „Čí jsou to iniciály? Vaše ne.“ Ale už když se ptal, znal odpověď.

„Mého otce. Byla to jeho kniha. Buďte tak laskav a vraťte ji zpátky.“

Burr si všiml napětí v Jonathanově hlase a obrátil se. „Ťal jsem do živého? Koukám, že ano. To by mě nenapadlo, že seržanti čtou. Já vždycky myslel, že knihy jsou jen pro důstojníky.“

Jonathan stál Burrovi v cestě a bránil mu vyjít z výklenku. Tvář měl smrtelně bledou a ruce, instinktivně uvolněné a připravené k akci, pozdvihl od boků.

„Buďte tak laskav a vraťte tu knihu na poličku. Je soukromá.“

Burr pomalu vrátil knihu mezi ostatní. „Povězte mi něco,“ řekl, čímž naznačil další změnu tématu. Protáhl se kolem Jonathana do středu pokoje. Zdálo se, jako by se jejich předchozí rozhovor vůbec neodehrál. „Projdou vám v tom vašem hotelu vůbec někdy rukama hotové peníze?“

„Občas.“

„Kdy?“

„Když někdo odjíždí pozdě v noci a chce platit hotově, tak od něj vezmu peníze já. Běžná recepce je od půlnoci do pěti do rána zavřená, takže to musí zvládnout noční recepční.“

„Takže od nich vezmete peníze, ano, a dáte je do sejfu?“

Jonathan se svezl do křesla a založil si ruce za hlavou. „Tak nějak.“

„Co by se stalo, kdybyste je ukradl? Jak dlouho by trvalo, než by na to někdo přišel?“

„Všimli by si toho koncem měsíce.“

„Vždycky byste je tam mohl vrátit na ten den, kdy se účtuje, a pak si je zase vzít, ne?“ přemýšlel Burr nahlas.

„Meister si dává dost pozor. Pravý Švýcar.“

„Vyrábím pro vás legendu, chápejte.“

„Já vím.“

„Ne, nevíte. Chci vás dostat Roperovi do hlavy, Jonathane. Jsem přesvědčený, že to dokážete. Chci, abyste mi ho přivedl. Jinak ho nikdy nedostanu. Je možná zoufalý, ale není neopatrný. Můžu mu nastrkat mikrofony třeba do zadku, obletovat ho družicemi, číst jeho poštu a poslouchat jeho telefony. Můžu ho cítit, slyšet a pozorovat. Můžu poslat Corkorana na pět set let do vězení, ale toho Ropera se dotknout nemůžu. U Meistera musíte být zpátky až za čtyři dny. Chci, abyste se ráno se mnou vrátil do Londýna, setkal se s mým přítelem Rookem a poslechl si podmínky. Přepíšu váš život od prvního dne, a až skončím, tak budete sám sebe milovat.“

Burr hodil na postel letenku, pak se postavil k oknu, odhrnul záclonu a díval se ven do soumraku. Zase už sněžilo. Obloha byla tmavá a nízká. „Nepotřebujete čas na rozmyšlenou. Času jste měl víc než dost, co jste utekl z armády i ze své země. Můžete říct ne, můžete se taky zahrabat ještě hloub a žít si v tom svém doupěti až do smrti.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Nevím. Jestli to nechcete vzít, je týden až moc dlouhá doba. Mám vám udělat další kázání?“

„Ne.“

„Chcete mi za pár hodin zavolat?“

„Ne.“

„Tak k čemu jste došel?“

K ničemu, myslel si Jonathan, když otevíral letenku a přečetl si čas odletu. Nic takového jako rozhodnutí neexistuje. Ani neexistovalo. Vždycky jen máte dobrý nebo špatný den, jdete dopředu, protože za vámi není nic, a utíkáte, protože kdybyste ještě chvíli stáli, upadnete. Je pohyb nebo je stagnace, je minulost, která vás žene, a plukovní kaplan, který káže, že jen poslušní jsou svobodní, a ženy, které říkají, že ve vás není ani špetka citu, ale že bez vás nemůžou žít. Je vězení jménem Anglie, je Sophie, kterou jsem zradil, je irský kluk beze zbraně, který se na mě díval, když jsem mu ustřelil obličej, a je dívka, se kterou jsem skoro ani nepromluvil, která si do pasu píše jezdkyně a která mě znepokojila tak, že ještě po mnoha týdnech mám na ni vztek. Je hrdina, jehož nikdy nebudu hoden a kterého museli před pohřbem znova obléknout do uniformy. A upocený yorkshirský krysař, který mi našeptává do ucha, abych šel a udělal to všechno znova.

Rex Goodhew byl v bojovné náladě. První polovinu dopoledne strávil tím, že úspěšně obhajoval Burrovy požadavky před svým velitelem, a druhou polovinu projevem na semináři ve Whitehallu na téma „zneužívání tajemství“, který skončil příjemnou přestřelkou s mladým škrobeným panákem od řeky, který byl sotva tak starý, aby se už naučil lhát. Teď byl čas oběda, slunce zešikma osvětlovalo bílé fasády a do jeho milovaného Athaenea to bylo jen pár kroků.

„Ten tvůj člověk, ten Leonard Burr, o sobě dává vědět, Rexi,“ podotkl s úzkostlivým úsměvem Stanley Padstow z ministerstva vnitra, který ho dohonil. „Abych pravdu řekl, tak mi není moc jasné, proč jsi nás do toho zatáhl.“

„Ajej,“ povzdechl Goodhew. „Chudinko. A jak o sobě dává vědět?“

Padstow byl v Oxfordu ve stejnou dobu jako Goodhew, ale to jediné, co si o něm pamatoval, bylo, že tenkrát chodil se samými ošklivými holkami.

„Ale není to nic hrozného,“ řekl Padstow a snažil se, aby to znělo bezstarostně. „Používá můj personál, aby místo něj žádal o různé spisy. Přesvědčil archivářku, aby kvůli němu lhala, až se hory zelenají. Bere vyšší policejní důstojníky na tříhodinové obědy u Simpsona. Chce po nás, abychom se za něj zaručili, když se leknou a couvnou.“ Celou dobu pošilhával po Goodhewovi, ale nikdy nezachytil jeho pohled. „Ale to je v pořádku, ne? Já jen že s těmihle lidmi člověk nikdy neví. Ne?“

Chvilku bylo ticho, než se jim podařilo dostat se z doslechu skupinky jeptišek.

„Ne, Stanley, to člověk opravdu neví,“ odpověděl Goodhew. „Ale poslal jsem ti přece podrobné písemné potvrzení, přísně tajné a výhradně pro tvou potřebu.“

Padstow se zoufale snažil mluvit přezíravě. „A ty zatracené cornwallské hrátky – tedy – chci říct – to všechno berete na sebe, ano? Já jen že to v tom tvém dopise nebylo tak úplně jasné.“

Došli ke schodům do Athaenea.

„Já mám dojem, že bylo, Stanley,“ ujistil ho Goodhew. „Jestli si dobře vzpomínám, tak třetím odstavcem toho mého dopisu jste ve věci těch cornwallských hrátek dokonale krytí.“

„Vraždu nevyjímaje?“ zeptal se tichounce, ale naléhavě Padstow, když vstupovali dovnitř.

„Myslím, že ne. Samozřejmě pokud se nikomu nic nestane, Stanley.“ Goodhew změnil tón. „A je to výhradně věc vašeho oddělení, viď?“ zeptal se. „Ani slovo nikomu z Nábřeží, ani slovo komukoli kromě Leonarda Burra, anebo když se budeš bát, mně. Souhlasíš, Stanley, viď? Nebudou to moc velké nervy, že?“

Jedli každý u jiného stolu. Goodhew si dopřál pořádný biftek a skleničku vynikajícího klaretu. Ale Padstow jedl velmi rychle, jako by ho honil čas.

7.

Jonathan se objevil v obchůdku paní Tretheweyové jednoho zachmuřeného pátku a říkal si Linden. To jméno bylo první, na které si Jonathan vzpomněl, když ho Burr požádal, aby nějaké navrhl. Nikdy v životě žádného Lindena nepotkal, ledaže si snad podvědomě vybavoval nějakou vzpomínku na svou německou matku, snad na píseň nebo báseň, které mu recitovala na svém zdánlivě nekonečném smrtelném loži.

Den byl podmračený a vlhký, jako by večer začal už při snídani. Vesnička ležela pár mil východně od mysu Land’s End. Trnka, která rostla na žulové zídce paní Tretheweyové, byla ohnutá jihozápadními bouřemi. Nálepky na náraznících aut zaparkovaných před kostelem nabádaly cizince, aby se vrátili domů.

Je to něco jako krádež, vrátit se tajně do vlastní země poté, co ji člověk opustil. Je něco jako krádež používat nové falešné jméno a stát se novou verzí sebe sama. Člověk přemýšlí, čí šaty ukradl, čí stín vrhá, jestli tu už byl jako někdo jiný. Je to zvláštní pocit, hrát tu roli první den po šesti letech, kdy člověk byl ve vyhnanství svým neurčitým já. Na Jonathanově tváři možná byla ta novost trochu znát, protože paní Tretheweyová od té doby vždycky tvrdila, že v něm cítila jakési furiantství – říkala tomu, že v něm „jiskřilo“. A paní Tretheweyová není žádná fantastka. Je to chytrá žena, vysoká a důstojná, a vůbec nevypadá jako venkovanka. Občas říká věci, při kterých vás chtě nechtě napadá, co z ní mohlo být, kdyby byla měla takové vzdělání, jaké mívají děvčata dnes, nebo manžela, který by měl víc pod čepicí než ten chudák starý Tom, který zemřel na infarkt loni o Vánocích, když to mezi zednáři trochu přehnal s dobročinností.

„Jack Linden, ten byl mazaný,“ řekne paní Tretheweyová vždycky svým profesorským cornwallským způsobem. „Měl na první pohled docela hezké oči, dokonce bych řekla veselé. Ale pořádně si člověka prohlédl, a ne tak, jak ty si myslíš, Marilyn. Díval se jakoby zároveň z dálky i zblízka. Člověk měl pocit, že něco ukradne, ještě než vešel do krámu. No, však to taky byla pravda. Teď to víme. Vůbec teď víme spoustu věcí, které jsme předtím nevěděli.“

Bylo dvacet minut po šesté, za deset minut se zavíralo a ona sčítala tržbu na elektronické pokladně. Těšila se, že se pak podívá v televizi na Sousedy se svou dcerou Marilyn, která se nahoře starala o svou holčičku. Slyšela jeho silnou motorku – ‚ta tedy pořádně řvala‘ – viděla, jak ji postavil a sundal si helmu a uhladil si ty své hezké vlasy, i když to nepotřebovaly, asi to dělá spíš proto, aby se uvolnil, napadlo ji. A byla přesvědčená, že ho viděla se usmát. Brabenec, pomyslela si, a veselý brabenec. V západním Cornwallu znamená brabenec cizince a cizinec je každý, kdo se narodil na východ od řeky Tamar.

Ale tohle mohl klidně být brabenec z Měsíce. Chystala se otočit cedulku na dveřích z OTEVŘENO na ZAVŘENO, ale jeho vzhled ji zarazil. A taky jeho boty, stejné, jako nosíval nebožtík Tom, nablýskané jako kaštany a pečlivě očištěné na rohožce, což by člověk od motocyklisty nečekal ani náhodou.

Pokračovala tedy ve sčítání, zatímco on obcházel kolem polic, aniž by se obtěžoval s košíkem – typický mužský, takoví jsou všichni, ať je to Paul Newman nebo úplně obyčejný dělňásek: přijdou si pro jedny žiletky a skončí s plnou náručí, ale košík si nevezmou ani za nic. A pohyboval se také velmi tiše, skoro neslyšně; našlapoval lehce. Člověk zrovna od motocyklistů nečeká, že se budou chovat takhle.

„Vy nejste odtud, co, holoubku?“ zeptala se ho.

„No, ano, totiž ne, bohužel ne.“

„Proč bohužel, milánku. Sem přijde spousta milých lidí, co nejsou odtud, a bydlí tu zase hodně takových, které bych radši viděla za horama.“ Žádná odpověď. Příliš zaujatý perníčky. A ty jeho ruce, všimla si, když si teď sundal rukavice – pečlivě vydrhnuté. Vždycky měla ráda pěkně upravené ruce. „Tak odkud jste? Doufám, že z nějakého hezkého místa.“

„No, vlastně odnikud,“ řekl skoro vyzývavě, a vzal si dvě balení žaludečních pilulek a obyčejné sušenky a četl si nálepky, jako by je nikdy neviděl.

„No, Vlastně Odnikud budete těžko, srdíčko moje,“ odsekla paní Tretheweyová, která ho sledovala pohledem. „I když nejste z Cornwallu, tak jste snad nespadl z nebe. Tak odkud jste?“

Ale zatímco vesničané zpozorněli, když paní Tretheweyová nasadila svůj přísný tón, Jonathan se jen usmál. „Žil jsem v cizině,“ vysvětlil, jako by ji chtěl pobavit. „Jsem tulák, co se vrací domů.“

A hlas má stejný jako ty ruce a boty, vzpomíná si: naleštěný jako sklo.

„A kde v cizině, andílku?“ naléhala. „Ona není jenom jedna cizina, dokonce ani tady u nás dole ne. My nejsme tak primitivní, i když si to spousta lidí o nás myslí.“

Ale nemohla se mu dostat na kůži. Prostě tam jenom stál a usmíval se a nakládal si do náruče čaj a tuňáka a ovesné placky, klidný jako želva, takže kdykoli mu položila otázku, připadala si drzá.

„Víte, já jsem si najal ten domek v Lanyonu,“ povídá on.

„Tak to musíte být úplný blázen,“ řekla mu Ruth Tretheweyová útěšlivě. „Jenom blázen může chtít bydlet v Lanyonu a celý den tam sedět a koukat na skály.“

A byl takový – takový nepřítomný nebo vzdálený. No, byl to námořník, to dneska víme, i když to využil špatně. Ten upřený pohled, který měl, když si prohlížel kompoty v plechovkách, jako by se je učil nazpaměť. Nepolapitelný, to je to správné slovo. Jako mýdlo ve vaně. Už si myslíš, že ho máš, a zase ti proklouzne mezi prsty. Něco divného na něm bylo, to je všechno, co vím.

„No, snad máte aspoň jméno, když už jste se rozhodl se k nám přistěhovat,“ řekla paní Tretheweyová napůl zoufale a napůl znechuceně. „Nebo jste ho nechal v cizině, když jste se vracel domů?“

„Linden,“ představil se a vytáhl peněženku. „Jack Linden. S i a e“ dodal ochotně. „Neplést s Lyndonem s y.“

Vzpomíná si, jak pečlivě uložil nákup do brašen na motorce, jeden balíček sem, druhý naproti, jako kdyby vyvažoval svou loď. Pak nakopl motorku a zvedl ruku na pozdrav. Tak ty jsi Linden z Lanyonu, zařadila si ho, když se dívala, jak odjíždí ke křižovatce a elegantně zatáčí doleva. Z Vlastně Odnikud.

„Měla jsem v krámě nějakého pana Lindena z Lanyonu s i a e,“ oznámila Marilyn, když vyšla nahoru. „A má motorku velkou jako kůň.“

„Ženatý, předpokládám,“ podotkla Marylin, která měla holčičku, ale nikdy nemluvila o jejím otci.

A tak se tedy Jonathan stal Lindenem z Lanyonu, další z těch toulavých anglických duší, kteří jako by se vlivem přitažlivosti propadali poloostrovem dál a dál k západu ve snaze uniknout svým tajemstvím a sobě samým. Tím byl a tím zůstal od prvního dne až do chvíle, kdy přišla ta zpráva.

To ostatní, co se o něm vesnická zpravodajská služba dozvěděla, byly střípky informací získané těmi skoro nadpřirozenými cestami, které jsou chloubou každé dobré zpravodajské sítě. Že je bohatý, což znamenalo, že platí hotově a skoro dřív, než něco dluží – v nových pěti– a desetilibrovkách, které odpočítával na mrazák paní Tretheweyové, jako by rozdával karty – no, však víme, odkud je měl, ne? – není divu, že platil hotově!

„Zarazte mě, až jich bude dost, paní Tretheweyová,“ říkal Jonathan, když rozkládal bankovky. Kdo by si pomyslel, že nebyly jeho. Ale peníze nesmrdí, říká se.

„To není moje věc, pane Lindene,“ protestovala vždycky paní Tretheweyová. „To je vaše věc. Já si můžu vzít klidně všechny, co máte, a ještě nějaké navrch.“ Na venkově se vtipy nejvíc cení, když se opakují.

Také se říkalo, že mluví všemi jazyky na světě, rozhodně aspoň německy. Protože když se u Dory Harrisové v Count House udělalo špatně jedné německé turistce, Jack Linden se o tom dozvěděl a dojel do Count House a promluvil s ní, paní Harrisová přitom seděla u postele, aby všechno proběhlo ve vší počestnosti. Pak tam zůstal, než přijel dr. Maddern, a překládal mu dívčiny příznaky, některé velmi intimní, jak říkala Dora, ale Jack Linden uměl všechna slovíčka. Dr. Maddern říkal, že musí mít speciální vědomosti, aby takové výrazy vůbec znal.

Jak se brzo ráno prochází po cestičce nad útesy jako člověk, který nemůže spát; takže Peter Hosken a jeho bratr, kteří za svítání na moři vytahovali u Lanyon Head své vrše na humry, ho často zahlédli rázovat po vrcholu útesu jako vojáka, obvykle s batohem na zádech; a co sakra mohl v tuhle hodinu v tom batohu mít? Nejspíš drogy. No, vlastně určitě. To už teď taky víme.

A jak obdělával louky na útesu, nahoru a dolů, oháněl se krumpáčem, jako by chtěl potrestat zemi, která ho nosila; ten člověk by si od minuty dokázal vydělat na poctivé živobytí jako dělník. Pěstoval zeleninu, aspoň to říkal, ale nezdržel se tak dlouho, aby ji mohl sníst.

A sám si vařil, říkala Dora Harrisová; a podle vůně byl labužník, protože když byl jihozápadní vítr dost mírný, sbíhaly se jí sliny na půl míle daleko, stejně jako Petovi a jeho bratrovi na moři.

A jak byl milý na Marilyn Tretheweyovou, nebo spíš jako ona byla milá na něj – no, on ten Linden se usmíval na každého, ale Marilyn se už neusmála tři roky, až teprve Jack Linden jí k tomu dal důvod.

A jak vozil staré Bessii Jagové dvakrát týdně na motorce nákupy od paní Tretheweyové – Bessie bydlela až na samém konci Lanyon Lane – všechno jí vždycky úhledně naskládal do poliček, nevysypal jí plechovky a krabice jen tak na stůl, aby si to pak přebrala. A povídal si s ní o svém domku, jak vymazává střechu cementem, jak nasadil nová okna a jak si vydláždil cestu.

Ale o ničem jiném nikdy nemluvil, rozhodně ani slovo o sobě, kde žil nebo z čeho žil, takže se jen pouhou náhodou dozvěděli, že má podíl na loďařské firmě v Plymouthu, jmenovala se Sea Pony a specializovala se na pronajímání a leasing plachetnic. Ale moc dobrou pověst to nemá, říkal Pete Pengelly, spíš je to takové doupě námořních kovbojíčků a feťáků. Pete ho tam jednou zahlédl sedět, když si jel vyzvednout opravený motor ze Sparrowovy loděnice, což bylo vedle: Linden seděl u stolu a mluvil s velkým, tlustým, upoceným, vousatým chlapem s kudrnatými vlasy a velkým zlatým křížem na krku, který tomu tam zřejmě šéfoval. No a když Pete dojel ke Sparrowům, zeptal se starého Jasona Sparrowa rovnou: Co se to děje vedle u Sea Pony, Jasone? Vypadá to tam, jako by je převzala mafie.

Ten jeden je Linden, ten druhý Harlow, řekl Petovi Jason. Linden je Anglán, ale ne odtud, a ten Harlow, to je takový velký tlustý křivák, Australan. Ti dva si to koupili za hotové, říkal Jason, a neudělali tam ani ň, jen tam kouří cigarety a plachtí si v deltě. Linden, to je aspoň opravdu námořník, připustil Jason. Ale ten Harlow, ten tlustý, ten nerozezná vlastní zadek od kormidla. Většinou se hádají, říkal Jason. Nebo aspoň Harlow. Řve jako tur. Ten druhý, ten Linden, ten se jenom usmívá. To jsou pěkní partneři, řekl Jason s pohrdáním.

Tak se tedy poprvé doslechli o Harlowovi. Linden & Harlow, partneři a nepřátelé.

O týden později se Harlow objevil osobně, z masa a kostí. Něco takového jste ještě neviděli, mohl mít sto třicet kilo, sto padesát. Ukázal se v poledne v Zátiší, vešel dovnitř s Jackem Lindenem a sedl si rovnou do kouta vedle terče na šipky, kde sedá William Charles. Málem se na tu lavici nevešel, no vážně, a snědl tři masové paštiky. A pak tam spolu zůstali až do zavření, hlavy nad mapou a mumlali si tam jako dva piráti. No, však víme proč. To to zrovna plánovali.

A než se nadějete, je Jumbo Harlow mrtvý. A Jack Linden zmizel a nikomu nedal ani sbohem.

Zmizel tak rychle, že většině z nich chvíli trvalo, než si to uvědomili. Zmizel tak úplně, že nebýt novinových výstřižků připíchnutých na zdi v Zátiší, věřili by možná, že jim nikdy nezkřížil cestu; že lanyonské údolí nikdy nebylo zahrazeno oranžovými policejními páskami, které hlídali dva protivní mladí policajti z Camborne; že detektivové v civilu nikdy nepochodovali po vesnici od svítání do soumraku – ‚těch votravů byly tři auta,‘ říká Pete Pengelly –, že se sem nikdy nepřihnali novináři z Plymouthu a dokonce až z Londýna, pár z nich byly ženské a pár bylo takových, že to ženské klidně mohly být, a každého bombardovali těmi svými pitomými otázkami, od Ruth Tretheweyové až po Loudu Luckyho, který smrdí halířem a celý den se prochází s tím svým vlčákem, ten pes je stejný cvok jako Lucky, ale má víc zubů: co nosil na sobě, pane Lucku? o čem mluvil? Tak on na vás nikdy nebyl hrubý?

„Ten první den jsme těžko rozeznali policajty od reportérů,“ vzpomíná rád Pete a celé Zátiší se směje. „Říkali jsme reportérům pane a policajty jsme posílali do prdele. Druhej den už jsme tam posílali všechny.“

„A stejně to neudělal, povídám,“ vrčí William Charles, skrčený na svém místě pod terčem na šipky. „Nikdy nic nedokázali. Když nenajdeš mrtvolu, tak sakra nemůžeš mít vraha. Na to je zákon.“

„Ale našli krev, Williame,“ řekne mladší bratr Pete Pengellyho Jacob, vzorný žák.

„Jdi do prdele s krví,“ odsekne William Charles. „Kapka krve ještě nikdy nic nedokázala. Nějakej parchant kdovíodkud se řízne při holení, policie na to skočí a tvrdí, že je Jack Linden vrah. Ať jdou do prdele.“

„Tak proč teda utíkal? Proč v noci zmizel, když nikoho nezabil?“

„Ať jdou do prdele,“ opakuje William Charles jako konečné amen.

A proč opustil chudáka Marilyn, která pak vypadala, jako by ji uštkl had, a která celé dny vyhlížela na cestu, kdyby se jeho motorka náhodou vrátila? Ona policii žádné nesmysly nevykládala. Řekla, že o něm nikdy neslyšela, a jděte se vycpat. Vážně.

A nad tím vším se pořád vznáší pestrý proud zmatených vzpomínek: doma, když sedí před blikajícími televizory, k smrti unavení po celodenní dřině, za mlhavých večerů v Zátiší, když upíjejí svá třetí piva a zírají na prkennou podlahu. Padá soumrak, dovnitř se vevalí mlha a přilne k oknům jako pára, nic se ani nepohne. Vítr utichne, vrány zmlknou. Při jediné krátké cestě do hospody ucítíš teplé mléko z mlékárny, parafinová kamínka, hořící uhlí, kouř z dýmky, siláž a mořské řasy od Lanyonu. Helikoptéra se plahočí k Scilly. Tanker dunivě zahouká v mlze. Hodiny na věži ti duní v uších jako gong při boxu. Všechno je jedinečné, každá ta věc je zvláštní vůně nebo zvuk nebo vzpomínka. Krok na cestě zní ostře jako zlomený vaz.

„Jedno ti povím,“ Pete Pengelly popotahuje z dýmky, jako by se zapojoval do živé hádky, i když nikdo už celé minuty nepromluvil ani slovo. „Jack Linden musel mít nějakej sakra dobrej důvod. Jack měl přece důvod úplně pro všechno, co kdy udělal. Neříkejte, že neměl!“

„A s lodí to taky uměl,“ přiznává mladý Jacob, který stejně jako jeho bratr jezdí na malém člunu rybařit k Porthgwaře. „Jednou v sobotu s náma jel, viď, Pete? Vůbec nemluvil. Řekl, že si vezme tu rybu domů. Já mu nabídl, že mu ji očistím, ne? Ale on, já prej si to udělám sám. On ji sakra odříznul rovnou od kostí. Kůži, hlavu, ocas, maso. Očistil ji líp než tuleň.“

„A co jak uměl s lodí! Od Jersey do Falmouthu ve vichřici a sám!“

„Ten australskej parchant dostal akorát to, co si zasloužil,“ řekl hlas z kouta. „To byl stokrát větší křivák, než kdy byl Jack. Viděl jsi ty jeho tlapy, Pete? Panebože, ty byly jak lopaty.“

Teprve Ruth Tretheweyová celé věci dodá filosofický nádech, i když Ruth v téhle souvislosti nikdy nemluví o Marilyn a ani nedovolí, aby o tom v její přítomnosti začal někdo jiný: „Na každého někde čeká jeho osobní ďábel,“ prohlásí Ruth, která od manželovy smrti tu a tam zabrousí do mužské domény Zátiší. „Tady v téhle místnosti není jediný člověk, který by nedokázal vraždit, kdyby ho k tomu pokoušela ta špatná osoba. Můžeš být třeba princ Charles, to je jedno. Jack Linden byl zdvořilejší, než mu bylo zdrávo. Všechno, co měl v sobě zavřené, prostě najednou vybuchlo.“

„Jdi se vycpat, Jacku Lindene,“ prohlásí náhle Pete Pengelly, zčervenalý pitím, zatímco všichni sedí v uctivém mlčení, které obvykle následuje po některé z jasnozřivých poznámek Ruth Tretheweyové. „A kdybys sem dneska přišel, tak ti sakra koupím pivo, mladej, a podám ti sakra ruku stejně jako tenkrát v noci.“

A příští den bude Jack Linden zapomenut, možná i na celé týdny. Jeho ohromující cesta po moři je zapomenuta stejně jako záhada dvou mužů, kteří za ním prý přijeli v roveru do Lanyonu tu noc předtím, co zmizel – a už několikrát předtím, podle toho, co říká těch pár lidí, kteří by to měli vědět.

Ale výstřižky z novin stále ještě visí na zdi Zátiší, modré útesy Lanyonu stále pláčou a dýmají ve špatném počasí, které jako by nad nimi pořád viselo, hlodaše a narcisy vedle sebe stále ještě kvetou na březích řeky Lanyon, která touhle dobou není širší než krok zdravého chlapa. Podél ní se vine potemnělá cesta k tomu nízkému domku, který býval domovem Jacka Lindena. Rybáři se pořád ještě uctivým obloukem vyhýbají Lanyon Head, kde na mělčinách číhají hnědé skály jako krokodýlové a proudy můžou člověka stáhnout pod hladinu i v těch nejklidnějších dnech, takže každý rok se nějaký blázen, který sem přijede kdovíodkud s holkou a s gumovým člunem a potápí se pro zbytky vraků, potopí naposledy nebo ho musí zachránit helikoptéra z Culdrose.

V Lanyon Bay leželo pěkných pár mrtvol, říká se ve vesnici, už dávno předtím, než k nim Jack Linden přidal toho svého vousatého Australana.

A Jonathan?

Jack Linden byl stejnou záhadou pro sebe samého jako pro vesnici. Padal špinavý drobný déšť, když vykopl přední dveře chalupy a shodil své brašny na prázdné lavice. Ujel tři sta třicet mil za pět hodin. Ale když pochodoval ve svých těžkých motocyklistických botách z jedné prázdné místnosti do druhé a díval se rozbitými okny na tu apokalyptickou krajinu venku, usmíval se sám pro sebe jako člověk, který našel palác svých snů. Jdu na to, myslel si. Konečně budu úplný, pomyslel si a vzpomněl si na přísahu, kterou vyslovil v archivním sklepě Herr Meistera. Objevím chybějící části svého života. Vyrovnám se se Sophií.

Jeho londýnský výcvik patřil do jiné přihrádky jeho mysli: paměťové hry, hry s kamerou, komunikační hry, neustávající proud Burrových metodických instrukcí, dělej tohle, nikdy nedělej tamto, buď sám sebou, ale víc buď takový. Jejich plánování Jonathana fascinovalo. Bavil se jejich důvtipem a cestičkami jejich rozporného zdůvodňování.

„Počítáme s tím, že Linden přežije první kolo,“ řekl Burr přes kouř z Rookovy dýmky, když spolu všichni tři muži seděli ve spartánském tréninkovém středisku v Lisson Grove. „Pak ti najdeme někoho jiného, kým by ses mohl stát. Ještě sis to nerozmyslel?“

Kdepak, ani v nejmenším si to nerozmyslel. Se znovuzrozeným smyslem pro povinnost se radostně účastnil své nadcházející destrukce a přidával vlastní nápady, které považoval za věrnější než ty původní.

„Počkej moment, Leonarde. Utíkám a policie mě hledá, je to tak? Ty říkáš, zdrhni do Francie. Jenže já byl v Irsku. Když po mě někdo jde, vyhýbám se hranicím na sto honů.“

A oni ho poslechli, poznamenali si pekelný týden skrývání a udělalo to na ně dojem, a za jeho zády si to řekli.

„Drž ho na krátké šňůře,“ radil Rooke Burrovi v jeho roli poručníka Jonathanovy vojenské osobnosti. „Žádné rozmazlování. Žádné přilepšování. Žádné zbytečné výlety do první linie pro povzbuzení. Jestli to nedokáže snášet, tak čím dřív to zjistíme, tím líp.“

Ale Jonathan to dokázal snášet. Vždycky to dokázal snášet. Odpírání byl jeho živel. Toužil po ženě, ženě, kterou ještě nepotkal, takové, která by měla své poslání stejně jako on, ne frivolní jezdkyni s bohatým ochráncem; ženě se Sophiinou vážností a srdcem a Sophiinou nerozpolcenou sexualitou. Když na svých procházkách po útesech si občas dopřál to potěšení rozzářit tvář úsměvem blaženého poznání, když si představil, že jeho dosud nepotkaný protějšek ženských ctností na něj bude čekat: No ne, ahoj, Jonathane, to jsi ty. Ale když začal její rysy zkoumat podrobněji, až příliš často byla nepříjemně podobná Jed: měla její vzpurné, dokonalé tělo, její skřítkovský úsměv.

Marilyn Tretheweyová poprvé přišla Jonathana navštívit, když mu přivezla bednu minerálky, která byla tak velká, že ji nemohl naložit na motorku. Měla báječnou postavu stejně jako její matka, pevnou bradu a černé vlasy podobné Sophiiným, červené cornwallské tváře a pevná vysoko posazená ňadra, protože jí nemohlo být ani o den víc než dvacet. Když ji Jonathan viděl, jak rázuje s kočárkem po ulici, vždycky sama, nebo jak stojí stranou u pokladny matčina obchodu, pokaždé uvažoval, jestli ho vůbec vidí nebo zda na něm jen spočívá pohledem a v duchu se dívá na něco úplně jiného.

Trvala na tom, že odnese bednu lahví až ke dveřím, a když se pokusil ji od ní vzít, odehnala ho. Stál tedy na vlastním zápraží a díval se, jak postavila krabici na kuchyňský stůl, pak se dlouze rozhlédla po obýváku a teprve potom vyšla ven.

„Zakopej se,“ radil mu Burr. „Kup si skleník, vysázej zahradu, uzavírej přátelství na celý život. Když tam najdeš holku, která by kvůli tobě plakala, tím líp. Úplně nejlepší by bylo, kdybys ji přivedl do jiného stavu.“

„To ti tedy děkuju.“

Burr si všiml jeho tónu a úkosem se na něj podíval. „O co ti jde? Zapřísáhl ses k celibátu nebo co? Ta Sophie se ti pořádně dostala pod kůži, co?“

O pár dní později přišla Marilyn znovu, tentokrát nepřinesla žádné zboží. A místo obvyklých džínsů a opraného svetru se navlékla do sukně a saka, jako by měla schůzku se svým právníkem. Zazvonila na zvonek, a jak otevřel dveře, řekla: „Tak co, vyhodíte mě?“ Ustoupil tedy o krok a nechal ji projít kolem sebe. Zastavila se uprostřed pokoje, jako by si ověřovala jeho spolehlivost. A on si všiml, že se hedvábné manžety její halenky chvějí, a věděl, že ji to stálo velké přemáhání, než došla až tak daleko.

„Tak vám se tady líbí?“ zeptala se svým provokativním způsobem. „Jste tady úplně sám?“ Měla pronikavý pohled své matky a její neškolenou bystrost.

„Vyhovuje mi to,“ uchýlil se Jonathan k svému hoteliérskému tónu.

„A co teda děláte? Nemůžete přece celý den koukat na telku. Ani žádnou nemáte.“

„Čtu. Procházím se. Tu a tam trochu obchoduju.“ Tak už jdi, myslel si a napjatě se na ni usmíval se zdviženým obočím.

„Tak vy malujete, co?“ řekla a prohlížela si jeho akvarely položené na stole pod oknem.

„Snažím se.“

„Já umím malovat.“ Probírala se štětci, zkoušela jejich tvar pružnost. „Byla jsem v malování dobrá. Vyhrála jsem i ceny, víte?“

„Tak proč už nemalujete?“ zeptal se Jonathan.

Myslel to jako otázku, ale k jeho zděšení to vzala jako pozvání. Vylila ze sklenice vodu do výlevky, znovu ji naplnila a sedla si ke stolu. Vybrala si ze zásobníku čistý list papíru, zastrčila si vlasy za uši a zapomněla na všechno kromě své práce. A když k němu seděla obrácená svými dlouhými zády, po kterých splývaly černé vlasy, a na hlavu jí svítilo slunce, byla to Sophie, jeho žalující anděl, který ho přišel navštívit.

Chvíli se na ni díval a doufal, že ta asociace se rozplyne, ale nerozplynula, takže vyšel ven na zahradu a ryl se v zemi až do soumraku. Vrátil se a našel ji, jak utírá stůl přesně tak, jak to dělala ve škole. Pak opřela svou nedokončenou malbu o zeď, a kupodivu na ní nebylo ani moře, ani obloha, ani skály, ale tmavovlasá smějící se dívka – mohla to být Sophie jako dítě, Sophie dávno předtím, než si vzala svého dokonalého anglického gentlemana kvůli jeho pasu.

„Já zas přijdu zítra, jo?“ zeptala se svým úsečným, agresivním způsobem.

„Samozřejmě. Jestli chcete. Proč ne?“ řekl hoteliér a v duchu si poznamenal, aby nezapomněl odjet do Falmouthu. „Jestli budu muset jet pryč, nechám otevřeno.“

A když se vrátil z Falmouthu, našel kresbu dívky dokončenou a u ní lístek, který mu mrzutě sděloval, že je pro něj. Pak přicházela skoro každé odpoledne, a když přestala malovat, usadila se proti němu v křesle u ohně a četla si jeho Guardian.

„Svět je jedna velká sviňárna, co, Jacku,“ prohlásila a zašustila novinami. A pak ji slyšel se smát, stejně jako ji začali slýchat lidé ve vesnici. „Hnusná sviňárna, Jacku Lindene. Na to vem jed.“

„To je,“ ujistil ji a dával si pozor, aby jí úsměv neoplácel příliš dlouho. „To máš úplně pravdu, Marilyn.“

Ale začal si intenzivně přát, aby už byla pryč. Její zranitelnost ho děsila. A také to, jak si od ní sám připadal vzdálený. Nikdy, ujistil Sophii v duchu. Přísahám.

Jen občas, brzo ráno, protože se obvykle budil s úsvitem, hrozila Jonathanova rozhodnost zhroucením, a v té černé hodině se stával hříčkou minulosti, která sahala mnohem dál než k zradě Sophie. Vzpomínal si na škrábání uniformy na jeho dětské kůži a khaki límec, který ho řezal do krku. Viděl sám sebe, jak spí ve střehu v kovové posteli svého pokoje v ubikaci a čeká na budíček a na první falzetové příkazy dne: Nestůj sakra jako nějakej blbej číšník, Pine, narovnej záda! Narovnej záda! Ještě! Prožíval znovu svůj strach ze všeho: z výsměchu, když neuspěl, a ze závisti, když vyhrál; ze cvičiště a z hřiště a z boxerského ringu; z toho, že ho přistihnou, když kradl věci, kterými si chtěl zpříjemnit život – perořízek, fotografii něčích rodičů; strach z neúspěchu, který znamenal návrat k vlastnímu nemilovanému já; z toho, že přijde pozdě nebo brzo, že bude příliš čistý, ne dost čistý, příliš hlučný, příliš tichý, příliš úslužný, příliš drzý. Vzpomínal si, jak se učil být statečný, protože jinak mu zbývalo jen být zbabělý. Vzpomínal si na den, kdy oplatil ránu, a na den, kdy udeřil první, jak se učil sám sebe vést od slabosti k síle. Vzpomněl si na své první ženy, které se nelišily od těch pozdějších, každá z nich byla větší zklamání než ta předchozí, jak se snažil každou z nich pozdvihnout na božský piedestal ženy, kterou nikdy neměl.

O Roperovi přemýšlel pořád – stačilo jen ho vylovit z kapsy paměti a pocítil vlnu účelovosti a vědomí cíle. Nedokázal poslouchat rádio ani číst noviny, aby si za každým konfliktem nepředstavoval neviditelnou Roperovu ruku. Když četl o masakru žen a dětí na Východním Timoru, spáchaly ten zločin Roperovy pušky. Když v Bejrútu explodovala bomba v autě, dodal ji Roper, a to auto nejspíš taky: Byl jsem tam, ten film jsem viděl, díky.

Po Roperovi se objektem jeho fascinovaného znechucení stali i Roperovi lidé. Myslel na majora Corkorana (alias Corky alias Corks) v tom jeho ošuntělém kabátě a hanebných semiškách: Corkyho podpisovatele, Corkyho, který mohl dostat pět set let vězení, kdy se Burrovi zamanulo.

Přemýšlel o Friskym a Tabbym a té mlhavé společnosti vazalů: o Sandym, lordu Langbournovi, se zlatými vlasy svázanými v týle, o dr. Apostollovi v botách s podložkami, jehož dcera se zabila kvůli hodinkám od Cartiera, o McArthurovi a Danbym – úřednických dvojčatech v šedých oblecích z té téměř úctyhodné strany operace; nakonec se celá Roperova domácnost pro něj stala jakousi nestvůrnou První rodinou a Jed byla První dámou ve Věži.

„Kolik toho ona ví o jeho kšeftech?“ zeptal se jednou Burra.

Burr pokrčil rameny. „Roper se nechlubí a nevykládá. Nikdo neví víc, než musí. Na to si náš Dicky dává pozor.“

Nalezenec z vyšší třídy, pomyslel si Jonathan. Výchova v klášterní škole. Víra zavržena. Hlídané dětství, stejně jako to moje.

Jediným Jonathanovým důvěrníkem byl Harlow, ale mezi důvěrníky, kteří spolu dělají na akci, existují i ve svěřování jisté meze. „Harlow je statista,“ varoval Rooke při své noční návštěvě v Lanyonu. „Je tam jen proto, abys měl koho zabít. Nezná cíl a nemusí ho znát. Mělo by to tak zůstat.“

Nicméně tuhle část cesty vrah a jeho oběť podnikali spolu a Jonathan se snažil vytvořit si s ním určité pouto.

„Vy jste ženatý, Jumbo?“

Seděli u vydrhnutého borovicového stolu v Jonathanově kuchyni poté, co se vrátili po naplánovaném předvádění v Zátiší. Jumbo lítostivě zavrtěl hlavou a napil se piva. Byla to taková rozpačitá duše, jako velcí muži často bývají, herec nebo neúspěšný operní zpěvák s hrudí jako sud. Jonathan měl podezření, že ten velký černý plnovous si nechal narůst speciálně do téhle role a že až to všechno skončí, s úlevou si ho oholí. Byl Jumbo opravdu Australan? Bylo to jedno. Všude byl utečenec.

„Doufám, že budu mít pořádný pohřeb, pane Lindene,“ pronesl Jumbo vážně. „Černé koně, nablýskaný kočár a devítileté páže v cylindru. Na zdraví.“

„Na vaše taky, Jumbo.“

Když Jumbo dopil svou šestou plechovku, narazil si džínovou čepici a hřmotně vykročil ke dveřím. Jonathan se díval, jak se jeho dýchavičný landrover belhá po točité cestě.

„Kdo to proboha byl?“ zeptala se Marilyn, která přišla s dvěma čerstvými makrelami.

„Ale to je můj obchodní partner,“ řekl Jonathan.

„Mně tedy připadal spíš jako Godzilla v tmavé noci.“

Chtěla ryby osmažit, ale on jí ukázal, jak je upéct v alobalu s kořením a čerstvým koprem. V jedné chvíli mu s jasnou výzvou uvazovala zástěru a on ucítil, jak mu pevné černé vlasy přejely po tváři, a čekal na vůni vanilky. Drž se ode mě dál. Zrazuji. Zabíjím. Jdi domů.

Jednoho odpoledne letěli Jonathan a Jumbo z Plymouthu na Jersey a v malém přístavu St. Helier si okázale prohlíželi osmimetrovou jachtu, která kotvila na konci přístavu. Tu cestu stejně jako to společné posezení v Zátiší podnikli hlavně proto, aby byli viděni. Večer Jumbo odletěl domů sám.

Jachta, kterou si prohlíželi, se jmenovala Ariadne a podle lodního deníku připlula před čtrnácti dny z Roscoffu. Řídil ji Francouz jménem Lebray. Před Roscoffem byla v Biarritzu a předtím na volném moři. Jonathan strávil dva dni tím, že ji připravoval k vyplutí, vybavoval zásobami a chystal si mapy. Třetí den s ní vyplul na moře, aby si na ni zvykl, a když už byl v tom, ověřil si pečlivě kompas, protože na moři stejně jako na zemi nevěřil nikomu než sobě. Za úsvitu čtvrtého dne vyplul. Předpověď počasí v oblasti byla dobrá a celých patnáct hodin plul pěkně pod větrem asi o rychlosti čtyř uzlů. Jihovýchodní vítr ho hnal rovnou k Falmouthu. Ale k večeru začal být vítr bouřlivý a do půlnoci už zesílil na šest nebo sedm uzlů a zvedl mohutné vlny, které hrozily, že Ariadne převrátí. Jonathan skasal plachty a prchal před počasím do bezpečí Plymouthu. Když míjel maják v Eddystone, stočil se vítr k západu a zmírnil se, takže Jonathan znovu změnil kurz na Falmouth a vyrazil na západ. Držel se přitom pobřeží, aby se vyhnul nepříznivému počasí. Když se dostal do přístavu, měl za sebou dvě noci pěkně tvrdé plavby beze spánku. Občas ho zvuky bouře ohlušovaly. Občas vůbec nic neslyšel a přemýšlel, jestli je mrtvý. Moře a pohyby lodi ho převalovaly sem a tam jako kámen, jeho tělo praštělo a hlava mu duněla osamělostí moře. Ale po celou tu cestu nemyslel na nic, na co by se později rozpomněl. Nebo na nic kromě vlastního přežití. Sophie měla pravdu. Má budoucnost.

„Byl jsi na nějakém hezkém místě?“ zeptala se ho Marilyn s očima upřenýma do ohně. Sundala si svetr. Měla na sobě halenku bez rukávů, která se zapínala na zádech.

„Jen jsem si udělal výlet.“

S hrůzou si uvědomil, že na něj čekala celý den. Na krbu stál další obrázek, hodně podobný tomu prvnímu. Přinesla mu ovoce a frézie do vázy.

„Děkuju,“ řekl zdvořile. „To je super. Díky.“

„Chceš mě, Jacku Lindene?“

Zvedla paže na záda a rozepnula si první dva knoflíčky. Udělala krok k němu a usmála se. Začala plakat a on nevěděl, co má dělat. Objal ji, odvedl ji do jejího auta a nechal ji, aby se tam vyplakala, než bude schopna jet domů.

Tu noc se Jonathana zmocnil skoro metafyzický pocit, že je nečistý. Ve své krajní osamělosti usoudil, že ta fingovaná vražda, kterou se chystá spáchat, je jen zviditelněním skutečných vražd, které už spáchal v Irsku, a té vraždy, kterou spáchal na Sophii, a že těžká zkouška, která ho čeká, je jen předzvěstí celoživotního pokání.

V těch dnech, které mu zbývaly, se jeho srdce zmocnila vášnivá láska k Lanyonu a radoval se z krás útesu: z mořských ptáků, ať se usadili kdekoli, protože si vždycky uměli vybrat to správné místo; ze sokolů, nepohnutě unášených větrem; ze zapadajícího slunce, které se rozpouštělo v černém mračnu; z flotily malých člunů shromážděných na mělčinách pod útesem, zatímco rackové nad nimi si vyráběli vlastní mělčinu. A když přišla tma, byly tu zase čluny, maličké městečko uprostřed moře. S každou z posledních hodin se jeho touha být přijat do tohoto kraje – skrýt se v něm, utopit se v něm – stávala téměř nesnesitelnou.

Zvedla se bouře. Jonathan zapálil v kuchyni svíčku a díval se do vířící noci, zatímco vítr praskal v okenních rámech a střecha rachotila jako kulomet. Brzo ráno, když bouře utichla, odvážil se ven, aby se porozhlédl po bitevním poli uplynulé noci. Pak jako Lawrence nasedl bez helmy na svou motorku, dojel k jedné ze starých pevnůstek na kopci a pozoroval pobřeží, dokud si nevštípil do paměti některé výrazné rysy lanyonského pobřeží. To je můj domov. Útes mě přijal. Budu tady žít navždy. Budu čistý.

Ale jeho přísahy byly zbytečné. Voják v něm si už leštil boty na dlouhý pochod k nejhoršímu muži na světě.

Právě během těch posledních dní Jonathanova poustevničení udělali Pete Pengelly a jeho bratr Jacob tu chybu, že šli na Lanyon lampovat.

Pete tu příhodu vypráví opatrně, a když jsou u toho cizí lidé, nevypráví ji vůbec, protože je v tom tak trochu přiznání a tak trochu lítostivá pýcha. Lampování na králíky bylo v těch končinách posvátný sport už nějakých padesát let, možná i víc. Se dvěma motocyklovými bateriemi v malé krabici přivázané k pasu, starým reflektorem z auta a zásobou šestivoltových žárovek jste dokázali ochromit celé hejno králíků na tak dlouho, že se dali střílet salvami. Žádný zákon a žádný pluk ječivých dam v hnědých baretech a podkolenkách tomu nedokázal učinit přítrž, a Lanyon je oblíbeným lovištěm už celé generace – nebo byl, než tam ti čtyři jednou v noci šli s puškami a lampami. Vedl je Pete Pengelly a jeho bratr Jacob.

Zaparkovali u Lanyon Rose a pak se plížili podle řeky. Pete se dodneška zapřísahá, že našlapovali tak tiše jako sami králíci a že nepoužili lampy, ale šli jen ve světle úplňku – proto si tu noc taky vybrali. Ale když vyšli na útes – dávali si přitom pozor, aby je nebylo vidět proti obzoru – stál snad pět kroků nad nimi Jack Linden, holé ruce od těla. Kenny Thomas pak pořád mluvil o těch jeho rukou, které byly v měsíčním světle tak bledé a nápadné, ale to bylo jen tím, co se pak stalo. Ti, kdo vědí, si vzpomínají, že Jack Linden vůbec neměl velké ruce. Pete raději mluví o Lindenově obličeji, který byl, jak říká, tvrdý jako kus té modré skály kolem. Člověk by si o něj rozbil pěst. Není ovšem žádných pochyb o tom, co se stalo pak.

„Promiňte, pánové, ale můžete mi říct, kam jdete?“ ptá se Linden se svou obvyklou zdvořilostí, ale bez úsměvu.

„Lampovat,“ řekne Pete.

„Tady nikdo lampovat nebude, je mi líto, Pete,“ povídá Linden, který Peta viděl jen párkrát v životě, ale který nikdy žádné jméno nezapomněl. „Tahle pole vlastním já, to přece víte. Neobdělávám je, ale vlastním je a nechávám je být. A totéž očekávám od ostatních. Takže je mi líto, ale lampování nepřichází v úvahu.“

„Tak nepřichází, pane Lindene?“ zeptá se Pete Pengelly.

„Ne, nepřichází, pane Pengelly. Nenechám na svých pozemcích střílet bezmocnou zvěř. To se nedělá. Takže kdybyste laskavě vyprázdnili svoje pušky, vrátili se do auta, jeli domů a na všechno zapomeneme?“

Na to Pete povídá: „Trhni si nohou, frajere,“ a ostatní tři přistoupí k němu, takže všichni čtyři stojí v jednom hloučku a dívají se nahoru na Lindena, čtyři pušky proti jednomu člověku s měsícem v zádech. Přišli rovnou ze Zátiší a všichni už v sobě měli pár piv.

„Sakra, uhněte z cesty, pane Lindene,“ povídá Pete.

Pak udělá tu chybu, že si začne hrát s puškou, kterou má pod paží. Nenamíří na Lindena, zapřísahá se, že něco takového by nikdy neudělal, a ti, kdo ho znají, mu to věří. A tu pušku měl zlomenou – nikdy v životě by nešel v noci se zavřenou a nabitou puškou, říká. Ale když si hrál s tou puškou, aby ukázal, že to myslí vážně, tak ji možná náhodou zaklapl, to je pravda. Pete netvrdí, že ví přesně a dopodrobna, co se stalo, protože to už se s ním točil svět, měsíc byl v moři, zadek měl na druhé straně obličeje a nohy na druhé straně zadku, a první, co dokáže Pete dát dohromady, je, že Linden nad ním stál a vytahoval mu z pušky náboje. A protože je pravda, že velcí chlapi dopadnou tvrději než malí, Pete dopadl skutečně velmi tvrdě, a následkem té rány, ať už ho zasáhla kamkoli, nejen že ztratil dech, ale i vůli vstát.

Etika násilí si žádala, aby se do toho teď vložili ostatní, a ti byli pořád ještě tři. Oba bratři Thomasovi se odjakživa uměli prát, a mladý Jacob hrál na křídle za Piráty a byl pěkná korba. A Jacob byl pevně rozhodnutý bratra pomstít. Ale Pete, který ležel v kapradí, mu to zakázal.

„Nedotýkej se ho, chlapče. Ani se k němu sakra nepřibližuj. On sakra snad čaruje. Jdeme zpátky do auta, všichni,“ řekl a pomalu se zvedl na nohy.

„Nejdřív prosím vyprázdněte pušky,“ povídá Linden.

Pete Pengelly kývne a ostatní tři vyndají z pušek náboje. Pak všichni čtyři rázují zpátky k autu.

„Já bych ho kruci zabil!“ vykřikl Jacob, jen co vyjeli. „Byl bych tomu hajzlovi přerazil nohy za to, co ti udělal, Pete!“

„To bys tedy nepřerazil, chlapečku,“ odpověděl Pete. „Ale on tobě by je přerazil určitě.“

A ve vesnici se říká, že od té noci se Pete Pengelly změnil, i když možná trochu ukvapeně spojují příčinu s následkem. Hned to září se Pete oženil s rozumnou dcerou farmáře ze St. Just. Proto se taky dokáže na tu epizodu ohlížet s odstupem a vyprávět o té noci, kdy s ním Jack Linden málem provedl to, co pak doopravdy udělal s tím tlustým Australákem.

„Jedno ti povím, chlapče. Jestli ho Jack opravdu zabil, tak to udělal pěkně čistě, o tom nepochybuj.“

Ale celá ta věc má ještě lepší konec, i když ten si Pete nechává občas pro sebe jako něco příliš cenného, než aby se o to podělil. Tu noc, než Jack Linden zmizel, vešel do Zátiší a položil Petovi zavázanou ruku na rameno a pozval ho na pivo, vážně, pozval ho na pivo. Povídali si asi deset minut a pak šel Jack Linden domů. „Srovnával účty,“ tvrdí Pete pyšně. „Kruci, poslouchej mě, člověče. Jack Linden si vyrovnával účty, když si to vyřídil s tím Australákem.“

Jenže tou dobou už se nejmenoval Jack Linden, na což si pořád nějak nemohli zvyknout a nejspíš ani nikdy nezvyknou. Pár dní po tom, co zmizel, se z Lindena z Lanyonu s i a e vyklubal Jonathan Pine z Curychu, hledaný švýcarskou policií pro podezření ze zpronevěry v luxusním hotelu, kde se jako zaměstnanec těšil naprosté důvěře. „Hoteliér námořník na útěku“ vyvolával Cornishman nad fotografií Pinea alias Lindena. „Policie hledá falmouthského obchodníka s plachetnicemi v případě zmizelého Australana. ‚Vyšetřujeme to jako případ spojený s pašováním drog,‘ říká kriminální komisař. ‚Hledaného je možno snadno identifikovat podle obvázané ruky.‘“

Ale Pine nebyl ten člověk, kterého znali.

Ano, obvázané. A zraněné. Zranění a obvaz byly nedílnou součástí Burrova plánu.

Ruka Jacka Lindena, ta, kterou položil na rameno Pete Pengellymu. Hodně lidí, nejen Pete Pengelly, vidělo tu ruku v obvaze, a policie, kterou navedl Burr, hodně nadělala kolem toho, kdo ho viděl, kdy a která ruka to byla. A když zjistila kdo a kdy a která, tak se, protože to byla policie, začala ptát proč. Což znamenalo, že zapsala navzájem si odporující verze událostí, kterými Jack vysvětloval, že má pravou ruku zabalenou v ohromném obvazu, profesionálním, a prsty svázané dohromady jako chřest. A s Burrovou pomocí se policie postarala o to, aby se všechny dostaly do tisku.

„Snažil jsem se zasklít si okno,“ řekl Jack Linden paní Tretheweyové ve čtvrtek, když jí naposledy platil hotově, tentokrát špatnou rukou.

„To mám z toho, že jsem chtěl pomoct kamarádovi,“ poznamenal Jack k starému Williamu Charlesovi, když se náhodou potkali u Penhaglionovy garáže – Jack si tam přijel pro benzin, William Charles tam byl, aby mu ušel čas. „Požádal mě, abych se u něj zastavil a pomohl mu spravit okno. A koukejte se.“ Pak do Williama Charlese šťouchl svou obvázanou rukou jako zraněný pes tlapkou, protože Jack si uměl udělat legraci ze všeho.

Ale teprve Pete Pengelly je doopravdy znepokojil. „No jasně že se mu to stalo v tom zatraceným dřevníku!“ řekl seržantovi od kriminálky. „Řezal v dřevníku tabuli toho blbýho skla a řezač mu sjel, krve jak z vola. Dal si na to obvaz, pevně to utáhl a odjel sám na motorce do špitálu, řídil jednou rukou, krev mu crčela rukávem. Takhle jel celou tu dálku až do Trura, sám mi to řekl! Takového něco si člověk nevymyslí. To prostě udělá.“

Ale když policie svědomitě prozkoumala dřevník v Lanyonu, nenašla ani sklo, ani řezač, ani krev.

Vrahové lžou, vysvětlil Jonathanovi Burr. Být moc věrohodný je nebezpečné. Když se nemýlíš, nejsi zločinec.

Roper si prověřuje, vysvětlil Burr. I když nemá podezření, ověřuje si. Přišijeme ti pár takových malých lží tak právě pro vraha, a nepravá vražda bude vypadat pravá.

A hezká jizva je lepší než spousta slov.

V jedné chvíli během těch posledních pár dní porušil Jonathan všechna pravidla a bez Burrova souhlasu nebo vědomí navštívil svou bývalou ženu Isabelle, aby u ní hledal odpuštění.

Budu náhodou projíždět, lhal jí z telefonní budky v Penzance, co kdybychom si dali někde poklidný oběd. Když jel na motorce do Bathu, tentokrát jen v jedné rukavici kvůli své zafačované ruce, opakoval si pořád dokola, co jí chce říct, až se z toho v jeho mysli stala hrdinská píseň: budeš o mě číst v novinách ledacos, ale není to pravda, Isabelle. Mrzí mě, co nás potkalo špatného, ale měli jsme spolu taky hezké časy. Pak jí popřál hodně štěstí a představoval si, že mu to oplatí.

Na pánském záchodě se převlékl do obleku a stal se znova hoteliérem. Neviděl ji pět let a skoro ji nepoznal, když vešla dovnitř s dvacetiminutovým zpožděním, které omlouvala tou strašnou dopravou. Dlouhé hnědé vlasy, které si vždycky kartáčovala po nahých zádech, než šli do postele, měla teď ostříhané nakrátko – je to praktičtější. Měla na sobě volné šaty, aby skryly její postavu, a v ruce tašku na zip s mobilním telefonem. A on si vzpomněl, že ke konci byl telefon jediný způsob, jak ještě dokázala hovořit.

„No páni,“ zvolala. „Ty ale vypadáš blahobytně. Neboj se. Já to vypnu.“

Rozpovídala se, pomyslel si a vzpomněl si, že její nový manžel je nějaké zdejší velké zvíře.

„No to mě vážně podrž,“ halekala. „Desátník Pine. Po takových letech. Co sis proboha udělal s rukou?“

„Pustil jsem si na ni loď,“ řekl a zjevně to jako vysvětlení stačilo. Zeptal se jí, jak jí jdou obchody. Protože byl v obleku, připadalo mu to jako vhodná otázka. Slyšel, že se pustila do navrhování interiérů.

„Naprostá hrůza,“ odpověděla od srdce. „A copak dělá náš Jonathan? Panebože,“ vykřikla, když jí to pověděl. „Tak ty taky děláš do volného času. To je osud, miláčku. Doufám, že je nestavíš, nebo snad ano?“

„Ne, ne. Prodávám. Přepravuju. Docela slušně se nám to rozjíždí.“

„Nám, miláčku?“

„Mám společníka, z Austrálie.“

„Muže?“

„Muže, a váží sto třicet kilo.“

„A co sex? Vždycky jsem si myslela, že jsi možná divný. Ale ty nejsi, že ne?“

Svého času vznášela podobná obvinění často, ale on už na to zapomněl.

„Proboha, ne,“ zasmál se Jonathan. „Co Miles?“

„Fajn. Je moc milý. Bankéř, a docela slušně mu to jde. Bude za mě příští měsíc muset zaplatit přetažený účet, tak jsem na něj hodná.“

Objednala si teplý kachní salát a Badoit a zapálila si cigaretu. „Proč už neděláš do hotelů?“ zeptala se a vyfoukla mu kouř do tváře. „Nudil ses?“

„Jen mě lákalo zkusit něco jiného,“ odpověděl.

Dezertujeme, šeptala mu do ucha nezkrotná kapitánova dcera a přitiskla své štíhlé tělo na jeho. Jestli budu muset sníst ještě jeden vojenský oběd, tak celé tyhle ubikace vyhodím do vzduchu sama. Píchej mě, Jonathane. Udělej ze mě ženskou. Píchej mě a odved mě někam, kde se dá dýchat.

„Co tvoje malování?“ zeptal se, protože si vzpomněl, jak oba vzývali její velký talent, jak se sám pokořoval, aby ho povýšil, jak vařil a nakupoval a uklízel za ni, protože věřil, že když se zapře, bude ona malovat o to lépe.

Ušklíbla se. „Poslední výstavu jsem měla před třemi lety. Prodala jsem šest z třiceti, všechny Milesovým bohatým přátelům. Asi jsem potřebovala někoho, jako jsi ty, aby mě trochu vybičoval. Páni, tys mě proháněl. Co jsi vlastně sakra chtěl? Já jsem chtěla být van Gogh, ale co jsi chtěl ty? Kromě toho, že jsi chtěl být armádní Rambo?“

Tebe, myslel si. Chtěl jsem tebe, ale ty jsi tam nebyla. Nedokázal to ale říct. Přál si, aby nebyl tak zdvořilý. Nevychovanost je svoboda, říkávala. Píchání je nevychovanost. Ale nebyl už důvod se přít. Přišel žádat za odpuštění budoucnosti, ne minulosti.

„Mimochodem, proč jsi nechtěl, abych řekla Milesovi, že se s tebou sejdu?“ zeptala se vyčítavě.

Jonathan vyloudil ten starý falešný úsměv. „Nechtěl jsem mu přidělávat starosti,“ řekl.

Na jeden kouzelný okamžik ji uviděl tak, jak ji míval tenkrát, když bývala kráskou hlavního stanu jeho pluku: křehký vzdorný obličejík, hlavu zakloněnou touhou, rty pootevřené, hněvné plamínky v očích. Vrať se, volalo jeho srdce; zkusíme to znova.

Mladý přízrak zmizel a ten starý se zase vrátil:

„Proč proboha neplatíš kartou?“ zeptala se, když levou rukou odpočítával bankovky. „Dá se tak mnohem snáz sledovat, kam se ty penízky vlastně sypou, miláčku.“

Burr měl pravdu, pomyslel si. Jsem svobodný.

8.

Burr, schoulený na sedadle vedle řidiče v Rookově voze, který se ploužil cornwallským soumrakem, si přitáhl límec kabátu ještě výš k uším a v duchu se vrátil do místnosti bez oken na předměstí Miami, kde před necelými osmačtyřiceti hodinami pořádal tajný akční tým Operace Klíště svůj výjimečný Den otevřených dveří.

Tajné akční týmy mezi sebe normálně nepouštějí špiokraty a jiné sofisty, ale Burr a Strelski k tomu mají své důvody. Atmosféra se podobá obchodní konferenci konané v bojových podmínkách. Delegáti přijíždějí po jednom, prokážou svou totožnost, vyjedou nahoru v ocelových výtazích, znova se prokážou a jeden druhého opatrně zdraví. Každý má na klopě cedulku se svým jménem a zaměstnáním, i když některá jména byla vymyšlena zvlášť pro tuto příležitost a některá zaměstnání jsou tak nejasná, že i staří mazáci musejí chvíli přemýšlet, aby přišli na to, co se za nimi skrývá. OP PRODRO KOORD, zní jedno. POM SW NARK, hlásá druhé. A mezi nimi osvěživě jasné úsměvy jako SENÁTOR, FEDERÁLNÍ VYŠETŘOVATEL nebo BRITSKÝ STYČNÝ DŮSTOJNÍK.

Nábřeží zastupuje mohutná Angličanka v tuhých kudrlinkách thatcherovském twinsetu, všeobecně známá jako Miláček Katie a oficiálně jako paní Katherine Handyside Dullingová, ekonomická poradkyně britského velvyslanectví ve Washingtonu. Deset let už drží Miláček Katie v rukou zlatý klíček k výborným vztahům Whitehallu a těch nespočetných zpravodajských agentur v Americe. Od Vojenské přes Námořní a Leteckou po Státní, od Ústřední a Národní až k těm všemocným našeptávačům z palácových stráží Bílého domu – od rozumných přes neškodné blázny po nebezpečně směšné, celý tajný svět americké moci je Katiina farnost, kterou zkoumá, ubíjí, s kterou se handrkuje a kterou postupně přitahuje ke svému proslavenému jídelnímu stolu.

„Slyšel jsi, Cy, jak mi řeklo tohleto zvíře, tahleta obluda tady?“ rozkřikuje se Katie na senátora s úzkými rty a v dvojřadovém obleku, zatímco žalující ukazováček drží jako pistoli u spánku Rexe Goodhewa. „Demagog! Já! Demagog! No řekni, slyšels někdy nějakou větší sprosťárnu? Já jsem holubička, ty zvíře! Stydlivá fialinka! A to si říká křesťan!“

Místností se rozlehne veselý smích. Katiino obrazoborecké hřímání je všem zasvěceným důvěrně známé. Přijíždějí další delegáti. Skupinky se rozpadají, tvoří se nové. „No ne, Martho, ahoj!… Walte, jak se vede… Moc rád tě zas jednou vidím… Marie, to je nádhera!“

Někdo dal znamení. Ozve se suché klepání, jak delegáti zahazují kelímky do košů a stěhují se do projekční místnosti. Ti nejnižší v čele s Amatem směřují do předních řad. Víc vzadu na drahých místech se družně směje Darkerův náměstek ve Výzkumné náborové Neal Marjoram se zrzavým americkým špiokratem, jehož jmenovka ho představuje jen jako „Střední Amerika – Dotace“. Jejich smích utichá se zhasínajícími světly. Nějaký žertéř zavolá: „Akce!“ Burr se naposled podívá na Goodhewa. Ten se pohodlně opírá ve svém křesle a usmívá se na strop jako návštěvník koncertu, který dobře zná hudbu. Joe Strelski začíná svůj projev.

A Joe Strelski jako dodavatel dezinformací je nepřekonatelný. Burr je ohromený. Po deseti letech klamání ho dodneška nenapadlo, že nejlíp klamou nudní patroni. Burr je přesvědčen, že kdyby Strelského od hlavy k patě napojili na dráty detektoru lži, ukazatele se ani nehnou. Moc by je to nudilo. Strelski hovoří padesát minut, a když skončí, jsou všichni naprosto vyčerpaní. V jeho těžkopádném podání se i ty nejsenzačnější poznatky mění v popel. Jméno Richarda Onslowa Ropera téměř ani nevysloví. V Londýně ho používal bez výčitek svědomí. Roper je náš cíl; Roper je ve středu té pavučiny. Ale dnes v Miami, před publikem, které se skládá ze Zpravodajců i ze Zvláštních, je Roper degradován na nejasnou figuru, hvězdné pocty sklízí dr. Paul Apostoll, kterého po celých posledních sedm let známe jako hlavního zprostředkovatele a vyjednávače pro kartely na této polokouli…

Strelski se teď pouští do únavného dokazování, že Apostoll je hlavní osa našeho počátečního vyšetřování, a nabízí těžkopádný výčet úspěšných snah agentů Flynna a Amata, kteří umístili štěnici v doktorově neworleanské kanceláři. Kdyby Flynn a Amato opravili kapající kohoutek na pánském záchodě, nemohl by to Strelski ohlašovat nevzrušeněji. Nadobyčej dlouhou a komplikovanou větou, kterou čte z připraveného papíru, bez pomlk a s řadou falešných důrazů, úspěšně ukolébává své posluchače k spánku:

„Základem Operace Klíště jsou zpravodajské indikace z řady různých technických zdrojů o tom, že tři hlavní kolumbijské kartely podepsaly smlouvu o vzájemném neútočení, která má být předstupněm k ustavení vojenské ochrany úměrné dostupným finančním prostředkům a schopné se vyrovnat s hrozbami, které v jejich koncepcích zaujímají nejpřednější místo.“ Nádech. „Tyto hrozby jsou zaprvé,“ – další nádech – „ozbrojená intervence Spojených států na žádost kolumbijské vlády.“ K tomu už skoro došlo, ale ještě ne docela. „Za druhé, rostoucí síla nekolumbijských kartelů především z Venezuely a Bolívie. Za třetí, samostatné akce kolumbijské vády, přímo podporované americkými agenturami.“

Amen, myslí si Burr pln obdivu.

Historie celého případu, jak se zdá, nezajímá nikoho, proto ji patrně Strelski tak podrobně vypočítává. Během uplynulých osmi let, říká – další pokles zájmu – byla podniknuta řada pokusů ze strany mnohých zájemců přilákaných neomezenými finančními zdroji kartelů o to přesvědčit je, aby si začaly kupovat pořádné zbraně. Francouzi, Izraelci a Kubánci se tam pokoušeli prosadit, stejně jako řada nezávislých výrobců a obchodníků, většinou za opatrné podpory svých mateřských vlád. Izraelci podporovaní britskými žoldnéři jim dokonce dokázali prodat pár ručnic Galil.

„Ale kartely,“ říká Strelski, „kartely po nějaké době začaly řekněme ztrácet zájem.“

Obecenstvo přesně ví, jaké pocity asi musely kartely mít.

Na obrazovce se objevuje dr. Apostoll na ostrově Tortolla, snímaný teleobjektivem z druhé strany ulice v kancelářích právnické firmy Langbourne, Rosen a de Souta, notáři zločinců. U stejného stolu byli identifikováni dva švýcarští bankéři z Grand Caymanu. Mezi nimi sedí major Corkoran a k Burrově tajné radosti drží podpisovatel v pravé ruce otevřené plnicí pero. Na protější straně stolu sedí neidentifikovaný Latinoameričan. Ten vláčný krasavec sedící naproti němu, vlasy úhledně sepnuté v týle, není nikdo jiný než lord Langbourne alias Sandy, právní poradce pana Richarda Onslowa Ropera z Ironbrand Land, Společnosti pro těžbu rud a drahých kovů z Nassau, Bahamy.

„Kdo to natočil, pane Strelski?“ ptá se ostře velmi právnicky znějící americký mužský hlas ze tmy.

„My,“ odpoví Burr samolibě, a celá společnost si okamžitě znova oddechne: agent Strelski přece jen nepřekročil své teritoriální pravomoci.

Ale teď už ani Strelski nedokáže skrývat vzrušení a na okamžik mezi nimi jasně a nepokrytě zazáří Roperovo jméno:

„V přímé souvislosti s dohodou o neútočení, o kterém jsem se před chvílí zmínil, pověřily kartely své zástupce, aby se spojili s několika ilegálními obchodníky se zbraněmi na této polokouli,“ říká. „To, co teď vidíme, je podle našich zdrojů první veřejný kontakt Apostolla s blízkými prostředníky Richarda Ropera.“

Strelski si sedá a místo něj vyskakuje Rex Goodhew. Goodhew dnes hraje přímočaře. Nevtipkuje, nepoužívá žádné ty jazykové kudrlinky, které Američany tak rozčilují. Otevřeně lituje toho, že se celé záležitosti účastní britští občané, někteří i s váženými jmény. Lituje, že se mohou skrývat za zákony britských protektorátů na Bahamách a v Karibské oblasti. Povzbuzuje ho, že po pracovní stránce spolu americká a britská strana navázaly dobré vztahy. Chce krev a chce, aby mu ji Zpravodajská služba pomohla prolít:

„Náš společný cíl je usvědčit viníky jako odstrašující příklad pro ostatní,“ oznamuje s trumanovskou prostotou. „S vaší pomocí chceme prosadit zákon, nedovolit nárůst zbraní v neklidné oblasti a zabránit tomu, aby drogy,“ – v Goodhewových ústech to slovo zní jako slabší aspirin – „kterými se podle našeho přesvědčení budou zbraně platit – došly do míst konečného určení. K tomuto cíli vás jako zpravodajské agentury žádáme o plnou, bezpodmínečnou podporu. Děkuji vám.“

Po Goodhewovi mluví federální vyšetřovatel, ambiciózní mladý muž, jehož hlas duní jako závodní auto, které se chystá vyjet z depa. Zapřísahá se, že „tuto záležitost dostane před soud v rekordním čase“.

Burr a Strelski odpovídají na otázky.

„A co lidkapy, máte, Joe?“ zavolá na Strelského ženský hlas ze zadních řad. Britští účastníci jsou tím americkým slangem na chvíli zmateni. Lidkapy!

Strelski se skoro začervená. Je jasné, že by byl radši, aby ta otázka nepadla. „Pracujeme na tom, Joanne, věř mi. Lidské kapacity v takovémhle případě se nedají najít jen tak, musí se čekat a hledat. Máme tipy, máme nadějné možnosti, naši lidé čichají kolem sebe, jak můžou. Doufáme, že už brzo se někdo rozhodne, že by se mu hodila nějaká ta svědecká ochrana, a zavolá nám, abychom mu ji zařídili. Dojde k tomu, Joanne.“ Odhodlaně kývl, jako kdyby souhlasil sám se sebou, když už nesouhlasí nikdo jiný. „Dojde k tomu,“ řekl stejně nepřesvědčivě jako předtím.

Je čas na oběd. Kouřová clona je na svém místě, i když ji nemohou vidět. Nikdo se nepozastaví nad tím, že Joanne je jednou ze Strelského nejbližších asistentek. Procesí se táhne ke dveřím. Goodhew odchází s Miláčkem Katie a několika špiokraty.

„Tak poslouchejte, vy chlapi,“ nechala se Katie slyšet na odchodu, „ne abyste se mě pokoušeli ošidit dvěma netučnými listy salátu. Chci maso a trojitou zeleninu a švestkový koláč, jinak nejdu nikam. Já ti dám femagoga, Rexi Goodhewe. Ty ještě jednou přilezeš a budeš na kolenou žebrat! A já ti ten tvůj posvátný vaz s chutí zlomím.“

Je večer. Flynn, Burr a Strelski sedí na zápraží Strelského plážového domku a dívají se, jak se měsíční světlo mihotá v brázdách za vracejícími se čluny. Agent Flynn drží v obou dlaních sklenici whisky Bushmills. Láhev si rozumně nechal při ruce. Rozhovor vázne. Nikdo nechce donekonečna probírat denní události. Minulý měsíc byla moje dcera zapřísáhlý vegan, říká Strelski. Tenhle měsíc se zamilovala do řezníka. Flynn a Burr se poslušně zasmějí. Znova je ticho.

„Kdy ten váš člověk vyrazí?“ zeptá se Strelski tiše.

„Koncem týdne,“ odpoví Burr stejným polohlasem. „Když dá Bůh a Whitehall.“

„Když bude váš člověk zevnitř tahat a náš člověk zvenčí strkat, tak by se nám mohlo povést uzavřít kruh,“ řekne Strelski.

Flynn se hlučně zasměje a kývá svou velkou tmavou hlavou ve tmě jako hluchoněmý. Burr se zeptá, co to je uzavřít kruh.

„To je, když zužitkuješ z prasete všechno kromě kvikotu,“ vysvětlí Strelski. Další pauza, kdy všichni tři sedí a dívají se na moře. Když Strelski znova promluví, musí se Burr k němu naklonit, aby ho slyšel.

„V té místnosti bylo třiatřicet dospělých lidí,“ mumlá. „Devět různých agentur, sedm politiků. Pěkných pár z nich teď určitě už vykládá kartelům, že Joe Strelski a Leonard Burr nemají lidkapů, ani co by se za nehet vešlo, co, Pate?“

Flynnův měkký irský smích skoro přehluší moře.

Ale Burr, i když si to nechává pro sebe, nedokáže tak úplně sdílet uspokojení svého hostitele. Zpravodajci se na moc věcí neptali, to je pravda. Ale Burr měl nepříjemný pocit, že se ptali až příliš málo.

Žulové sloupy pokryté břečťanem se vynořily z mlhy. Vytesaný nápis na nich hlásal Lanyon Rose. Žádný dům tam nestál. Farmář patrně zemřel dřív, než se dostal ke stavbě, pomyslel si Burr.

Měli za sebou sedm hodin jízdy. Nad žulovými zídkami a trnkovými keři temněla soumrakem neklidná obloha. Stíny na cestě plné výmolů byly klamné a mihotavé, takže auto neustále nadskakovalo, jako by dostávalo ránu za ranou. Byl to rover, Rookova pýcha. Rooke se silnýma rukama pral s volantem. Minuli opuštěné zemědělské budovy a keltský kříž. Rooke zapnul dálková světla, pak je zase ztlumil. Od chvíle, co přejeli řeku Tamar, nebylo kolem nic než soumrak a válející se mlha.

Cesta stoupala, mlha se rozplynula. Před předním sklem náhle viděli jen rokliny bílých mraků. Na levý bok auta zabušila salva dešťových kapek. Auto se zahoupalo a pak přepadlo přes vrchol skoro volným pádem, nosem k Atlantiku. Vybrali poslední zatáčku, tu nejostřejší. Najednou kolem zabubnovala vlna zápasících ptáků. Rooke šlápl na brzdu, a než se bitva přehnala, jel prakticky krokem. Znovu je zasáhl poryv deště. Když ustal, uviděli šedý domek krčící se v tmavém kapradí.

Oběsil se, napadlo Burra, když v polokruhu světla od dveří zahlédl klátit se Jonathanovu schoulenou postavu. Ale oběšenec zvedl paži na pozdrav, vykročil do tmy a rozsvítil baterku. Malý plácek vysypaný žulovými odštěpky tvořil primitivní parkoviště. Rooke vystoupil a Burr slyšel, jak se oba muži vítají jako dva turisté. „To tě rád vidím! Panebože, to je vítr!“ Burr byl tak nervózní, že tvrdošíjně setrvával na svém místě a ušklíbal se na nebe, přičemž se pokoušel prostrčit dírkou poslední knoflík u krku. Vítr burácel kolem auta a třásl anténou.

„Tak hni sebou, Leonarde!“ křičel Rooke. „Napudrovat se můžeš potom.“

„Budeš se asi muset protáhnout sem, Leonarde,“ řekl Jonathan okénkem od řidiče. „Vylodíme tě na závětrnou stranu, jestli ti to nevadí.“

Burr popadl pravé koleno oběma rukama a přetáhl ho přes řadicí páku a sedadlo řidiče, pak totéž udělal s druhou nohou. Jednu vycházkovou botu spustil na štěrk. Jonathan svítil baterkou přímo na něj. Burr vylovil holinky a námořnickou pletenou čepici.

„Jak ses měl?“ halekal Burr, jako by se neviděli několik let. „Všechno v pořádku?“

„Jo, řekl bych, že je.“

„To jsem rád.“

Rooke šel napřed, v ruce aktovku. Burr a Jonathan ho bok po boku následovali cestičkou vysekanou v podrostu.

„A co tohle?“ zeptal se Burr a kývl na Jonathanovu obvázanou paži. „Koukám, že ti ji přece jen omylem neamputoval.“

„Ne, všechno bylo v pořádku. Říznout, zašít, zavázat – celé dohromady to netrvalo snad ani půl hodiny.“

Stáli v kuchyni. Burra pořád ještě pálil obličej od větru. Všiml si vydrhnutého borového stolu. Naleštěných dlaždic. Naleštěné měděné konvice.

„Nebolelo to?“

„Ne víc, než co žádala služební povinnost,“ odpověděl Jonathan.

Nejistě se zasmáli; byli si navzájem cizí.

„Musel jsem ti přivézt jeden papír,“ řekl Burr, který jako obvykle začal tím, co ho nejvíc tížilo. „Máš to podepsat, já a Rooke budeme svědci.“

„A co v něm je?“ zeptal se Jonathan.

„Samé pitomosti,“ – na byrokracii se dá šikovně svést všechno. „Omezení odpovědnosti za škody. Jistí se. Nenutili jsme tě, nikdy nás nebudeš žalovat, nemáš právo soudit se s vládou kvůli zanedbání povinností, zneužití nebo vzteklině. Když vypadneš z letadla, je to tvoje chyba. A tak dále.“

„Dostávají strach, co?“

Burr pochopil nevyslovenou otázku a obrátil ji proti němu. „Nebo ty, Jonathane? To spíš, co?“ Jonathan začal protestovat, ale Burr ho přerušil. „Mlč a poslouchej. Zítra touhle dobou z tebe bude hledaný člověk. Každý, kdo tě kdy znal, bude říkat: ‚Vždyť jsem to povídal.‘ A každý, kdo tě neznal, si bude prohlížet tvou fotku a hledat známky vražedných sklonů. To je doživotní trest, Jonathane. Toho se nikdy nezbavíš.“

Jonathanovi probleskla hlavou vzpomínka na Sophii mezi divy Luxoru. Seděla na podstavci, rukama si objímala kolena a dívala se do sloupořadí. Potřebuji útěchu věčnosti, pane Pine, řekla.

„Jestli chceš, pořád ještě můžu zastavit hodiny a nikomu se nic nestane, leda mému sebevědomí,“ pokračoval Burr. „Ale jestli z toho chceš vycouvat a nemáš odvahu to říct, nebo jestli chceš jenom potěšit strýčka Leonarda nebo něco podobně pitomého, tak buď tak laskav, seber odvahu a řekni to teď hned a ne později. Můžeme si dát pěknou večeři, říct si nashledanou, jet domů a žádné výčitky, aspoň ne na dlouho. Ale zítra večer to už udělat nemůžeme, ani pozítří.“

Ještě tmavší stín v obličeji, myslel si Burr. Pohled průzkumníka, který jako by na tebe zůstával upřen, i když se už dávno odvrátil jinam. Co jsme to vytvořili? Znova se rozhlédl po kuchyni. Vlněné obrázky lodí s napjatými plachtami. Kousky starosvětského měděného nádobí. Ozdobný talíř s nápisem „Ty mne vidíš, ó Pane“.

„Určitě ti tohle všechno nemám dát někde uskladnit?“ zeptal se Burr.

„Ne, vážně. To je v pořádku. Klidně to prodej. Tak to bude nejjednodušší.“

„Až se jednou usadíš, třeba to budeš zase chtít.“

„Nejlepší je cestovat nalehko. A všechno je pořád při starém – myslím cíl? Pořád dělá to, co dělal, žije tam, kde žil a tak dál? Nic se nezměnilo?“

„Pokud já vím, tak ne, Jonathane,“ odpověděl Burr lehce zmateným tónem. „A já jsem dost v obraze. Zrovna si koupil nového Canaletta, jestli ti to je k něčemu dobré. A pár dalších arabských koní do stáje. A hezký diamantový obojek pro svou dámu. Já nevím, proč tomu říkají obojky. To zní, jako by byla domácí pejsek. No, vlastně možná je.“

„Možná si nemůže dovolit být nic víc,“ řekl Jonathan.

Vztáhl svou zavázanou ruku a Burr si chvilku myslel, že chce, aby mu ji stiskl. Pak si uvědomil, že Jonathan ho žádá o ten dokument, prohrabal tedy kapsy, nejdřív u kabátu, pak u saka, a vytáhl tlustou, zapečetěnou obálku.

„Já to myslím vážně,“ ujistil ho Burr. „Rozhodnutí je jen na tobě.“

Jonathan levou rukou vytáhl z kuchyňské zásuvky nůž, poklepal jeho rukojetí na pečeť, aby se zlomila, a pak rozřízl obálku na horním okraji. Burr přemýšlel, proč se vlastně obtěžoval s lámáním pečeti, snad tím chtěl dokázat svou zručnost.

„Přečti si to,“ přikázal Burr. „Každé to pitomé slovíčko kolikrát budeš chtít. Jsi pan Brown, kdybys to náhodou neuhodl. Nejmenovaný dobrovolník v našich službách. V oficiálních dokumentech jsou lidé jako ty vždycky pan Brown.“

Připraveno Harrym Palfreym pro Rexe Goodhewa. Předáno Leonardu Burrovi k podpisu pro pana Browna.

„Hlavně mi nikdy neříkej, jak se jmenuje,“ zdůrazňoval Goodhew. „Jestli jsem to jméno viděl, tak jsem ho zapomněl. Necháme to tak.“

Jonathan přidržel dopis u petrolejky, aby si ho mohl přečíst. Co je zač? uvažoval Burr už asi po tisící, když studoval rysy jeho tváře, tvrdé i měkké zároveň. Myslel jsem, že to vím. Ale nevěděl jsem to.

„Přemýšlej o tom,“ naléhal Burr. „Whitehall už přemýšlel. Nechal jsem je to dvakrát přepracovat.“ Ještě měl jeden, poslední pokus. „Řekni mi, jenom pro mě, bud tak hodný: ‚Já, Jonathan, jsem si jistý.‘ Víš, do čeho jdeš, všechno sis to rozmyslel. A pořád jsi si jistý.“

Zase ten úsměv, který Burra ještě víc znejistěl. Jonathan znova vztáhl zavázanou ruku, tentokrát po Burrově peru. „Jsem si jistý, Leonarde. Já, Jonathan. A budu si jistý i zítra ráno. Jak to mám podepsat? Jonathan Brown?“

„John,“ odpověděl Burr. „Svým normálním rukopisem.“ Když se Burr díval, jak Jonathan snaživě píše John Brown, bleskl mu hlavou obrázek podpisovatele Corkorana s otevřeným plnicím perem v ruce.

„Hotovo,“ řekl Jonathan radostně, aby ho utěšil.

Ale Burr chtěl něco víc. Nějaké drama, nějaký slavnostní pocit. Vstal namáhavě jako starý člověk a nechal si od Jonathana pomoci z kabátu. Společně šli do obývacího pokoje, Jonathan první.

Jídelní stůl byl slavnostně prostřen. Plátěné ubrousky, všiml si znechuceně Burr. Tři krabí koktejly ve sklenicích. Stříbrné nože a vidličky jako v tříhvězdičkovém restaurantu. Slušný Pommard, odzátkovaný, aby se vydýchal. Vůně opékaného masa. Proč mi to sakra dělá?

Rooke k nim stál zády a studoval poslední Marilynin akvarel.

„Tohle se mi docela líbí,“ řekl – měl to být jeden z jeho vzácných pokusů o lichotku.

„Díky,“ řekl Jonathan.

Jonathan je slyšel přicházet dávno předtím, než je uviděl. A dokonce ještě předtím, než je slyšel, o nich věděl, protože průzkumník se na vysokém útesu naučil slyšet zvuky hned, jak vznikají. Vítr byl jeho spojenec. Když padla mlha a zdálo se, že neslyší nic než kvílení majáku, právě vítr k němu přinášel klábosení rybářů chystajících se na moře.

Slyšel tedy chvění motoru roveru ještě dřív, než se k němu na útes přivalil jeho řev, a připravil se na setkání, na které tu ve větru čekal. Když se objevila světla, mířící přímo na něj, v duchu naopak namířil přímo na ně, odhadoval jejich rychlost podle telegrafních tyčí a počítal, jak daleko dopředu by musel zacílit, kdyby měl vystřelit raketu. Koutkem oka přitom setrvával na temeni kopce pro případ, že by je někdo sledoval nebo že sem posílají návnadu.

A když Rooke zaparkoval a Jonathan s úsměvem prošel vichřicí s rozsvícenou baterkou, představoval si, jak své dva hosty střílí tím paprskem světla, jak každému jednou ranou ustřelí zelený obličej. Hráči úspěšně vyřízeni. Sophie pomstěna.

Ale teď, když odjížděli, byl klidný a viděl jiné věci. Bouře ustala a zanechala za sebou roztrhané cáry mraků. Bylo vidět pár hvězd. Obloha kolem měsíce byla kropenatá šedými otvory po kulkách. Jonathan se díval, jak brzdová světla roveru míjejí louku, kde nasázel kosatce. Jestli se králíci nedostanou přes dráty, myslel si, bude za pár týdnů celá louka světle fialová. Světla minula býčí ohradu a on si vzpomněl, jak tam jednoho teplého večera při návratu z Falmouthu překvapil Jacoba Pengellyho a jeho dívku, oba nahé, Jacob se nad ní v extázi vzpínal a dívka se prohýbala v zádech jako akrobat.

Příští měsíc bude modrý, pokvetou zvonky, řekl mu Pete Pengelly. Ale tenhle měsíc, Jacku, tenhle je zlatý a bude ještě zlatější, protože zlatý déšť, petrklíče a narcisy potlačí všechno ostatní. Jen počkej, uvidíš sám, Jacku. Na zdraví.

Stát se úplným, opakoval si Jonathan. Najít ten chybějící kus sebe.

Udělat ze sebe muže. Můj otec říkal, že to z člověka udělá armáda: celého a celistvého muže.

Být užitečný. Stát zpříma. Zbavit své svědomí břemene.

Bylo mu špatně. Šel do kuchyně a nalil si sklenici vody. Kovové lodní hodiny visely nade dveřmi a on je bez rozmyšlení natáhl. Pak šel do pracovny, kde měl svůj poklad: skříňové hodiny z třešňového dřeva s jediným závažím, koupené za babku u Daphne na Chapel Street. Zatáhl za řetěz, až bylo mosazné závaží úplně nahoře. Pak rozhoupal kyvadlo.

„Tak já asi pojedu na chvíli k tetě Hillary do Teignmouthu,“ řekla Marilyn a už neplakala. „Bude to zase něco jiného, Teignmouth, ne?“

Jonathan měl taky tetu Hillary, ve Walesu u golfového hřiště. Chodila za ním po domě a zhasínala a pak se nahlas ve tmě modlila ke svému Pánu Ježíši.

„Nejezděte,“ prosil Sophii, jak jen dokázal, když spolu čekali na taxi, které je mělo dovézt zpět na luxorské letiště. „Nejezděte,“ prosil ji snažně v letadle. „Odejděte od něj, zabije vás, neriskujte to,“ zapřísahal ji, když ji doprovázel k taxíku, který ji měl odvézt zpátky do jejího apartmá a k Freddiemu Hamidovi.

„Oba máme své schůzky se životem, pane Pine,“ řekla mu svým pochroumaným úsměvem. „Pro arabskou ženu jsou horší ponížení, než když ji milenec zmlátí. Freddie je velmi bohatý. Udělal mi určité praktické návrhy. Musím pamatovat na to, že jsem už stará.“

9.

Když Jonathan vstupuje do Espérance, je právě Den matek. Třetí auto s cementem během čtyř set mil ho vyklopilo na křižovatce na konci Avenue des Artisans. Jak rázuje po chodníku a houpe přitom taškou, volají na něj poutače MERCI MAMAN, BIENVENUE À TOUTES LES MAMANS a VASTE BUFFET CHINOIS DES MÈRES. Severní slunce je pro něj jako elixír života. Když dýchá, je jeho dech stejně lehký jako vzduch. Jsem doma. Jsem to já.

Po šesti měsících sněhu si tohle radostné zlatokopecké městečko v provincii Québec rušně užívá večerního slunce – je tím ostatně pověstné, aspoň mezi ostatními městečky rozesetými po největším pásu dioritových nalezišť na světě. Je rušnější než Timmins na západě v těžkopádném Ontariu, rušnější než Val-d’Or nebo Amos na východě, mnohem rušnější než ta nudná úřednická sídla hydroelektrárenských inženýrů dál na sever. Narcisy a tulipány se pyšně tyčí jako vojáci v zahradě bílého kostela s olověnou střechou a štíhlou věží, pampelišky velké jako dolary pokrývají travnatý svah pod policejní stanicí. Po tom dlouhém zimním vyčkávání pod sněhem jsou květiny stejně bujné jako město. Obchody pro náhle zbohatlé nebo jen nadějeplné – Boutique Bébé a jeho růžové žirafy, pizzerie pojmenované po hornících a prospektorech, kteří měli štěstí, Pharmacie des Croyants, nabízející hypnoterapii a masáž, neony osvětlený bar pojmenovaný po Venuši a Apollonovi, důstojné nevěstince nazvané po dávno zmizelých madam, japonská sauna s pagodou a zahradou s plastikovými oblázky, banky všech barev a stupňů přesvědčivosti, obchody se šperky, kde bezohlední drancující překupníci tavívali zlato nakradené horníkům a občas to dělají dodnes, svatební salony s panenskými voskovými nevěstami, polské lahůdkářství inzerující „films super-érotiques XXX“, jako by to byla nějaká kulinářská specialita, restaurace otevřené čtyřiadvacet hodin pro dělníky ve směnách, dokonce i notářství se zakrytými okny – to všechno jiskří slávou časného léta, a merci Maman za to všechno: on va avoir du fun!

Jak Jonathan nahlíží do výloh nebo vděčně zvedá hlavu k modrému nebi a nechává si hřát propadlé tváře, motocyklisté s plnovousy a tmavými brýlemi se ženou tam a zpátky ulicemi, prohánějí motory a ukazují svá kožená záda dívkám, které u stolků na ulicích usrkávají svou kolu. V Espérance se dívky strojí jako papoušci. Matrony sousedního těžkomyslného Ontaria se sice oblékají jako kanape na pohřbu, ale tady v Espérance mají dívky horkou krev a dělají z každého dne karneval v zářivých bavlněných šatech a zlatých náramcích, které se na tebe usmívají i přes ulici.

V Espérance nerostou stromy. Všude kolem jsou lesy a tak lidé v městě považují volná prostranství za vzácnost. V Espérance nejsou ani indiáni, nebo aspoň ne takoví, kterých byste si všimli, ledaže jako Jonathan zahlédnete jednoho s manželkou a rodinou, jak nakládá do pickupu u supermarché zásoby za tisíc dolarů. Jeden z nich zůstane v autě, aby ho hlídal, a ostatní se drží poblíž.

Ve městě nejsou také žádné vulgární symboly bohatství, když nepočítáte křižníky za pětasedmdesát tisíc dolarů na parkovišti za kuchyní Château Babette, nebo houfy harleyů namačkané u Bonnie a Clyda. Kanaďané – ať Francouzi nebo jiní – nestojí o předvádění, ať už peněz nebo citů. Ovšem bohatství se ještě nadělat dá, když má někdo štěstí. Štěstí je opravdovým náboženstvím města. Každý sní o zlatém dole ve své zahradě, a pár šťastlivců ho i našlo. Ti muži v baseballových čepicích, teniskách a kožených bundách, kteří postávají na rohu a mluví do mobilních telefonů, by v jiném městě byli prodavači drog nebo sázkaři nebo pasáci, ale tady v Espérance jsou to tiší třicetiletí milionáři. Pokud jde o ty starší, ti jedí svůj oběd z plechových krabic míli pod zemí.

To všechno hltá Jonathan v prvních minutách po příjezdu. Ve stavu jasnozřivého vyčerpání vnímá všechno najednou a srdce mu překypuje vděčností cestovatele, který vstoupil na zaslíbené pobřeží. Je to krásné. Pracoval jsem pro to. Je to moje.

Odjel z Lanyonu za úsvitu, aniž by se ohlédl, a vyrazil do Bristolu na svůj týden skrývání. Zaparkoval motocykl na ošuntělém předměstí, odkud ho Rooke slíbil nechat ukrást, autobusem dojel do Avonmouthu, kde našel námořnickou ubytovnu vedenou dvěma postaršími irskými homosexuály, kteří byli podle Rooka pověstní tím, že nespolupracovali s policií. Pršelo celý den a celou noc, a když Jonathan třetí den snídal, slyšel v místním rádiu své jméno a svůj popis: naposledy viděn v západním Cornwallu, má zraněnou pravou ruku, volejte na toto číslo. Poslouchal a viděl, že oba Irové poslouchají také, oči upřené jeden na druhého. Zaplatil účet a vrátil se autobusem zpátky do Bristolu.

Nad zničenou průmyslovou krajinou se válel ohavný mrak. Ruku v kapse – obvaz omezil na obyčejnou náplast – kráčel mokrými ulicemi. Když seděl v holičském křesle, zahlédl svůj obrázek na zadní straně nějakých novin, tu fotografii, kterou mu Burrovi lidé udělali v Londýně: byl si na ní schválně nepodobný, a přece podobný. Stal se duchem a obcházel město přízraků. V kavárnách a kulečníkových klubech byl příliš bílý a osamělý, v lepších ulicích příliš otrhaný. Kostely, do kterých se snažil vejít, byly zamčené. Když se v zrcadle podíval na svou tvář, děsila ho svým nepřátelským napětím. Jumbova fingovaná smrt ho bodala jako ostruha. Představy jeho údajné oběti, nezavražděné a nepronásledované, jak klidně popíjí v nějakém tajném útočišti, ho pokoušely v nejnečekanějších chvílích. Ovšem jeho druhé já odhodlaně neslo vinu svého imaginárního zločinu. Obstaral si kožené rukavice a zahodil obvaz. Než si koupil letenku, strávil celé dopoledne tím, že zkoumal cestovní kanceláře, až si vybral tu nejrušnější a nejanonymnější. Zaplatil hotově a objednal si letenku za dva dny na jméno Fine. Pak jel autobusem na letiště a letenku si vyměnil na týž večer. Zbývalo ještě jedno sedadlo. U odletů ho dívka v tmavomodré uniformě požádala o pas. Stáhl si rukavici a podal jí ho zdravou rukou.

„Tak jste Pine nebo Fine?“ chtěla vědět.

„Co se vám víc líbí,“ ujistil ji se svým hoteliérským úsměvem a ona ho nabručeně pustila dál – nebo je Rooke upozornil?

Když se dostal do Paříže, netroufl si projít kontrolou na Orly, a tak zůstal celý den v tranzitu. Ráno odletěl do Lisabonu, tentokrát pod jménem Dine, protože na Rookovu radu se snažil udržet si náskok před počítačem. V Lisabonu opět zamířil do doků a znova se schoval.

„Jmenuje se Betlémská hvězda a je hrozná,“ říkal Rooke. „Ale kapitán je prodejný, a někoho takového hledáš.“

Viděl zarostlého muže, jak se v dešti loudá od jedné loďařské kanceláře ke druhé, a ten muž byl on sám. Viděl stejného muže, jak si na noc zaplatil dívku a pak spal u ní na podlaze, zatímco ona ležela na posteli a fňukala, protože se ho bála. Měla by ze mě menší strach, kdybych s ní spal? Ale nezdržel se, aby to zjistil, odešel od ní před úsvitem, šel znova do přístavu a narazil na Betlémskou hvězdu zakotvenou v přístavu, špinavou uhelnou loď o dvanácti tisících tun, směřující do Pugwashe, Nova Scotia. Ale když se zeptal v loďařské kanceláři, řekli mu, že má úplnou posádku a že odplouvá s večerním přílivem. Jonathan se úplatkem dostal na palubu. Očekává ho kapitán? Jonathan věřil, že ano.

„Co umíš, mladej?“ zeptal se kapitán. Byl to mohutný, asi čtyřicetiletý Skot s tichým hlasem. Za ním stála bosá sedmnáctiletá filipínská dívka.

„Vařit,“ řekl Jonathan a kapitán se mu vysmál do tváře, ale vzal ho jako náhradníka za podmínky, že si cestu odpracuje a kapitán strčí do kapsy jeho plat.

Byl teď galejníkem, spal v nejhorší kajutě a sklízel urážky od posádky. Oficiální kuchař byl vychrtlý Ind, napůl mrtvý z heroinu, a Jonathan brzo pracoval za oba. V těch pár hodinách spánku, které měl, snil přeslazené sny vězňů a Jed bez hotelového županu v nich hrála hlavní roli. Pak vysvitlo slunce a posádka mu poklepávala po rameni a říkala, že na moři je nikdy nikdo nekrmil líp. Ale Jonathan s nimi nevystoupil na břeh. Průzkumník, vybaven zásobami, které si odložil stranou, se raději schoval ve skladišti na přídi a zůstal tam další dvě noci, než se proplížil kolem přístavní policie.

Jonathana, osamělého na obrovském a neznámém kontinentě, přepadl pocit jiné ztráty. Jeho rozhodnost jako by se v jasné řídké krajině rozplývala. Roper je abstrakce, stejně jako Jed, stejně jako já. Jsem mrtvý a tohle je můj posmrtný život. Šel po kraji lhostejné dálnice, spal v šoférských noclehárnách a ve stodolách, dostával jednodenní plat za dvoudenní práci a modlil se, aby se mu vrátil ten pocit poslání.

„Nejlepší tip je Château Babette,“ říkal Rooke. „Je velká a zanedbaná a vede ji semetrika, která si nedokáže udržet personál. Když se vynoříš tam, bude to naprosto přirozené.“

„Je to ideální místo, odkud můžeš začít hledat svůj stín,“ řekl Burr.

Stín znamenal identitu. Stín znamenal podstatu ve světě, v němž se Jonathan stal duchem.

Château Babette hřadovala jako oškubaná stará slepice uprostřed zmatku Avenue des Artisans. Byl to takový zdejší Meister. Jonathan ji podle Rookova popisu okamžitě poznal, a když se k ní blížil, zůstal na protějším chodníku, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Byla vysoká, částečně dřevěná, zanedbaná a na bývalý nevěstinec překvapivě přísná. Po obou stranách jejího odpuzujícího vchodu stála kamenná váza s odlupujícími se nahými dívkami, tančícími na lesní mýtině. Její posvátné jméno plápolalo svisle na hnijící dřevěné tabuli, a když Jonathan vykročil přes ulici, tabule se zachvěla v ostrém východním větru a zahřmotila jako vlak. Jonathan měl oči plné prachu a nos plný pachu hranolků a laku na vlasy.

Vystoupil po schodech, sebevědomě otevřel stařičké lítací dveře a vstoupil do hrobové tmy. Z velké dálky – aspoň tak se mu to nejdřív zdálo – uslyšel mužský smích a zachytil pach včerejší večeře. Postupně rozeznal ozdobnou měděnou schránku, pak stojací hodiny s květinami na ciferníku, které mu připomněly Lanyon, pak recepci pokrytou korespondencí a hrnečky od kávy a osvětlenou baldachýnem barevných žároviček. Obklopovaly ho stíny mužů – to oni se smáli. Zjevně dorazil zároveň se skupinou neotesaných zeměměřičů z Quebeku, kteří si chtěli něco užít, než příští den vyrazí do dolu dál na severu. Kufry a batohy měli naházené na kupu u paty širokého schodiště. Dva slovansky vypadající chlapci s náušnicemi a v zelených zástěrách se líně probírali jmenovkami.

„Et vous, monsieur, vous êtes qui?“ zaječel na něj přes vřavu ženský hlas.

Jonathan rozeznal majestátní postavu madame Latulipe, majitelky, která stála za pultem ve světle fialovém turbanu a s vrstvou líčidla na tváři. Zaklonila trochu hlavu, aby ho mohla lépe prozkoumat, a zjevně hrála pro své výhradně mužské obecenstvo.

„Jacques Beauregard,“ odpověděl.

„Comment, chéri?“

Musel to přes hluk opakovat. „Beauregard,“ zavolal, nezvyklý zvyšovat hlas. Ale kdovíproč mu to jméno šlo z úst snadněji než Linden.

„Pas d’bagage?“

„Pas de bagage.“

„Alors, bon soir et amusez-vous bien, m’sieu,“ zakřičela zase na něj madame Latulipe a podala mu klíč. Jonathan měl dojem, že ho omylem považovala za jednoho z té party zeměměřičů, ale neviděl důvod jí to vysvětlovat.

„Allez-vous manger avec nous à’soir, M’sieu Beauregard?“ zavolala, když ho viděla jít po schodech a uvědomila si, jak dobře vypadá.

Jonathan si myslel, že spíš ne, děkuji, madame – je na čase se trochu vyspat.

„Ale člověk nemůže spát s prázdným žaludkem, M’sieu Beauregard!“ protestovala madame Latulipe koketně. „Člověk musí mít na spaní dost energie, když je člověk mužský! N’est-ce pas, mes gars?“

Jonathan se zastavil v půli schodů a statečně se přidal ke všeobecnému smíchu, ale přesto trval na tom, že musí jít spát.

„Bien, tant pis, d’abord!“ volala madame Latulipe.

Ani jeho nečekaný příjezd, ani jeho nedbalý vzhled ji neznepokojoval. Být nedbalý je v Espérance spíš doporučení a pro madame Latulipe, která sama sebe jmenovala kulturním arbitrem města, to bylo znamením duchovnosti. Bylo to farouche, ale farouche v jejím slovníku znamenalo vznešený a v jeho tváři rozeznala Umění. Byl to sauvage distingué, její nejoblíbenější typ muže. Podle přízvuku ho náhodně zařadila jako Francouze, nebo možná Belgičana, nebyla v tom odbornice, na dovolenou jezdila na Floridu. Věděla jen to, že když promluvil francouzsky, rozuměla mu, ale když naopak promluvila ona na něj, vypadal tak nejistě jako všichni Francouzi, když slyšeli to, o čem byla madame Latulipe přesvědčena, že je pravá a neporušená verze jejich jazyka.

Ovšem pod vlivem těchto okamžitých pozorování udělala madame Latulipe omluvitelnou chybu. Ubytovala Jonathana nikoli na některém z poschodí vhodných k přijímání dámských návštěv, ale ve svém grenier, v jednom ze čtyř hezkých podkrovních pokojů, které si s oblibou držela v záloze pro své kolegy bohémy. A nepomyslela přitom na to – ale vlastně proč by měla? – že její dcera Yvonne si vybrala svůj dočasný útulek jen o dvoje dveře dál.

Čtyři dny bydlel Jonathan v hotelu, aniž by všeobjímající pozornost, kterou madame Latulipe věnovala svým mužským hostům, přitahoval víc, než bylo obvyklé.

„Ale vy jste opustil svou skupinu!“ volala na něj v předstíraném zděšení, když se druhý den ráno pozdě a sám objevil na snídani. „Vy už nejste zeměměřič? Vy jste odešel? Třeba se chcete stát básníkem, ne? My tady v Espérance píšeme spoustu básní.“

Když ho večer viděla vracet, zeptala se ho, jestli dnes složil elegii nebo namaloval mistrovské dílo. Navrhovala mu, aby si dal večeři, ale on znovu odmítl.

„Vy jste večeřel někde jinde, m’sieu?“ tázala se předstíraně vyčítavým tónem.

Usmál se a zavrtěl hlavou.

„Tant pis d’abord,“ řekla, což byla její obvyklá odpověď skoro, na všechno.

Jinak pro ni byl jen pokoj 306, bez potíží. Teprve ve čtvrtek; když ji požádal o práci, si ho prohlédla blíž. „A jakou práci, mon gars?“ tázala se. „Chcete nám zpívat v diskotéce? Nebo hrajete na housle?“

Ale byla už ostražitá, zachytila jeho pohled a znova si potvrdila svůj dojem, že je to člověk odloučený od ostatních. Možná příliš odloučený. Prohlédla si jeho košili a zjistila, že je to táž, kterou měl na sobě při příjezdu. Zase jeden prospektor, který přišel o poslední dolar, usoudila. Aspoň nemusíme platit za jeho jídlo.

„Jakoukoliv práci,“ odpověděl.

„Ale v Espérance je spousta práce, Jacquesi,“ namítala madam Latulipe.

„To jsem zkoušel,“ řekl Jonathan a vzpomněl si na tři dny galského krčení rameny nebo ještě něčeho horšího. „Zkoušel jsem restaurace, hotely, loděnici a přístavy u jezera. Zkusil jsem to ve čtyřech dolech, na dvou pilách, v cementárně, u dvou benzinek a v papírně. Ani tam jsem se jim nelíbil.“

„Ale proč ne? Jste moc krásný a moc citlivý. Tak proč se jim nelíbíte, Jacquesi?“

„Chtějí papíry. Číslo sociálního pojištění. Doklad o kanadském občanství. Potvrzení, že jsem oficiální imigrant.“

„A vy je nemáte? Vůbec žádné? Jste moc velký estét?“

„Můj pas mají imigrační úřady v Ottawě. Zpracovávají ho. Nechtějí mi věřit. Já jsem Švýcar,“ dodal, jako by to jejich nedůvěru vysvětlovalo.

Ale tou dobou už madame Latulipe stiskla knoflík a přivolal manžela.

André Latulipe se nenarodil jako Latulipe, ale jako Kviatkovski. Teprve když jeho žena zdědila po svém otci hotel, souhlasil s tím, že si změní jméno na její v zájmu udržení jedné větve místní honorace. Byl to imigrant s andělským obličejem, širokým, hladkým čelem a hřívou předčasně zšedivělých vlasů. Byl malý a zavalitý a tak neklidný, jak bývají muži kolem padesátky, kteří se k smrti sedřeli a začínají uvažovat o tom, proč vlastně. Když byl Andrzej Kviatkovski dítě, ukrývali ho ve sklepech a pašovali zasněženými horskými průsmyky uprostřed noci. Byl zajat a vyslýchán a propuštěn. Věděl, co to znamená stát před uniformami a modlit se. Podíval se na Jonathanův účet za pokoj a udělalo na něj dojem, že na něm nejsou žádné položky navíc. Podvodník by používal telefon, podepisoval účty v baru a v restauraci. Podvodník by o půlnoci zmizel. Latulipovi už měli v hotelu pár podvodníků a ti se chovali právě takhle.

Latulipe si s účtem v ruce prohlédl Jonathana pomalu od hlavy k patě, jak to už předtím udělala jeho žena, ale s pochopením: jeho tulácké hnědé boty, odřené, ale záhadně čisté, jeho ruce, malé a dělnické, svěšené uctivě u boků, jeho spořádaný postoj a ztrápený výraz a zoufalou jiskru v očích. A Monsieura Latulipa dojal pocit příbuznosti s tím mužem, který se tak strašně snaží zachytit v lepším světě.

„Co umíte?“ zeptal se.

„Vařit,“ řekl Jonathan.

Připojil se k rodině. A k Yvonne.

Znala ho okamžitě; ano. Bylo to, jako kdyby prostřednictvím její děsivé matky byly signály, jejichž výměna by normálně trvala celé měsíce, vyslány a přijaty za několik vteřin.

„Tohle je Jacques, naše nejnovější tajemství,“ řekla madame Latulipe, která se neobtěžovala zaklepat, ale rozrazila dveře podkrovní ložnice, necelých deset metrů vzdálené od jeho pokoje.

A ty jsi Yvonne, pomyslel si s nejasným náznakem studu.

Uprostřed místnosti stál psací stůl. Dřevěná lampa na čtení jí osvětlovala jednu stranu tváře. Psala na stroji, a když uviděla, že je to její matka, dokončila svou práci, takže Jonathan musel snést napětí pohledu na hřívu plavých vlasů, dokud se nerozhodla zvednout hlavu. U stěny stálo lůžko. Zbytek prostoru zabíraly na sebe naskládané koše vypraného ložního prádla. Byl tu pořádek, ale nebyly tu žádné památky ani fotografie. Jen toaletní taštička u umyvadla a na posteli lev se zipem na břiše, určený k ukládání noční košile. Jonathanovi se málem udělalo špatně, protože si na okamžik vzpomněl na Sophiina rozpáraného pekinéze. Zabil jsem i toho psa, pomyslel si.

„Yvonne je náš rodinný génius, n’est ce pas, ma chère? Studovala umění, studovala filozofii, přečetla všechny knihy, co kdy kdo na světě vytiskl. N’est ce pas, ma chérie? Teď předstírá, že nám dělá hospodyni, žije jako jeptiška a za dva měsíce si vezme Thomase.“

„A píše na stroji,“ řekl Jonathan. Bůh sám ví proč.

Dopis se zvolna vyprostil ze stroje. Yvonne se na něj dívala a on viděl pravou stranu její tváře do posledního detailu: Přímé, nezkrotné oko, slovanské obočí a neústupnou bradu jejího otce, hedvábné vlasy na spánku a pevnou šíji, která mizela pod límcem košile. Měla na krku řetěz s klíči, který nosila jako náhrdelník, a když se napřímila, klíče se jí s cinknutím usadily mezi ňadry.

Vstala, vysoká a na první pohled mužská. Potřásli si rukama, byl to její nápad. Nezaváhal – proč by měl. Beauregard, nováček v Espérance a v životě? Dlaň měla pevnou a suchou. Měla na sobě džínsy a znovu si ve světle lampy všiml její levé strany: pevných denimových vrásek, které se táhly od rozkroku přes stehno. Pak ho zaujala ještě formální přesnost jejího doteku.

Jsi divoká kočka na odpočinku, usoudil, když mu chladně vrátila pohled. Měla jsi brzo milence. Jezdila jsi na tandemu na harleyích, hlavu plnou marjánky nebo něčeho ještě horšího. Teď je ti dvacet a něco a dostala ses na rovinku, které se taky říká kompromis. Jsi příliš vzdělaná na provincii, ale příliš provinční pro město. Jsi zasnoubená s někým nudným a snažíš se z něj udělat něco víc. Jsi Jed, ale na cestě dolů. Jsi Jed se Sophiinou vážností.

Oblékla ho, zatímco matka přihlížela.

Uniformy pro personál visely v šatně, do které se vcházelo z ohybu schodiště. Yvonne šla napřed, a než otevřela dveře, Jonathan věděl, že přes všechnu svou okázalou ráznost má ženskou chůzi, ani vychloubavý krok divošky, ani vyzývavé vlnění teenagerky, ale sebejistou chůzi dospělé ženy se sex-appealem.

„V kuchyni bude Jacques nosit bílou a jen bílou, a denně čistou, Yvonne. Nikdy stejné šaty jako předchozí den, Jacquesi, to je v mém domě pravidlo, jak každý ví. U Babette úzkostlivě dbáme na hygienu. Tant pis d’abord.“

Zatímco matka klábosila, Yvonne mu přidržela před tělem nejdřív bílý kabátek a pak bílé kalhoty s gumou v pase. Pak mu nakázala, aby šel do pokoje 34 a zkusil si je. Její strohost, kterou patrně předváděla především kvůli své matce, hraničila se sarkasmem. Když se vrátil, matka tvrdila, že rukávy jsou příliš dlouhé, i když nebyly, ale Yvonne pokrčila rameny, ohrnula je a zajistila špendlíky, tělem se lhostejně otřela o Jonathana a její teplo se smísilo s jeho vlastním.

„Cítíte se v tom pohodlně?“ zeptala se, jako by jí na tom ani v nejmenším nezáleželo.

„Jacques se vždycky cítí pohodlně. On má vnitřní zdroje, n’est ce pas, Jacquesi?“

Madame Latulipe chtěla vědět, co rád dělá, když má volno. Tancuje Jacques rád? Jonathan odpověděl, že je připraven na všechno, ale snad ještě ne hned. Zpívá, hraje na nějaký nástroj, hraje divadlo, maluje? – všechny tyhle záliby a mnohé jiné se dají v Espérance snadno uspokojit, ujistila ho madame Latulipe. Možná by se rád seznámil s nějakými děvčaty? Bylo by to normální, říkala madame Latulipe: mnoho kanadských dívek by zajímalo, jak se žije ve Švýcarsku. Jonathan se zdvořile vymlouval a najednou slyšel sám sebe, jak ve svém vzrušení říká něco šíleného:

„No, v tomhle bych se daleko nedostal, ne?“ vykřikl tak hlasitě, že se skoro rozesmál, zatímco pořád ještě přidržoval své bílé rukávy k Yvonne. „Takhle by mě policie sebrala na první křižovatce, co?“

Madame Latulipe ze sebe vydala hlasité zasmání, které je znělkou lidí bez humoru. Ale Yvonne si Jonathana prohlížela s odvážnou zvědavostí, z očí do očí. Byla to taktika nebo to byl můj ďábelský výpočet? uvažoval potom Jonathan. Nebo to byla sebevražedná indiskrece, že jsem jí hned v prvních okamžicích našeho setkání řekl, že jsem na útěku?

Úspěch jejich nového zaměstnance brzo potěšil oba starší Latulipovy. Měli ho raději a raději s každou novou dovedností, kterou projevil. Na oplátku jim Jonathan, jako víc než dobrý voják, věnoval všechen svůj čas. V jeho životě byla doba, kdy by byl zaprodal vlastní duši za to, aby mohl uniknout z kuchyní do elegance smokingu recepčního. Teď už ne. Snídaně se začínaly podávat v šest – pro muže, kteří se vraceli z noční směny. Jonathan na ně čekal. Objednávka čtyřicetidekového bifteku, dvou vajec a frites nebyla nic neobvyklého. Jonathan pohrdl sáčky mražených hranolků a páchnoucím konzumním olejem, které měla v oblibě jeho šéfka, a používal čerstvé brambory, které loupal a napůl uvařil a pak je smažil ve směsi slunečnicového a arašídového oleje, a to výhradně nejvyšší kvality. Ve velkém hrnci se neustále vařila nějaká polévka, zavedl skříňku s bylinkami a kořením, dělal ragú, roštěné a knedlíky. Našel zapomenutou sadu nerezových nožů a dokonale je nabrousil – nikdo jiný se jich nesměl dotknout. Oživil staré nádobí, které madame Latulipe postupně prohlásila za nehygienické, nebezpečné, ošklivé nebo příliš cenné na to, aby se dalo používat. Když přidával sůl, dělal to pravým šéfkuchařským způsobem, s rukou zdviženou nad hlavou ji sypal z výšky. Jeho biblí byl potrhaný výtisk jeho milovaného Le Répertoire de la Cuisine, na který ke svému potěšení narazil v místním vetešnictví.

To všechno pozorovala madame Latulipe se zbožňujícím, ne-li přímo posedlým obdivem. Objednávala pro něj nové uniformy, nové čepice, a kdyby byl chtěl, byla by mu objednala kanárkově žlutou vestu, lakované holínky a psí dečky. Kupovala mu drahé pánve a hrnce s dvojitým dnem, které využíval, jak se dalo. A když zjistila, že její zaměstnanec obyčejnou dělnickou pájkou dokáže glazovat cukrový povrch svého crème brûlée, udělalo na ni to spojení uměleckého se světským takový dojem, že trvala na tom, že bude do kuchyně vodit své bohémské přítelkyně, aby jim Jonathana předvedla.

„On je tak rafinovaný, ten náš Jacques, tu ne crois pas, Mimi, ma chère? Je uzavřený, je hezký, je šikovný, a když chce, je neuvěřitelně velitelský. No tak! My staré dámy můžeme takové věci říkat. Když vidíme hezkého muže, nemusíme se červenat jako mladá děvčata. Tant pis d’abord, Hélène?“

Ale právě ta nesdílnost, kterou na Jonathanovi obdivovala, ji rozčilovala. Když ho nevlastní ona, tak kdo tedy? Nejdřív si myslela, že píše román, ale prohlídka papírů na jeho stole neodhalila nic kromě konceptů stížností pro švýcarské vyslanectví v Ottawě, které průzkumník, předpokládající její zájem, sestavil právě proto, aby je našla.

„Jste zamilovaný, Jacquesi?“

„O ničem takovém nevím, madame.“

„Jste nešťastný? Jste osamělý?“

„Jsem šťastný a spokojený.“

„Ale být spokojený nestačí! Musíte zapomenout sám na sebe. Musíte každý den všechno riskovat. Musíte být v extázi.“

Jonathan řekl, že jeho extáze je v práci.

Když skončil oběd, mohl si Jonathan vzít odpoledne volno, ale častěji šel do suterénu a pomáhal tam skládat na dvorek prázdné láhve, zatímco monsieur Latulipe si všechny pečlivě kontroloval; bůh buď milostiv číšníkovi nebo barmance, kteří by dovnitř propašovali vlastní láhev a prodali ji za diskotékové ceny.

Třikrát do týdne Jonathan vařil rodinnou večeři. Jedli brzo u kuchyňského stolu a madame Latulipe vedla intelektuální konverzaci.

„Vy jste z Basileje, Jacquesi?“

„Kousek od Basileje, madame.“

„Ze Ženevy?“

„Ano, je to blíž k Ženevě.“

„Ženeva je hlavní město Švýcarska, Yvonne.“

Yvonne ani nezvedla hlavu.

„Jsi dneska šťastná, Yvonne? Mluvila jsi s Thomasem? Musíš s ním mluvit každý den. Když je člověk zasnoubený, je to normální.“

Asi kolem jedenácté, když se diskotéka začala rozjíždět, Jonathan už byl zase na místě, aby přiložil ruku k dílu. Jednotlivá čísla před jedenáctou byla jen výstavou nahoty, ale po jedenácté se program rozproudil a dívky se mezi jednotlivými výstupy ani nenamáhaly oblékat si šaty, nejvýš flitrové zástěrky na spropitné nebo průsvitný župánek, který se neobtěžovaly zavázat. Když za pět dolarů navíc pro někoho roztáhly nohy – osobní služba poskytovaná u stolu na vysoké stoličce určené zvlášť pro ten účel – vypadalo to jako chundelaté doupě nějakého uměle osvětleného nočního zvířete.

„Líbí se vám naše představení, Jacquesi? Připadá vám kulturní? Rozehřeje vás trochu, dokonce i vás?“

„Je velmi účinné, madame.“

„To jsem ráda. Člověk nemá potlačovat své pocity.“

Rvačky se vyskytovaly málokdy a vypadaly spíš jako potyčky mezi štěňaty. Jen ty nejhorší končily vyhozením. Židle zaskřípala, dívka uskočila, následovala rána pěstí nebo zaryté mlčení dvou zápasících mužů. A z ničeho nic se mezi nimi objevil André Latulipe jako malý Atlas a držel je od sebe, dokud se všechno neuklidnilo. Když se to stalo poprvé, nechal ho Jonathan, aby si poradil sám. Ale když se jeden obrovský opilec na Latulipa rozpřáhl, Jonathan mu zkroutil volnou ruku za zády a vyvedl ho na čerstvý vzduch.

„Kde jste se to naučil?“ zeptal se Latulip, když vynášeli lahve.

„V armádě.“

„Švýcarsko má armádu?“

„Je tam povinná vojenská služba.“

Jednou v neděli večer přišel starý katolický kurát ve špinavém kolárku a kabátě plném skvrn. Děvčata přestala tancovat a Yvonne si s ním dala citrónový koláč. Kurát trval na tom, že ho zaplatí ze zálesáckého měšce převázaného řemenem. Jonathan je ze stínu pozoroval.

Jiný večer se objevil mohutný chlap s nakrátko ostříhanými bílými vlasy a v domáckém manšestrovém saku s kůží na loktech. Veselá manželka v kožichu se mu kolébala po boku. Latulipovi dva ukrajinští číšníci mu dali stůl u parketu, on si objednal šampaňské a dvakrát uzeného lososa a díval se na představení s otcovskou trpělivostí. Ale když se Latulipe rozhlédl po Jonathanovi, aby ho upozornil, že superintendent očekává, že nedostane účet, Jonathan zmizel.

„Vy máte něco proti policii?“

„Než dostanu zpátky pas, tak ano.“

„Jak to, že jste věděl, že je od policie?“

Jonathan na něj vrhl odzbrojující úsměv, ale neodpověděl – aspoň Latulipe si na to nevzpomínal.

„Měli bychom ho varovat,“ řekla madame Latulipe už asi popadesáté, když se beze spánku převalovala na posteli. „Úmyslně ho provokuje. Už zase zkouší ty své staré triky.“

„Ale nikdy spolu nemluví. Nikdy se na sebe ani nepodívají,“ protestoval její manžel a odložil knihu.

„A ty nevíš proč? Takoví dva zločinci?“

„Je zasnoubená s Thomasem a vezme si Thomase,“ řekl Latulipe. „Od kdy je žádný zločin zločinem?“ dodal odvážně.

„Mluvíš jako barbar, jako obvykle. Barbar je člověk bez intuice. Řekl jsi mu, že nesmí spát s děvčaty z diskotéky?“

„Nevypadá, že by ho to lákalo.“

„Tak to vidíš! Možná by bylo lepší, kdyby ano.“

„Je to sportovec, proboha,“ vybuchl Latulipe, jak v něm překypěla jeho slovanská výbušnost. „Má jiné zábavy. Běhá. Chodí po horách. Plachtí. Najímá si motocykly. Vaří. Pracuje. Spí. Ne každý mužský je sexuální maniak.“

„Tak je tapette,“ oznámila madame Latulipe., Já to věděla hned, jak jsem ho viděla. Yvonne jen ztrácí čas. To ji snad aspoň naučí.“

„On není tapette! Zeptej se Ukrajinců! Je úplně normální!“

„Už jsi viděl ten jeho pas?“

„Jeho pas nemá nic společného s tím, jestli je nebo není tapette! Poslali ho zpátky na švýcarské vyslanectví. Musí mu ho prodloužit, než mu Ottawa dá razítko. Jedna byrokracie ho přehazuje druhé.“

„‚Jedna byrokracie ho přehazuje druhé!‘ Pořád taková velká slova! Co si myslí, že je? Victor Hugo? Švýcaři takhle nemluví!“

„Já nevím, jak mluví Švýcaři.“

„Tak se zeptej Cici! Cici říká, že Švýcaři jsou hrubí. Byla za jednoho vdaná. Ona to ví. Beauregard je Francouz, tím jsem si jistá. Vaří jako Francouz, mluví jako Francouz, je arogantní jako Francouz, je vychytralý jako Francouz. A dekadentní jako Francouz. Samozřejmě že je Francouz! Je to Francouz a je to lhář.“

Těžce oddychovala a dívala se manželovi přes rameno na strop posetý papírovými hvězdami, které se ve tmě třpytily.

„Jeho matka byla Němka,“ řekl Latulipe ve snaze o mírnější tón.

„Cože? Nesmysl! Němci jsou blond. Kdo ti to řekl?“

„On. Včera večer byli v diskotéce nějací němečtí inženýři. Beauregard s nimi mluvil německy jako nacista. Zeptal jsem se ho. Anglicky mluví taky.“

„Musíš si promluvit s úřady. Beauregard musí dostat legální povolení nebo musí jít. Je to můj hotel nebo jeho? S ním není něco v pořádku, tím jsem si jistá. Je příliš nápadný. C’est bien sûr!“

Obrátila se k manželovi zády, zapnula rádio a vztekle se zahleděla na papírové hvězdy.

Jonathan vyzvedl na svém harleyi Yvonne z Mange-Quick u severní dálnice deset dní po tom, co ho oblékla do bílého. Setkali se náhodou v podkrovní chodbě, oba toho druhého dřív slyšeli. On řekl, že má zítra volno, ona se zeptala, co s ním bude dělat. Najmu si motorku, odpověděl. Možná objedu pár jezer.

„Otec má na chatě loď,“ řekla, jako by její matka neexistovala. Příští den na něj čekala, jak se domluvili, bledá, ale rozhodná.

Krajina byla vláčná a majestátní, vlnily se tu modré lesy a nad nimi jasná obloha. Ale jak jeli na sever, den potemněl a východní vítr se změnil v mrholení. Než dojeli do chaty, pršelo. Svlékli jeden druhého a pak pro Jonathana uplynula celá věčnost, v níž dlouho nemohl dosáhnout ani utišení, ani úlevy, jak si vynahrazoval celé měsíce abstinence. Bojovala s ním, aniž by z něj spustila oči, leda proto, aby mu nabídla jinou polohu, jinou ženu.

„Počkej,“ zašeptala.

Její tělo povzdechlo, kleslo, pak se znovu vzepjalo, její tvář se napjala a zošklivěla, ale nevybuchla. Unikl jí krátký odevzdaný výkřik, ale tak vzdálený, že mohl přicházet z namoklých lesů nebo z hlubin šedého jezera. Vylezla si na něj a znova začali stoupat, od vrcholu k vrcholu, až se spolu utopili.

Ležel soustředěně vedle ní, díval se, jak dýchá, dráždil ho její klid. Snažil se přijít na to, koho vlastně zrazuje. Sophii? Nebo jen sebe jako obvykle? Zrazujeme Thomase. Převrátila se na bok a otočila se k němu zády. Její krása ještě zesilovala jeho osamělost. Začal ji hladit.

„Je to hodný kluk,“ začala Yvonne. „Dělá antropologii a bojuje za práva indiánů. Jeho otec je právník a zastupuje kmen Cree. On ho chce následovat.“ Před chvílí našla láhev vína a donesla ji do postele. Hlavu si opírala o jeho hruď.

„Určitě by se mi líbil,“ odpověděl Jonathan zdvořile a představil si vážného snílka ve vlněném pulovru, jak píše milostné dopisy na recyklovaný papír.

„Ty jsi lež,“ podotkla a roztržitě ho políbila. „Ty jsi nějaká lež. Jsi pravdivější než pravda a přitom jsi lež. Nerozumím ti.“

„Jsem na útěku,“ přiznal. „Měl jsem nějaké potíže v Anglii.“

Posunula se na posteli výš a položila si hlavu vedle jeho. „Chceš mi o tom povídat?“

„Musím sehnat nějaký pas,“ řekl. „Ta povídačka, že jsem Švýcar, je pitomost. Jsem Brit.“

„Cože jsi?“

Byla vzrušená. Vzala jeho sklenici a napila se z ní. Dívala se přitom na něj přes okraj.

„Možná by se dal nějaký ukrást,“ napadlo ji. „Vyměnit fotku. Jeden můj kamarád to udělal.“

„Možná,“ souhlasil.

Hladila ho a oči jí zářily. Zkoušel jsem všechno, na co jsem přisel, řekl jí. Prohledával jsem pokoje hostů, díval se do zaparkovaných aut, ale tady u sebe nikdo pas nenosí. Byl jsem na poště, vyzvedl jsem si formuláře, studoval jsem podmínky. Byl jsem na městském hřbitově a hledal jsem tam nějakého mrtvého asi v mém věku, protože jsem si myslel, že bych mohl požádat o pas jeho jménem. Ale člověk dneska neví, co je bezpečné: třeba už jsou i mrtví v nějakém počítači.“

„Jak se doopravdy jmenuješ?“ zašeptala. „Kdo jsi? Kdo jsi?“

Do duše se mu snesl nádherný klid, když jí dal i ten poslední, největší dar. „Pine. Jonathan Pine.“

Celý den strávili nazí, a když přestalo pršet, odjeli plachetnicí na ostrov uprostřed jezera a plavali nazí kolem dřevěného mola.

„Za pět týdnů odevzdává dizertaci,“ řekla.

„A pak?“

„Svatba s Yvonne.“

„A pak?“

„Pracovat s indiány v divočině.“ Pověděla mu kde. Chvíli plavali mlčky.

„Oba?“ zeptal se.

„Jasně.“

„Jak dlouho?“

„Pár let. Uvidíme, jak to půjde. Budeme mít děti. Asi šest.“

„Budeš mu věrná?“

„Jasně. Občas.“

„Kdo tam žije?“

„Většinou Creeové. Má je nejradši. Docela slušně mluví jejich jazykem.“

„Co svatební cesta?“ zeptal se.

„Thomas? Jeho představa svatební cesty je McDonald a hokejový trénink.“

„Cestuje?“

„Po severovýchodě. Keewatin. Yellowknife. Velké Otročí. Norman Wells. Tam všude.“

„Myslím do ciziny.“

Zavrtěla hlavou. „Thomas? Nikdy. Říká, že všechno máme doma v Kanadě.“

„To jest?“

„Všechno, co potřebujeme k životu. Všechno je tady. Proč jezdit jinam? Říká, že lidé moc cestují. A má pravdu.“

„Takže nepotřebuje pas,“ řekl Jonathan.

„Jdi do prdele,“ odsekla. „Odvez mě zpátky na břeh.“

Ale než si uvařili večeři a znova se pomilovali, už mu naslouchala.

Každý den či noc se milovali. V časných ranních hodinách, když se vrátil z diskotéky, byla Yvonne vzhůru a čekala, až zaškrábe na dveře. Po špičkách k ní došel a ona si ho k sobě přitáhla, svůj poslední dlouhý doušek před moučníkem. Milovali se skoro bez pohybu. Podkroví rezonovalo jako buben a každé zaharašení se hlučně rozléhalo domem. Když začala křičet rozkoší, položil jí ruku na ústa a ona ho do ní kousala, až mu v kůži pod palcem zůstávaly stopy zubů.

Jestli nás tvoje matka přistihne, tak mě vyhodí, řekl jí.

A co, šeptala a přitiskla se k němu těsněji. Půjdu s tebou. Zdálo se, že zapomněla na všechno, co mu říkala o svých budoucích plánech.

Potřebuju víc času, naléhal.

Kvůli pasu?

Kvůli tobě, odpověděl a usmál se do tmy.

Nerada ho pouštěla, ale neodvažovala se ho u sebe zdržovat. Madame Latulipe se u ní v poslední době objevovala v nejnemožnější hodiny.

„Spíš, cocotte? Jsi šťastná? Už za čtyři týdny se vdáváš, mon p’tit chou. Nevěsta musí hezky odpočívat.“

Jednou, když matka přišla, Jonathan ležel ve tmě vedle Yvonne, ale madame Latulipe naštěstí nerozsvítila.

V Yvonnině blankytně modrém pontiaku jeli do motelu v Tolérance a on ji díky bohu přiměl, aby vyšla z pokoje před ním, protože jak šla k autu, ještě plná vůně milování, uviděla Mimi Leducovou, jak se na ni šklíbí z vedlejšího parkovacího místa.

„Tu fais visite au show?“ volala Mimi a stahovala okénko.

„Mhm.“

„C’est super, n’est-ce pas? T’as vu le little black dress? Très low, très sexy?“

„Mhm.“

„Já jsem si je koupila! Toi aussi faut l’acheter! Poumon trouss – eauuu!“

Milovali se v prázdném hostinském pokoji, zatímco její matka byla v supermarketu, a milovali se v šatně. Yvonne byla lehkomyslná, protože byla jako posedlá. Riziko pro ni bylo drogou. Celý den hledala okamžiky, kdy by spolu mohli být sami.

„Kdy půjdeš za tím knězem?“ zeptal se jí.

„Až budu připravená,“ odpověděla a bylo v tom něco ze Sophiiny žertovné důstojnosti.

Rozhodla se být připravená hned příští den.

Starý duchovní Savigny Yvonne nikdy nezradil. Od dětství za ním chodila se všemi starostmi, triumfy a přiznáními. Když ji otec zmlátil, starý Savigny jí dával obklady na oko a chlácholil ji. Když ji matka přiváděla k šílenství, starý Savigny se zasmál a řekl, ona umí být někdy hodně hloupá ženská. Když Yvonne začala spát s chlapci, nikdy jí neřekl, aby toho nechala. A když ztratila víru, byl smutný, ale pořád za ním chodila každou neděli večer po mši, kterou už nenavštěvovala, vyzbrojená pokaždé něčím, co ukradla v hotelu: lahví vína, nebo, jako tento večer, skotské.

„Bon, Yvonne! Sedni si. Panebože, ty záříš jako sluníčko. Tak copak jsi mi přinesla? To přece já bych měl donést dárek nevěstě!“

Napil se na její zdraví, opřel se v křesle a vlhkýma starýma očima se zadíval do prázdna.

„V Espérance jsme museli mít jeden druhého rádi,“ pronesl větu, která by se spíš hodila do proslovu k nastávajícím manželům.

„Já vím.“

„Je to teprve včera, co tady všichni byli cizinci, co se jim stýskalo po rodinách a po vlasti, všichni se trochu báli divočiny a indiánů.“

„Já vím.“

„Tak jsme drželi spolu. A měli jsme jeden druhého rádi. Bylo to přirozené. Bylo to nutné. A zasvětili jsme své společenství Bohu. A své lásce k Bohu. Stali jsme se Jeho dětmi v divočině.“

„Já vím,“ zašeptala Yvonne znovu a přála si, aby sem byla nikdy nepřišla.

„A dnes jsme počestní měšťané. Espérance vyrostla. Je dobrá, je krásná, je křesťanská. Ale je nudná. Jak se má Thomas?“

„Thomas se má výborně,“ řekla a sáhla po kabelce.

„Ale kdy mi ho už konečně přivedeš? Jestli ho nechceš nechat přijet do Espérance kvůli své matce, tak je už pomalu na čase, aby podstoupil zkoušku ohněm, ne?“ Zasmáli se oba. Občas měl starý Savigny tyhle záblesky jasnozřivosti a ona ho za ně milovala. „To musí být ale chlapík, když ulovil takové děvče, jako jsi ty. Moc o tebe stojí? Miluje tě tak, že je roztržitý? Píše ti třikrát za den?“

„Thomas je trochu zapomnětlivý.“

Znova se zasmáli. Starý kněz opakoval „zapomnětlivý“ a vrtěl přitom hlavou. Otevřela kabelku, vytáhla dvě fotografie v celofánové obálce a jednu mu podala. Pak mu podala ze stolu staré brýle s kovovou obroučkou. Počkala, až si fotografii prohlédne.

„Tohle je Thomas? Bože můj, to je ale pěkný chlapec! Proč jsi mi to nikdy neřekla? Zapomnětlivý? Tenhle muž? Ten je silný! Tvoje matka bude takovému muži klečet u nohou!“

Obdivoval Jonathanovu fotografii na vzdálenost natažené paže, pak ji naklonil, aby na ni dopadlo světlo z okna.

„Chci ho unést do ciziny na svatební cestu,“ řekla. „Nemá pas. Chci mu ho strčit do ruky v sakristii.“

Starý muž už šmátral v kapse kabátu po peru. Yvonne ho měla připravené. Obrátila fotografie tváří dolů a dívala se na něj, když je jednu po druhé podepisoval, pomalu jako dítě, jakožto duchovní s povolením oddávat pro stát Québec. Z kabelky vytáhla modrý formulář žádosti o pas: Formule A pour les personnes de 16 ans et plus a ukázala mu, kam se musí znova podepsat jako svědek, který žadatele osobně zná.

„Ale jak dlouho ho znám? Nikdy jsem ho ani neviděl!“

„Napište tam odjakživa,“ řekla Yvonne a dívala se, jak píše la vie entière.

Tome, telegrafovala ten večer triumfálně, v kostele potřebují vidět tvůj rodný list. Pošli expres do Babette. Miluju tě. Yvonne.

Když jí Jonathan zaškrábal na dveře, předstírala, že spí, a ani se nepohnula. Ale když stál u její postele, zvedla se a popadla ho hladověji než kdy jindy. Udělala jsem to! šeptala mu do ucha. Mám to! Vyjde to!

Krátce po této epizodě a přibližně ve stejnou časnou večerní hodinu madame Latulipe zašla za mohutným policejním inspektorem do jeho luxusní kanceláře. Měla na sobě světle fialové šaty, snad to měl být polosmutek.

„Angélique,“ řekl inspektor a přistavil jí židli. „Moje milá. Pro vás všechno!“

Stejně jako kněz i inspektor byl starý zálesák. Podepsané fotografie na stěnách ho zobrazovaly v mladém věku, jednou v kožešinách a se psím spřežením, jednou jako osamělého hrdinu na koni, pronásledujícího v divočině zločince. Ale ty momentky inspektorovi moc neposloužily. Bílý podbradek hyzdil jeho kdysi mužný profil. Pořádný pupek se mu přeléval přes kožený pásek jako hnědý fotbalový míč.

„Některá z vašich dívek se zase dostala do potíží?“ zeptal se inspektor s vědoucím úsměvem.

„Ne, Louisi, pokud já vím, tak ne.“

„Někdo vám strká ruku do pokladny?“

„Ne, Louisi, účty máme v pořádku.“

Inspektor poznal ten tón a předem se obrnil.

„To rád slyším, Angélique. Dneska se každou chvíli děje něco takového. Už to není jako dřív. Un p’tit drink?“

„Díky, Louisi, já jsem nepřišla na návštěvu. Ráda bych, abyste mi něco zjistil o jednom mladíkovi, kterého André zaměstnal v hotelu.“

„Co provedl?“

„Spíš se ptejte, co provedl André. Zaměstnal člověka, který nemá papíry. Byl naïf.“

„André je laskavý člověk, Angélique. Jeden z nejlepších.“

„Možná až moc. Ten člověk už je u nás deset týdnů a jeho papíry pořád ještě nepřišly. To znamená, že děláme něco nezákonného.“

„Tady nejsme v Ottawě, Angélique. Však víte.“

„Říká, že je Švýcar.“

„No, třeba je. Švýcarsko je hezká země.“

„Nejdřív řekl Andrému, že jeho pas je na imigračním úřadě, pak mu řekl, že je na švýcarském vyslanectví, aby mu ho prodloužili, teď už je zase někde jinde. Tak kde je?“

„No, já ho nemám, Angélique. Znáte Ottawu. Těm idiotům trvá tři měsíce, než si utřou zadek,“ řekl inspektor a neprozřetelně se usmál nad tím, jaká vhodná fráze ho napadla.

Madame Latulipe se zarděla. Ne slušivým ruměncem, ale nezdravou skvrnitou hnědí, která inspektora znervóznila.

„On není Švýcar,“ řekla.

„A jak to víte, Angélique?“

„Protože jsem zavolala na švýcarské vyslanectví. Řekla jsem, že jsem jeho matka.“

„No a?“

„Řekla jsem, že se hrozně zlobím kvůli tomu zdržení, že můj syn nesmí pracovat, že má dluhy, že je v depresi, že jestli mu nemůžou poslat pas, musejí mu poslat aspoň potvrzení, že je všechno v pořádku.“

„Jsem přesvědčený, že jste to provedla báječně. Jste velká herečka. To všichni víme.“

„Vůbec nic o něm nevědí. Neznají žádného Jacquese Beauregarda, který je Švýcar a žije v Kanadě. Je to všechno výmysl. Je to svůdce.“

„Cože je?“

„Je to svůdce mé dcery Yvonne. Ona je jím posedlá. Je to rafinovaný podvodník a má v úmyslu ukrást mou dceru, ukrást hotel, ukrást náš klid, naši spokojenost, náš –“

Byl toho celý seznam, co má Jonathan všechno v plánu ukrást. Sestavila si ho, když v noci nemohla spát, a přidávala k němu nové položky při každém dalším náznaku toho, jak je její dcera tím zlodějem posedlá. Jediný zločin, o kterém se nezmínila, byla krádež jejího vlastního srdce.

10.

Přistávací dráha byla jako zelená stuha natažená přes hnědé louisianské močály. Na okrajích ji okusovaly krávy, které z výšky připomínaly skvrnky sněhu. Na vzdálenějším konci stuhy stála rozbitá plechová bouda, která kdysi byla hangárem. K ní vedla od dálnice červená blátivá cesta, ale Strelski si nebyl jist, že to opravdu je to místo, nebo jím možná nebyl nadšen. Naklonil cessnu a nechal ji sklouznout níž, pak přeletěl po diagonále nízko nad močálem. Burr ze svého zadního sedadla viděl staré palivové čerpadlo u boudy a bránu z ostnatého drátu vedle něj. Brána byla zavřená a nebylo vidět žádné známky života – až pak si všiml čerstvých stop pneumatik v trávě. Strelski je zaregistroval ve stejném okamžiku a asi ho potěšily, protože obrátil letadlo a od západu se vracel. Nejspíš řekl Flynnovi něco interkomem, protože Flynn zvedl ruce plné skvrn z kulometu, který měl na klíně, a netypicky pokrčil rameny. Od chvíle, kdy startovali z Baton Rouge, uplynula hodina.

Cessna povzdechla jako stařec, dotkla se země a poskakovala po hrázi. Krávy ani nezvedly hlavu, volavky se nepohnuly. Strelski a Flynn vyskočili na trávu. Hráz oddělovala dvě dýmající bažinaté pláně, které se chvěly a vydávaly srkavé zvuky. V páře se jako opilí motali tlustí brouci. Flynn šel první k boudě, kulomet přitisknutý k hrudi, a rozhlížel se napravo a nalevo. Za ním šel Strelski s aktovkou a odjištěným samopalem v ruce. Poslední byl Burr, vyzbrojený pouze modlitbou, protože neměl se zbraněmi zkušenosti a nesnášel je.

Tady Pat Flynn má za sebou severní Barmu, říkal Strelski. Pat Flynn má za sebou Salvador… Pat je křesťan k pohledání… Strelski rád hovořil o Flynnovi s úctou.

Burr zkoumal otisky pneumatik u svých nohou. Auto nebo letadlo? Burr byl přesvědčen, že se to dá nějak určit, a styděl se, že to neumí.

„Řekli jsme Michaelovi, že jsi v Británii velké zvíře,“ vysvětlil mu Strelski. „Něco jako Churchillova teta.“

„Větší,“ řekl Flynn.

„Je otec Lucan a je bratr Michael,“ povídá Strelski Burrovi předchozího večera, když spolu sedí na verandě plážové chaty ve Fort Lauerdale. „Tady Pat Flynn má hlavní slovo. Když se chceš Michaela na něco zeptat, obvykle se vyplatí, když mu to řekne Pat. Ten chlap je pitomý a navíc kluzký jako úhoř. Viď, Pate?“

Flynn si zakryje velikou rukou ústa, aby nebyly při úsměvu vidět mezery v jeho zubech. „Michael je pusinka,“ prohlásí.

„A svatoušek,“ doplní Strelski. „Michael je ohromně zbožný, ohromně, viď, Pate?“

„Skutečný věřící, Joe,“ potvrdí Flynn.

Pak oba se spoustou pochechtávání vyprávějí Burrovi o tom, jak se bratr Michael obrátil ke Kristu a k vznešeným povinnostem superšpicla – a Strelski tvrdí, že to všechno by nikdy ani nezačalo, kdyby si agent Flynn náhodou v Bostonu jednu neděli před velikonocemi, když si udělal volno od manželky – samozřejmě pouze duchovní – nebyl léčil duši pomocí bedny irské whisky Bushmills a skupinky stejně smýšlejících ulejváků ze semináře.

„Je to tak, Pate?“ chce vědět Strelski, protože se možná bojí, že Flynn usnul.

„Přesně, Joe,“ souhlasí Flynn, upije whisky a pořádně si ukousne pizzy. Mírumilovně přitom sleduje úplněk vycházející nad Atlantikem.

A tady Pat a jeho ctihodní bratři se ještě pomalu nestačili vypořádat ani s první lahví, Leonarde – pokračuje Strelski – když se do vnitř vevalí otec opat osobně a chce vědět, zda by zvláštní agen Patrick Flynn z americké celní služby byl té svatosti a poskytl mu krátkou radu v soukromí jeho osobní kanceláře?

A když agent Flynn laskavě svolí, tak v kanceláři otce opata, povídá Strelski, sedí takový fazoložrout, takový texaský kluk, co má uši jako pálky na ping-pong, a z něj se vyklube otec Lucan, z nějaké díry, která se jmenuje Poustevna krve svaté Panny a je v New Orleansu, i když z důvodů známých jen papeži spadá pod ochranu otce opata v Bostonu.

A tenhle Lucan, pokračuje Strelski, ten kluk s akné a ušima jako pingpongové pálky, obrací ztracené duše zpátky k Bohu k větší slávě svaté Panny prostřednictvím osobního posvěcení a příkladem svatých apoštolů.

A při tom těžkém zápase, povídá Strelski – zatímco Flynn se pochechtává a kývá zarudlou tváří a popotahuje si pramen vlasů nad čelem jako blázen – Lucan vyslechl zpověď bohatého kajícníka, jehož dcera se nedávno zabila obzvlášť nechutným způsobem kvůli otcovu zločinnému životu a smilstvu.

A ten kajícník – povídá Strelski – se v nejhlubších výčitkách svědomí vyznal otci Lucanovi tak drasticky, že ten kluk upaloval k otci opatovi do Bostonu pro duchovní vedení a čichací sůl. Jeho kajícník byl totiž ten největší darebák, na jakého Lucan nebo kdokoli jiný v životě narazil…

„Kajícnost obchodníka s drogami, Leonarde, to je jako hodně krátká hostina.“ Strelski začíná filosofovat. Flynn se tiše usmívá na měsíc. „A výčitky svědomí, ty byly myslím docela neznámé. Než se k němu Patrick dostal, Michael už litoval svého krátkého zabřednutí do slušnosti a dovolával se prvního dodatku a pátého dodatku a své nemocné babičky. A kromě toho všechno, co řekl, nesmějí brát vážně, protože byl šílený žalem. Ale tady Pat“ – další Flynnův úsměv – „Pat se svou vírou zachránil situaci. Dal Michaelovi na vybranou ze dvou možností. Za prvé, sedmdesát až devadesát let vězení v samovazbě. Za druhé, může držet basu s božími legiemi, zasloužit si amnestii a klidně se válet v první řadě Folies-Bergères. Michael se celých dvacet sekund radil se svým Tvůrcem, konzultoval své svědomí a nakonec se rozhodl pro druhou možnost.“

Flynn stál ve dveřích boudy a kýval na Strelského a Burra, aby šli dovnitř. Bouda páchla po netopýrech a dýchlo na ně horko jako z trouby. Na polámaném stole, na dřevěné lavici a na propadlých plastikových židlích kolem stolu byly netopýří výkaly. Netopýři se k sobě choulili jako poděšení klauni po dvou a po třech, zavěšení hlavou dolů na kovových nosnících. Na jedné stěně viselo rozbité rádio a vedle něj generátor s řadou starých děr po kulkách. Někdo to tady záměrně zničil, usoudil Burr. Někdo řekl – když to tady už nebudeme používat my, tak to nebude používat nikdo, a rozmlátil všechno, co se dalo. Flynn naposledy obešel boudu zvenčí a pak zavřel dveře. Burr uvažoval, jestli jsou zavřené dveře signál. Flynn přinesl zelené dýmovnice proti moskytům. Na papírové tašce byl nápis: Zachraňte Zemi. Jděte dnes bez tašky. Flynn dýmovnice zapálil. Spirály zeleného dýmu začaly stoupat k plechové střeše a netopýři se neklidně zavrtěli. Španělské grafitti na zdech slibovaly smrt všem Yankeeům.

Strelski a Flynn si sedli na lavici. Burr vybalancoval jednu půlku zadku na rozbité židli. Auto, usoudil nakonec. Ty stopy v trávě byly od auta. Čtyři kola, která jela rovně. Flynn si položil kulomet na kolena, zaháknul ukazováček za spoušť, zavřel oči a zaposlouchal se do cvrlikání cikád. Přistávací dráhu vybudovali pašeráci marihuany v šedesátých letech, říkal Strelski, ale pro dnešní dodávky je příliš malá. Dnešní obchodníci s drogami létají velkými transportéry s civilním označením, schovávají zboží v řádně deklarovaném nákladě a používají nejmodernější letiště. A když se vracejí, tak to letadlo nacpou norkovými kožichy pro svoje děvky a tříštivými granáty pro svoje přátele. Obchodníci s drogami jsou stejní jako všichni ostatní dopravci: neradi létají s prázdnou.

Uběhla půlhodina. Burrovi se dělalo špatně z moskytích dýmovnic. Tropický pot mu prýštil z pórů v celých potocích a košili by byl mohl ždímat. Strelski mu podal plastikovou láhev teplé vody, Burr se trochu napil a otřel si čelo promočeným kapesníkem. Jestli to ten špicl hraje na obě strany, myslel si Burr, tak tu třeba taky všichni vyletíme do povětří. Strelski sundal zkříženou nohu na zem, aby ho přestalo škrtit v rozkroku. Automat hýčkal v náručí a v pouzdře na kotníku měl ještě revolver.

„Řekli jsme mu, že jsi doktor,“ informoval ho Strelski předem. „Já jsem mu chtěl říct, že jsi vévoda, ale tady Patovi se to nelíbilo.“

Flynn zapálil další dýmovnici a pak, jako by to bylo přirozené pokračování předchozí činnosti, namířil kulomet na dveře a tichými, dlouhými kroky ustoupil ke stěně. Strelského Burr vůbec neviděl se pohnout, ale když se obrátil, zjistil, že stojí přitisknutý ke stěně a samopalem míří na střechu. Burr zůstal, kde byl. Dobrý pasažér sedí na zadku a drží hubu.

Dveře se otevřely a boudu zaplavilo červené sluneční světlo. V nich se opatrně objevila dlouhá tvář mladého muže, zhyzděná spoustou drobných ranek po holení. Uši jako pingpongové pálky, potvrdil Burr. Vyděšené oči prozkoumaly postupně každého zvlášť, nejdéle se zdržely na Burrovi. Pak hlava zmizela a dveře zůstaly otevřené. Slyšeli tlumené zavolání: „Kde?“ nebo „Zde?“ a uklidňující mumlání v odpověď. Dveře se otevřely dokořán a dovnitř se pyšně vnesla znechuceně se tvářící postava: Dr. Paul Apostoll alias Apo alias Apetites alias bratr Michael. Spíš než jako kajícník vypadal jako hodně malý generál, který přišel o koně. Burr zapomněl na své podráždění, jak se ho zmocnilo kouzlo okamžiku. Tak tohle je Apostoll, myslel si, Apostoll, který sedá po pravici kartelů. Tohle je Apostoll, který nás první upozornil na Roperův plán, který s ním konspiruje, jí s ním chléb a sůl, opíjí se s ním na jeho jachtě a ve volném čase ho prodává.

„Seznamte se, to je ten doktor z Anglie,“ řekl Flynn vážně a ukázal na Burra.

„Těší mě, pane doktore,“ odpověděl Apostoll tónem uražené důstojnosti. „Bude příjemné zase jednou jednat s někým na úrovni. Skutečně obdivuji vaši velkou zemi. Mnoho z mých předků pochází z britské šlechty.“

„Já myslel, že to byli řecký lumpové,“ řekl Strelski, který okamžitě při Apostollově příchodu zaujal postoj ostře nepřátelský.

„Z matčiny strany,“ řekl Apostoll. „Moje matka byla příbuzná s vévodou z Devonshiru.“

„Ale nekecej,“ utrhl se Strelski.

Apostoll ho neposlouchal. Hovořil k Burrovi.

„Já jsem zásadový člověk, doktore. Jsem přesvědčen, že to jako Brit oceníte. Jsem také dítkem Panny Marie a těším se podpoře jejích legionářů. Já nikoho nesoudím. Poskytuji rady podle fakt, která jsou mi poskytnuta. Uděluji hypotetická doporučení na základě své znalosti práva. Pak odcházím.“

Horko, smrad, cikády, to všechno bylo zapomenuto. Tohle byla práce. Tohle byla rutina. Tohle byl prostě jakýkoli agent naslouchající hlášení svého člověka v kterémkoli konspiračním domě na světě: Flynn v obyčejných pevných botkách irského policajta, Apostoll se svou bojovnou precizností advokáta u soudu. Zhubnul, pomyslel si Burr při vzpomínce na fotografie, které viděl. Všiml si ostřejší linie brady a zapadlých očí.

Strelski se chopil kulometu, ostentativně se obrátil k Apostollovi zády a kryl zbraní otevřené dveře a přistávací dráhu. Lucan seděl napjatě po boku svého kajícníka, hlavu skloněnou, obočí zdvižené. Lucan měl na sobě džínsy, ale Apostoll byl vystrojený: bílou košili dlouhými rukávy, černé bavlněné kalhoty a na krku zlatý řetěz s figurkou Panny Marie vztahující ruce. Jeho vlnitý černý příčesek, nasazený umělecky našikmo, mu byl příliš velký. Burrovi připadalo, že si omylem nasadil cizí.

Flynn probíral povinné otázky řídícího agenta: Jaké máte pro tuhle schůzku krytí, viděl vás někdo vyjíždět z města? Kdy se musíte vrátit, kdy a kde se sejdeme příště? Co se stalo s tou Annette od vás z kanceláře, o které jste říkal, že vás sledovala svým autem?

V té chvíli se Apostoll podíval na otce Lucana, ale ten pořád zíral do prázdna.

„Vzpomínám si na záležitost, o které se zmiňujete, ale byla už vyřešena.“

„Jak?“ zeptal se Flynn.

„Dotyčná žena o mě měla určitý romantický zájem. Naléhal jsem na ni, aby se připojila k naší zbožné armádě, ale ona si moje pohnutky špatně vyložila. Omluvila se a já jsem její omluvu přijal.“

Ale to už bylo na otce Lucana příliš. „Michaeli, to není zrovna přesné vylíčení pravdy,“ řekl ostře a přestal si dlouhou rukou opírat bradu, aby se mu lépe mluvilo. „Michael ji podváděl, Patricku. Nejdřív spal s Annette, pak spal s její kamarádkou. Annette začala mít podezření a chtěla si ho ověřit. Nic nového.“

„Další otázku, prosím,“ odsekl Apostoll.

Flynn vytáhl z kapsy dva malé magnetofony, postavil je na stůl a zapnul.

„Blackhawky jsou pořád ve hře, Michaeli?“ zeptal se Flynn.

„Patricku, tu otázku jsem neslyšel,“ odpověděl Apostoll.

„Ale já jo,“ odsekl Strelski. „Stojej kartely ještě pořád o ty zasraný bitevní helikoptéry? Jo, nebo ne? Kristepane!“

Burr už viděl hru na hodného a zlého policajta mockrát. Ale znechucení Strelského se zdálo být upřímné.

„Zásadně nejsem v místnosti přítomen, když se hovoří o záležitostech tohoto druhu,“ odpověděl Apostoll. „Abych použil přiléhavého výrazu pana Ropera, je jeho věc, aby bota padla. Pokud jsou pro představu pana Ropera potřebné blackhawky, budou do ní zahrnuty.“

Strelski si vztekle něco poznamenal. „Má někdo ponětí, kdy to všechno má bejt hotový?“ obořil se na Apostolla hrubě. „Nebo máme říct ve Washingtonu, ať si ještě rok počkaj, do prdele?“

Apostoll se pohrdlivě zasmál. „Váš přítel musí svůj vlastenecký zápal a touhu po okamžitém blahoslavení trochu ovládnout, Patricku,“ řekl. „Pan Roper důrazně trvá na tom, že tuto záležitost nehodlá uspěchat, a moji klienti s tím souhlasí. ‚Co roste dobře, roste pomalu,‘ praví jedno staré a ověřené španělské přísloví. Jako Latinoameričané mají velmi vyzrálé pojetí času.“ Podíval se na Burra. „Mariina dítka jsou stoická,“ vysvětlil. „Panna Maria má mnoho pomlouvačů. Jejich úšklebky činí její pokoru ještě svatější.“

Otázky a odpovědi pokračovaly. Hráči a místa… zásilky objednané a doručené… peníze, které vcházejí do karibské automatické pračky nebo z ní vycházejí… poslední stavební projekt kartelů v centru Miami…

Konečně se Flynn povzbudivě usmál na Burra. „No tak, doktore, máte nějaké otázky, o kterých byste si chtěl promluvit tady s bratrem Michaelem?“

„Díky, Patricku, ano, něco bych měl,“ řekl Burr dvorně. „Vzhledem k tomu, že se s bratrem Michaelem vidíme poprvé – a také proto, že na mě udělala velký dojem jeho pomoc v této záležitosti – rád bych mu položil několik širších, všeobecných otázek, jestli můžu. Spíš, řekněme, na strukturu než na obsah.“

„Jak je libo,“ vmísil se do hovoru přátelsky Apostoll. „Vždycky je mi potěšením vyměnit si názory s anglickým gentlemanem.“

Začni zeširoka a postupuj pomalu, radil mu Strelski. Zabal to všechno do té svojí britské bavlnky.

„Víte, mně na tom pořád není jasná jedna věc, Patricku, když mám mluvit jako krajan pana Ropera,“ řekl Burr Flynnovi. „V čem je Roperovo tajemství? Co on má a ti ostatní ne? Izraelci, Francouzi, Kubánci, všichni nabízeli kartelům dodávky účinnější výzbroje a všichni kromě Izraelců z toho vyšli bez jediné objednávky. Jak se podařilo panu Richardu Onslowu Roperovi uspět tam, kde ostatní propadli, a přesvědčit klienty bratra Michaela, aby si koupili slušnou armádu?“

K Burrovu překvapení se na Apostollově šlachovité tváři rozlila nebývalá vřelost. Jeho hlas se začal lyricky chvět.

„Doktore, váš krajan pan Roper není obyčejný obchodník. On je kouzelník, pane. Má rozhled a odvahu, přitahuje lidi jako krysař krysy. Pan Roper je krásný, protože je nadprůměrný.“

Strelski tiše zamumlal něco sprostého, ale Apostollův výlev se nedal zastavit.

„Strávit nějaký čas s panem Onslowem Roperem je privilegiem, pane, je to karneval. Mnoho těch, kdo přicházejí za mými klienty, jimi pohrdají. Lísají se, přinášejí dary, lichotí, ale nemyslí to upřímně. Jsou to podvodníci, kterým jde jen o rychlý zisk. Pan Roper hovoří s mými klienty jako rovný s rovnými. Je to gentleman, ale není snob. Pan Roper jim pogratuloval k jejich bohatství. K tomu, že využívají přednosti, které jim dala příroda. Svých schopností, své odvahy. Svět je džungle, řekl. Ne všichni tvorové přežijí. Je správné, že slabí musejí ke zdi. Jediná otázka je, kdo je ten silný. Pak jim promítl film. Velmi profesionální, velmi schopně sestavený film. Ne příliš dlouhý. Ne příliš technický. Prostě správný.“

A ty jsi zůstal v místnosti, pomyslel si Burr, když viděl, jak se Apostoll při svých ódách nafukuje. Na něčím ranči nebo v něčím bytě, obklopený prvotřídními děvkami a mládenci v džínsách a se samopaly, v pokoji plném pohovek potažených leopardi kůží, obrovských televizorů a koktejlových šejkrů z ryzího zlata. Se svými klienty. Očarován aristokratickým kouzelníkem a jeho filmem.

„Ukázal nám vojáky britských zvláštních jednotek při přepadu íránského vyslanectví v Londýně. Ukázal nám americké zvláštní jednotky při výcviku v džungli a propagační film o některých nejmodernějších a nejlepších zbraních světa. Pak se nás znova zeptal, kdo jsou ti silní, a co by se stalo, kdyby Američany přestalo bavit rozstřikovat herbicidy na bolivijské plantáže a zabavit tu a tam padesát kilo v Detroitu a kdyby se rozhodli prostě vytáhnout mé klienty z postele a odvézt je v řetězech letadlem do Miami a tam je vystavit ponížení veřejného soudu podle amerických zákonů, jak to udělali s generálem Noriegou. Zeptal se, jestli je správné nebo přirozené, aby muži tak bohatí nebyli chráněni. ‚Nejezdíte ve starých autech. Nenosíte staré šaty. Nemilujete se se starými ženami. Tak proč si odpíráte ochranu nejnovějších zbraní? Máte statečné lidi, pořádné chlapy, věrné, to jim vidím v obličeji. Ale myslím, že tak pět ze sta by se jich kvalifikovalo do bojové jednotky, kterou vám můžu sestavit.‘ Potom jim pan Roper popsal svou skvělou společnost Ironbrand. Poukázal na její důvěryhodnost a široké spektrum činnosti, na flotilu tankerů a dopravní možnosti, její pozoruhodné úspěchy v obchodě s minerály, dřevem a zemědělskými stroji. Její zkušenost v neformální dopravě jistých materiálů. Její vztahy s ochotnými úředníky ve všech hlavních přístavech světa. Její obeznámenost s tvůrčím využitím pobřežních společností. Takový muž by dokázal rozzářit Mariino poselství i v té nejtemnější jeskyni.“

Apostoll se odmlčel, ale jen proto, aby se napil vody ze sklenice, kterou mu otec Lucan nalil z plastikové láhve.

Pryč jsou dny kufrů nacpaných stodolarovkami, pokračoval. Dny pašeráků s naolejovanými kondomy v břiše, které celníci odvlékali na rentgen. Dny malých letadel, létajících ‚uličkou‘ přes Mexický záliv. Pan Roper a jeho kolegové jim nabízejí bezproblémovou dodávku jejich zboží přímo na nové trhy střední a východní Evropy.

„Drogy!“ vybuchl Strelski, který už nedokázal snášet Apostollovy eufemismy. „Zboží těch tvejch klientů jsou drogy, Michaeli! Roper prodává flinty za čistej, hotovej, zasranej kokain, kterej se mu počítá za zpracovatelskou cenu! Celý hory těch sraček! Vodveze je do Evropy a tam je hodí na trh a votráví děti a zničí spoustu životů a nadělá si miliardy! Co? Řekni, že to není pravda!“

Apostolla ten výbuch nevyvedl z míry. „Pan Roper nepožadoval od mých klientů žádné zálohy v hotovosti, doktore. Celou svou část smlouvy bude financovat z vlastních zdrojů. Nenatahoval ruku. Důvěra, kterou jim projevil, přesahuje běžnou lidskou důvěru. Kdyby ho v tomto obchodě podvedli, ujistil je, mohou zničit jeho dobré jméno, jeho společnost přivést k bankrotu a navždycky odradit jeho investory. Ale on mým klientům věřil. Věděl, že jsou to čestní lidé. Největší požehnání, řekl – největší záruka bezpečnosti před vnějším zásahem – je financovat celý podnik a priori z vlastní kapsy až do dne účtování. To jim také navrhl. Svěřil se do jejich rukou. Pan Roper šel ještě dál. Zdůraznil, že nemá v úmyslu soupeřit s obvyklými zástupci mých klientů v Evropě. Vstoupí do řetězce a opustí ho zcela podle přání mých klientů. Jakmile dodá zboží komukoli, koho mí klienti určí jako příjemce, bude považovat svůj úkol za splněný. Pokud moji klienti nebudou chtít takové osoby jmenovat, pan Roper rád předá zboží naslepo.“

Apostoll vytáhl z kapsy hedvábný kapesník a otřel si pot, který se mu nahromadil pod příčeskem.

Teď, pomyslel si Burr v té pauze. Do toho.

„A byl při této příležitosti přítomen i major Corkoran, Michaeli?“ zeptal se Burr nevinně.

V Apostollových ostrých rysech se okamžitě objevil úšklebek nesouhlasu. Začal mluvit úsečně a žalobně. „Major Corkoran, stejně jako lord Langbourne, byl velmi výrazně přítomen. Major Corkoran byl vážený host. Obsluhoval projektor a plnil společenské povinnosti, dvorně hovořil s dámami, míchal nápoje a snažil se být příjemný. Když moji klienti napůl žertem navrhli, aby major Corkoran zůstal jako rukojmí, dokud nebude obchod dokončen, dámy tu myšlenku přivítaly s nadšením. Když jsme já a lord Langbourne sestavili hlavní body dohody, major Corkoran pronesl komickou řeč a s velkou okázalostí podepsal jménem pana Ropera. Moji klienti mají rádi trochu bláznovství, které jim nadlehčuje břímě každodenních povinností.“ Znechuceně si odfrkl a otevřel pěstičku, ve které se objevil růženec. „Bohužel, doktore, jsem na naléhání Patricka a tady toho jeho hulvátského přítele byl nucen očernit majora Corkorana v očích svých klientů tak, až jejich nadšení pro něj vyprchalo. To není křesťanské chování, pane. Je to falešné svědectví a já ho želím. Otec Lucan také.“

„Je to sprosťárna,“ postěžoval si otec Lucan. „Podle mě to není ani etické. Nemyslíte?“

„Byl byste tak laskav, Michaeli, a řekl mi přesně, co bylo zatím vašim klientům řečeno o majoru Corkoranovi?“

Apostoll natahoval krk jako znechucené kuře. Svaly na hrdle se mu napjaly.

„Pane, já neodpovídám za to, co mohli mí klienti slyšet z jiných zdrojů. Pokud jde o to, co jsem jim řekl já, tedy řekl jsem jim přesně to, co mi moji –“ Zdálo se, že najednou nemůže najít vhodné slovo pro své agenty. „Upozornil jsem své klienty jako právník na některé domnělé skutečnosti z minulosti majora Corkorana, které, pokud se ukážou pravdivé, mohou vážně zpochybnit jeho vhodnost jako dlouhodobého zplnomocněnce.“

„Například?“

„Byl jsem nucen je upozornit, že má poněkud nevázaný životní styl a že příliš podléhá alkoholu a drogám. K své hanbě jsem jim také řekl, že je indiskrétní, což ani v nejmenším neodpovídá mým dosavadním zkušenostem s majorem. Pokud já vím, je diskrétnost sama.“ Znechuceně pokýval hlavou k Flynnovi. „Bylo mi dáno na srozuměnou, že účelem tohoto nechutného manévru je odstranit majora Corkorana jako zplnomocněnce, aby tak na palební čáru musel postoupit sám pan Roper. Musím vám sdělit, že v tomto ohledu nesdílím optimismus těchto pánů, a i kdybych ho sdílel, nepovažoval bych tyto činy za slučitelné s ideály pravého legionáře Páně. Pokud bude major Corkoran shledán nepřijatelným, pan Roper si pouze opatří nového podpisovatele.“

„Víte, jestli si pan Roper je vědom výhrad vašich klientů k majoru Corkoranovi?“ zeptal se Burr.

„Pane, já nejsem opatrovníkem pana Ropera ani opatrovníkem svých klientů. Se svými soukromými úvahami se mi nesvěřují. A já to respektuji.“

Burr zastrčil ruku do kapsy svého propoceného saka a vytáhl schlíplou obálku, kterou roztrhl. Flynn zatím svou nejlepší irštinou vysvětloval, co je jejím obsahem:

„Michaeli, doktor s sebou přinesl vyčerpávající seznam přestupků majora Corkorana před tím, než ho pan Roper zaměstnal. Většinou jsou to sexuální delikty. Ale máme také pár případů výtržnictví na veřejných místech, řízení pod vlivem alkoholu a narkomanie, plus zpronevěru armádních fondů. Jako strážce zájmů svých klientů jste tak znepokojen pověstmi, které jste o tom chudákovi slyšel, že jste na vlastní pěst zařídil diskrétní vyšetřování v Anglii, a tohle je výsledek.“

Apostoll už protestoval. „Pane, já jsem váženým členem floridské a louisianské právnické komory a bývalým předsedou právnické asociace okresu Dude. Major Corkoran nejedná obojace. Nenechám se využít k tomu, abych podvodně obžaloval nevinného člověka.“

„Do prdele, drž hubu,“ řekl mu Strelski. „A to s tou právnickou asociací je kec.“

„On si pořád vymýšlí,“ řekl Lucan nešťastně Burrovi. „To je neuvěřitelné. Kdykoliv něco řekne, myslí tím pravý opak. Například když vám něčím dokazuje, že mluví pravdu, tak i z toho důkazu se vyklube lež. Já nevím, jak ho to mám odnaučit.“

Burr se do toho tiše vložil: „Mohli bychom si teď probrat načasování, Patricku?“ požádal.

Šli zpátky k cessně. První šel znova Flynn, zbraň v rukou.

„Myslíš, že to vyšlo?“ zeptal se Burr. „Myslíš, že to vážně neuhodl?“

„Jsme moc pitomí,“ řekl Strelski. „Obyčejní tupí policajti.“

„Jsme idioti,“ souhlasil Flynn vážně.

11.

První rána jako by zasáhla Jonathana ve spaní. Slyšel křupnutí v čelisti, před očima se mu nejdřív zatmělo a pak oslepivě zajiskřilo. Viděl nad sebou Latulipův zkřivený obličej a jeho paži rozpřahující se k druhé ráně. To byla pěkná hloupost – použít pravou pěst, jako by to bylo kladivo zatloukající hřebík, a zbytek těla nechat nekrytý, takže přímo vybízel k protiútoku. Uslyšel Latulipovu otázku a uvědomil si, že už ji slyší podruhé.

„Salaud! Kdo jsi?“

Pak uviděl bedny prázdných lahví, které to odpoledne pomáhal Ukrajincům vynosit na dvůr, a uslyšel hudbu z diskotéky, linoucí se ven nouzovým východem. Viděl srpek měsíce vznášející se nad Latulipovou hlavou jako pokřivená svatozář. Vzpomněl si, že ho Latulipe požádal, aby s ním šel na chvíli ven. A napadlo ho, že by mu asi měl oplatit ránu nebo aspoň odrazit jeho druhý úder, ale lhostejnost nebo snad jakési kavalírství mu zadrželo ruku, takže druhá rána dopadla skoro stejně jako ta první, a on si najednou vzpomněl na sirotčinec a na to, jak ve tmě narazil do požárního hydrantu. Ale buď už byl tou dobou otupělý nebo to nebyl skutečný hydrant, protože rána měla sotva poloviční účinek té první, jen mu roztrhla koutek úst a po bradě se mu rozběhla tenká stužka teplé krve.

„Kde máš ten svůj švýcarský pas? Jsi Švýcar nebo ne? Odpověz! Co jsi zač? Zničíš mé dceři život, lžeš mi, moje žena se z tebe může zbláznit, jíš u mého stolu, kdo jsi? Proč lžeš?“

Když tentokrát Latulipe napřáhl pěst, Jonathan mu kopnutím podrazil nohy a složil ho na záda, ale přitom ho v pádu zachytil, protože tady nebyl lanyonský koberec větrem vyčesané trávy, aby ztlumil jeho dopad; dvorek pokrýval poctivý kanadský asfalt. Ale Latulipa to neodradilo, kurážně se vydrápal zpátky na nohy, zkroutil Jonathanovi ruku za zády a postrkoval ho do špinavého průchodu za hotelem, který mužská část města už po léta používala místo záchoda. Na druhém konci byl zaparkovaný Latulipův džíp Cherokee. Když se k němu blížili, slyšel Jonathan, že motor běží.

„Vlez tam!“ přikázal mu Latulipe. Otevřel dveře a pokusil se nacpat Jonathana dovnitř násilím, ale nešlo mu to. Jonathan tedy nasedl sám a věděl přitom, že kdykoli při nastupování mohl Latulipa kopnutím porazit; nejspíš by ho byl dokázal i zabít, kdyby ho kopl do hlavy, protože Latulipovo široké slovanské obočí se v jednu chvíli ocitlo právě tak vysoko, že by mu Jonathan dokázal rozdrtit spánky. Ve vnitřním světle džípu uviděl na zadním sedadle ležet svou cestovní tašku.

„Zapni si pás. Dělej!“ křikl Latulipe, jako by zapnutý bezpečnostní pás zaručil zajatcovu poslušnost.

Ale Jonathan stejně poslechl. Latulipe nastartoval, poslední světla Espérance jim zmizela za zády. Vjeli do temnoty kanadské noci a jeli mlčky dvacet minut, než Latulipe vytáhl krabičku cigaret a přistrčil ji Jonathanovi před obličej. Jonathan si jednu vzal a zapálil palubním zapalovačem. Pak zapálil i Latulipovi. Noční obloha vypadala přes čelní sklo jako nesmírná plocha chvějících se hvězd.

„No tak?“ pokusil se Latulipe pokračovat v útoku.

„Jsem Angličan,“ řekl Jonathan. „Pohádal jsem se s jedním chlapem. Okradl mě. Musel jsem odtamtud zmizet. Tak jsem přijel sem. Náhodou.“

Dojelo je auto, ale nebyl to bleděmodrý pontiac.

„Zabils ho?“

„Říká se to.“

„Jak?“

Střelil jsem ho do obličeje, myslel si. Zradil jsem ho. Rozpáral jsem jeho psa od hlavy až k ocasu.

„Prý měl zlomený vaz,“ odpověděl stejně vyhýbavě jako předtím, protože se ho zmocnila nesmyslná nechuť k tomu vyslovit další lež.

„Proč jsi ji nenechal být?“ naléhal Latulipe v tragické beznaději. „Thomas je dobrý kluk. Ona má celou budoucnost před sebou. Kristepane.“

„Kde je?“

Zdálo se, že Latulipe nezná jinou odpověď než násilné polknutí. Směřovali na sever. Tu a tam zahlédl Jonathan ve zpětném zrcátku světla auta. To auto je sledovalo, pokaždé, když se podíval, byla za nimi stejná světla.

„Její matka šla na policii,“ řekl Latulipe.

„Kdy?“ zeptal se Jonathan. Asi se měl zeptat spíš: Proč? Auto za nimi se blížilo. Drž se dál, myslel si.

„Prověřila si tě na švýcarském vyslanectví. Nikdy o tobě neslyšeli. Udělal bys to znovu?“

„Co?“

„S tím chlapem, co tě okradl. Zlomil bys mu vaz?“

„Šel po mě s nožem.“

„Poslali pro mě,“ řekl Latulipe, jako by to byla další urážka. „Policajti. Chtěli vědět, co jsi zač. Jestli obchoduješ s drogami, jestli hodně telefonuješ mimo město, s kým se znáš. Myslí si, že jsi Al Capone. Tady se toho moc neděje. Dostali z Ottawy nějakou fotku, která vypadá trochu jako ty. Řekl jsem jim, počkejte do rána, až budou hosti spát.“

Dojeli na křižovatku. Latulipe sjel ze silnice. Mluvil, jako by se mu nedostávalo dechu, jako posel, který běžel dlouhou vzdálenost. „Když je někdo na útěku, obvykle jde na sever nebo na jih,“ řekl. „Nejlepší je jít na západ do Ontaria. Nikdy se nevracej, rozumíš? Jestli se vrátíš, tak –“ Několikrát se nadechl. „Možná bych potom zase zabíjel já.“

Jonathan vzal svou tašku a slezl do tmy. Ve vzduchu bylo cítit déšť a borovou pryskyřici. To druhé auto je minulo a Jonathan na jediný zrádný okamžik zahlédl poznávací značku jejího pontiaku. Ale Latulipe nespouštěl oči z Jonathana.

„Tady máš plat,“ řekl a vrazil mu do ruky svazek dolarových bankovek.

Vrátila se po opačné straně vozovky a pak překodrcala přes střední pruh, aby se dostala do původního směru. Seděli v jejím autě se zapnutým světlem. Hnědou obálku měla neotevřenou v klíně. V rohu bylo vytištěno jméno odesílatele: Bureau des passeports, Ministère des Affaires Extérieures Ottawa. Adresováno Thomasi Lamontovi, k rukám Yvonne Latulipe, Le Château Babette. Thomasovi, který říká, že všechno máme doma v Kanadě.

„Proč jsi ho neuhodil?“ zeptala se.

Jednu tvář měla oteklou a jedno oko přivřené. Tímhle já se živím, pomyslel si Jonathan: Ničím tváře.

„Byl jenom rozzlobený,“ řekl.

„Chceš, abych tě někam vzala? Někam odvezla? Někde vyložila?“

„Poradím si i odtud.“

„Chceš, abych pro tebe něco udělala?“

Zavrtěl hlavou. Pak znovu, dokud si nebyl jistý, že to viděla.

Podala mu obálku. „Co bylo lepší?“ zeptala se chraplavě. „Postel nebo ten pas?“

„Oboje bylo ohromné. Díky.“

„Ale no tak! Potřebuju to vědět! Co bylo lepší?“

Otevřel dveře a vystoupil. Ve světle nade dveřmi uviděl, že se Yvonne zářivě usmívá.

„Skoro jsi mě zblbnul, víš to? Sakra, málem jsem udělala pěknou pitomost! Na jedno odpoledne jsi byl báječný, Jonathane. Na delší dobu si ale vždycky vyberu Thomase.“

„Jsem rád, že jsem ti k něčemu byl,“ řekl.

„Tak co to pro tebe bylo?“ chtěla vědět se stále stejně zářivým úsměvem. „No tak. Porovnávej. Stupnice od jedné do devíti. Pět? Šest? Nula? Proboha, to si ani neděláš skóre?“

„Díky,“ opakoval znovu.

Zavřel dveře a ve světle hvězd uviděl, jak jí hlava klesla na volant. Pak se znova zvedla, narovnala se a nastartovala. S běžícím motorem chvíli počkala a dívala se přímo před sebe. Nedokázal se pohnout. Nedokázal promluvit. Vyjela na silnici a prvních pár set metrů buď zapomněla zapnout světla, nebo se s nimi neobtěžovala. Vypadalo to, jako by ve tmě jela podle kompasu.

Vy zabil tu ženu?

Ne. Ale vzal jsem si ji kvůli pasu.

Zastavil mu náklaďák a on pět hodin jel s černochem jménem Ed, který měl problémy s hypotékou a potřeboval je s někým probrat. Někde na konci světa Jonathan zavolal na jisté číslo v Torontu a naslouchal veselým klepům operátorek, které přepojovaly jeho hovor přes lesnaté pláně východní Kanady.

„Jmenuji se Jeremy, jsem Philipův kamarád,“ řekl stejně, jako to říkal každý týden z nejrůznějších telefonních automatů, když se hlásil. Občas slyšel, jak jeho hovor někam přepojují. Občas uvažoval, jestli hovor vůbec končí v Torontu.

„Dobrejtro, Jeremy! Nebo dobrý večer? Jak žiješ, kamaráde?“

Až do té doby si Jonathan na druhém konci drátu představoval někoho příjemného a povzbuzujícího. Tentokrát to vypadalo, že mluví s dalším Ogilveym, falešným a přešlechtěným.

„Řekni mu, že mám stín a jsem na cestě.“

„V tom případě ti gratuluju jménem celého podniku,“ řekl Ogilveyho dvojník.

Tu noc se mu zdálo o Lanyonu a o čejkách slétajících se na útesu, které se zvedaly majestátními rozmachy křídel a pak padaly ve spirálách a kotrmelcích přímo dolů, dokud je nevypočítatelný východní vítr nezastihl nepřipravené. Viděl padesát mrtvých a ještě další, které proud odnášel na širé moře. A jemu se zdálo, že je přivolal a pak je nechal zemřít, zatímco sám se vypravil hledat nejhoršího muže na světě.

Takhle mají vypadat konspirační domy, myslel si Burr. Žádné plechové boudy plné netopýrů uprostřed louisianských močálů. Sbohem zařízeným garsonkám v Bloomsbury, páchnoucím po kyselém mléku a cigaretách předchozího obyvatele. Odteď se budeme se svými lidmi scházet přímo tady v Connecticutu, v bílých dřevěných domech jako je tenhle, s deseti akry lesa a koženými křesly v pracovnách plných knih o morálce nezměrného bohatství. Byl tu basketbalový koš a elektrický plot, aby dovnitř nevnikali jeleni. Burr trval na tom, že bude osobně obsluhovat gril, a nakoupil tolik masa, že by to stačilo pro několik věrných pluků. Sundal si sako a kravatu a potíral tři obrovské steaky ostře karmínovou omáčkou. Jonathan v plavkách odpočíval u bazénu. Rooke, který přiletěl včera z Londýna, seděl ve skládacím lehátku a kouřil dýmku.

„Řekne o tom někomu?“ zeptal se Burr. Žádná odpověď. „Povídám, řekne o tom někomu?“

„O čem?“ zeptal se Jonathan.

„O tom pasu. O čem jsi myslel?“

Jonathan skočil znova do bazénu a několikrát ho přeplaval tam a zpátky. Burr čekal, až zase vyleze, a pak položil otázku potřetí.

„Nemyslím,“ odpověděl Jonathan a divoce si ručníkem sušil vlasy.

„Proč ne?“ znovu se zeptal Rooke s dýmkou v zubech. „Obvykle to každá udělá.“

„Proč by měla? Má Thomase,“ vysvětlil mu Jonathan.

Celý den bojovali s jeho zamlklostí. Skoro celé dopoledne se sám procházel v lese. Když jeli nakupovat, seděl sám v autě, zatímco Burr plenil supermarket a Rooke šel do kovbojského obchodu, aby koupil stetson pro syna.

„Uvolni se trochu, buď tak laskav,“ domlouval mu Burr. „Dej si skotskou nebo tak něco. To jsem já, Burr. Jenom se snažím odhadnout míru nebezpečí.“

Jonathan dolil Burrovi džin s tonikem a namíchal si jeden i pro sebe. „Jak je v Londýně?“ zeptal se.

„Je to stejná stoka jako vždycky,“ řekl Burr. Ze steaků stoupal sloupec kouře. Obrátil je a přikryl spáleniny červenou omáčkou.

„Co ten starý duchovní?“ zavolal Rooke z druhé strany bazénu. „Bude to pro něj dost šok, co, až zjistí, čí fotky to nepodepsal.“

„Říkala, že to s ním zařídí,“ odpověděl Jonathan.

„To musí být skvělá holka,“ řekl Rooke.

„To je,“ přisvědčil Jonathan a znovu se vrhl do vody. Zuřivě plaval tam a zpátky jako člověk, který se pořád nemůže očistit.

Navečeřeli se. Burr usoudil, že ten steak není vůbec špatný. Opravdu dobré maso se asi nikdy nedá úplně zkazit. Tu a tam potajmu pohlédl přes svícen na Jonathana, který klábosil s Rookem o ježdění motorkou po Kanadě. Uvolňuješ se, usoudil s úlevou. Začínáš se vzpamatovávat. Stačí, když si s námi budeš ještě chvilku povídat.

Seděli v pracovně a Rooke byl neobvykle čilý. Zapálil dřevo v krbu a po stole rozložil pochvalné doporučující dopisy na jistého Thomase Lamonta a svazek obrázkových prospektů soukromých jachet.

„Tahle se jmenuje Salamander,“ řekl, zatímco Jonathan se mu díval přes rameno a Burr je sledoval z protějšího rohu. „Čtyřicet metrů, majitel je nějaký bandita z Wall Street. V současné době nemá kuchaře. Tady to je Persephone, ale nikdo z dost bohatých neví, jak se to správně vyslovuje, takže nový majitel ji hodlá překřtít na Lolitu… Šedesát metrů, desetičlenná posádka plus šest ochrankářů, dva kuchaři a majordom. Hledají majordoma a my si myslíme, že jsi pro ně přesně to pravé.“ Fotografie živého, usměvavého muže v tenisových šortkách. „Tenhle člověk je Billy Bourne a vlastní námořní zprostředkovatelskou agenturu v Newportu. Oba majitelé jsou jeho klienti. Řekni mu, že umíš vařit, že se vyznáš v lodích, a dej mu ta doporučení. Nebude si je ověřovat, a i kdyby, tak ti lidé, co je měli napsat, žijí na druhém konci světa. Billymu záleží jen na tom, jestli tu práci dokážeš dělat, jestli jsi civilizovaný, jak on tomu říká, a jestli máš záznam v rejstříku. A to ty dokážeš a jsi a nemáš. Tedy Thomas nemá.“

„Je Roper taky Billyho klient?“ zeptal se Jonathan, který je teď v úvahách předběhl.

„Starej se o svoje,“ řekl Burr ze svého kouta a všichni se zasmáli. Ale pod tím veselým smíchem se skrývala pravda, které si byli všichni vědomi: čím méně toho bude Jonathan o Roperovi vědět, tím menší je pravděpodobnost, že se nějak prozradí.

„Billy Bourne je tvůj trumf, Jonathane,“ ozval se Rooke. „Pěstuj si ho. Jak dostaneš plat, nezapomeň mu poslat provizi. Když nastoupíš do nového místa, nezapomeň zavolat Billymu a říct mu, jak to jde. Hraj s Billym na rovinu a on ti otevře každé dveře, které budeš potřebovat. Každý, koho má Billy rád, má rád jeho.“

„To je poslední kolo kvalifikací,“ doplnil Burr. „Pak už bude finále.“

Příští ráno, když si Jonathan zaplaval a všichni byli svěží a odpočinutí, vytáhl Rooke svou kouzelnou krabičku: tajný radiotelefon s proměnlivou vysílací frekvencí. Nejdřív šli do lesů a hráli si na schovávanou, přičemž se střídali v ukrývání a nalézání krabice. Pak Rooke nechal Jonathana hovořit s Londýnem, znova a znova, dokud celý systém dokonale nezvládl. Ukázal mu, jak vyměňovat baterie a jak je nabíjet, jak krást elektřinu z hlavního vedení. A po radiotelefonu vytáhl Rooke svůj výstavní kus: miniaturní kameru maskovanou jako zapalovač, která nejen že byla blbovzdorná, jak se vyjádřil, ale dokonce skutečně fotografovala. Celkově strávili v Connecticutu tři dny, což bylo víc, než měl Burr původně v úmyslu.

„Je to naše poslední šance všechno si to pořádně probrat,“ opakoval pořád Rookovi, jako by se omlouval za to zpoždění.

Co všechno? Jak probrat? V hloubi duše Burr čekal na povinnou scénu, což si později přiznal. Ale neměl nejmenší ponětí – jako ostatně s Jonathanem málokdy – jak by se měla vyvíjet.

„Jezdkyně pořád jede, jestli tě to utěší,“ řekl v naději, že Jonathana rozveselí. „Ještě nespadla ze sedla.“

Ale vzpomínka na Yvonne na něj nejspíš ještě těžce doléhala, protože se zmohl sotva na úsměv.

„Ten měl něco s tou ženskou z Káhiry, s tou Sophií, tím jsem si jistý,“ řekl Burr Rookovi, když se vraceli letadlem domů.

Rooke se nesouhlasně zamračil. Neměl rád Burrovy náhlé záchvaty intuice a ještě méně měl chuť očerňovat jméno mrtvé ženy.

„Miláček Katie zuří jak tajfun,“ oznámil pyšně Harry Palfrey, usazený se sklenicí whisky v pracovně Goodhewova domu v Kentish Town. Bylo mu padesát, byl šedovlasý a ztrhaný, měl odulé opilecké rty a polekané oči. Měl na sobě černé sako právníka. Přišel rovnou z práce, to jest z Nábřeží. „Letí z Washingtonu domů a Marjoram je na cestě na Heathrow div ne s kytkou. Bude válečná porada.“

„Proč tam Darker nejde sám?“

„Rád se drží stranou. I když za sebe pošle náměstka, třeba jako teď Marjorama, tak může vždycky říct, že u toho nebyl.“

Goodhew se nadechl, aby se na něco zeptal, ale pak se rozhodl nepřerušovat Palfreyho, dokud si vylévá srdce.

„Katie tvrdí, že se bratranci začínají probouzet a uvědomovat si, co se děje. Patrně usoudili, že je Strelski tenkrát v Miami ukolébal do naprosté otupělosti a že ty a Burr jste mu pomáhali a naváděli ho. Říká, že až u břehů Potomaku je vidět, jak se z Kapitolu kouří. Prý každý mluví o nových parametrech a mocenském vakuu, které mají rovnou za zády. Jenom nevím přesně, jestli se to vakuum mělo vyplnit nebo vytvořit.“

„Panebože, jak já nesnáším parametry,“ poznamenal Goodhew a snažil se získat čas tím, že Palfreymu nalil další whisky. „Dneska ráno jsem musel formulovat. Otrávilo mě to na celý den. A můj šéf zase eskaluje. Pro něj nic nestoupá, neposiluje se, neroste, nepokračuje, nepostupuje, nenásobí se a nedozrává. Všechno eskaluje. Na zdraví,“ řekl a znova si sedl.

Ale už když Goodhew mluvil, přejel mu po zádech mráz, až se otřásl a několikrát rychle po sobě neovladatelně kýchl.

„A co chtějí, Harry?“ zeptal se.

Palfrey se zašklebil, jako by měl v očích mýdlo, a namočil rty ve sklenici.

„Klíště,“ řekl.

12.

Jachta pana Ropera jménem Iron Pasha se objevila za východním výběžkem Hunter’s Island přesně v šest hodin, příď vzepnutou jako útočný člun. Ostře se rýsovala proti bezmračnému večernímu nebi a viditelně se zvětšovala, jak se klidným mořem blížila k Deep Bay. Pro případ, že by někdo pochyboval, že je to Pasha, ozvala se jeho posádka už předem a přes satkom si rezervovala místo u mola, ten kulatý stůl pro šestnáct lidí na terase na osm třicet a pak místa v první řadě na krabí závody. Dokonce i o jídelníčku se mluvilo. Všichni dospělí mají rádi plody moře. Pro děti grilovaná kuřata a hranolky. A šéf bude zuřit, jestli nebude dost ledu.

Bylo to právě mezi sezonami, kdy Karibské moře nebrázdí mnoho velkých jachet kromě linkových lodí z Nassau a z Miami. Ale kdyby se některá z nich rozhodla zastavit na Hunter’s Island, moc příznivého přijetí u Mama Low by se jim nedostalo. Ten měl rád bohaté jachtaře a obyčejným stádem pohrdal.

Jonathan čekal na Pashu celý týden. Ale přesto si na pár vteřin poté, co ho zahlédl, připadal jako v pasti a snažil se rozveselit představou, že uprchne do vnitrozemí, do tamního jediného města, nebo že unese Mama Lowův zásobovací člun Hi-lo, který i s přívěsným motorem kotvil nějakých dvacet metrů od břehu právě v tom směru, kde Jonathan viděl připlouvat Pashu. Dva dieselové motory, každý dva tisíce koní, opakoval si. Prodloužená zadní paluba pro helikoptéru, předimenzované stabilizátory, na zádi hydroplán. Pasha je pořádná lodička.

Ale to, že věděl ledacos dopředu, nezmírnilo jeho obavy. Až do téhle chvíle měl pocit, že se přibližuje k Roperovi, a teď se Roper přibližoval k němu. Nejdřív se mu udělalo slabo, pak dostal hlad. Potom uslyšel, jak na něj Mama Low řve, aby koukal hodit tou svou bílou kanadskou prdelí a mazat nahoru, ale hezky rychle, a bylo mu líp. Klusal zpátky po dřevěném mole a pískovou cestičkou k chatě. Týdny na moři výrazně prospěly jeho vzhledu. Jeho krok nabyl námořnické uvolněnosti, oči ztratily tvrdý výraz, pleť měl zdravě opálenou. Jak šplhal do svahu, potkal nad západním obzorem slunce, které právě začalo narůstat, než zapadne, a vytvářelo po svém obvodu měděnou svatozář. Dva z Mama Lowových synů valili slavný kulatý stůl po chodníčku na terasu. Jmenovali se Wellington a Nelson, ale Mama Low jim říkal jen Placka a Smrkáč. Plackovi bylo šestnáct a přetékal tukem. Měl by být v Nassau a studovat, ale nechtělo se mu do toho. Smrkáč byl hubený jako lunt, kouřil marjánku a nenáviděl bělochy. Ti dva se už se stolem bezvýsledně tahali nejméně půlhodinu.

„Na Bahamách člověk zblbne, to víš,“ vysvětlil Placka, když šel Jonathan kolem.

„To jsi řekl ty, Placko, já ne.“

Smrkáč ho sledoval bez úsměvu. Jonathan ho líným gestem pozdravil a cítil v zádech, jak ho Smrkáčův napjatý pohled sleduje. Jestli se jednou probudím mrtvý, tak to bude proto, že mi Smrkáčův palaš, nebo jak tomu říká, podřízne krk. Pak si uvědomil, že se na Hunter’s Island už mockrát neprobudí, ať už mrtvý nebo živý. Znovu si v duchu vybavil, kde tak asi Pasha může být. Nejdřív se právě začíná obracet. Potřebuje spoustu prostoru.

„Mass‘ Lamont, vy ste líný bílý kanadský prase, slyšíte mě? Vy ste ta nejlínější bílá svině, co kdy musel ňákej chudák negr najmout, jako že je Pánbu nade mnou. Vám už lautr nic nejni, Mass‘ Lamont. Povim Billymu Bournovi, že ste jenom vobyčejnej podělanej flákač.“

Mama Low seděl na verandě vedle vysoké a velmi krásné černé dívky v plastikových natáčkách, kterou všichni znali jen jako slečnu Amélii. Pil pivo z plechovky a přitom řval. Byl „sto padesát kilo vysokej“, jak sám o sobě s oblibou říkal, „štyry stopy v pase a pleš jako žárovku“. Mama Low řekl viceprezidentovi Spojených států, ať jde do prdele, Mama Low měl děti až na Trinidadu, Mama Low vlastnil rozsáhlé pozemky na Floridě. Na mohutném krku nosil hrozen malých zlatých lebek a ve chvíli, kdy zašlo slunce, si nasazoval svůj sváteční slamák s papírovými růžemi a fialovým nápisem „Mama“ vyšitým na dýnku.

„Tak budete neska ďát ty svý nadívaný mušle nebo né, Mass‘ Lamont?“ řval tak nahlas, jako by Jonathan byl ještě dole u mola. „Nebo si budete válet tu svoji bílou prdel celej večír?“

„Poručil jste si mušle, budete mít mušle, Mama,“ odpověděl vesele Jonathan a slečna Amelia si jemnýma rukama lehce přejela natočené vlasy.

„A kde si jako myslíte, že ty svý mušle vemete, co? Myslel ste na to vůbec? Hovno ste myslel. Vy vůbec pořád myslíte na hovno, jako všichni bílý.“

„Ráno jste u pana Gumse koupil pěkný košík mušlí, Mama. A patnáct krabů, speciálně pro Pashu.“

„Vod Gumse, vod toho lenochoda? To že sem uďál? No, sakra, možná že jo. No tak je uďáte nadívaný, slyšíte mě? Tože neska večír tu budem mít královskou návštěvu, přídou sem anglický lordi a lejdy, přídou sem bohatý princátka a my jim pěkně po negersku zahrajem, a ukážem jim vopravdovej negerskej život, áno síííím.“ Znova se napil z plechovky. „Placko, vystrkáte ten posranej stůl po těch schodech nebo dřív zdechnete stářím, co?“

Víceméně takhle oslovoval Mama Low svou posádku každý večer, když mu půl lahve rumu a pozornosti slečny Amélie vrátily dobrou náladu po dalším těžkém dni v ráji.

Jonathan šel do umývárny za kuchyní a převlékl se do bílého. Vzpomněl si přitom na Yvonne, což se mu stávalo pokaždé, když to dělal. Yvonne dočasně nahradila Sophii v roli příčiny sebepohrdání. Nervózní bublina v jeho žaludku byla téměř sexuálně naléhavá. Prsty ho svrběly, když krájel slaninu a česnek. Po zádech mu přebíhaly jiskry očekávání jako elektrické výboje. Kuchyně byla neposkvrněná jako na přepychové lodi a stejně úpravná, měla nerezové pracovní desky a obrovskou myčku na nádobí. Když se Jonathan při práci občas podíval z okna, viděl Pashův příjezd jako sérii zarámovaných fotografií: stožár radaru a satkom, pak reflektory. Rozeznal signální vlajku britské obchodní lodi třepetající se na zádi a zlaté záclony v hlavní kabině.

„Každý, koho miluješ, je na palubě,“ řekl mu Burr, když ho volal do třetí telefonní budky vlevo, když sejde od mola v Deep Bay.

Melanie Rose si s rádiem prozpěvovala nábožné písně, zatímco ve výlevce drhla batáty. Melanie učila v biblické škole a měla dvojčata, dcery, s nějakým chlápkem jménem Cecil – vyslov Sísil – který si před třemi měsíci koupil zpáteční lístek na Eleutheru a jeho druhou půlku zatím nepoužil. Sísil se možná jednoho dne vrátí a Melanie Rose žila v radostné naději, že to skutečně udělá. Mezitím Jonathan zaujal Cecilovo místo druhého kuchaře u Mama Low a Melanie se o sobotních večerech utěšovala s O’Toolem, který u rybího pultu čistil platýze. Byl pátek, takže se zase začínali kamarádit.

„Pudeš zejtra tancovat, Melanie Rose?“ chtěl vědět O’Toole.

„Tancovat sama neni k ničemu, O’Toole,“ řekla Melanie Rose a vyzývavě nakrčila nos.

Mama Low se přiloudal dovnitř, sedl si na skládací židličku, usmál se a zavrtěl hlavou, jako by si vzpomněl na nějakou pitomou písničku, které se nemůže zbavit. Slunce už skoro zapadlo. Venku na moři Pasha troubil na pozdrav.

„Páni, tebe je ale kus,“ mumlal Mama Low obdivně. Otočil se a díval se na jachtu otevřenými dveřmi. „Však seš taky toho bílýho zasranýho milionářskýho krále, jeho veličenstva Richarda Zasranýho Onslowa Zasranýho Ropera. Mass‘ Lamont, koukejte neska pořádně vařit, to vám povídám. Jinak vám ten lord paša z Roperů natrhne prdel. A potom vám my chudáci negři roztrhneme i to, co vám z tý prdele zbyde, jak to dělaj negři, dyž dojídaj zbytky bohatejm z talíře.“

„Na čem si ty peníze nadělal?“ zajímal se Jonathan při práci.

„Roper?“ odsekl Mama Low nevěřícně. „To chcete říc‘, že to nevíte?“

„Chci říct, že to nevím.“

„No, tak to vám teda povim, Mass‘ Lamont, že já to nevim taky. Má ňákou velkou firmu v Nassau, na kerý šecky prachy prošustruje. Dyž je někdo takle bohatej, dyž je recese, tak to musí bejt ňákej hodně velkej hajzl.“

Za chvilku začne Mama Low připravovat svou pálivou chilli omáčku na kraby. Pak se kuchyně ponoří do nebezpečného ticha. Ještě se nenarodil takový pomocný kuchař, který by se opovážil naznačit, že jachtaři přijíždějí na Hunter’s Island z jiného důvodu než kvůli Mama Lowově chilli omáčce.

Pasha přistál, jeho šestnáctičlenná společnost dorazí za chvilku, kuchyně se zmocňuje bitevní atmosféra, jak první hosté zaujímají svá místa u podřadnějších stolů. Už žádné silné řeči, žádné poslední úpravy maskovacích barev ani nervózní kontrola zbraní. Celá jednotka se změnila v mlčenlivý tým, komunikující pouze očima a těly, proplétající se kolem sebe navzájem jako němí tanečníci. Dokonce i Placka a Smrkáč napětím ztichli. Zvedá se opona dalšího proslaveného večera u Mama Low. Slečna Amelia, usazená u pokladny i se svými plastikovými natáčkami, je připravena přijmout první účet. Mama Low ve svém slavném klobouku je všude, jednu chvíli povzbuzuje svůj tým polohlasým proudem sprostých slov, vzápětí už je vpředu, natřásá se a přetvařuje před nenáviděným nepřítelem, a už je zase zpátky v kuchyni a cedí mezi zuby příkazy, které jsou o to účinnější, o co víc tlumí svůj zvučný hlas:

„Ta milá bílá dáma, stůl vosum, je asi ňáká zasraná housenka. Nebude žrát nic než zasranej hlávkovej salát. Dva speciální saláty, O’Toole! Ten parchant na šesce nechce žrát nic než zasraný hamburgry. Jeden děckej hamburgr a flusni na něj! Co se to s tim světem děje, O’Toole? To už do prdele nikdo nemá zuby? To už nikdo nežere ryby? Smrkáči, vem pět Sevnapů a dva punče ála Mama na jedničku, a pohni prdelí. Mass‘ Lamont, vy koukejte dělat na těch svejch mušlích. Dyž jich bude vo šest tuctů víc, tak to nebude nijak moc, slyšíte mě, a koukejte dát stranou šesnáct porcí pro Pashu. Mušle, ty dou rovnou do koulí, Mass‘ Lamont. Dámy a pánové se dneska upíchaj k smrti kvůli těm vašim mušlím. O’Toole, kde je ta zálivka, tos ji vychlastal nebo co? Melanie Rose, zlato, ty placky chtěj vobrátit, nebo z nich bude trhanec, a to přitom na ně čumíš!“

To všechno kryje palba šestičlenné bubnové kapely na střeše terasy, upocené tváře hráčů se lesknou ve světle barevných žároviček, bílé košile září v záblescích přerušovaného světla. Chlapec jménem Henry zpívá kalypso. Henry si odseděl v Nassau pět let ve vězení za obchod s kokainem, a když se vrátil domů, vypadal jako stařec. Melanie Rose řekla Jonathanovi, že ho tam tak zmlátili, že už nadosmrti nebude jako milenec k ničemu. „Někerý domorodci řikaj, že proto může zpívat tak vysoko,“ dodala se smutným úsměvem.

Je to rušný večer, jeden z nejrušnějších za posledních několik týdnů, což vysvětluje to neobvyklé napětí. Osmapadesát večeří už je objednaných a šestnáct dalších zrovna přichází od pobřeží – Mama Low je zahlédl dalekohledem – a to ještě není sezona. Uplyne celá napjatá hodina, než může Jonathan udělat to, co s oblibou dělává, když přijde chvilka klidu: nalít si na hlavu hrnek studené vody a prohlédnout si zákazníky špehýrkou v létacích dveřích.

Pohled průzkumníka. Odměřený, technický, důkladný. Hloubkový, neokázalý odhad kořisti, předcházející jakémukoli kontaktu s ní. Jonathan to může dělat celé dny, dělal to v příkopech, keřích, schovaný v senících, ruce a tvář skvrnité maskovací barvou, na kombinéze našité skutečné listí. Dělá to i teď: přijdu k němu, až přijdu, ne dřív.

Nejdřív přístav dole s podkovou bílých světel a malých jachet, z nichž každá je jako samostatný táborák plápolající na zrcadle chráněné zátoky. Zvedni malinko oči a uvidíš ji: jachta Iron Pasha osobně, nastrojená a nablýskaná, zlatě ozářená od přídě k zádi. Jonathan dokáže rozlišit siluety strážců, jednoho vepředu, jednoho na zádi a třetí vykukuje ze stínu kapitánského můstku. Frisky a Tabby mezi nimi nejsou. Mají dnes povinnosti na souši. V taktických skocích přejel pohledem po pískovém chodníčku a minul bránu z naplaveného dřeva, která ohlašovala posvátné království Mama Lowa. Prozkoumal osvětlené ibiškové keře a potrhané bahamské vlajky, které se třepetaly v polovině cesty po obou stranách pirátské lebky a hnátů. Zastavil se na tanečním parketu, kde dva velmi staří lidé tančili v těsném objetí a nevěřícně se navzájem dotýkali špičkami prstů. Jonathan usoudil, že jsou to emigranti, kteří pořád ještě nemůžou uvěřit tomu, že přežili. Mladší tanečníci se k sobě tiskli v nehybné extázi. U jednoho stolu u parketu zaznamenal dva tvrdé chlapy kolem čtyřicítky. Bermudy a zápasnické šíje. Pohybovali se, jako by si neustále rozráželi cestu lokty. Jste to vy? ptal se jich v duchu – nebo jste jenom další dva Roperovi hlídací psi?

„Nejspíš přijedou Cigaretou,“ říkal Rooke. „Superrychlý plochý člun, skoro nemá ponor.“

Ti dva muži přijeli v novém bílém motorovém člunu krátce před soumrakem, jestli to byla Cigareta, to nevěděl. Ale měli v sobě klid profesionálů.

Vstali, uhladili si kalhoty a přehodili si přes rameno tašky. Jeden z nich zamával Mama Lowovi.

„Šéfe? Bylo to výborné. Báječně jsme se najedli. Skvělé.“

Lokty od těla, kolébali se pískovou cestou k svému člunu.

Byly to nuly, usoudil Jonathan. Patřili jeden druhému. Možná. Nebo možná ne.

Přejel pohledem ke stolu, kde seděli tři Francouzi se svými dívkami. Příliš opilí, usoudil. Dohromady už zvládli dvanáct porcí punče à la Mama a nikdo z nich tím pitím nezaléval kytičky. Zaměřil se na bar. Na obvyklém pozadí vlaječek, rybích hlav a nakřivo uvázaných kravat hřadují na vysokých stoličkách dvě černé dívky v zářivých bavlněných šatech a povídají si s dvěma asi dvacetiletými černými muži. Třeba jste to vy, pomyslel si. Třeba jsou to ty holky. Třeba jste to vy všichni čtyři.

Koutkem oka zahlédl bílý motorový člun, jak vyjíždí z Deep Bay na moře. Mí dva kandidáti vypadli ze hry. Možná.

Dovolil si pomalu zvednout oči k terase, kde se na svém soukromém Camelotu předváděl nejhorší muž na světě, obklopený svými dvořany, šašky, osobními strážci a dětmi. Stejně jako jeho jachta teď vládla přístavu, tak i osobnost pana Richarda Onslowa Ropera vládla kulatému stolu, terase a restauraci. Na rozdíl od své lodi nebyl okázale nastrojený, ale měl uvolněný vzhled člověka, který na sebe narychlo něco hodil, když šel otevřít kamarádovi. Tmavomodrý pulovr měl ledabyle přehozený přes ramena.

Ale přesto velel. Nehybností své patricijské hlavy. Rychlostí svého úsměvu a inteligencí svého výrazu. Pozorností, kterou mu věnovalo jeho publikum, ať už mluvil, nebo naslouchal. Tím, jak všechno kolem stolu, od talířů přes lahve a svíčky v zelených slaměných košících až po tváře dětí, jako by mířilo k němu nebo od něj. I průzkumník pocítil jeho přitažlivost: Ropere, myslel si. To jsem já, Pine, ten, co ti řekl, aby sis tu italskou mramorovou sochu nekupoval.

A když si to myslel, ozval se z terasy výbuch smíchu, vedený Roperem a zjevně jím také vyvolaný, protože do bronzová opálenou ruku měl vztaženou, jak zdůrazňoval nějaký vtipný výrok, a hlavu měl zvednutou k ženě, která se k němu nakláněla přes stůl. Jonathan z ní zatím viděl jen nedbale rozcuchané oříškové vlasy a hluboký výstřih na zádech, ale okamžitě si vzpomněl na jemnou pleť v hotelovém županu, nekonečné nohy a hrozny šperků na zápěstí a na krku. Pocítil totéž, jako když ji viděl poprvé, bodnutí nechuti, že někdo tak mladý a tak krásný může dobrovolně žít v zajetí takového Ropera. Usmála se a byl to její šaškovský úsměv, křivý a impertinentní.

Zahnal ji z mysli a podíval se na tu část stolu, kde seděly děti. Langbourneovi mají tři, McArthur a Danby po jednom, říkal Burr. Roper je s sebou tahá, aby bavily jeho Daniela.

Nakonec tam byl i Daniel sám, osmiletý, rozcuchaný, bledý chlapec s odhodlanou bradou. A na Danielovi se Jonathanův pohled provinile zastavil.

„Nemohli bychom použít někoho jiného?“ zeptal se Rooka. Ale narazil na betonovou zeď.

Daniela si Roper chrání jako oko v hlavě, odpověděl Rooke a Burr se přitom díval z okna: lepší volbu nemáme.

Bude to trvat jen pět minut, Jonathane, řekl Burr. Co je pět minut pro osmileté dítě?

Celá věčnost, pomyslel si Jonathan, protože si vzpomněl na vlastních pár minut.

Mezitím Daniel vede nějaký vážný rozhovor s Jed. Ta se k němu sklání a oříškové vlasy jí padají do tváře ve dvou přibližně stejných proudech. Světlo svíček vytváří kolem jejich obličejů zlatý závoj. Daniel ji zatahá za paži. Ona se zvedne, podívá se na kapelu nad sebou a zavolá na někoho, koho patrně zná. Srovná si splývavou sukni, přehodí přes kamennou lavici nejdřív jednu a pak druhou nohu jako malá holka, která leze přes plot. Jed a Daniel utíkají ruku v ruce po kamenném schodišti dolů. Gejša z lepších kruhů, říkal Burr, nic proti ní zatím nemáme. To ale záleží na tom, čeho si všímáte, myslel si Jonathan, když se díval, jak vzala Daniela do náručí.

Čas se zastavil. Kapela hraje pomalu sambu. Daniel svírá Jed v bocích, jako by do ní chtěl vstoupit. Půvab jejích pohybů je skoro zločinný. Jonathanovy sny přeruší nějaký rozruch. Danielovi se stalo něco s kalhotami. Jed je drží za pásek a zahání jeho rozpaky smíchem. Danielovi se utrhl horní knoflík, ale Jed ho zručně nahradí obrovským spínacím špendlíkem, vypůjčeným ze zástěry Melanie Rose. Roper stojí u zábradlí a dívá se na ně jako pyšný admirál přehlížející svou flotilu. Když Daniel zachytí jeho pohled, pustí na okamžik Jed a dětsky zamává. Roper odpoví zdviženým palcem. Jed pošle Roperovi vzdušný polibek, pak vezme Daniela za ruce a zakloní se. Polohlasně šeptá rytmus, aby ji napodobil. Samba zrychluje. Daniel se uvolňuje, už se chytil. Jed pohybuje boky tak vláčně, že je to málem veřejné pohoršení. Nejhorší muž na světě má příliš velké štěstí.

Jonathan se vrací pohledem na terasu a zběžně si prohlíží zbytek Roperovy společnosti. Frisky a Tabby sedí na opačných stranách stolu, Frisky tak, aby mohl využít svůj levý hmat, Tabby kryje ostatní hosty a parket. Oba vypadají větší, než si je Jonathan pamatuje. Lord Langbourne, plavé vlasy pořád svázané do ohonu, se baví s hezkou anglickou růžičkou, zatímco jeho zachmuřená manželka se mračí na tanečníky. Naproti nim sedí major Corkoran, dříve od Záchranářů, na hlavě otrhaný panamák se stužkou v barvách Etonu. Galantně hovoří s neohrabanou dívkou ve vysoko upnutých šatech. Ta se zamračí, pak se začervená a zahihňá, ovládne se a s přísným výrazem si nabere plnou lžíci zmrzliny.

Na střeše se Harry, impotentní zpěvák, pouští do kalypsa o hrozně ospalé dívce, která se pořád nemohla vyspat. Na tanečním parketu se Daniel opírá hrudí Jed o rozkrok a hlavou o ňadra, zatímco rukou pořád svírá její boky. Jed ho pokojně kolébá.

„Ta holka u šestky má kozy jak melouny,“ prohlásil O’Toole a šťouchl Jonathana do zad tácem punčů à la Mama.

Jonathan se naposled dlouze zadíval na Ropera. Ten se obrátil k moři, kde se od jeho pohádkově osvětlené jachty táhne pás měsíčního světla až k obzoru.

„Tak co, Mass‘ Lamont, co bude s tim álelujá?“ zavolal Mama Low a majestátně odstrčil O’Toola stranou. Oblékl si stařičké jezdecké kalhoty a těžkou tropickou helmu a vyzbrojil se slavným černým košem a jezdeckým bičíkem. Jonathan následoval Mama Lowa na balkon a zabušil na gong, ve své kuchařské haleně a čepici byl bílý jako terč. Ozvěny ještě ani nedozněly a děti v Roperově společnosti už skákaly po schodech z terasy dolů a dospělí je pomalejším krokem následovali, první Langbourne a dva jemní mladíci z kurzů póla. Bubny zavířily, okrajová světla zhasla, parket se zaleskl v barevných reflektorech jako kluziště. Když Mama Low vešel doprostřed a práskl bičíkem, Roper a jeho dvořané se začali usazovat na svých vyhrazených místech v první řadě. Jonathan krátce pohlédl na moře. Bílý člun, který mohl být Cigareta, byl pryč. Nejspíš objeli poloostrov a zamířili k jihu.

„Tadydle, co teď stojim, akorát přesně tady, je start! Kerej negr krab pude dřív, než vystřelím, dostane deset ran rovnou na místě!“

Mama Low, těžkou helmu posunutou do týla, předvádí svůj slavný výstup koloniálního úředníka.

„Tendle historickej kruh tadydle“ – ukáže na okrouhlou černou skvrnu – „je cíl. Každej krab v tom koši tadydle má svý číslo. Každej krab v tom koši tadydle bude utíkat, až se mu bude za prdelí kouřit, nebo si to s nim vyřídím vosobně! Každej krab, kerej nedoběhne do toho cíle tadydle, pude rovnou do hrnce.“

Další prásknutí bičem. Smích utichá. Na kraji tanečního parketu rozdávají Placka a Smrkáč punče à la Mama ze stařičkého dětského kočárku, v kterém kdysi vozívali samotného Lowa, když byl mimino. Starší děti sedí na zemi, chlapci se založenýma rukama, holčičky si objímají kolena. Daniel se opírá Jed o rameno, palec v puse. Roper stojí vedle ní. Lord Langbourne fotografuje a blesk jeho fotoaparátu rozčiluje majora Corkorana: „Sandy, lásko, nemohli bychom si to pro jednou jen pamatovat?“ řekne tak zvučný polohlasem, že je ho slyšet po celém amfiteátru. Měsíc visí nad mořem jako růžová pergamenová lucerna. Světla přístavu nadskakují a mrkají v neklidném oblouku. Na balkoně, kde stojí Jonathan, položil O’Toole majetnicky ruku Melanii Rose na zadek a ona se o ni poslušně tře. Jen slečna Amelia ve svých natáčkách se o celé dění nezajímá. Ve světle z kuchyňského okna pilně počítá peníze.

Další zavíření bubnů. Mama Low se sehne ke svému černém košíku, popadne víko a vysoko ho zvedne. Krabi jsou připraveni ke startu. Placka a Smrkáč nechali kočárek kočárkem a vmísili se mezi obecenstvo se sešitky lístků.

„Tři krabi na závod, sázka na všechny stejná!“ slyší Jonathan křičet Placku.

Mama Low hledá mezi diváky dobrovolníka.

„Hledám! Hledám!“ křičí velkým hlasem černocha. „Hledá poctivý bílý křesťanský dítě, kerý zná svoje povinnosti u těhle tupejch krabů a kerý nedovolí žádný domlouvání ani vzpoury! Vy, pane! Svý skromný vobyčejný naděje skládám ve vás.“

Bičíkem ukáže na Daniela, který zaječí jako figurka z komiksu a zavrtá se hlavou Jed do sukně. Pak se obrátí a prchá dozadu do obecenstva. Ale jedna z dívek už se žene vpřed. Jonathan slyší hlasy těch dvou pólistů, jak ji povzbuzují.

„Dobrý, Sally! Nandej jim to, Sals! Dobrý!“

Jonathan, stále na své vyhlídce na balkoně, se úkosem podívá k baru, kde jsou ti dva muži a jejich dívky zabraní do vážného rozhovoru a naprosto ignorují taneční parket. Pohledem sklouzne zpátky do publika, do orchestru, pak do nebezpečných tmavých stínů mezi nimi.

Přijdou pod terasou, usoudí. Budou se krýt v těch keřích pod schody. Hlavně zůstaň na balkoně nad kuchyní, říkal Rooke.

Mezitím se to děvče, Sally nebo Sals, zašklebí a nakoukne do košíku. Bubeník znovu zavíří. Sally odvážně sáhne do košíku, nejdřív jednou rukou, pak druhou. Za všeobecného ječivého smíchu pak strčí dovnitř i hlavu a vynoří se s krabem v každé ruce. Položí je vedle sebe na startovní čáru, zatímco Langbournův fotoaparát přede a vysunuje objektiv a blýská. Potopí se pro třetího kraba, přidá ho na start a utíká zpátky na své místo, zatímco pólisté znova pokřikují. Trumpetista na střeše zahraje halali. Jeho ozvěna ještě ani nedozněla a ozve se výstřel. Frisky, který na to nebyl připraven, se napůl přikrčí jako ke skoku a Tabby začne rozhrnovat diváky kolem sebe, aby měl prostor ke střelbě, i když neví, kde a na koho má střílet.

Dokonce i Jonathan chvilku hledá střelce, než si všimne Mama Lowa, kterému po tváři stéká pot zpod tropické přilby a který míří k nočnímu nebi kouřící startovní pistolí.

Krabi vyrazili.

A pak najednou, jakoby nic, se to stalo.

Žádné formality, žádné divadlo, žádné pozdvižení, žádné výkřiky – skoro ani žádný zvuk kromě Roperova úsečného příkazu Friskymu a Tabbymu, aby „se ani nehnuli“.

Jestli na tom bylo vůbec něco pozoruhodného, nebyl to hluk, ale právě naopak to ticho. Mama Low přerušil svůj proslov, kapela přestala hrát fanfáry a pólisté nechali svého nadšeného fandění.

A to ticho se tvořilo postupně, jako když velký orchestr na zkoušce postupně přestává hrát a jen ti nejodhodlanější nebo nejroztržitější hráči pokračují ještě několik taktů, než také ztichnou Pak si Jonathan na chvilku všiml zvuků, které na Hunter’s Island slyšíte, když lidé přestanou dělat takový hluk: ptačí volání, cikády, bublání moře v korálech za Penguin Point, zaržání divokého poníka ze hřbitova a pár kovových úderů, jak si nějaký opožděný dříč dole v Deep Bay snaží poradit s přívěsným motorem. Pak neslyšel vůbec nic, ticho bylo ohromné a hrozivé a Jonathan ze své hlavní tribuny na balkoně rozeznal dva širokoramenné profesionály, kteří během večera odešli z restaurace a odjeli ve své nové bílé Cigaretě. Ale teď se protahovali řadami diváků, jako by vybírali v kostele, a shromaždovali sbírku náprsních tašek a peněženek a hodinek a malých svazků bankovek ze zadních kapes.

A šperky, především ty, které patřily Jed. Jonathan stihl vidět právě včas, jak zvedla nahé paže k levému uchu, pak k pravému, odstrčila vlasy a trochu naklonila hlavu. Pak si sundala náhrdelník, skoro jako by se chystala s někým do postele. Nikdo už není takový blázen, aby na Bahamách nosil šperky, říkal Burr – ledaže je to náhodou přítelkyně Dickyho Ropera.

A pořád žádný zmatek. Každý chápal pravidla. Nikdo nic nenamítal, nikdo se nevzpíral, nikdo nenadával – protože zatímco jeden ze zlodějů přidržoval otevřenou koženkovou tašku a přijímal dary zbožných věřících, jeho komplic tlačil rozvrzaný kočárek s lahvemi rumu a whisky a s plechovkami piva v ledu. A mezi pivem a lahvemi seděl osmiletý Daniel Roper jako obětní Buddha, s automatickou pistolí namířenou na hlavu, a prožíval první z těch pěti minut, o kterých Burr tvrdil, že pro chlapce jeho věku nebudou mí žádný význam – a možná, že měl Burr přece jen pravdu, protože Daniel se usmíval, jako by s ostatními sdílel nějaký dobrý vtip, vděčný za to, že přišlo vysvobození z toho děsivého krabího závodu.

Ale Jonathan s Danielem jeho dobrou náladu nesdílel. Místo toho uviděl před očima záblesk jako rudou vlnu zuřivosti. A pocítil volání do boje, silnější než kdykoli od té chvíle, kdy vyprázdnil zásobník svého hecklera na toho neozbrojeného zeleného Ira, tak hlasité, že už neuvažoval, už jen jednal. Celé dny a noci – chvíli vědomě, chvíli podvědomě – se připravoval na tento okamžik, vychutnával ho, obával se ho, plánoval ho: jestli udělají tohle, logická odpověď bude tohle; jestli budou tady, musím být tam. Ale nepočítal se svými city. Až doteď. Proto také jeho první reakce nebyla taková, jakou plánoval.

Ustoupil tak hluboko do stínu, jak balkon dovolil, vyklouzl z kuchařské haleny a čepice a jen v šortkách vběhl do kuchyně přímo k pokladně, kde seděla slečna Amélie a leštila si nehty. Popadl její telefon, přitiskl si sluchátko k uchu a klepal do vidlice tak dlouho, až si ověřil, co už věděl – především že linka je přestřihnutá. Popadl utěrku, vyskočil na středový stůl a odstranil zářivku osvětlující kuchyni. Přitom přikázal slečně Amélii, aby nechala pokladnu, jak je, a schovala se nahoře, hned, žádné kňourání a žádné odnášení peněz, protože jinak lupiči půjdou po ní. Ve světle venkovní lampy pak doběhl k pracovnímu pultu, kde nechal své nože, vybral si nejtvrdší z nich a vyběhl s ním nikoli na balkon, ale přes umývárnu nádobí k zadnímu vchodu na jižní straně.

Proč ten nůž? uvažoval při běhu. Proč ten nůž? Koho chci tím nožem bodat? Ale nezahodil ho. Byl rád, že má nůž, protože muž se zbraní, jakoukoli zbraní, je dvojnásob mužem proti tomu, který žádnou nemá. Přečtěte si manuál.

Když byl venku, utíkal dál k jihu, krčil se a skákal mezi obrovskými kaktusy, až se dostal na kraj útesu, odkud bylo vidět na Goose Neck. Lapal po dechu a potil se, ale uviděl to, co hledal: bílý motorový člun, připoutaný na východní straně zálivu, kterým oba muži chtěli utéct. Ale nezastavil se, aby se pokochal tím pohledem. S nožem v ruce běžel zpátky do potemnělé kuchyně. Celé to netrvalo ani minutu, ale slečna Amelia už stačila zmizet nahoru.

Z neosvětleného severního okna kuchyně se Jonathan podíval, jak oba lupiči postoupili. Tou dobou už naštěstí byl schopen držet částečně na uzdě ten první, vražedný vztek, takže se lépe soustřeďoval, dech se mu uklidnil a sebeovládání se mu víceméně vrátilo. Ale odkud se vzal ten jeho vztek? Odněkud z temnot a dálek jeho nitra. Stoupal a rozléval se v něm jako potopa, i když jeho původ byl záhadou. A pořád držel v ruce ten nůž. Palec nahoru, Johnny, jako když si mažeš chleba… mávej ostřím a dívej se mu na oči… ne tak nízko, a druhou rukou ho trochu rozptyluj…

Major Corkoran v panamáku si našel židli a seděl na ní obkročmo, paže složené na opěradle a o ně opřenou bradu. Sledoval lupiče jako módní přehlídku. Lord Langbourne se vzdal svého fotoaparátu, ale ten muž s aktovkou ho vzápětí podrážděně odhodil jako nepoužitelný. Jonathan uslyšel zavrčení: „Jdi do prdele.“ Frisky a Tabby stáli jako očarovaní, napjatě a ve střehu ani ne pět metrů od své kořisti. Ale Roper je stále zadržoval vztaženou rukou a nespouštěl pohled z Daniela a lupičů.

Jed stála sama bez svých šperků na kraji parketu, tělo měla viditelně napjaté a ruce přitisknuté ke stehnům, jako by sama sebe zadržovala, aby se nerozběhla k Danielovi.

„Jestli chcete prachy, můžete je mít,“ slyšel Jonathan říct Ropera tak klidně, jako by jednal se zkaženým dítětem. „Chcete sto tisíc dolarů? Mám je hotově, na lodi, jenom mi dejte toho kluka. Nepošlu na vás policii. Nechám vás být. Když mi dáte toho kluka. Rozumíte, co říkám? Corky, zkus to španělsky, prosím tě.“

Pak Corkoranův hlas, poslušně opakující stejný návrh v ucházející španělštině.

Jonathan pohlédl k pokladnímu pultu. Pokladna slečny Amélie byla otevřená. Napůl spočítané hromádky peněz ležely rozházené po přepážce. Podíval se dolů na klikatou cestičku vedoucí od parketu ke kuchyni. Byla strmá a hrubě dlážděná. Jenom blázen by se po ní pokusil strkat naložený kočárek. Byla také ostře osvětlená, takže každý, kdo z ní vstoupí do tmavé kuchyně, neuvidí nic. Jonathan si zasunul kuchyňský nůž za pásek a otřel si zpocené dlaně o šortky.

Nájezdníci vyráželi nahoru po cestičce. To, jak únosce drží Daniela, bylo pro Jonathana životně důležité, protože na tom závisel plán jeho akce, nebo, jak tomu říkal Burr, plán věrohodnosti. Poslouchej jako slepec, Jonathane, dívej se jako hluchý. Ale pokud si pamatoval, nikdo zatím nepomyslel na to, aby mu poradil, jak jeden muž s kuchyňským nožem vyrve osmileté rukojmí dvěma ozbrojeným chlapům a přežije to.

Už vyšli k první zákrutě cesty. Za nimi stál nehybný dav, tváře jasně osvětlené zářivkami, nikdo se ani nepohnul, Jed stála pořád stranou, vlasy měla v té záři měděné. Jonathan se už zase skoro neznal vzteky. Jeho duševní zrak zaplavily obrazy z dětství. Zodpovězené urážky, nezodpovězené modlitby.

První šel ten s taškou, dvacet metrů za ním jeho komplic, který táhl Daniela za paži. Daniel už se nesmál. Ten s taškou dychtivě rázoval vzhůru, plná aktovka se mu houpala u boku. Ale Danielův únosce se pohyboval nemotornými, nepravidelnými kroky, každou chvíli se otáčel, aby pohrozil jednou davu a jednou chlapci automatickou pistolí. Pravák, zaznamenal Jonathan, holé paže. Pistoli zajištěnou.

„Nechcete se mnou vyjednávat?“ křičel na ně od parketu Roper. „Já jsem jeho otec? Proč se mnou nechcete mluvit? Nějak se dohodneme.“

Hlas Jed, vyděšený, ale vzdorný, s náznakem autority jezdkyně: „Proč nevezmete dospělého? Vy surovci mizerný. Vezměte někoho z nás. Vezměte mě, jestli chcete.“ A pak mnohem hlasitěji, jak se spojil její strach a hněv: „Pusťte ho, vy parchanti!“

Když Danielův únosce uslyšel její výkřik, škubl chlapcem a obrátil ho čelem k ní. Přidržel mu k spánku pistoli a rezavým bronxským přízvukem zavrčel svou roli padoucha:

„Jak se někdo hne, nebo pude za náma, nebo se nám pokusí vodříznout cestu, tak toho kluka zabiju, jasný? A pak zabiju každýho. Já na to seru. Zabiju vás třeba všecky. Tak zůstaňte tam dole a držte huby.“

Krev Jonathanovi tepala v rukou, které držel před sebou, každá špička prstu mu pulzovala. Občas měly jeho ruce chuť vykonat něco z vlastní vůle a jeho táhnout za sebou. Po prknech balkonu zadupaly rychlé kroky. Dveře do kuchyně se rozletěly, mužská pěst zalapala po vypínači a cvakla, ale bezvýsledně. Chraplavý udýchaný hlas řekl: „Do prdele, kristepane, kde kurva? Do prdele!“ Mohutná postava klopýtala k pokladně a zastavila se v půli cesty.

„Je tady někdo? Kdo je tady? Kde je to zasraný světlo, kurva? Kurva!“

Bronx, zaznamenal znova Jonathan, přitisknutý za dveřmi na balkon. Pravý bronxský přízvuk, dokonce i když ho nikdo neslyší. Muž znova udělal krok dopředu, aktovku držel před sebou a druhou rukou tápal kolem.

„Jestli tady někdo je, tak ať vypadne, jasný? To je varování. Máme toho kluka. Jak se někdo vo něco pokusí, tak to ten kluk vodsere. Nezačínejte si s náma.“

Ale to už našel svazky bankovek a shrnoval je do aktovky. Když skončil, vrátil se ke dveřím. Jen ty ho dělily od Jonathana, když zakřičel na svého komplice.

„Du dolů, Miku! Du nastartovat loď, slyšíš? Ježišikriste, kurva,“ postěžoval si, jako by na něj byl život příliš tvrdý. Pak proběhl kuchyní ke dveřím umývárny, vykopl je a rozběhl se dolů ke Goose Neck. Ve stejné chvíli Jonathan slyšel muže jménem Mike, jak se blíží se svým rukojmím Danielem. Jonathan si ještě jednou osušil dlaň o šortky, vytáhl nůž a přehodil si ho do levé ruky ostřím vzhůru, jako by chtěl někomu rozpárat břicho. V té chvíli uslyšel Daniela vzdychnout. Jediný potlačený nebo zdušený vzlyk, tak krátký, že se chlapec musel ovládnout skoro dřív, než ho vydal. Jediný polovzlyk únavy, netrpělivosti, nudy nebo beznaděje, takový, jaký může vydat kterékoli dítě, ať zoufale chudé nebo superbohaté, když ho pobolívá ucho nebo si nechce jít lehnout, dokud mu neslíbíte, že za ním přijdete a přečtete mu pohádku.

Ale pro Jonathana to byl pláč jeho vlastního dětství. Jeho ozvěna zněla v každé odporné chodbě a vojenské noclehárně a sirotčinci a v každém volném pokojíku u tetičky. Ještě chvilku se ovládl, protože věděl, že první rána útoku bývá lepší, když se pozdrží. Cítil, jak se mu zpomaluje tep. Viděl, jak se mu před očima hromadí rudá mlha. Byl bez tíže, byl nezranitelný. Viděl Sophii, usmívající se, s nedotčenou tváří. Slyšel dusot dospělých nohou, následovaný neochotným šoupáním malých nožek, jak Danielův únosce sestoupil po dvou schodech z dřevěného balkonu na dlaždice kuchyně a táhl Daniela za sebou. Jen se mužova noha dotkla dlaždic, Jonathan vykročil zpoza dveří, oběma rukama ho chytil za ruku svírající pistoli a divoce, ničivě ji zkroutil. Současně Jonathan zařval: byl to dlouhý, osvobozující výkřik, který uvolnil nahromaděné napětí, přivolával pomoc, děsil, ukončoval příliš dlouhou, příliš velkou trpělivost. Pistole zarachotila na dlaždicích a Jonathan ji odkopl z dosahu. Dotáhl toho muže i s poničenou rukou do dveří, popadl je a vší silou přirazil ruku mezi dveřmi a rámem. Muž jménem Mike zařval také, ale přestal, když mu Jonathan přiložil čepel nože k zpocenému krku.

„Kurva, chlape!“ šeptal Mike se směsí bolesti a šoku. „Co mi to kurva děláš? Doprdele. Zbláznil ses nebo co? Kristepane!“

„Utíkej zpátky dolů k mámě,“ řekl Jonathan Danielovi. „Tak utíkej. Honem.“

A přes všechny pocity, které v něm zuřily, volil slova velmi pečlivě, protože věděl, že se z nich bude možná muset zodpovídat. Protože proč by měl pouhý kuchař vědět, že se Daniel jmenuje Daniel, nebo že Jed není jeho matka, nebo že Danielova pravá matka je několik tisíc mil odtud v Dorsetu. Když mluvil, uvědomil si, že ho Daniel už neposlouchá, ale že se dívá mimo něj ke druhým dveřím. V nich stál ten s taškou, který uslyšel výkřik a vrátil se na pomoc.

„Ten čurák mi přerazil ruku!“ ječel muž jménem Mike. „Pusť mi tu ruku, ty čuráku zasranej! Má nůž, Gerry. Dej bacha. Přerazil mi ruku, do prdele. Přerazil mi ji dvakrát! Myslí to vážně. Je to zasranej blázen!“

Ale Jonathan ho pořád držel za paži, která byla pravděpodobně zlomená, a nůž stále tiskl na jeho masité hrdlo. Mike měl hlavu zakloněnou a ústa otevřená jako u zubaře, zpocenými vlasy se dotýkal Jonathanovy tváře. A Jonathan, rudou mlhu před očima, by byl udělal cokoli, co bude potřeba, bez nejmenší výčitky svědomí.

„Běž zpátky dolů,“ řekl Danielovi, tiše, aby ho nepoplašil. „Jdi opatrně. Ale hned. Běž!“

V té chvíli se Daniel konečně rozhodl utéct. Obrátil se na podpatku a začal nejistě klopýtat po schodech k zářivkám a ke ztuhlému davu, jednou rukou mával nad hlavou, jako by se chtěl pochlubit, co dokázal. A tento útěšivý obraz zůstal v Jonathanově mysli i potom, co ho muž jménem Gerry zasáhl pažbou pistole, pak znova, přes pravý spánek a oko, a pak ještě potřetí, když se Jonathan sesul k zemi v závojích Sophiiny krve. Když ležel schoulený na zemi, Gerry ho ještě párkrát kopl do slabin, pak popadl svého komplice Mika za zbylou ruku a – za nových výkřiků a kleteb – ho táhl přes kuchyň k protějším dveřím. A Jonathana potěšilo, že nacpaná aktovka leží jen kousek od něj, protože Gerry zjevně nezvládl zmrzačeného Mika i kořist najednou.

Pak se ozvaly další kroky a hlasy a Jonathan si na krátkou ošklivou chvilku myslel, že se lupiči vrátili a hodlají si to s ním ještě vyřídit, ale ve svém omámení se zmýlil v původu zvuků, protože teď se kolem něj neshlukli jeho nepřátelé, teď na něj hleděli přátelé, lidé, pro které se rval a pro které skoro zemřel: Tabby a Frisky, Langbourne a pólisté, starý pár, který se při tanci dotýkal navzájem svých tváří, čtyři mladí černoši od baru, pak Placka a Smrkáč, pak Roper a Jed s malým Danielem přitisknutým mezi nimi. A slečna Amelia plakala, pořád a pořád, jako by jí byl Jonathan taky přerazil ruku. A Mama Low řval na slečnu Amélii, aby do prdele držela hubu, a slečna Amelia křičela „ten chudák Lamont“. A Roper si toho všiml a hned začal mít námitky.

„Proč mu sakra říká Lamont?“ protestoval Roper, zatímco natahoval krk hned z jedné, hned z druhé strany, aby lépe viděl na Jonathanovu zkrvavenou tvář. „To je přece Pine od Meistera. Ten noční poskok, co tam měli. Angličan. Poznáváš ho, Tabby?“

„Jo, je to on, šéfe,“ potvrdil Tabby, který poklekl k Jonathanovi a zkoumal mu pulz.

Někde na okraji své obrazovky uviděl Jonathan Friskyho sebrat odhozenou aktovku a nakouknout dovnitř.

„Je tu všechno, šéfe,“ říkal chlácholivě. „Žádná škoda, jenom na těle.“

Ale Roper se pořád skláněl nad Jonathanem a to, co viděl, na něj asi udělalo větší dojem než ty šperky, protože krčil nos, jako kdyby mu předložili víno páchnoucí po korku. Jed usoudila, že Daniel už viděl dost, a klidně ho odváděla dolů po schodech.

„Slyšíte mě, Pine?“ zeptal se Roper.

„Jo,“ řekl Jonathan.

„Cítíte, když se vás tady dotknu?“

„Jo.“

„Tady taky?“

„Jo.“

„A tady?“

„Jo.“

„Jaký má pulz, Tabby?“

„Celkem slušný, na to, co má za sebou, šéfe.“

„Pořád mě slyšíte, Pine?“

„Jo.“

„Budete v pořádku. Pomoc je už na cestě. Dostanete tu nejlepší péči. Už jsi mluvil s lodí, Corky?“

„Mám je na drátě, šéfe.“

Jonathan si kdesi hluboko v mysli představil Corkorana se sluchátkem bezdrátového telefonu u ucha, jednu ruku v bok a loket zdvižený, aby vypadal víc velitelsky.

„Odvezeme ho do Nassau helikoptérou, hned teď,“ říkal Roper nevrlým tónem vyhrazeným pro Corkorana. „Řekni to pilotovi a pak zavolej nemocnici. Ne tu pro chudé. Tu druhou. Naši.“

„Doctors Hospital, Collins Avenue,“ řekl Corkoran.

„Ohlas ho. Jak se jmenuje ten nafrněný Švýcar, ten chirurg, má dům na Windermere Cay, pořád se snaží strkat peníze do našich společností?“

„Marti,“ řekl Corkoran.

„Zavolej Martiho, ať tam hned jede.“

„Hned.“

„Pak zavolej pobřežní hlídku, policajty a všechny ty obvyklé pitomce. Udělej pořádný kravál. Máte nosítka, Lowe? Tak je doneste. Jste ženatý nebo něco, Pine? Máte manželku nebo někoho?“

„To… je v pořádku,“ řekl Jonathan.

Ale poslední slovo musela – samozřejmě – mít jezdkyně. Nejspíš v klášterní škole prošla kurzem první pomoci. „Hýbejte s ním tak málo, jak to jde,“ říkala někomu. Její hlas slyšel nejasně, jako ze spaní.

13.

Jonathan se jim ztratil z obrazovek, nezvěstný, patrně zabit palbou vlastních jednotek. Všechny jejich plány, všechno naslouchání a sledování, všechna jejich údajně mistrovská hra ležela u cesty jako havarovaná limuzína. Byli hluší a slepí a směšní. Centrum v Miami, kde nebylo jediné okno, vypadalo jako strašidelný dům a Burr sám chodil po jeho chmurných chodbách jako uřknutý.

Roperova jachta, letadla, domy, helikoptéry a auta byly pod soustavným dohledem, stejně jako stylové koloniální sídlo v centru Nassau, kde měla Ironbrand Land, společnost pro těžbu rud a drahých kovů, své prestižní hlavní sídlo. Stejně tak i telefony a faxové linky Roperových kontaktů po celém světě: od lorda Langbourna na Tortole přes švýcarské bankéře v Zugu a poloanonymní spolupracovníky ve Varšavě; od záhadného Rafiho v Rio de Janeiru a Míši v Praze po holandskou notářskou firmu v Curacau a zatím neidentifikovaného vládního úředníka v Panamě, který, přestože hovořil od svého stolu v prezidentském paláci, předstíral nadrogované mumlání a představoval se jako Charlie.

Ale po Jonathanu Pineovi, alias Lamontovi, naposled viděném na jednotce intenzivní péče v Doctors Hospital v Nassau, nebylo nikde ani slechu.

„Dezertoval,“ řekl Burr Strelskému přes roztažené prsty rukou. „Nejdřív se zblázní, pak uteče z nemocnice. Za týden si to přečteme v nedělníku.“

A přitom bylo všechno tak dokonale naplánované. Nic neponechali náhodě, od okamžiku, kdy Pasha vyplouval z Nassau, až do toho večera, kdy u Mama Lowa došlo k předstíranému únosu. Hosté plavby a jejich děti – čistokrevné dvanáctileté anglické dívky s protaženými tvářemi, které křoupaly chipsy a unyle mluvily o sportovních slavnostech, sebevědomí synové s hubenými těly a úšklebkem v koutku úst, posílajícím celý svět k čertu, rodina Langbournových s mrzutou ženou a příliš hezkou chůvou – všichni byli tajně přivítáni, sledováni, usazeni a nenáviděni Amatovými hlídači a nakonec doprovázeni na palubu Pashi, nic nezůstalo na náhodě.

„Víš co? Ti bohatí spratkové si nechali zastavit svůj rolls u Joe’s Easy, aby si tam mohli skočit pro trávu!“ stěžoval si Amato, pyšný čerstvý otec, mikrotelefonem Strelskému. Celá historka byla svědomitě zapsána do spisů operace.

Stejně jako ta historka o ústřicích. V předvečer Pashova odjezdu jeden z bystrých mladých mužů z Ironbrandu – MacArthur, který debutoval v němé roli u Meistera – telefonoval svému pochybnému bankovnímu spojenci na druhém konci města: „Jeremy, pomoz mi, kdo proboha dneska prodává ústřice? Potřebuju tisíc těch potvor, včera bylo pozdě. Jeremy, já mluvím vážně.“

Nezvaní posluchači začali mluvit nezvykle nahlas. Ústřice? Opravdu ústřice? Nebo spíš třeba torpéda? Nebo rakety voda-vzduch? V slovníku Roperovy zbrojařštiny se zatím o ústřicích nikdy nikdo nezmínil. Jejich muk je ještě ten den zbavil sám MacArthur, když vysvětloval svůj problém majiteli největšího lahůdkářství v Nassau: „Dvojčata lorda Langbourna budou mít narozeniny druhý den plavby… šéf chce na nějakém neobydleném ostrově uspořádat lov na ústřice a dávat ceny za nejlepší úlovky… jenže loni nikdo žádné ústřice nenašel, takže letos šéf nehodlá nic riskovat. Chce nechat svou ochranku večer předtím nastrkat do písku tisíc těch potvor. Takže prosím vás, pane Manzini, poraďte mi, kde seženu ústřice ve velkém?“

Celý tým se při té historce válel smíchy. Frisky a Tabby při nočním přepadu opuštěné pláže vyzbrojeni pytli ústřic? To bylo příliš.

Únos byl vyzkoušen krok za krokem. Nejdřív se Flynn a Amat přestrojili za jachtaře a prozkoumali bojiště přímo na Hunter’s Island. Když se vrátili na Floridu, zrekonstruovali celé místo na kusu dun, které jim zvlášť pro ten účel vyčlenili ve Fort Lauerdale. Rozestavěli stoly. Pásky vyznačovaly cesty. Postavili kůlnu, aby zastupovala kuchyň. Shromáždili skupinu hostů. Gerry a Mike, dva násilníci, byli profesionální tvrďáci z New Yorku, kteří měli příkaz dělat, co se jim řekne, a mlčet. Únosce Mike byl jako medvěd. Gerry s aktovkou byl truchlivý, ale hbitý. Hollywood by je nevybral líp.

„Znáte dopodrobna svoje rozkazy, pánové?“ tázal se Irčan Pat Flynn a díval se přitom na kovové kroužky na prstech Gerryho pravé ruky. „Jde jenom o pár přátelských šťouchanců, Gerry. Spíš lehká kosmetická úprava obličeje, víc není třeba. Pak se ctí ustoupíte. Říkám to dost jasně, Gerry?“

„Jasně, Pate.“

Pak přišly pojistky a nejrůznější „co když“. Myslelo se na všechno. Co když Pasha na poslední chvíli nepřistane na Hunter’s Island? Co když přistane, zakotví, ale pasažéři se rozhodnou večeřet na palubě? Co když dospělí na večeři přijdou, ale děti, třeba za trest za nějakou lumpárničku, zůstanou na lodi?

„Modlit se,“ řekl Burr.

„Modlit se,“ souhlasil Strelski.

Ale ve skutečnosti se nespoléhali na Prozřetelnost. Věděli, že Pasha zatím nikdy neminul Hunter’s Island, aniž by se tam zastavil, přestože jim bylo jasné, že pokud to někdy bude poprvé, bude to tentokrát. Věděli, že v Lowově loděnici v Deep Bay Pasha doplňuje zásoby a že kapitán se bude chtít podílet na zaplacení účtu ve skladu i účtu za večeři v restauraci Mama Lowa, protože to dělal vždycky. Hodně se také spoléhali na Danielův vliv na otce. Daniel vedl v minulých dnech s Roperem několik bolestných telefonických rozhovorů, v nichž si stěžoval, jak je hrozné muset si zvykat na rozdělené rodiče, a zastávku na Hunter’s Island zvlášť zdůrazňoval jako hlavní atrakci své nadcházející návštěvy.

„Já už vážně letos vyndám ty kraby z košíku, tati,“ vykládal Daniel otci z Anglie teprve před několika dny. „Už se mi o nich nezdá. Máma má ze mě radost.“

Jak Burr, tak Strelski vedli svého času se svými dětmi podobný nepříjemný rozhovor a odhadovali, že Roper, i když nepatří k té třídě Angličanů, která dává dětem přednost před vším ostatním, by se radši prošel bosky po žhavém uhlí, než by Daniela zklamal.

A měli pravdu, úplnou pravdu. Když major Corkoran zavolal satkomem slečnu Amélii, aby zamluvil stůl na terase, Burr a Strelski by se byli mohli obejmout – jejich tým o nich ostatně říkal, že to stejně dělají.

Teprve kolem půl dvanácté večer kritického dne začali být poprvé trochu nervózní. Operace byla plánována na 23.30, hned, jak začnou krabí závody. Přepadení, výstup do kuchyně, sestup ke Goose Neck, to při zkouškách nikdy netrvalo víc než dvanáct minut. Proč proboha Mike a Gerry ještě nesignalizovali „akce skončená“?

Pak se rozsvítilo červené poplašné světlo. Strelski a Burr stáli se založenýma rukama v odposlechové místnosti a naslouchali záznamu Corkoranova hlasu, jak v rychlém sledu hovoří s kapitánem lodi, s pilotem lodní helikoptéry, s nemocnicí v Nassau a nakonec mluví i s doktorem Rudolfem Martim do jeho domu ve Windermere Cay. Corkoranův hlas byl sám o sobě varováním. Zněl klidně a ani se nezachvěl.

„Šéf chápe, že neprovádíte první pomoc, pane doktore. Ale lebka a jedna strana obličeje jsou ošklivě rozbité a šéf se domnívá, že bude potřeba je rekonstruovat. A nemocnice potřebuje lékaře, který by jim pacienta předal. Šéf by rád, abyste čekal před nemocnicí, až tam dorazí, a za námahu vás samozřejmě velkoryse odmění. Můžu mu říct, že tam budete?“

Rozbitá lebka a jedna strana obličeje? Rekonstruovat? Co to sakra Mike a Gerry provedli? Vztahy mezi Burrem a Strelským byly už dost napjaté, když přišel telefonát z miamské Jacksonovy nemocnice. Řítili se tam s blikajícím světlem a Flynn jel vedle řidiče na motorce. Když tam dorazili, byl Mike pořád ještě na operačním stole. Gerry, šedivý vzteky, si v čekárně zapaloval jednu od druhé. Na sobě měl pořád ještě námořnickou záchrannou vestu.

„Ten zasranej parchant div neukřižoval Mika v těch kurevskejch dveřích,“ řekl Gerry.

„A co udělal tobě, Gerry?“ zeptal se Flynn.

„Mně nic.“

„A co ty jsi udělal jemu?“

„Asi jsem mu dal pusu, kurva, ne? Cos myslel, ty chytrej?“

V té chvíli Flynn zvedl Gerryho ze židle, jako by to bylo nezvedené dítě, a tvrdě ho udeřil přes tvář, pak ho znova posadil do stejně netečné pozice jako předtím.

„Tys ho zmlátil, Gerry?“ zeptal se Flynn laskavě.

„Ten čurák se zbláznil. Hrál navostro. Držel Mikovi pod krkem kuchyňskou kudlu, kurva, přerazil mu ruku v těch posranejch dveřích, jako kdyby štípal dříví.“

Vrátili se do operačního centra právě včas, aby slyšeli Daniela hovořit s matkou přes satkom Pashi.

„Mami, to jsem já. Nic mi není. Fakt ne.“

Dlouhé ticho, jak se matka probouzí.

„Danieli? Miláčku, nevrátil ses do Anglie, doufám?“

„Jsem na Pashovi, mami.“

„Danieli, no tak. Víš vůbec, kolik je hodin? Kde je tvůj otec?“

„Nevyndal jsem kraby z košíku, mami. Leknul jsem se. Dělalo se mi z nich zle. Nic mi není, mami. Vážně.“

„Danny?“

„Ano?“

„Danny, co se mi to pokoušíš říct?“

„Jenom že jsme byli na Hunter’s Island, víš, mami. A byl tam takový chlap, co smrděl česnekem, a zajal mě, a pak ještě jeden, a ten sebral Jed náhrdelník. Ale kuchař mě zachránil a oni mě pustili.“

„Danieli, je tam tvůj otec?“

„Ahoj, Paulo. Mrzí mě to. Nedal si to rozmluvit, že ti prý musí říct, že je v pořádku. Dva grázlové nás drželi v šachu pistolí u Mama Lowa. Dans byl asi deset minut rukojmí, ale vůbec nic se mu nestalo.“

„Počkej,“ řekla Paula. Stejně jako předtím jeho syn i Roper teď čekal, až se sebere. „Daniela unesli a zase pustili. Ale nic se mu nestalo. Teď pokračuj.“

„Odtáhli ho s sebou nahoru do kuchyně. Vzpomínáš si na tu kuchyň nahoře v kopci?“

„Jsi si jistý, že se to všechno stalo? Známe všichni ty Danielovy historky.“

„Jasně že jsem si jistý. Viděl jsem to.“

„S pistolí? Táhli ho do kopce a mířili na něj pistolí? Na osmiletého kluka?“

„Šli si pro peníze do pokladny. Ale tam nahoře byl kuchař, bílý, a ten po nich vyjel. Jednomu zlomil křídlo, ale ten druhý se vrátil a zmlátili ho, Daniel přitom utekl. Bůh sám ví, co by se stalo, kdyby ho vzali s sebou, ale nevzali. Už je to za námi. Dokonce i ten lup jsme dostali zpátky. Zaplať pánbůh za kuchaře. Pojď, Dans, řekni jí, že ti udělíme Victoriin kříž za statečnost. Tak ti ho zase předávám.“

Bylo pět ráno. Burr seděl v operační místnosti bez hnutí jako Buddha. Rooke kouřil dýmku a bojoval s křížovkou v Miami Herald. Burr nechal telefon několikrát zazvonit, než byl schopen ho zvednout.

„Leonarde?“ řekl Goodhewův hlas.

„Ahoj, Rexi.“

„Stalo se něco? Já myslel, že mi zavoláš. Mluvíš, jako bys byl v šoku. Tak co, spolkli návnadu? Leonarde?“

„Ale jo, spolkli ji i s navijákem.“

„Tak co se stalo? Nemluvíš moc vítězně, spíš pohřebně. Co je?“

„Já se jenom snažím přijít na to, jestli ještě držíme prut.“

Pan Lamont je na jednotce intenzivní péče, oznámila nemocnice. Stav pana Lamonta je stabilizovaný.

Ne na dlouho. Během čtyřiadvaceti hodin pan Lamont zmizel.

Byl řádně odhlášen? Nemocnice říká, že ano. Převezl ho dr. Marti na svou kliniku? Zřejmě ano, ale jen nakrátko, a klinika nepodává informace o tom, kam byli pacienti předáni. A když Amato telefonuje a vydává se za reportéra, dr. Marti osobně mu odpoví, že pan Lamont odjel a nenechal adresu. Operační místností probíhají nejrůznější teorie. Jonathan se ke všemu přiznal! Roper ho prokoukl a shodil do moře! Na Strelského pokyn byl přerušen dozor nad letištěm v Nassau. Má strach, že Amatův tým začíná být příliš viditelný.

„Pracujeme s lidskou povahou, Leonarde,“ říká Strelski chlácholivě ve snaze ulehčit břemeno, které Burrovi spočívá na duši. „Nemůže se vždycky povést všechno.“

„Díky.“

Přichází večer. Burr a Strelski sedí v malém grilu u silnice, mobilní telefony na klíně, jedí kotlety s rýží a dívají se, jak kolem nich plyne dobře vykrmená Amerika. Zavolání z ústředí je zastihne tak nenadále, že naskáčou do auta ještě s plnou pusou.

Corkoran šéfredaktorovi hlavních bahamských novin:

„Milánku! To jsem já. Corky. Jak se máme? Co dělají tanečnice?“

Následuje výměna hrubých důvěrností. Pak Corky přejde k věci:

„Pusinko, poslyš, šéf chce ututlat jeden článek… důležité důvody, pro které si hrdina dne nepřeje záři reflektorů… malý Daniel je hrozně citlivý… Samozřejmě projevíme příslušnou vděčnost, tvoje plány do důchodu se podstatně vylepší. Co třeba ‚kanadský žertík, který nevyšel‘? Můžeš to pro mě udělat, miláčku?“

Senzační loupež na Hunter’s Island je poslána odpočívat v pokoji na velký hřbitov zpráv ututlaných Vyšší mocí.

Corkoran do kanceláře jistého vysokého policejního úředníka v Nassau, známého pochopením pro hříšky bohatých:

„Srdíčko, jakpak se máme? Poslyš, in re bratr Lamont, naposledy viděn v Doctors Hospital v Nassau jedním z tvých těžkopádnějších bratříčků… Mohli bychom ho prostě vypustit z jídelníčku, co říkáš? Šéf by byl moc rád, aby se o tom moc nemluvilo, kvůli Danielovu zdraví, víš… nepodá žalobu, i kdybyste viníky našli, nemá rád kravál… no skvěle… a mimochodem, nevěř těm kecům v novinách, že akcie Ironbrand nezadržitelně klesají… šéf o Vánocích plánuje moc pěknou dividendičku, všichni si budeme moct koupit, na co budeme mít chuť…“

Silná ruka zákona souhlasí s tím, že stáhne svůj spár. Burr uvažuje, jestli právě poslouchá Jonathanův nekrolog.

A od zbytku světa ani muk.

Má se Burr vrátit do Londýna? Nebo Rooke? Celkem logicky bylo jedno, jestli tahají za nitky z Miami nebo z Londýna. Ale Burr nelogicky potřeboval být co nejblíž místa, kde byl jeho agent naposled viděn. Nakonec poslal Rooka do Londýna a stejný den se odhlásil ze svého nablýskaného hotelu a najal si podstatně skromnější pokoj v chudé části města.

„Leonard si na to čekání obléká žíněnou košili,“ řekl Strelski Flynnovi.

„Je to dřina,“ řekl Flynn, který se pořád ještě nemohl smířit s tím, že mu Burrova ovečka zmrzačila agenta.

Burrova nová cela byla pastelově vymalovaná krabice u pláže ve stylu art deco, se stolní lampičkou v podobě chromového Atlase držícího zemi, s okny v kovových rámech, které řinčely, kdykoli kolem projelo auto, a s nadopovaným kubánským strážcem s tmavými brýlemi a těžkou flintou, který se válel v hale. Burr tam spal jen na jedno oko, s mobilním telefonem vedle sebe na polštáři.

Jednoho rána, kdy nemohl spát, vzal telefon na procházku po bulváru. Z mlhavého moře se před ním tyčil celý pluk skladišť kokainu. Ale když k nim šel blíž, ocitl se na staveništi, kde po lešeních pokřikovala spousta barevných ptáků a hispánci spali vedle svých zaparkovaných buldozerů jako váleční padlí.

Jonathan nebyl jediný, kdo zmizel. Roper také někde vstoupil do černé díry. Ať úmyslně nebo bezděky uklouzl Amatovým hlídačům. Dotaz na ústředí Ironbrand odhalil jen to, že šéf je v cizině a prodává farmy – prodávat farmy v roperovštině znamenalo starejte se o své.

Superšpicl Apostoll, s kterým naléhavě konzultoval Flynn, ho nijak neutěšil. Zaslechl něco o tom, že jeho klienti snad mají obchodní konferenci na ostrově Aruba, ale nebyl na ni pozván. Ne, nemá ponětí, kde je pan Roper. On je právník, ne cestovní kancelář. On je voják Panny Marie.

Přišel další večer a Strelski s Flynnem se rozhodli vytáhnout Burra z ulity. Vyzvedli si ho v hotelu a s mobilními telefony v rukou se procházeli mezi davy po pobřežní promenádě. Usadili ho v otevřené kavárničce, nalévali do něj margarity a nutili ho, aby se zajímal o lidi jdoucí kolem. Marně. Sledovali svalnaté černochy v barevných košilích a se zlatými prsteny, kteří se pohybovali s majestátností, jakou přináší život na vysoké noze, dokud trvá vysoká noha a život, za nimi klopýtaly jejich kočičky v přiléhavých minisukních a vysokých botách a osobní strážci s oholenými hlavami a v širokých bleděšedých halenách, pod kterými skrývali automatické zbraně. Kolem se přeřítila smečka plážových povalečů na skateboardech a moudřejší dámy schovávaly kabelky. Dvě starší lesbičky v slamácích se odmítly nechat zastrašit a kráčely se svými pudlíky přímo proti nim, až se museli vyhnout. Za skateboardisty se objevil roj modelek s dlouhými krky a na kolečkových bruslích, jedna nádhernější než druhá. Burr, který miloval ženy, při pohledu na ně na okamžik ožil – ale vzápětí se znovu propadl do melancholických úvah.

„Koukej, Leonarde,“ učinil Strelski poslední statečný pokus. „Pojď se podívat, kde ten Roper o víkendech nakupuje.“

Ve velkém hotelu, v konferenčním sále hlídaném muži s vycpanými rameny, se Burr a Strelski vmísili mezi kupce všech národností a naslouchali obchodním řečem sportovních mladých mužů s jmenovkami na klopách. Za muži seděly dívky s objednávkovými knihami. A za dívkami, ve vitrínách oddělených od davu provazy v barvě krve, bylo vystaveno jejich zboží, láskyplně nablýskané, které zaručeně udělá chlapa z každého, kdo je koupí: od nejefektivnějších tříštivých bomb přes celoplastickou neodhalitelnou automatickou pistoli až po nejnovější modely pancéřovek, minometů a min. A když si někdo má chuť počíst, nabízejí se tu také klasické práce o tom, jak si postavit dalekonosné dělo doma na dvorku nebo jak sestrojit jednorázový tlumič z plechovky od tenisových míčků.

„To jediné, co tam chybí, je holka v bikinách, co by vystrkovala panímandu na polní dělo,“ řekl Strelski, když jeli zpátky do operační místnosti.

Ale nikdo se nezasmál.

Na město se snáší tropická bouře, nebe zčernalo, vršky mrakodrapů se chvějí. Zablesklo se, zahřmělo a všechna zaparkovaná auta spustila poplachové signály. Hotel se otřásá a praská, poslední zbytky denního světla mizí, jako by někdo otočil vypínačem. Proudy deště bičují okna Burrova pokoje, na vířící bílé mlze pluje černý vrak. Nárazy větru plení palmy, shazují z balkonů židle a kytky v květináčích.

Ale Burrův mobilní telefon, který mu zvoní u ucha, ten útok jako zázrakem přežil.

„Leonarde,“ říká Strelski s potlačeným vzrušením v hlase, „přijeď sem a hoď sebou. Z trosek se nám začínají ozývat nějaké hlasy.“

Světla města se znova rozzářila, jasnější po té nenadálé sprše.

Corkoran siru Anthonymu Joystonovi Bradshawovi, bývalému bezcharakternímu předsedovi skupiny zanedbaných britských obchodních společností a příležitostnému neoficiálnímu dodavateli zbraní pro vysoké úředníky Jejího Veličenstva.

Corkoran telefonuje z Nassau, z bytu jednoho z bystrých mladých mužů z Ironbrand, v mylném domnění, že linka je bezpečná.

„Sir Tony? Tady je Corkoran. Od Dickyho Ropera.“

„Co sakra chcete?“ hlas zní nezřetelně a poloopile. Má ozvěnu, jako by zněl v koupelně.

„Naléhavá záležitost, sire Tony. Šéf potřebuje vaše služby. Máte tužku?“

Burr a Strelski hypnotizovaně naslouchají a Corkoran se snaží mluvit co nejpřesněji.

„Ne, sire Tony, Pine. P jako Petr, I jako Ital, N jako Nikdo, E jako Evropa. Správně. Křestní jméno Jonathan. Jako to jablko.“ Dodá pár neškodných detailů, jako datum a místo Jonathanova narození a číslo britského pasu. „Šéf ho chce prověřit skrz naskrz, sire Tony, buďte tak laskav, a včera bylo pozdě. A potichu. Všechno maximálně potichu.“

„Kdo je Joyston Bradshaw?“ zeptá se Strelski, když si doposlechli rozhovor do konce.

Burr se opatrně usměje, jako by se probouzel z dlouhého spánku. „Sir Anthony Joyston Bradshaw, Joe, je jeden z největších britských parchantů.“ Usměje se víc. „Není žádné překvapení, že je taky bývalý spoluzločinec pana Richarda Onslowa Ropera.“ Začíná se rozehřívat. „Abych pravdu řekl, tak kdybychom spolu měli postavit hvězdný tým britských křiváků, tak by sir Anthony Joyston Bradshaw byl na nominační listině hodně vysoko. Těší se taky ochraně některých jiných vysoko postavených anglických křiváků, z nichž mnoho pracuje nedaleko řeky Temže.“ Burr se rozesměje a jeho napjatou tváří probleskne úleva. „Je živý, Joe! Člověk si nenechává prověřovat mrtvolu, a už vůbec ne včera bylo pozdě! Prověřit skrz naskrz, povídal. No, máme pro něj pěkně všechno pohromadě, a neznám lepšího člověka, který by mu to měl předat, než je ten zatracený Tony Joyston Bradshaw! Chtějí ho, Joe! Strčil jim nos do stanu! Víš, co říkají beduíni? Nikdy nenech velblouda strčit ti nos do stanu – protože když ho necháš, tak tam budeš mít velblouda celého?“

Ale zatímco Burr jásal, Strelski už uvažoval o dalším praktickém kroku.

„Takže Pat může jít na to?“ zeptal se. „Můžou Patovi hoši zakopat kouzelnou skříňku?“

Burr okamžitě vystřízlivěl. „Jestli to vyhovuje Patovi a tobě, tak mě taky.“

Dohodli se, že to provedou hned příští noc.

Burr a Strelski nemohli spát, takže si vyjeli po dálnici za město, do celonočního bufetu s hamburgery zvaného U Murgatroyda, kde cedule hlásala: Vstup bez bot zakázán. Za okny z kouřového skla seděli v měsíčním světle pelikáni bez bot, každý na svém stanovišti na starém dřevěném mole, podobní opeřeným starým bombardérům, které už možná nikdy nebudou bombardovat. Na stříbrné pláži bílé volavky smutně hleděly na své odrazy ve vodě.

Ve čtyři ráno zapípal Strelského telefon. Přiložil ho k uchu, řekl „ano“ a poslouchal. Pak řekl: „Tak se běžte trochu vyspat.“ Zavěsil. Celý rozhovor trval dvacet vteřin.

„Bez problémů,“ oznámil Burrovi a napil se koly.

Burrovi chvilku trvalo, než uvěřil vlastním uším. „Chceš říct, že to dokázali? Že je všechno hotové? Že to zakopali?“

„Přistáli na pláži, našli tu boudu, zakopali skříňku, chovali se velmi tiše a velmi profesionálně, a zmizeli, jak to nejrychleji šlo. Tvému člověku už stačí jenom mluvit.“

14.

Jonathan byl zase ve své železné posteli v armádní škole poté, co mu vytrhli mandle – ale ta postel byla veliká a byly na ní měkké polštáře s vyšívanými okraji, jako mívali u Meisterů, a polštářek s bylinkami pro vůni.

Byl v motelovém pokoji, vzdáleném jedno svezení náklaďákem od Espérance, ošetřoval si rozbitou čelist a potil se v horečce poté, co zavolal bezejmennému hlasu, že má stín – jenže teď měl zavázanou hlavu, na sobě měl nažehlené bavlněné pyžamo a na kapsičce bylo vyšito něco, co se Jonathan marně pokoušel přečíst hmatem. Nebylo to M jako Meister, ani P jako Pine, B jako Beauregard nebo L jako Linden a Lamont. Spíš něco jako Davidova hvězda s příliš mnoha paprsky.

Byl v Yvonnině podkroví a naslouchal v polotmě krokům madame Latulipe. Yvonne tam nebyla, ale podkroví ano – jenže tohle bylo větší podkroví než to Yvonnino a větší než to podkroví v Camden Town, kde Isabelle malovala. A byly tu růžové květiny v staré delftské váze a gobelín, na němž dámy a pánové lovili se sokoly. Zprostředka stropu visel velký větrák a majestátně otáčel vrtulí.

Ležel vedle Sophie v Chicago House v Luxoru a ona mluvila o odvaze – jenže ta vůně, co ho lechtala v nose, nebyla vanilka, ale pot-pourri. Povídal, že musím dostat lekci, říkala. Ale tu lekci nemusím dostat já. Musí ji dostat Freddie Hamid a ten jeho strašný Dicky Roper.

Rozeznal zavřené žaluzie, rozřezávající světlo na jednotlivé čepele, a vrstvy jemných mušelínových záclon. Obrátil hlavu na druhou stranu a uviděl Meisterův stříbrný podnos, na jakém se nosí jídlo do pokojů, na něm džbán pomerančové šťávy a stříbrnou sklenici a hedvábný ubrousek, který stříbrný podnos pokrýval. Závojem svého omezeného vidění rozeznal tlustý koberec a dveře do velké koupelny, kde na tyči visely ručníky od nejmenšího po největší.

Ale to už měl oči plné slz a celé tělo ho pálilo, jako když mu bylo deset a přirazil si prsty ve dveřích něčího auta, a uvědomil si, že leží na obvazu a ten obvaz má na té straně obličeje, kterou mu rozmlátili a kterou mu dr. Marti zase spravil. Obrátil tedy hlavu zpátky, jak byla předtím, než se začal rozhlížet, a díval se na pomalu se otáčející větrák, dokud se mu před očima nerozpustily jiskřičky bolesti a gyroskop vojáka v něm se nezačal srovnávat.

Tam přejdeš most, říkal Burr.

Budou muset označit zboží, upozorňoval Rooke. Nemůžeš prostě jen za všeobecného aplausu vykráčet s klukem v náruči.

Zlomenina lebky a lícní kosti, oznámil Marti. Otřes mozku, tak stupeň osm Richterovy stupnice, deset let samotky v temné místnosti.

Tři zlomená žebra, ale jako by jich bylo třicet.

Ošklivé modřiny na varlatech, jak se ho pokusili vykastrovat špičkou těžké okované boty.

Protože když se Jonathan zhroutil pod údery pistole, ten chlap patrně napadl záměrně právě jeho slabiny. Na vnitřní straně stehna mu zůstal dokonalý otisk boty dvanáctky, což zavdalo sestrám příčinu k drsným žertíkům.

Zorným polem mu probleskovala černobílá vidina. Bílý plášť. Černý obličej. Černé nohy, bílé punčochy. Bílé boty s gumovými podrážkami. Nejdřív si myslel, že je to jediná osoba, teď věděl, že jich bylo několik. Navštěvovaly ho jako duchové, tiše leštily a utíraly prach, vyměňovaly mu květiny a vodu na pití. Jedna se jmenovala Phoebe a z jejího chování bylo jasné, že je to ošetřovatelka.

„Dobrýtro, pane Thomasi. Tak jak se dneska máme? Já jsem Phoebe. Mirando, běž si znova pro to koště a tentokrát zameteš panu Thomasovi pod postelí. A říká se ano, madam.“

Tak jsem tedy Thomas, myslel si. Ne Pine. Thomas. Nebo jsem možná Thomas Pine.

Znova si zdříml, a když se vzbudil, stál nad postelí Sophiin duch v bílých plátěných kalhotách a sypal pilulky do papírového kornoutku. Pak si pomyslel, že to je určitě nová sestra. Potom uviděl široký pásek se stříbrnou sponou, k zbláznění smyslnou linii boků a rozcuchané oříškové vlasy. A uslyšel hlas Královny honu, bez nejmenší stopy respektu ke komukoli.

„Ale Thomasi,“ protestovala Jed, „někdo vás přece musí mít hrozně moc rád. Co matky, přítelkyně, tátové, kamarádi? Opravdu nikdo?“

„Opravdu nikdo,“ trval na svém.

„Tak kdo je Yvonne?“ zeptala se, sklonila hlavu až skoro k němu, jednu dlaň mu položila na záda a druhou na hruď, aby mu pomohla se posadit. „Je hodně krásná?“

„Byla to jen kamarádka,“ řekl a ucítil z jejích vlasů šampon.

„No, a nemáme to tedy dát vědět Yvonne?“

„Ne, nemáte,“ odpověděl až příliš ostře.

Podala mu prášky a sklenici vody. „No, dr. Marti říká, že máte pořád spát. Tak nemyslete na nic, leda na to, abyste se hodně pozvolna uzdravoval. A co nějakou zábavu – knihy, rádio nebo něco? – ne hned, ale za pár dní. Nevíme o vás vůbec nic, jen to, že Roper říká, že jste Thomas, takže když budete něco potřebovat, musíte si říct. V hlavní budově je obrovská knihovna a v ní jsou spousty šíleně učených knížek, Corky vám poví, co tam všechno je, a všechno, co budete potřebovat, sem můžeme dopravit letadlem z Nassau. Stačí houknout.“ A tak velké oči, že by se v nich dalo utopit.

„Díky. Já si řeknu.“

Položila mu ruku na tvář, aby zjistila, jestli má teplotu. „Nikdy vám nebudeme moci dost poděkovat,“ řekla a neodtáhla ruku. „Roper vám to řekne mnohem líp než já, až se vrátí, ale vážně, vy jste takový hrdina. Jste tak statečný,“ dokončila už ode dveří. „Do prdele,“ dodala klášterní chovanka, když se kapsou kalhot zachytila o kliku.

Pak si uvědomil, že od té doby, co ho sem dopravili, ji neviděl poprvé, ale už potřetí, a že ta předchozí dvě setkání také nebyla sen.

Poprvé ses na mě usmála a to bylo příjemné: byla jsi zticha a já jsem mohl přemýšlet. Zastrčila sis vlasy za ucho, mělas na sobě jezdecké kalhoty a džínovou košili. Já jsem se zeptal: „Kde to jsem?“ Ty jsi řekla: „To je Crystal. Roperův ostrov. Jste doma.“

Podruhé mi bylo divně a myslel jsem si, že jsi moje bývalá žena Isabelle a že mám s tebou jít na večeři, protože jsi byla nastrojená v hrozně směšném kalhotovém kostýmu se zlatými šňůrkami na klopách. „Hned vedle postele máte zvonek, kdybyste něco potřeboval,“ řekla jsi. A já jsem řekl: „Já zavolám.“ Ale myslel jsem si: proč se sakra musíš oblékat jako šašek?

Její otec se zruinoval, když se snažil udržet krok se šlechtou, řekl Burr pohrdavě. Podával značkový klaret, když neměl ani na zaplacení elektřiny. Nechtěl poslat svou dceru do školy pro sekretářky, protože si myslel, že to je pod jeho důstojnost.

Jonathan ležel na zdravém boku hlavou obrácen ke gobelínu. Rozeznal dámu v klobouku se širokým okrajem a bez potíží v ní poznal zpívající tetu Annie Ballovou.

Annie byla statečná ženská a uměla dobře zpívat, ale její farmářský manžel se dal na pití a nenáviděl všechny kolem sebe. Tak si Annie jednoho dne nasadila klobouk, posadila Jonathana do dodávky vedle sebe, dozadu naložila jeho zavazadla a řekla, že si vyjedou na dovolenou. Jeli dlouho do večera a zpívali si, až dojeli k domu, kde bylo v žule nade dveřmi vytesáno CHLAPCI. Teta Annie začala plakat a dala Jonathanovi svůj klobouk jako slib, že se pro něj brzo vrátí, a Jonathan šel nahoru do ložnice plné jiných chlapců a pověsil si klobouk na roh pelesti, aby teta Annie viděla, který z těch chlapců je on, až se vrátí. Ale teta se nevrátila, a když se Jonathan ráno probudil, ostatní chlapci v ložnici si jeden po druhém naráželi její klobouk na hlavu. Tak se o něj popral, obhájil ho proti všem, a pak ho zabalil do novin a bez adresy ho hodil do červené poštovní schránky. Byl by ho radši spálil, ale neměl oheň.

Sem jsem taky přijel v noci, myslel si. Bílým dvoumotorovým letadlem s modrým interiérem. A moje zavazadla prohledali Frisky a Tabby, ne vychovatel ze sirotčince.

Zranil jsem ho kvůli Danielovi, usoudil.

Zranil jsem ho proto, abych se dostal přes most.

Zranil jsem ho, protože už jsem měl dost toho čekání a předstírání.

Jed byla znova v pokoji. Průzkumník o tom nepochyboval. Nepoznal to podle vůně, protože žádnou nepoužívala, ani podle hluku, protože žádný nedělala. A dlouho ji neviděl, takže to nepoznal ani zrakem. Musel to tedy být ten šestý smysl profesionálního strážce, který ví, že je nepřítel nablízku, ale ještě neví, proč to ví.

„Thomasi?“

Předstíral spánek a poslouchal, jak se k němu po špičkách blíží. Nejasně tušil světlé šaty, tělo baletky, volně rozpuštěné vlasy. Slyšel zašustění, jak si shrnula vlasy a přiložila ucho těsně k jeho ústům, aby ho slyšela dýchat. Cítil teplo její tváře. Znova se zvedla a on uslyšel kroky nohou v pantoflíčkách, jak se vzdalují po chodbě, a pak jak stejné nohy venku přecházejí po dvoře ke stájím.

Říká se, že když odjela do Londýna, tak se splašila. Dala se dohromady s partou bohatých frajírků a spala se všemi najednou. Pak zdrhla do Paříže, aby se tam vzpamatovala. Tam potkala Ropera.

Poslouchal cornwallské racky a dlouhé ozvěny za okenicemi. Cítil slanou vůni hnědých řas a věděl, že je odliv. Na chvíli se kochal představou, že ho Jed odvezla zpátky do Lanyonu a že stojí bosa na prkenné podlaze před zrcadlem a dělá ty věci, co ženy vždycky dělají, než jdou do postele. Pak uslyšel pleskání tenisových míčků a volání nespěchavých anglických hlasů, a jeden z nich patřil Jed. Uslyšel sekačku na trávu a nepříjemné ječení hádajících se dětí, které odhadl na potomky Langbournových. Uslyšel bzučení elektromotoru a usoudil, že je to sběrač čistící hladinu v bazénu. Znova usnul a cítil uhlí a podle narůžovělé záře na stropě poznal, že je večer. Když se odvážil zvednout hlavu, uviděl siluetu Jed proti zakrytému oknu, jak se dívá ven na poslední zbytky dne, a ve večerním světle spatřil pod tenisovým oblečením její tělo.

„No tak, Thomasi, co takhle něco sníst?“ navrhla hlasem internátní vychovatelky. Asi ho slyšela, když pohnul hlavou. „Esmeralda vám udělala hovězí vývar a chleba s máslem. Dr. Marti říkal toast, ale ten je v tomhle vlhku za chvíli jako gumový. Nebo máme kuřecí prsíčka nebo jablkový koláč. V podstatě, Thomasi, máme skoro všechno, na co si vzpomenete,“ dodala tím poplašeně akcentovaným tónem, na který si už pomalu zvykal. „Stačí písknout.“

„Díky. Písknu.“

„Thomasi, to je tak hrozně divné, že na celém světě si o vás ani jediný člověk nedělá starosti. Nevím proč, ale mám z toho strašné výčitky svědomí. Nemůžete mít aspoň bratra? Každý má přece nějakého bratra,“ řekla.

„Je mi líto, nemám.“

„No, já mám jednoho báječného bratra a jedno úplné prase. Takže se to navzájem ruší. Ale je mi mnohem milejší je mít než nemít. Dokonce i to prase.“

Přicházela k němu přes pokoj. Pořád se usmívá, pomyslel si polekaně. Usmívá se jako televizní reklama. Bojí se, že ji vypneme, když se přestane usmívat. Je to herečka, která hledá režiséra. Jedna malá jizvička na bradě, jinak žádná zvláštní znamení. Možná jí taky někdo dal ránu. Asi kůň. Zadržel dech. Došla k posteli. Skláněla se nad ním a tiskla mu na čelo něco, co mu připadalo jako kus chladné náplasti.

„Musíme to nechat zahřát,“ řekla a usmála se ještě víc zeširoka. Pak si sedla na postel, tenisovou sukýnku rozhozenou, nahé nohy bezstarostně zkřížené, svaly jednoho lýtka se lehce nadouvaly v místech, kde se opíraly o holeň druhé nohy. A pleť měla všude stejně jemně opálenou.

„Říká se tomu horečkový test,“ vysvětlila divadelním tónem dokonalé hostitelky. „Z nějakého nepochopitelného důvodu není v celém tomhle domě jediný pořádný teploměr. Vy jste hrozná záhada, Thomasi. To byly všechny vaše věci? Jenom jedna malá taška?“

„Ano.“

„Na celém světě?“

„Už je to tak.“ Vypadni z mé postele! Vlez do ní! Zakryj se! Kdo si sakra myslíš, že jsem?

„Panebože, vy jste šťastný člověk,“ řekla a tentokrát to vyslovila jako urozená princezna. „Proč my nemůžeme být taky takoví? My letíme do Miami na jeden jediný víkend a máme tolik věcí, že to skoro nenacpeme do letadla.“

Chudinko, pomyslel si.

Mluví ve frázích, zaznamenal nešťastně. Ne ve slovech. Ve frázích. Reprodukuje role postav, kterými by podle svého vlastního mínění měla být.

„Třeba jste místo toho měli jet tou svou velikou lodí,“ podotkl posměšně.

Ale k jeho zuřivosti jí zřejmě vůbec nepřišlo na mysl, že by se jí mohl někdo smát. Třeba to nenapadne žádnou krásnou ženu.

„Pashu? Ale to by trvalo hrozně dlouho,“ vysvětlila milostivě. Sáhla mu na čelo, odloupla proužek náplasti a odnesla si ho k oknu, aby na něj viděla. „Roper je bohužel pryč, prodává farmy. Rozhodl; se dát si trochu pohov a já si myslím, že to je ohromně dobrý nápad.“

„Co vlastně dělá?“

„Obchoduje. Má svou společnost. Ostatně kdo dneska nemá? No, aspoň mu patří,“ dodala, jako by se omlouvala za to, že její milenec je obchodník. „Založil ji. Ale hlavně je to ohromně milý a příjemný člověk.“ Nakláněla proužek ke světlu a mračila se na něj. „Taky má spousty farem a pozemků, což je mnohem větší zábava, i když já jsem nikdy žádné neviděla. Po celé Panamě a Venezuele a vůbec na místech, kde by člověk musel na piknik s ozbrojenou stráží. Moje představa o farmaření to sice není, ale pořád je to půda.“ Zamračila se ještě víc. „No, ukazuje normální teplotu, a píše se tady – při zašpinění vyčistěte lihem. To za nás může udělat Corkoran. To mu neublíží.“ Zachichotala se a on uviděl i tuhle její stránku: společenská dívka, která první odkopne boty a začne tancovat, když se večírek trochu rozehřeje.

„Budu muset brzo vypadnout,“ řekl. „Byli jste na mě hrozně milí. Díky.“

Vždycky si hraj na nedostupného, radil Burr. Jinak je budeš za týden nudit.

„Co?“ vykřikla, našpulila ústa do dokonalého O a chvíli je tak nechala. „O čem to mluvíte? Ani zdaleka ještě nemůžete nikam jít, než se Roper vrátí, a dr. Marti řekl výslovně, že se musíte ještě celé týdny uzdravovat. To nejmenší, co pro vás můžeme udělat, je postavit vás na nohy. Kromě toho jsme všichni strašně zvědaví, jak to, že jste si u Mama Lowa hrál na supermana, když jste u Meisterů byl úplně jiný.“

„Já nemyslím, že jsem jiný. Jenom jsem měl pocit, že se dostávám trochu moc do vyježděných kolejí. Bylo na čase, abych zahodil žaket a zase na chvíli změnil vzduch.“

„No, my jsme měli pořádnou kliku, že jste ho změnil zrovna sem, to vám tedy povím,“ řekla jezdkyně hlasem tak hlubokým, že to znělo, jako by přitom přitahovala koni uzdu.

„A co vy?“ zeptal se.

„No, já prostě žiju tady.“

„Pořád?“

„Když nejsme na jachtě. Nebo na cestách. Ano. Žiju tady.“

Ale její vlastní odpověď jako by ji vyvedla z míry. Znovu mu pomohla lehnout si, ale vyhýbala se přitom jeho pohledu.

„Roper chce, abych za ním na pár dnů přijela do Miami,“ řekla, když odcházela. „Ale Corky se vrátil, a všichni se nemůžou dočkat, jak vás budou rozmazlovat. A dr. Marti je pořád na horké lince, tak vás ani nenapadne prostě zmizet.“

„No, nezapomeňte se tentokrát sbalit nalehko,“ řekl.

„Ale to dělám vždycky. Roper trvá na tom, že musíme nakupovat, takže si vždycky přivezeme celé tuny.“

Odešla a jemu se značně ulevilo. Uvědomil si, že ho tak nevyčerpal vlastní herecký výkon. Spíš ten její.

Vzbudil ho zvuk obrácené stránky a on rozeznal Daniela v županu, jak klečí na zemi se zadkem zvednutým do vzduchu a čte si velkou knihu v příhodném pruhu světla. Poznal, že je ráno, a proto také má na stole vedle postele briošky, croissanty, koláč a domácí zavařeninu i stříbrnou čajovou konvici.

„Prý jsou osmnáctimetroví kalmaři,“ řekl Daniel. „Co vlastně žerou?“

„Asi jiné kalmary.“

„Můžu vám o nich přečíst, jestli chcete.“ Obrátil další stránku. „Líbí se vám Jed?“

„Samozřejmě.“

„Mně ne. Já ji doopravdy rád nemám.“

„Proč ne?“

„Prostě nemám. Je pitomá. Všichni jsou úplně na větvi, jak jste mě zachránil. Sandy Langbourne mluví o tom, že uspořádá sbírku.“

„Kdo to je?“

„On je lord. Jenomže je nad vámi otazník. Tak prý radši počká, než se ten otazník odstraní. Proto taky slečna Molloyová říká, že za vámi nemám moc chodit.“

„Kdo je slečna Molloyová?“

„Učí mě.“

„Ve škole?“

„Já vlastně do školy nechodím.“

„Proč ne?“

„Jsem moc citlivý. Roper sem kvůli mě zve další děti, ale já je nesnáším. Koupil si do Nassau nový rolls-royce, ale Jed má radši volvo.“

„A tobě se ten rolls-royce líbí?“

„Ne.“

„A co se ti líbí?“

„Draci.“

„Kdy se vrátí?“

„Draci?“

„Jed a Roper.“

„Vy mu máte říkat šéf.“

„Tak dobře. Jed a šéf.“

„A jak vy se vlastně jmenujete?“

„Thomas.“

„To je křestní jméno nebo příjmení?“

„Jak chceš.“

„Ani jedno, ani druhé, říkal Roper. Je vymyšlené.“

„To ti řekl?“

„Náhodou jsem to slyšel. Asi ve čtvrtek. To záleží na tom, jestli tam zůstanou na ten Apův mejdan.“

„Kdo je Ape?“

„Apo. Je hnusný. Má byt na Coconut Grove a tam si vodí všechny svoje děvky. To je v Miami.“

Daniel četl Jonathanovi o kalmarech a pak o pterodaktylech, když Jonathan usnul, Daniel mu poklepal na rameno a zeptal se, jestli může sníst kus toho koláče a jestli by si Jonathan nedal taky kousek. Jonathan tedy snědl kousek koláče, aby potěšil Daniela, když mu Daniel neobratně nalil šálek čaje, tak vypil také trochu vlažného čaje.

„Tak co, uzdravujeme se, Tommy? Hezky tě vyspravili, řekl bych. Profesionálně.“

Byl to Frisky, sedící v křesle hned u dveří. Na sobě měl tričko bílé plátěné kalhoty a neměl berettu a četl Financial Times.

Zatímco pacient odpočíval, průzkumník používal své chytrosti.

Crystal. Ostrov pana Onslowa Ropera v Exumách, hodinu letu z Nassau, aspoň podle hodinek na pravé ruce Friskyho, na které se Jonathanovi podařilo podívat, když ho nakládali do letadla a pak vykládali ven. Choulil se bezmocně na zadním sedadle, ale mysl měl jasnou. V bílém měsíčním světle viděl dole útesy rozeklané jako dětská skládačka. Za nimi se zdvihal osamělý ostrov s kuželovitým kopečkem uprostřed. Rozeznal úhlednou a jasně osvětlenou přistávací dráhu na hřebeni, startovní plochu pro helikoptéru na jedné straně, nízký zelený hangár a oranžový spojový stožár. Ve své podivné bdělosti hledal shluk rozbitých domků pro otroky v lesích, které byly podle Rooka spolehlivým poznávacím znamením, ale neviděl ho. Přistáli a na zemi na ně čekala otevřená terénní toyota, kterou řídil mohutný černoch. Na rukou měl síťované rukavice s volnými klouby – to aby měl pádnější ránu.

„Může sedět nebo mám sklopit zadek?“

„Hlavně s ním zacházej pomalu a opatrně,“ řekl Frisky.

Jeli po neupravené cestičce a stromy se změnily z modrých borovic na sytě zelené listy ve tvaru srdce a o velikosti talíře. Cesta se narovnala a ve světle reflektorů uviděl rozbitou tabuli s nápisem PINDAROVA ŽELVÍ FARMA a za ní cihlovou hospodářskou budovu se strženou střechou a rozbitými okny. U silnice visely z keřů cáry bavlny jako staré obvazy. A Jonathan si ukládal do paměti pěkně jedno po druhém, aby v případě, že se odtud vůbec někdy dostane a bude utíkat, mohl odpočítávat v opačném pořadí: pole s ananasy, banánový háj, pole rajčat, farma. Při jasném bílém měsíčním světle viděl pole s dřevěnými tyčemi podobnými nedokončeným křížům, pak boží muka, pak dřevěný kostel. U kostela uhni doleva, pomyslel si, když zahýbali napravo. Všechno mohlo posloužit jako informace, všechno se mohlo stát stéblem, jehož se chytal ve snaze zůstat na hladině.

Na silnici seděla skupinka domorodců popíjejících z hnědých lahví. Řidič je opatrně objel a chladně je pozdravil zdviženou rukou. Pak toyota překodrcala po dřevěném mostě a Jonathan uviděl měsíc napravo od něj a přímo nad ním polárku. Uviděl ibišky a v té zvláštní jasnozřivosti, která se ho zmocnila, si vzpomněl, že někde četl, že kolibříci pijí nektar ze zadní části ibiškových květů, ne zprostředka. Ale pak si nedokázal vzpomenout, jestli je tím pozoruhodný ten pták nebo ta rostlina.

Minuli sloupovou bránu, která mu připomněla italské villy na jezeře Como. U brány stál nízký bílý domek se zamřížovanými okny a ostrými reflektory a Jonathan usoudil, že je to něco jako strážnice, protože když ho míjeli, zpomalili tak, že se plížili skoro krokem, a dva černí strážci si dávali načas s prohlídkou jeho posádky.

„To je ten, co major povídal, že přijede?“

„No co tak asi myslíš?“ zeptal se Frisky. „Že je to arabskej kůň?“

„Se jenom ptám, no. Nemusíš se hned vztekat. Co mu to udělali s ksichtem, člověče?“

„Módní fazónu,“ řekl Frisky.

Od brány k hlavnímu domu to byly podle Friskyho hodinek čtyři minuty rychlostí asi patnáct kilometrů v hodině podle toho, jak auto nadskakovalo. Zdálo se, že toyota jede nalevo do oblouku, vlevo zřejmě byla nějaká voda, podle vůně sladká. Jonathan předpokládal, že je tu příjezdová cesta asi kilometr a půl dlouhá, která vede po břehu umělého jezera nebo laguny. Jak jeli, mezi stromy pořád viděl vzdálená světla a usoudil, že je to plot po obvodu sídla, osvětlený halogenovými lampami, jak to bývalo v Irsku. Jednou zaslechl klapot koňských kopyt pádících kolem nich ve tmě.

Toyota znova zahnula a on uviděl jasně osvětlenou fasádu paladiovského paláce s ústřední kupolí a trojúhelníkovým frontonem podpíraným čtyřmi vysokými sloupy. Kupole měla kulaté vikýře osvětlené zevnitř jako lodní okénka, a malou věžičku, která v měsíčním světle zářila jako bílý oltář. Na špičce věžičky byla větrná růžice se dvěma honícími psy stíhajícími zlatý šíp, osvětlený bodovým reflektorem. Ten dům už stál dvanáct milionů liber a to ještě není všechno, říkal Burr. Zařízení je pojištěno na dalších sedm, jen proti požáru. Roper nepočítá s tím, že by ho mohl někdo okrást.

Palác stál na travnatém vršku, který byl zřejmě upraven přímo pro něj. Byl tu široký štěrkový příjezd, jezírko s lekníny a mramorová fontána, obloukové schodiště s balustrádou, vedoucí od cesty až k vysokému vchodu s železnými lucernami. Lucerny byly rozsvícené a fontána stříkala; dvojité dveře byly skleněné. Jonathan jimi zahlédl sluhu v bílé haleně, stojícího pod lustrem v hale. Auto přejelo přes štěrk, přes dlážděný dvůr stájí, kde bylo cítit horký pach koní, kolem houštiny eukalyptů a osvětleného bazénu, který měl na jednom konci mělkou část pro děti i se skluzavkou, kolem dvou osvětlených antukových tenisových kurtů, kroketového trávníku a golfového jamkoviště, další branou, která byla méně impozantní než ta první, ale zato hezčí, a zastavilo se u dveří ze sekvojového dřeva.

A tam musel Jonathan zavřít oči, protože mu třeštila hlava a z bolesti ve slabinách se div nezbláznil. Kromě toho bylo na čase hrát zase mrtvého.

Crystal, opakoval si, když ho vynášeli po týkovém schodišti. Crystal. Krystal velký jako dům.

A teď, v tomhle luxusním vězení, se bdělá část Jonathana stále namáhala, registrovala a zaznamenávala každý detail pro potomstvo. Naslouchal celodennímu proudu hlasů černých mužů zvenčí a brzo rozeznal Gumse, který opravoval dřevěné molo, Earla, který otesával kameny do skalky a byl vášnivým fanouškem fotbalového týmu St. Kitts, a Talbota, který byl loďmistrem a zpíval kalypso. Slyšel auta, ale jejich motory neřvaly, takže usoudil, že jsou to elektromobily. Slyšel letadlo, jak křižuje oblohu tam a zpátky, nijak pravidelně, a vždycky si při jeho zvuku představil Ropera s jeho půlovými brýlemi a katalogem Sotheby’s, jak se vrací domů na svůj ostrov, zatímco Jed si vedle něj čte časopisy. Slyšel vzdálené ržání koní a klapot kopyt po dvoře stájí. Slyšel občasný štěkot hlídacího psa a ňafání mnohem menších psů, nejspíš tak smečky beaglů. A postupně objevil, že ten emblém na jeho pyžamu je krystal, což koneckonců mohl uhodnout hned na začátku.

Zjistil, že jeho pokoji, jakkoli elegantnímu, se nevyhnul tropický rozklad. Když začal používat koupelnu, všiml si, že na tyči na ručníky se přes noc objevují slané skvrny, i když ji služky denně leští, a že oxidují vzpěry, nesoucí skleněné poličky, stejně jako šroubky upevňující vzpěry ke kachlíkové zdi. Byly hodiny, kdy byl vzduch tak těžký, že nepomohl ani větrák – vlhké horko mu lnulo k tělu jako mokrá košile a zbavovalo ho vůle.

A věděl, že se nad ním stále vznáší otazník.

Jednoho večera se na ostrově objevilo aerotaxi a v něm dr. Marti. Zeptal se Jonathana, jestli mluví francouzsky, a Jonathan řekl, že ano. A tak zatímco Marti zkoumal Jonathanovu hlavu a slabiny, poklepával mu do nohou a rukou malým gumovým kladívkem a mžoural mu oftalmoskopem do očí, Jonathan odpovídal francouzsky na řadu ne tak docela nevinných otázek o sobě a věděl, že je zkoumán i z jiného hlediska než lékařského.

„Ale vy mluvíte francouzsky jako Evropan, Monsieur Lamont!“

„Tak nás to učili ve škole.“

„V Evropě?“

„V Torontu.“

„Ale co to bylo za školu? Panebože, to museli být géniové!“

A tak dál a tak podobně.

Odpočívat, předepsal dr. Marti. Odpočívat a čekat. Na co? Než mě nachytáte?

„Trochu přicházíme k sobě, co, Thomasi?“ zeptal se Tabby starostlivě ze své židle u dveří.

„Trochu.“

„Tak to je dobře,“ řekl Tabby.

Jak Jonathan znovu nabíral síly, strážci se stávali ostražitějšími.

Ale o domě, kde ho drželi, se Jonathan nedozvěděl nic, ať své smysly napínal, jak chtěl: žádné zvonky, telefony, faxy, žádné pachy kuchyně, žádné útržky hovoru. Cítil leštěnku na nábytek vonící po medu, sprej proti hmyzu, čerstvé květiny, potpourri a když vítr vanul určitým směrem, tak i koně. Cítil jasmín a posečený trávník a chlór od bazénu.

Ale přesto sirotek, voják a hoteliér v něm si brzo uvědomil něco známého, něco, co mu připomínalo jeho minulost bez domova: rytmus výkonné organizace, která fungovala dokonce i tehdy, když nebylo přítomno nejvyšší vedení. Zahradníci začínali pracovat v sedm třicet a Jonathan by si byl podle nich mohl řídit hodinky. Jediný úder gongu ohlásil přestávku v jedenáct a pak se dvacet minut nic nepohnulo, ani sekačka, ani nůžky, a zahradníci klímali. V jednu hodinu se gong ozval dvakrát, a když Jonathan dost napínal uši, zaslechl směsici domorodých hlasů z jídelny pro personál.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Frisky je otevřel a usmál se. Corkoran je degenerovaný jako Caligula, varoval ho Burr, a chytrý jako stádo opic.

„Lásko moje,“ vydechl zastřený hlas Angličana z vyšších vrstev spolu s výpary včerejšího alkoholu a ranních smradlavých francouzských cigaret. „Jakpak se dneska máme? Samá změna, koukám. Nejdřív purpur jako garibaldiovská košile, pak zmodráme jako pavián a dneska máme takovou zdravou játrovou barvičku, skoro jako staré oslí chcanky. Můžu snad doufat, že se uzdravujeme, co?“

Kapsy Corkoranova safari saka byly nacpané pery a spoustou mužských zbytečností. Z podpaží až do poloviny prsou mu sahaly veliké skvrny potu.

„Abych pravdu řekl, rád bych brzo vypadnul,“ řekl Jonathan.

„No jasně, srdíčko, kdy si budeš přát. Promluv si se šéfem, jen co se vrátí. Všechno má svůj čas, to víš. Papáme hezky a tak vůbec, co? Spánek léčí. Uvidíme se zítra. Chüss.“

A zítra tu byl Corkoran zase, mžoural na něj a bafal ze své cigarety.

„Vypadni, Frisky, buď tak laskav, milánku.“

„Rozkaz, majore,“ řekl Frisky s pusou od ucha k uchu a poslušně vyklouzl z pokoje. Corkoran se zatím překolébal ztemnělým pokojem k houpacímu křeslu, do kterého se svezl s vděčným zamručením. Pak chvíli beze slova kouřil.

„Nevadí ti to žváro, viď, milánku? Nemůžu pracovat hlavou, když nemám v ruce žváro. Ani tak nejde o to cucání a bafání. Ale prostě potřebuju držet toho špačka v ruce.“

Jeho pluk na něj neměl žaludek, takže strávil pět let na úplně nepravděpodobném místě, v armádní zpravodajské službě, říkal Burr. Sice oba víme, že to je dost zavádějící jméno, ale on jim sloužil hrdě. Roper ho nemiluje jenom kvůli jeho krásným očím.

„Kouříme taky, co, puso? V lepších dobách?“

„Trochu.“

„A jaképak jsou to ty lepší doby, milánku?“

„Při vaření.“

„Neslyším.“

„Při vaření. Když si dávám pauzu a volno od hotelů.“

Major Corkoran začal být celý nadšený. „No povím ti, než jsi tam u Mama Lowa začal dělat hrdinu zachránce, tak jsi nás nacpával moc dobrým žrádýlkem. Ty mušle v omáčce, to bylo tvoje dílo?“

„Jo.“

„Oblizovali jsme se až za ušima. A co ten mrkvový koláč? To jsme se tedy trefili do černého, to ti povím. Šéf ho má nejradši. Ten jste nechali přivézt, co?“

„Dělal jsem ho já.“

„Ještě jednou, starouši?“

„Dělal jsem ho já.“

Corkoranovi se nedostávalo slov. „Chceš říct, že jsi dělal ten mrkvový koláč? Těmahle vlastníma ručičkama? Milánku. Srdíčko.“ Zatáhl z cigarety a vrhal přes její dým na Jonathana zářivě obdivné pohledy. „Určitě jsi ten recept štípnul u Meisterů.“ Zavrtěl hlavou. „Úplný génius.“ Další ohromný doušek cigaretového kouře. „A neštípli jsme u Meisterů ještě něco, když už jsme v tom byli, co, milánku?“

Jonathan ležel nehybně na posteli a tvářil se, že stejně nehybná je i jeho mysl. Chci dr. Martiho. Chci Burra. Chci pryč.

„Je to trochu potíž, chápej, puso. Vyplňoval jsem v nemocnici formuláře. To je totiž v tomhle kšefte moje práce. Jak se nějaký najde, tak ho vyplním. Oficiální vyplňovač formulářů. My vojenské typy, my umíme skoro všechno, ne? ‚Nojo, nojo,‘ myslel jsem si. ‚Hm, hm. To je trochu zvláštní. Je to Pine nebo je to Lamont? Je to hrdina, to všichni víme, ale člověk do rubriky jméno nemůže napsat prostě hrdina.‘ Tak jsem napsal Lamont. Thomas Alexander – povídám, milánku, doufám, že je to tak dobře? – narozen a tak dále v Torontu? Příbuzní viz strana 32, jenže ty žádné nemáš? Myslel jsem si, případ je uzavřen. Jestli si chce říkat Lamont a je Pine, nebo jestli si říká Pine a je Lamont, co mně se týče, to je jeho věc.“

Čekal, až Jonathan promluví. A čekal. A kouřil. A ještě čekal, protože Corkoran byl v tomto případě vyslýchajícím a jako takový měl nezanedbatelnou výhodu: měl k dispozici tolik času, kolik jen chtěl.

„Jenomže šéf, víš, srdíčko,“ pokračoval konečně, „je z jiného těsta, abych tak řekl. Šéf kromě jiných svých schopností má taky smysl pro detail. Odjakživa. Tak hodí drát do Curychu k Meisterovi. Z budky. Dole v Deep Bay. On nemá vždycky rád publikum. ‚A jakpak se má ten náš milý Pine?‘ povídá šéf. No, a starý Meister div nevyletí z kůže. ‚Pine, Pine? Gott im Himmel! Ten parchant mě okradl! Šedesát jedna tisíc čtyři sta dva franky, devatenáct centimů a dva knoflíčky do manžet mi ukradl z nočního sejfu.‘ Dobře, že nevěděl o tom mrkvovém koláči, jinak by tě udal taky za průmyslovou špionáž. Sleduješ mě, milánku? Nenudím tě, viď že ne?“

Čekej, říkal si Jonathan. Oči zavřené. Tělo rovné. Hlava tě bolí, bude ti špatně. Rytmické houpání Corkoranova křesla se zrychlovalo, pak přestalo. Jonathan ucítil cigaretový kouř velmi blízko a uviděl, jak se nad ním Corkoran sklání.

„Pusinko? Vnímáš mě. Mně se nezdá, že by nám bylo tak zle, jak se tváříme, že to musím říct tak hrubě. Ten felčar povídal, že se moc hezky uzdravujeme.“

„Já jsem se nikoho neprosil, aby mě sem vozil. Nejsi gestapo. Něco jsem snad pro vás udělal. Prostě mě odvezte zpátky k Lowovi.“

„Ale milánku, ty jsi pro nás udělal ohromně moc! Šéf je úplně na tvojí straně. Já taky. Něco ti dlužíme. Hodně ti toho dlužíme. Šéf na svoje dluhy nezapomíná. Moc na tobě visí, to víš, to tihle lidé s rozhledem dělávají, když jsou vděční. On strašně nerad někomu něco dluží. Vždycky je radši, když je někdo dlužen jemu. To už je taková povaha, víš. Velcí muži takoví jsou. Takže ti to potřebuje splatit.“ Loudal se po pokoji s rukama v kapsách a vysvětloval. „Jenže je taky malinko nejistý. Hryže ho to v palici. No, člověk se mu nemůže divit, ne?“

„Vypadni. Nech mě být.“

„Jak to vypadá, tak mu starý Meister vykládal něco o tom, že když jsi mu vybílil sejf, utekl jsi do Anglie a oddělal nějakého chlápka. Pitomost, povídá šéf, to musel být nějaký jiný Linden, ten můj je hrdina. Jenže pak šéf trochu natahoval tykadla sám, on už to tak dělá. A ono se ukáže, že starý Meister uhodil hřebík na hlavičku.“ Další dychtivé potáhnutí z cigarety, zatímco Jonathan hraje mrtvého. „Šéf to nikomu neřekl, pochopitelně, kromě mojí maličkosti. Spousta lidí si v životě změní jméno, někteří to dokonce dělají pořád. Ale někoho oddělat, to je trošku choulostivější záležitost. Tak si to šéf nechává pro sebe. Nechce si hřát na prsou hada, to je jasné. On je spořádaný člověk. Jenže zase jsou zmije a zmije, jestli mi rozumíš. Ty můžeš být ten nejedovatý druh. Tak mě pověřil, abych tě proklepnul, co budou s Jed pryč. Jed je jeho ctnost,“ vysvětlil mimochodem. „Dítě přírody. Vysoká. Éterická.“ Třásl Jonathanovi ramenem. „Vzbuď se, buď tak laskav, pusinko. Já ti fandím. Šéf taky. Tohle není Anglie. Tady jsou samí světaznalí lidi. No tak, Pine.“

Jeho žádost, i když hrubá, nepadla na úrodnou půdu. Jonathan se vůlí přinutil k hlubokému, únikovému spánku sirotčince.

15.

Goodhew to neřekl nikomu než své ženě.

Neměl to komu jinému říct. Jenže takové monstrózní vyprávění by chtělo monstrózní publikum a jeho drahá Hester byla bohužel ta nejméně monstrózní osoba na světě.

„Poslyš, miláčku, jsi si úplně jistý, že jsi dobře slyšel?“ zeptala se ho pochybovačně. „Víš přece, jaký jsi. Slyšíš spoustu věcí úplně jasně, ale děti ti přece jen občas musejí překládat televizi. V pátek ve špičce přece musel být strašný provoz.“

„Hester, on říkal přesně to, co jsem ti povídal. Řekl to jasně, hlasitě a přímo mně do obličeje. Rozuměl jsem každému slovu. Viděl jsem, jak se mu při řeči hýbou rty.“

„Předpokládám, že bys mohl jít na policii. Jestli jsi si jistý. No ovšem, že jsi si jistý. Já jenom, no, myslím, že by sis měl promluvit s doktorem Prendergastem, i když nic neuděláš.“

V jednom z výjimečných návalů vzteku na družku svého života se vyšel Goodhew rázným krokem projít na Parliament Hill, aby si vyčistil hlavu. Ale nevyčistil si ji ani trochu. Jen sám sobě znova vyprávěl celou tu událost, jak to udělal už stokrát předtím:

Páteční ráno se rozbřesklo jako každé jiné. Goodhew se vydal na kole do práce brzo, protože jeho šéf měl rád celý týden uzavřený dřív, než odjede na venkov. V devět ráno ho volala šéfova osobní sekretářka a řekla mu, že schůzka plánovaná na desátou byla zrušena, protože jeho šéf byl povolán na americké vyslanectví. Goodhewa už přestalo překvapovat, že ho jeho šéf vylučuje ze svých porad, využil dopoledne k tomu, aby dohnal resty, a poobědval v kanceláři sendvič.

V půl čtvrté volala sekretářka a požádala ho, aby přišel nahoru, hned teď. Goodhew poslechl. V šéfově kanceláři se mezi šálky od kávy a ve vůni cigaret pohodlně rozvalovali účastníci oběda, na který Goodhew nebyl pozván.

„Rexi. Výborně,“ řekl jeho šéf rozmáchle. „Posaďte se. Znáte tu všechny? To je dobře.“

Goodhewův šéf byl o dvacet let mladší než Goodhew sám. Byl to bohatý křikloun s bezpečně zajištěným křeslem v ministerstvu. Za studentských dob reprezentoval univerzitu v ragby, a to byl, pokud Goodhew věděl, jeho jediný akademický úspěch. Oči měl tupé, ale co mu scházelo na bystrozraku, to nahradil ctižádostí. Vedle něj seděla z jedné strany Barbara Vandonová z amerického velvyslanectví a z druhé strany Neal Marjoram z Výzkumné náborové, kterého měl Goodhew vždycky docela rád, možná pro výbornou pověst z vojenského námořnictva, důvěryhodné oči a nenápadný klid. Vlastně se vždycky divil, jak je možné, že člověk, ze kterého poctivost přímo čiší, může obstát jako Darkerův náměstek. Galt, další Darkerův aparátčík, seděl vedle Marjorama a víc se podobal Darkerovi: příliš dobře oblečený, výraz jako realitní agent za konjunktury. Třetím členem delegace z Nábřeží byla tmavovlasá kráska s ostrou bradou jménem Hasel Bundyová, o které se říkalo, že s Darkerem sdílí nejen pracovní povinnosti, ale taky postel. Ale Goodhew takové řeči záměrně neposlouchal.

Jeho šéf vysvětloval důvody tohoto setkání a jeho tón byl podezřele nabubřelý. „Procházeli jsme si tady trochu americko-britské vztahy, Rexi,“ řekl a mávl doutníkem. „A došli jsme k některým trochu znepokojivým závěrům, abych řekl pravdu, a usoudili jsme, že bude nejlepší se na to zeptat vás. Neoficiálně. Žádné podrobnosti, žádné šťourání. Diskuse o principech. Jenom si povídáme. Máte něco proti tomu?“

„Proč bych měl mít?“

„Tak prosím, Barbaro.“

Barbara Vandonová zastupovala „bratrance“ v Londýně. Studovala na Vassaru, zimu trávila v Aspenu a léto na Vineyardu. Ale přesto zněl její hlas jako ostré zklamané ječení.

„Rexi, celé to Klíště je hrozně těžká věc,“ zakvílela. „V tom jsme úplní trpaslíci. Úplní. Opravdu se hraje nahoře, ta hra je kosmicky vysoko a hraje se teď.“

Goodhewův zmatek musel být jasný okamžitě. „Barbara má pocit, že nedržíme krok s Langley, Rexi,“ vysvětlil Marjoram stranou.

„Kdo je to my?“

„No, přece my. My z Nábřeží.“

Goodhew se prudce otočil k svému šéfovi. „Říkal jste, že to bude diskuse o principech –“

„Počkejte, počkejte!“ Šéf zamával doutníkem k Barbaře Vandonové. „Vždyť ta holka ještě ani nezačala. Vy mi povídejte něco o zkratech. Kristepane.“

Ale Goodhew se nedal odradit. „Že na Nábřeží nedrží krok s Langley v operaci Klíště?“ řekl nevěřícně Marjoramovi. „Nábřeží přece nemá s Klíštětem vůbec nic společného, leda že poskytuje podporu. Klíště je záležitost Zvláštního oddělení.“

„No, o tom právě Barbara chce mluvit,“ vysvětlil Marjoram, ale v jeho hlase se ozval dostatečný odstup, aby bylo jasné, že on s tím nemusí nutně souhlasit.

Barbara Vandonová dychtivě skočila do vzniklé pauzy: „Rexi, musíme si pořádně, ale pořádně uklidit před vlastním prahem, nejen v Langley, ale taky tady v Británii,“ začala, a znělo to čím dál víc jako předem připravená řeč. „Musíme celé to Klíště pořádně rozebrat a začít znova od podlahy, Rexi. Langley z toho vyšoupli. Nebo ani ne tak vyšoupli, ale odsunuli na vedlejší kolej.“ Tentokrát Marjoram nenabídl své tlumočnické služby. „Rexi, naši politikové to nepřijmou. Každou chvíli se dá čekat, že se do toho někdo obuje, a pak bude zle. Tohle se musí probrat pěkně pomalu a opatrně z pětapadesáti různých stran, a když to uděláme, tak zjistíme co? Že je to společná operace, na které se podílí, zaprvé, velmi podružná a velmi málo zavedená britská agentura, promiňte, schopná, nadšená, ale podružná, a zadruhé – parta kovbojů ze Zvláštního, kteří nemají ani ponětí o geopolitice. To je jako slon a myš, Rexi. Slon je někde tady“ – to už držela ruku nad hlavou – „a myš je takováhle. A teď zrovna myš vyhrává.“

Goodhewem projela vlna sebeobviňování. Palfrey mě varoval, ale já jsem ho nebral vážně: Darker chystá puč a chce dobýt zpátky ztracenou půdu, Rexi, říkal Palfrey. Chce přejít pod americkou vlajku.

„Rexi,“ hřímala Barbara tak pronikavě, že se Goodhew pevně zapřel v křesle, „tohle je obrovský geopolitický přesun moci přímo za našimi zády a mají ho v rukou amatéři, kteří nemají ani kvalifikaci na tuhle ligu, kteří utíkají s míčem, když by měli přihrávat, kteří nemají ponětí o tom, co se vlastně děje. Že kartely obchodují s drogami, to je jedna věc. To je problém drog a existují lidé, jejichž úkolem je vypořádat se s tím. S tím jsme si už užili svoje, Rexi. A pořádně jsme za to zaplatili.“

„No jistě, poslední dolar, co já jsem slyšel, Barbaro,“ souhlasil Goodhew vážně. Ale po čtyřech letech v Londýně byla Barbara Vandonová k ironii úplně hluchá. Pokračovala dál.

„Ale že kartely spolu uzavírají smlouvy, Rexi, že se k sobě hodlají chovat přátelsky, že si kupují moderní zbraně, cvičí svoje lidi, koordinují se – Rexi, to je něco úplně jiného. V Jižní Americe není moc lidí, co by se chovali takhle. Koordinovat se v Jižní Americe znamená mít moc. Nic jiného na tom není. Tohle není úkol pro Zvláštní. To není hra na četníky a zloděje. To je geopolitika, Rexi. A my musíme udělat jedno: musíme být schopni jít na Kapitol a říct: ‚Pánové, my chápeme, co je v tomhle případě nevyhnutelné. Mluvili jsme se Zvláštními, Zvláštní se ochotně stáhli, Zvláštní si budou nadále dělat na svých věcech, což je ostatně jejich povinnost jako policistů. Ovšem tohle je geopolitika, tohle je složité, má to spoustu různých hledisek, a proto jsme se shodli, že je to záležitost pro Zpravodajce, máme volnou cestu k tomu, aby se toho ujali skutečně schopní lidé, vyzkoušení a důvěryhodní profesionálové od Zpravodajců, kteří budou jednat v souladu s geopolitickými potřebami.‘“

Zjevně domluvila, protože se otočila k Marjoramovi jako herečka spokojená se svým vystoupením, jako by se ptala: „Jaká jsem byla?“ Ale Marjoram hrál lehké pohrdání jejími bojovnými slovy.

„No, já si myslím, že v tom, co Barbara říká, je hodně pravdy,“ poznamenal s tím svým obvyklým decentním, upřímným úsměvem. „My se samozřejmě nebudeme stavět do cesty novému rozdělení pravomocí mezi Službami. Ale to rozhodnutí na nás nezávisí.“

Goodhew měl kamennou tvář. Jeho ruce ležely bez hnutí vedle něj, jako by se odmítaly účastnit dění.

„Ne,“ souhlasil, „to nezávisí, ani v nejmenším. Závisí to na Společné řídící komisi a na nikom jiném.“

„Jejímž předsedou je tady tvůj velitel a ty, Rexi, jsi jejím tajemníkem, zakladatelem a hlavním dobrodincem,“ připomněl mu Marjoram s dalším kolegiálním úsměvem. „A také morálním arbitrem, jestli to tak můžu říct.“

Ale Goodhew se nenechal obměkčit, dokonce ani někým tak zjevně smířlivým, jako byl Neal Marjoram. „Nové rozdělení pravomocí, jak ty tomu říkáš, není rozhodně záležitost soupeřících agentur, Neale,“ řekl přísně. „I za předpokladu, že by Zvláštní opravdu dobrovolně vyklidili pole, o čemž vážně pochybuji, nejsou agentury oprávněny rozdělit si pravomoci mezi sebou, aniž by o tom rozhodla Řídící. Žádné postranní domluvy. To je jedna z věcí, pro které byla Řídící vytvořena. Zeptej se jejího předsedy – a ukázal hlavou na svého velitele.

Chvilku se nikdo na nic nezeptal, až nakonec Goodhewův velitel vydal nějaké nejasné zavrčení, které mělo naznačovat zároveň pochybnost, podráždění a zažívací potíže.

„No, je jasné, Rexi,“ začal tím nosově vrnivým tónem, charakteristickým pro významnější členy konzervativní části Sněmovny, „pokud Bratranci na své straně velké louže opravdu převezmou operaci Klíště, tak budeme chtě nechtě my tady muset s chladnou hlavou rozhodnout, jestli je máme následovat. Ne? Říkám pokud, protože tohle je neformální diskuse. Formální cestou ještě neprošlo mi slovo. Ne?“

„Jestli ano, tak se nedostalo až ke mně,“ řekl Goodhew ledově.

„Při tom tempu, jakým tyhle nemožné komise pracují, se stejně něco dozvíme nejdřív tak o Vánocích. Chci říct, uklidněte se, Rexi, nejsme usnášeníschopní. Vy, já, tady Neal. Myslel jsem si, že to napřed nějak probereme sami.“

„Je to na tobě, Rexi,“ řekl Marjoram přátelsky. „Ty jsi zákonodárce. Jestli to ty nemůžeš obrátit, tak kdo už může? To ty jsi vymyslel ten princip rovný s rovným: Zvláštní hrají se Zvláštními, špioni se špiony, žádné křížení. Nazvali jsme to Lex Goodhew a celkem správně. Prodal jsi to Washingtonu, prodal jsi to vládě, prosadil jsi to. ‚Tajné služby v nové éře‘, tak se přece jmenovala ta tvoje zpráva, ne? Jen se podvolujeme nevyhnutelnému, Rexi. Slyšel jsi Barbaru. Když mám volit mezi elegantním tancem a čelní srážkou, tak jsem vždycky pro tanec. Nemám chuť se dívat, jak ti tvoje vlastní mina vybuchne pod nohama.“

Goodhew byl teď užitečně naštvaný. Ale byl příliš chytrý, než aby se nechal unášet svým vztekem. Mluvil rozumným tónem přímo do Marjoramovy upřímné tváře. Řekl, že doporučení, které Společná řídící komise dala svému předsedovi – znovu kývl na svého velitele – byla přijata na plenárním zasedání, ne v nějakém narychlo vytvořeném výboru. Řekl, že Řídicí komise došla k názoru, že Nábřeží je příliš velké a mělo by předat část svých zodpovědností, místo aby se pokoušelo získat zpátky ty staré, a že tento názor komise byl řádně zaznamenán. A že první tajemník jako předseda s tím souhlasil – „samozřejmě ledaže byste změnil názor přes oběd,“ podotkl k svému veliteli, který se zašklebil do doutníkového dýmu.

Řekl, že on osobně by raději rozšířil Zvláštní, aby mohlo plnit účinně své úkoly; a skončil konstatováním, že vzhledem k tomu, že jde o neoficiální rozhovor, musí říci, že považuje aktivity Výzkumné náborové skupiny za nevhodné pro novou éru a snižující autoritu parlamentu a že na příštím jednání Společné řídicí komise hodlá oficiálně iniciovat kontrolu jeho aktivit.

Pak sepnul ruce jako v kostele, jako by chtěl říci „domluvil jsem“ a čekal na výbuch.

Žádný nepřišel.

Goodhewův šéf si vylovil ze spodního rtu třísku z párátka a díval se přitom do výstřihu Hazel Bundyové. „Mhm. Dobře,“ protáhl a vyhýbal se všem pohledům. „Zajímavé. Díky. Na tom něco je.“

„Máme o čem přemýšlet, vážně,“ souhlasil vesele Galt. A usmál se na Hazel Bundyovou, která se neusmála na něj.

Ale Neal Marjoram ani nemohl vypadat mírumilovněji. Po jeho jemných rysech se rozlil výraz vnitřního klidu, odrážející morální hodnoty, které z něj tak vyzařovaly.

„Máš chvilku, Rexi?“ řekl tiše, když odcházeli.

A Goodhewa, Bůh ho netrestej, potěšila myšlenka, že se po té zdravé výměně názorů Marjoram chce zdržet a ujistit se, že si to navzájem nemají za zlé.

Goodhew velkoryse nabídl Marjoramovi svou kancelář, ale Marjoram byl na to příliš ohleduplný. Rexi, potřebuješ na vzduch, trochu se zchladit. Pojď se projít.

Bylo slunečné podzimní odpoledne. Listy na platanech zářily růžově a zlatě, turisté se spokojeně loudali po chodnících Whitehallu a Marjoram jim uštědřoval otcovské úsměvy. A Hester měla pravdu, byl pátek, byla špička a pořádný dopravní ruch. Ale Goodhew přesto slyšel dobře.

„Barbara se nám nějak rozparádila,“ řekl Marjoram.

„Až člověka napadá, kdo jí k tomu pomohl,“ dodal Goodhew.

„Říkali jsme jí, že u tebe moc neuspěje, ale ona trvala na svém.“

„Nesmysl. Vy jste ji v tom podporovali.“

„No a co jsme měli dělat? Přijít za tebou s čepicí v ruce a říct, Rexi, buď tak moc hodný a dej nám Klíště? Vždyť je to jenom jedna operace, proboha.“ Došli na nábřeží Temže, kam zjevně mířili. „Máme na vybranou jenom to, jestli se ohneme nebo zlomíme. Ty to všechno bereš moc nesmiřitelně. A jenom proto, že rovný s rovným je tvoje dítě. Kriminalista je kriminalista, špion je špion a ti dva se nikdy nemají setkat. Tvůj problém je v tom, že všechno vidíš moc černobíle.“

„Ne, Neale. Já si to nemyslím. Naopak, obávám se, že nejsem dost černobílý. Jestli někdy v životě napíšu autobiografii, tak se bude jmenovat Polovičatá rozhodnutí. Všichni bychom měli být silnější. Ne pružnější.“

Obě strany dosud hovořily úplně přátelsky: dva profesionálové, rozebírající u Temže vzájemné rozpory.

„Vybral sis vhodnou dobu, to ti řeknu,“ podotkl Marjoram obdivně. „Všechny ty řeči o nové éře ti v kuloárech vynesly dost slušnou pověst. Goodhew, přítel otevřené společnosti. Goodhew předavatel. Člověku se z toho už dělá zle. Ale postavil sis moc pěkný piedestal, to ti musím přiznat. Celkem chápu, že se ho nechceš vzdát bez boje. Tak jakou cenu pro tebe má?“

Stáli těsně vedle sebe a dívali se na Temži. Goodhew měl ruce položeny na zábradlí a měl na nich dost směšné cyklistické rukavice, protože měl nedávno nějaké oběhové potíže. Protože nepochopil, kam Marjoram míří, obrátil se k němu, aby ho požádal o vysvětlení. Ale uviděl jen svatý profil vysílající požehnání k výletní lodi na Temži. Pak se otočil i Marjoram a stáli tváří v tvář. Mezi nimi bylo nanejvýš dvacet centimetrů, a jestli byl kolem nepříjemný hluk dopravy, Goodhew si ho nebyl vědom.

„Vzkaz od Darkera,“ řekl Marjoram s úsměvem. „Rex Goodhew je v tom až po uši. Sféry zájmů, o kterých nemůže a ani nepotřebuje nic vědět, záležitosti vysoké politiky, týká se nejvyšších špiček a takové ty obvyklé řeči. Ty bydlíš v Kentish Town, viď? Zanedbaný domeček s terasou a síťovými záclonami, co?“

„Proč?“

„Zrovna jsi získal vzdáleného strýčka, který žije ve Švýcarsku. Vždycky obdivoval tvou čestnost. V den, kdy dostaneme Klíště, ten strýček předčasně zemře a odkáže ti tři čtvrtě milionu. Liber, ne franků. Bez daně. Je to dědictví. Víš, co říkají v Kolumbii? ‚Máš na vybranou. Buď z tebe uděláme boháče nebo mrtvolu.‘ Darker říká totéž.“

„Promiň. Mně to dneska nějak pomalu myslí,“ řekl Goodhew. „To se mě nejen snažíš podplatit, ale ještě mi vyhrožuješ zabitím?“

„Pro začátek zabitím kariéry. Řekl bych, že na tebe docela dobře můžeme. Jestli ne, budeme si to muset znova rozmyslet. Neodpovídej hned, jestli tě to uvádí do rozpaků. Neodpovídej vůbec. Prostě to udělej. Činy jsou lepší než slova: Lex Goodhew.“ Soucitně usmál. „Nikdo ti neuvěří, viď? Ve tvých kruzích ne. Staroušovi Rexovi to začíná harašit…, už to dělá moc dlouho…, ale já jsem nic řekl. Písemně ti to nepošlu, pokud ti to nevadí. Nikdy jsem nic neřekl. Prostě jsme se jen hezky prošli po další nudné schůzi. Přeju hezký víkend.“

To, co tvrdíš, je nesmysl, řekl Goodhew Burrovi před šesti měsíci při jedné z těch krátkých společných večeří. Je to rozvratné, je zákeřné, já to odmítám přijmout a zakazuju ti, abys o tom přede mnou ještě někdy mluvil. Tady jsme v Anglii, ne na Balkáně nebo na Sicílii. Můžeš mít svou agenturu, Leonarde, ale musíš se zbavit svých gotických fantazií o tom, že Výzkumná náborová je jenom multimilionový zločinný podnik, ze kterého má prospěch Geoffrey Darker a smečka prodejných bankéřů, agentů a prostředníků a zkorumpovaných zpravodajských důstojníků na obou stranách Atlantiku.

Protože to vede k šílenství, varoval Burra.

To vede k tomuhle.

Celý týden od chvíle, co to Goodhew řekl své ženě, si to tajemství nosil v hlavě. Člověk, který nevěří sobě, nevěří nikomu jinému. Burr telefonoval z Miami nejnovější novinky o vzkříšení Klíštěte a Goodhew dělal, co mohl, aby s ním sdílel jeho nadšení. Rooke převzal vládu nad Burrovými kancelářemi ve Victoria Street. Goodhew ho pozval na oběd do Athenaea, ale nesvěřil se mu.

Pak se jednou večer zastavil Palfrey a vykládal nějakou zkreslenou historii o tom, že Darker konzultuje s britskými dodavateli zbraní o možnostech nákupu jistého velmi moderního vybavení, které by bylo možno použít „v jihoamerickém typu podnebí“, konečný příjemce bude upřesněn.

„Britského vybavení, Harry? To není Roper. Ten nakupuje v cizině.“

Palfrey se zavrtěl, potáhl nervózně z cigarety a požádal ještě o trochu whisky. „No, mohl by to být Roper, víš, Rexi. Chci říct, že si možná kryje záda. Totiž, jestli to budou britské hračky – no, tak budeme nekonečně tolerantní, víš, jak to myslím? Obě oči slepé a hlava v písku. Když budou britské. Přirozeně. Dodejte je třeba Jackovi Rozparovači, jen když budou britské.“ Zahihňal se.

Byl hezký večer a Palfrey potřeboval pohyb. Došli tedy až k vchodu na hřbitov Highgate a našli si klidnou lavičku.

„Marjoram se mě pokoušel koupit,“ řekl Goodhew a díval se přitom přímo před sebe. „Tři čtvrtě milionu liber.“

„No to věřím,“ řekl Palfrey, kterého to vůbec nepřekvapilo. „Tak to dělají v cizině. Tak to dělají doma.“

„Kromě cukru v tom byl ještě bič.“

„No jistě, to obvykle bývá,“ řekl Palfrey a vydoloval další cigaretu.

„Kdo je to, Harry?“

Palfrey nakrčil nos, párkrát mrknul a zdálo se, že kdovíproč je v rozpacích.

„Pár chytrých lidí. Dobré styky. Však víš.“

„Nevím nic.“

„Schopní výkonní důstojníci. Chladné hlavy, které zbyly od studené války. Bojí se, že přijdou o práci. Však přece víš, Rexi.“

Goodhewovi se zdálo, že Palfrey mluví o své vlastní obtížné situaci, a nelíbilo se mu to.

„Profesionální obojetníci,“ pokračoval Palfrey. Sděloval své názory jako obvykle v sérii nesouvislých polovět. „Samá tržní ekonomika. Nejlíp si žili v osmdesátých letech. Urvi, co můžeš, dělá to tak každý, nikdo neví, kdy bude další válka. Všichni převlékli kabát, nemají kam jít. Však víš. Pořád mají moc, samozřejmě. Tu jim nikdo nevzal. Jde jen o to, co s ní.“

Goodhew neřekl nic a Palfrey poslušně pokračoval.

„Oni nejsou špatní, Rexi. Nesmíš je moc kritizovat. Jenom trochu bezradní. Žádná Thatcherová. Žádný ruský medvěd, se kterým by se dalo bojovat, žádní rudí doma pod postelí. Jeden den měli celý svět stvořený k svému obrazu, dva kusy dobré, čtyři špatné. Druhý den ráno vstanou a jsou – no – však víš –“ Dokončil svou tirádu pokrčením ramen. „No, vakuum nemá rád nikdo, ne? Dokonce ani ty nemáš rád vakuum. Nebo máš? Ale upřímně. Nesnášíš ho.“

„Vakuem myslíš mír?“ zeptal se Goodhew, aniž si v nejmenším přál mluvit mentorsky.

„Spíš nudu. Malost. To nikdy nikomu neprospělo, ne?“ Další hihňání, další dlouhý tah z cigarety. „Před pár lety to byli skvělí studení válečníci. Nejlepší místa v klubu a tak. Jak jednou čuchneš k tomuhle, už je těžké přestat běžet. Tak běžíš. To je normální.“

„Tak co tedy dělají teď?“

Palfrey si zamnul nos hřbetem ruky, jako by ho svrběl. „Víš, já jsem jenom taková malá muška na stěně.“

„Já vím. Kdo jsou oni?“

Palfrey mluvil vágně, jako by se chtěl distancovat od vlastních úsudků. „Samí atlantici. Evropě nikdy nevěřili. Evropa je Babylon, kde vládnou skopčáci. Amerika je pro ně pořád jediné správné místo. Washington je pořád jejich Řím, i když Caesar trochu zamrznul.“ Rozpačitě poposedl. „Světoví záchranáři. Hrají světové hry Tvoří světový pořádek, zapisují se do dějin a bokem si vydělají pár peněz, konečně, proč ne. Dělá to tak každý.“ Znova poposedl. „Jenom jsou už trochu zkažení, to je všechno. Není to jejich vina. Whitehall neví, jak se jich zbavit. Každý si myslí, že jsou užiteční někomu jinému. Nikdo nemá celkovou představu, takže nikdo neví, že žádný jiný neexistuje.“ Znova si zamnul nos. „Dokud dělají radost bratrancům, nepřetahují rozpočet a nervou se navzájem na veřejnosti, můžou si dělat, co chtějí.“

„Jak dělají radost bratrancům?“ naléhal Goodhew. Držel si přitom hlavu v dlaních, jako by mu třeštila. „Vysvětli mi to, buď tak laskav.“

Palfrey mluvil jako ke vzpurnému dítěti – shovívavě, ale s náznakem netrpělivosti: „Bratranci mají zákony, starouši. Hlídací psi jim dýchají za krk. Mají zaujaté soudy, strkají počestné špiony do vězení a vysoké důstojníky před soud. Britové tyhle potíže nemají. Je tu samozřejmě Společná řídící. Jenže vy jste upřímně řečeno moc slušní.“

Goodhew zvedl hlavu, pak ji znova složil do dlaní. „Pokračuj, Harry.“

„Už nevím, kde jsem skončil.“

„Jak Darker dělá radost bratrancům, když mají potíže s hlídacími psy.“

Palfrey už zase mluvil vyhýbavě.

„No. To je přece jasné. Nějaký hlavoun ve Washingtonu se zvedne a řekne bratrancům: ‚Nesmíte vyzbrojovat Wozza-Wozzy. To je zákon.‘ Jasné?“

„Zatím ano.“

„‚No jasně,‘ řeknou bratranci. ‚Slyšíme a poslechneme. Nebudeme vyzbrojovat Wozza-Wozzy.‘ No a za hodinu telefonují bratru Darkerovi. ‚Geoffrey, kamaráde, udělej pro nás něco, buď tak hodný. Wozza-Wozzové potřebují nějaké hračky.‘ Wozza-Wozzové jsou samozřejmě embargovaní, ale na to všichni kašlou za předpokladu, že z toho bude něco mít ministerstvo financí. Darker zvedne telefon a zavolá některému ze svých důvěrníků – Joystonu Bradshawovi, Spikeymu Lorimerovi nebo kdo je zrovna ve flóru – ‚Dobré zprávy, Tony. Zelená pro Wozza-Wozzy. Budeš to muset vzít zadním vchodem, ale my se postaráme, aby nebyl zamčený.‘ No a pak samozřejmě následuje P.S.“

„Jaké P.S.?“

Palfrey se zářivě usmál, okouzlen Goodhewovou nevinností. „Postskriptum, starouši. Cukříček. ‚A když už jsme u toho, Tony, kamaráde, současná taxa je pět procent z akce, splatná Fondu pro vdovy a sirotky Výzkumné náborové, Spojená banka lumpů a bratranců, Lichtenštejnsko.‘ Je to jednoduché jako facka, když se z toho nemusíš zodpovídat. A už jsi někdy slyšel o tom, že by někoho z britské zpravodajské služby přistihli s rukou v pokladně? Slyšel jsi o britském ministrovi nebo tajemníkovi, kterého by chytli, jak porušuje svá vlastní nařízení? Ty si děláš legraci! Jsou neprůstřelní.“

„Proč Zpravodajci tak stojí o Klíště?“

Palfrey se pokusil usmát, ale nepovedlo se mu to. Tak místo toho potáhnul z cigarety a podrbal se.

„Proč chtějí Klíště, Harry?“

Palfrey uhýbal očima a zkoumal ztemnělé stromy, jako by tam hledal nějaké vysvobození nebo snad špeha.

„Tohle budeš muset sám, Rexi. To je na mě moc. Na tebe ostatně taky. Promiň.“

Už vstával, když na něj Goodhew zařval.

„Harry!“

Palfrey udělal poplašený posunek, kterým odhalil své ošklivé zuby. „Rexi, proboha, ty vůbec nevíš, jak zacházet s lidmi. Já jsem zbabělec. Nesmíš na mě tlačit, nebo prostě vyschnu nebo si něco vymyslím. Jdi domů. Trochu se vyspi. Ty jsi moc rovný, Rexi. A to tě zabije.“ Nervózně se rozhlédl kolem a zdálo se, že se přece trochu podvolil. „Kupuj britské zboží, milánku. To je klíč. Copak si vůbec neumíš představit nic špatného?“

Rooke seděl u Burrova stolu ve Victoria Street. Burr seděl v operační místnosti v Miami. Oba drželi v ruce bezpečný telefon.

„Ano, Robe,“ řekl Burr vesele. „Potvrzeno ze dvou stran. Udělej to.“

„V tomhle chci mít absolutní jasno, ano?“ zdůraznil Rooke tím specifickým tónem, jakým si vojáci ujasňují příkazy civilistů. „Zopakuj mi to ještě jednou, buď tak hodný.“

„Vypusť do éteru jeho jméno. Udělej kolem toho humbuk. Všechna jeho jména. Všude. Pine alias Linden alias Beauregard alias Lamont, naposled viděn kdovíkde v Kanadě. Vražda, několikanásobná krádež, pašování drog, podvodné získání a používání falešného pasu, nelegální vstup do Kanady, nelegální odjezd, jestli něco takového je, a všechno, na co ještě přijdou, aby to bylo zajímavější.“

„Takže grand slam?“ zeptal se Rooke, který se nechtěl nechat uchlácholit Burrovou žovialitou.

„Ano, Robe, grand slam. To přece znamená všude, ne? Mezinárodní zatykač na pana Thomase Lamonta, zločince. Mám ti to poslat se třemi kopiemi?“

Rooke položil telefon, zvedl ho a vytočil číslo na Scotland Yard. Ruce měl podivně ztuhlé, když se dotýkal číselníku – takovýhle pocit míval, když si kdysi hrál s nevybuchlými bombami.

A až přejde most, tak ho spálíme, řekl kdysi Burr.

16.

„Pusinko,“ začal Corkoran, zapálil si první páchnoucí cigaretu toho dne a vybalancoval na kolenou porcelánový kalamář, který používal místo popelníku. „Tak začnem přebírat ten hrách, co ty na to?“

„Já tě tady nechci,“ řekl Jonathan – tuhle řeč si předem připravil. „Nemám co vysvětlovat a nemám se za co omlouvat. Nech mě být.“

Corkoran se spokojeně zabořil do křesla. Byli v ložnici sami. Frisky byl znova požádán, aby zmizel.

„Jmenuješ se Jonathan Pine, dříve zaměstnaný u Meistera, v Královně Nefertiti a v jiných luxusních hotelech. Ale teď cestuješ jako jistý Thomas Lamont na řádně vydaný kanadský pas. Má to jedinou chybu, že nejsi Thomas Lamont. Námitky? Žádné?“

„Vrátil jsem vám toho kluka. Vy jste mě nechali sešít. Vraťte mi můj pas a dejte mi pokoj.“

„A mezitím, cos byl J. Pine od Meistera a T. Lamont z Kanady, nemluvě o J. Beauregardovi, byl jsi Jack Linden z nejvzdálenějšího konce Cornwallu. V kteréžto podobě jsi podřízl jistého svého kamaráda, Alfreda alias Jumba Harlowa, Australáka, co se poflakoval kolem lodí a porůznu měl přitom co dělat s drogami. Načež ses ztratil z parády dřív, než tě policie stačila chytit.“

„Policie v Plymouthu mě chce vyslechnout. To je všechno.“

„A ten Harlow byl tvůj obchodní partner,“ pokračoval Corkoran a něco si psal.

„Když to říkáš.“

„Drogy, pusinko?“ zeptal se Corkoran a vzhlédl.

„Byl to normální poctivý obchodní podnik.“

„Ale noviny psaly něco jiného. A malí ptáčkové zpěváčkové taky štěbetali něco jiného. Jack Linden alias J. Pine alias ty vezl pro Harlowa náklad drog sám z Normandských ostrovů až do Falmouthu, což tam všichni považují za moc slušný výkon. A náš partner bratr Harlow odvezl náklad do Londýna, rozprodal ho a zmizel i s naším podílem. Což našince naštvalo. Pochopitelně. Tak jsi udělal to, co by udělal každý z nás, kdyby ho parťák podrazil, totiž že jsi ho podřízl. Nebyla to tak čistá práce, jak by mohla vzhledem k tvým vojenským zkušenostem být, protože Harlow se nezdvořile bránil. Tak jste se porvali. Ale tys vyhrál. A když jsi vyhrál, tak jsi ho podřízl. Hurá!“

Zapírej, radil mu Burr. Tys tam vůbec nebyl, to byli jiní dva chlapi, on tě uhodil první a vlastně s tím vším souhlasil. Pak se neochotně přiznej, ať si myslí, že z tebe konečně dostali pravdu.

„Nemají důkaz,“ odpověděl Jonathan. „Našli trochu krve, ale nenašli mrtvolu. A teď už proboha vypadni.“

Zdálo se, že Corkoran na celou tu věc zapomněl. Nepřítomně se usmíval, jako by všechny špatné myšlenky byly ty tam. „Znáš tu o tom chlápkovi, co se ucházel o flek na ministerstvu zahraničí? ‚Koukejte, Carruthersi,‘ povídají mu, ‚docela se nám líbíte, ale nemůžeme přehlížet, že jste nějaký čas seděl za sodomii, žhářství a znásilnění.‘ Vážně to neznáš?“

Jonathan zasténal.

„‚To vám můžu vysvětlit úplně jednoduše,‘ povídá Carruthers. ‚Byl jsem zamilovaný do holky, co se nechtěla nechat ukecat, tak jsem ji praštil po hlavě, znásilnil jsem ji, ošoustal jsem jejího tátu a podpálil dům.‘ To přece musíš znát.“

Jonathan zavřel oči.

„‚V pořádku, Carruthersi,‘ povídá výběrová komise. ‚My jsme věděli, že budete mít nějaké rozumné vysvětlení. Uděláme to takhle. Od děvčat v písárně se držte dál, nehrajte si se sirkami, dejte nám pusu a můžete to místo mít.‘“

Corkoran se doopravdy smál. Buclaté buřtíky na krku mu zrůžověly a otřásaly se, po tvářích mu stékaly slzy smíchu. „Připadám si děsně, když jsi v posteli a tak, víš,“ vysvětlil. „A k tomu jsi navíc hrdina dne. Bylo by to všechno mnohem jednodušší, kdybych tě měl pod ostrým světlem a mlátil tě pendrekem.“ Nasadil nadnesený tón policisty u soudu: „‚Hledaný muž, vaše ctihodnosti, má jako zvláštní znamení jizvu na pravé ruce!‘ Ukaž,“ přikázal docela jiným hlasem.

Jonathan otevřel oči. Corkoran stál zase u jeho postele, cigareta mu trčela vzhůru v koutku úst jako špinavá žlutá tyčka. Držel ve vlhkých dlaních Jonathanovo pravé zápěstí a zkoumal široký šrám, který se táhl po hřbetě ruky.

„No páni,“ podivil se Corkoran. „Tohleto sis nemohl udělat při holení – no dobře, jak chceš.“

To už mu Jonathan ruku vytrhl. „Vytáhnul na mě nůž,“ řekl. „Nevěděl jsem, že ho má. Nosil ho na kotníku: Ptal jsem se ho, co bylo v té lodi. Tou dobou jsem to už věděl. Uhodl jsem to. Byl to hromotluk. Nebyl jsem si jistý, že bych ho dokázal složit, tak jsem mu šel po krku.“

„Starý dobrý ohryzek, co? Ty jsi pěkný rváč, viď? Je to příjemné pomyšlení, že Irsko aspoň někomu k něčemu bylo. Určitě to nebyl tvůj nůž, milánku? Co jsem tak slyšel, ty máš svůj nůž docela rád.“

„Byl to jeho nůž. Už jsem ti to říkal.“

„A komu Harlow ty drogy střelil, to víš?“

„Ne. Nevím nic. Já byl jenom námořník. Koukej, jdi pryč. Jdi a otravuj někoho jiného.“

„Soumar. Soumar tomu říkáme. Soumar.“

Ale Jonathan útočil dál. „Takže tohle jste zač, co? Ty a Roper? Obchodníci s drogami? To je nádhera. To si připadám jako doma, do prdele.“

Padl zpátky do polštářů a čekal, co Corkoran udělá. Ten zareagoval tak prudce, že to Jonathan nečekal. S podivuhodnou čilostí vyskočil, popadl Jonathana prudce za vlasy a škubnul.

„Milánku,“ vrčel vyčítavě, „lásko. Malí chlapečci ve tvém postavení udělají nejlíp, když si budou dávat pozor na hubu, to mi věř. My jsme Ironbrand, společnost pro plyn, světlo a kokakolu, z Nassau, Banány, kandidáti na Nobelovu cenu za úctyhodnost. Otázka je, kdo jsi kurva ty?“

Ruka pustila Jonathanovy vlasy. Ležel tiše, srdce mu bušilo. „Harlow říkal, že to bylo vyrovnání,“ řekl chraptivě. „Prodal někomu v Austrálii loď a on utekl bez placení. Jumbo tu loď přes nějaké kamarády vystopoval a sledoval ji až na Normandské ostrovy. Říkal, že když ji dokážeme dostat do Plymouthu, tak ji můžeme střelit a dostat se ze svrabu. Tenkrát mi to nepřipadalo tak přitažené za vlasy. Byl jsem pitomec, že jsem mu věřil.“

„A co jsme pak udělali s mrtvolkou, pusinko?“ ptal se Corkoran přátelsky. Už zase seděl v křesle. „Hodili do toho příslovečného cínového dolu? V duchu nejlepších tradic?“

Změň rytmus. Nech ho čekat. Hlas šedý zoufalstvím. „Proč prostě nezavoláte policii, nevydáte mě a neshrábnete odměnu?“ navrhl Jonathan.

Corkoran odstranil svůj improvizovaný popelník z klína a místo něj si tam položil tlustý šanon vojenského vzhledu, v němž, jak se zdálo, byly jen faxy.

„A bratr Meister?“ ptal se dál. „Co ten ti udělal?“

„Okradl mě.“

„Ale ty chudinko malá. Ty jsi opravdu oběť života. – Ale jak?“

„Všichni ostatní z personálu dostávali podíl na poplatcích za služby. Byla na to stupnice, tolik a tolik za určité postavení a za určitou dobu zaměstnání. Měsíčně to dělalo slušné peníze, dokonce i pro nováčka. Meister mi řekl, že není povinen to platit cizincům. Jenže pak jsem zjistil, že jiným cizincům to platí, jenom mě ne.“

„Tak sis posloužil sám ze sejfu. No, měl aspoň kliku, žes ho taky nepodřízl. Nebo mu nerozpáral břicho.“

„Dělal jsem pro něj přesčas. Ve dne. Dělal jsem inventuru v archivním sklepě v době, kdy jsem měl volno. A nic za to. Ani když jsem bral hosty plachtit na jezero. Účtoval jim spoustu peněz a mně z toho nedal ani cent.“

„Taky jsme trochu moc rychle vypadli z Káhiry, jak jsem si všiml. Nikdo moc přesně neví proč. To jest nikdo neví o žádné levárně. Ani jediná skvrna na tvém čistém štítu, aspoň co říkají v Nefertiti. Nebo se to k nám nedoneslo.“

Jonathan měl připravenou pohádku i na tohle. Vymyslel ji s Burrem. „Zapletl jsem se s jednou holkou. Byla vdaná.“

„Jmenovala se nějak?“

Bojuj trochu, nedej se úplně zlomit. „Pro tebe ne.“

„Fifi? Lulu? Paní Tutanchámonová? Ne? No, koneckonců mohla klidně použít některé tvoje jméno, ty jich máš dost.“ Corkoran líně listoval faxy. „A co ten dobrák doktor? Ten se nějak jmenoval?“

„Marti.“

„Ne tenhle doktor, ty chytráku.“

„Tak kdo? Jaký doktor? Co to má znamenat, Corkorane? Soudíte mě za to, že jsem zachránil Daniela? Proč to všechno děláš?“

Tentokrát Corkoran trpělivě čekal, až bouře přejde. „Ten doktor, co ti sešil ruku na pohotovosti v Truro,“ vysvětlil.

„Já nevím, jak se jmenoval. Byl to internista.“

„Bílý internista?“

„Hnědý. Ind nebo Pákistánec.“

„A jakpak jsme se tam dostali? Do té nemocnice? Když nám ze zápěstí tekla krev?“

„Zabalil jsem si to do pár utěrek a jel jsem Harlowovým džípem.“

„Jenom levačkou?“

„Jo.“

„A tím autem jsme taky odstranili tělo, co? Policajti našli v autě stopy naší krve, jojo. Ale byl to trochu koktejl. Nějaká Jumbova krev tam byla taky.“

Corkoran si pilně dělal poznámky a čekal na odpověď.

„Koukej, prostě mě odvezte do Nassau,“ řekl Jonathan. „Nic jsem vám neudělal. Nic od vás nechci. Nikdy byste o mě neslyšeli, kdybych se u Lowa nezachoval jako blázen. Nic od vás nepotřebuju, o nic nežádám. Nechci prachy, nechci díky, nechci váš obdiv. Pusťte mě odtud.“

Corkoran zamyšleně potahoval z cigarety a obracel stránky ve své složce. „Co kdybychom pro změnu zkusili Irsko?“ navrhl, jako by Irsko byla společenská hra na deštivé odpoledne. „Dva staří vojáci si povídají o lepších časech. Co může být příjemnějšího?“

Až se dostanete na ty pravdivé části tvé minulosti, stáhni se, říkal Burr. Radši váhej, něco zapomeň, opravuj se, aby si mysleli, že lži mají hledat spíš tady.

„A co jsi vlastně udělal tomu chlápkovi?“ ptal se Frisky s profesionální zvědavostí.

Bylo to uprostřed noci. Frisky ležel na podložce na prahu a vedle hlavy měl zastíněnou lampičku na čtení a hromádku pornografických časopisů.

„Kterému?“ zeptal se Jonathan.

„No tomu, co si vypůjčil Dannyho. Ječel v tý kuchyni, jako když zapichujou prase. Mohli ho slyšet až v Miami.“

„Nejspíš jsem mu zlomil ruku.“

„Zlomil? Já mám spíš dojem, že jsi mu ji vykroutil hodně pomalu a proti srsti. Nejseš ty jeden z těch amatérskejch samurajů, co? Nějaký japonský bojový umění, ne?“

„Prostě jsem ho jenom popadnul a škubnul,“ řekl Jonathan.

„A on se ti pod rukama rozpadnul,“ dodal Frisky chápavě. „No, to se stává i těm nejlepším.“

Nejnebezpečnější chvíle jsou, když potřebuješ přítele, říkal Burr.

A po Irsku zkoumali to, čemu Corkoran říkal „časy prosperujícího poskoka“, což mělo znamenat jeho pobyt v hotelovém učilišti, dobu, kdy byl kuchařem, pak šéfkuchařem a nakonec se dostal až do viditelných sfér hotelového podnikání.

A pak chtěl Corkoran slyšet o tom, jak Jonathan využil svého pobytu v Château Babette. Jonathan se při vyprávění pečlivě vyhýbal jakékoli zmínce o Yvonnině totožnosti, ale nakonec zjistil, že Corkoran ví i tohle.

„No a kde jsme se proboha vzali zrovna u Mama Lowa, pusinko?“ zeptal se Corkoran a zapálil si další cigaretu. „Mama je šéfův oblíbený zapadák, já už nevím jak dlouho.“

„Chtěl jsem se prostě pár týdnů zdržet na zemi, to je všechno.“

„Schovat se, jo?“

„Měl jsem místo na jachtě v Maine.“

„Šéfkuchař a myč lahví?“

„Majordom.“

Pauza – Corkoran se hrabal ve faxech.

„No a?“

„Něco jsem chytil a museli mě vysadit. Ležel jsem v hotelu v Bostonu a pak jsem zavolal Billymu Bournovi do Newportu. A ten mi sehnal tu práci. Povídá, co takhle se na pár měsíců zahrabat u Lowa, jenom večeře, trochu si odpočineš?“

Corkoran si strčil prst do pusy, něco z ní vylovil a přidržel to proti světlu.

„Kristepane,“ zamumlal Jonathan a znělo to, jako by se modlil o spánek.

„No a co ta loď, co se nám na ní udělalo zle, co, pusinko. To byla nejspíš Lolita, rozená Persephone, postavená v Holandsku, majitel Nikos Asserkalian, to velké zvíře z showbusinessu, extralhář a podvodník, šedesát metrů strašlivého nevkusu. Ne Nikos, to je trpaslík.“

„Nikdy jsem se s ním nepotkal. Byli jsme pronajatí.“

„Komupak, srdíčko?“

„Čtyřem newyorským zubařům a jejich ženám.“

Jonathan přidal dobrovolně pár jmen, která si Corkoran napsal do svého otrhaného zápisníčku, který nejdřív uhladil na buclatém stehně.

„Ohromná zábava, co? Samá sranda?“

„Nic mi neudělali.“

„A co ty jim?“ zeptal se Corkoran vlídně. „Vybral jsi jim sejf nebo jsi někoho uškrtil nebo propíchnul?“

„Sakra, jdi do prdele,“ řekl Jonathan.

Corkoran o tom chvíli uvažoval a patrně se rozhodl, že to není špatný nápad. Sbalil papíry a vyklepal popelník do koše, většinu přitom rozsypal kolem. Zamžoural na sebe do zrcadla, zašklebil se a pokusil se urovnat si rukou vlasy, ale moc se mu to nepovedlo.

„Všechno je to až moc pěkný, milánku,“ prohlásil.

„Co?“

„Ten tvůj příběh. Já nevím proč. Nevím, jak to. Nevím kde. Asi je to v tobě, řekl bych. Připadám si vedle tebe nedostatečný.“ Znovu si hrábnul do vlasů, s ještě horším výsledkem. „Ale vlastně já opravdu jsem nedostatečný. Já jsem jenom malý neotesaný buzík v dospělým světě. Jenomže ty – ty se jen snažíš být nedostatečný.“ Odloudal se do koupelny a vyčural se. „Mimochodem, Tabby ti přivezl nějaké šaty,“ zavolal otevřenými dveřmi. „Nic světoborného, ale zakryje to tvou nahotu, než přijde zásilka od Armaniho.“ Spláchl a znova vstoupil do ložnice. „Kdyby to bylo na mě, já bych si tě pěkně podal,“ řekl a dopínal si zip. „Oloupil bych tě, zavázal ti oči a pověsil hlavou dolů, až by z tebe ta pravda vypadla vlastní vahou. Ale člověk nemůže mít všechno. Ahoj, pusinko.“

Druhý den se Daniel rozhodl, že Jonathan potřebuje nějakou zábavu.

„Co projde hlavou želvě, když na ni narazí mercedes?“

„Pomalá muzika?“

„Vlastní krunýř. Corky mluví v pracovně s Roperem. Říká, že se dostal tak daleko, jak to šlo. Buď prý jste bílý jako z pračky, nebo prý jste ten největší podvodník pod sluncem.“

„Kdy se vrátili?“

„Hned ráno. Roper vždycky lítá ráno. Mluví o tom otazníku.“

„S Jed?“

„Jed jela ven na Sarah. Vždycky si jde zajezdit na Sarah, hned jak se vrátí. Sarah ji slyší a začne zuřit, když nepřijde. Roper říká, že jsou jako lesby. Co je to lesba?“

„Žena, která miluje ženy.“

„Roper o vás mluvil se Sandym Langbournem, když byli v Curacau. Nikdo o vás nemá mluvit do telefonu. O Thomasovi radiový klid až do odvolání. Šéfův příkaz.“

„Možná bys neměl tolik poslouchat za dveřmi. Unaví tě to.“

Daniel se zaklonil, zvrátil hlavu dozadu a zaječel na větrák: „Já neposlouchám za dveřma! To není fér! Ani jsem se nesnažil! Prostě jsem to náhodou slyšel! Corky říká, že jste nebezpečná hádanka, to je všechno. Ale nejste! Já vím, že nejste! Já vás mám rád! Roper si vás chce oťuknout sám a pak se uvidí!“

Bylo krátce před úsvitem.

„Víš, jak nejlíp přinutíš někoho mluvit, Tommy?“ zeptal se Tabby z podložky, jako by nabízel kolegiální radu. „Spolehlivě? Stoprocentně? Co zatím nikdy neselhalo? Bublinková kúra. Ucpi mu pusu, aby mohl dýchat jenom nosem. Nebo jí. Pak vem trychtýř, když je po ruce. A nalej mu do nosu nějaké šumivé pití. To zasáhne rovnou vypínač, máš dojem, že se ti vaří mozek. Pěkně ďábelskej vynález.“

Bylo deset ráno.

Jonathan nejistě kráčel vedle Corkorana po štěrku příjezdové cesty a jasně se mu vybavovalo, jak přecházel po nádvoří Buckinghamského paláce zavěšen do své německé tety Moniky toho dne, kdy si šel vyzvednout vyznamenání svého mrtvého otce. K čemu jsou medaile, když je člověk mrtvý? myslel si tenkrát. A k čemu škola, když je živý?

Dovnitř je vpustil podsaditý černý sluha. Měl na sobě zelenou vestu a černé kalhoty. Ctihodný černý komorník v pruhované bavlněné vestě jim vyšel vstříc.

„K šéfovi, prosím, Isaacu,“ řekl Corkoran. „Doktor Jekyll a pan Hyde. Čeká nás.“

V obrovské hale se jejich kroky rozléhaly jako v katedrále. Do kupole stoupalo obloukové schodiště s pozlaceným zábradlím a cestou k modře vymalovanému nebi tvořilo tři patra. Mramor, po kterém šli, byl růžový a sluneční světlo se od něj odráželo jako růžový opar. Dva egyptští válečníci v životní velikosti hlídali obloukovou bránu z řezaného kamene. Prošli jí a vstoupili do galerie, které vévodila zlatá hlava slunečního boha Ra. Řecká torza, mramorové hlavy, amfory a kamenné desky s hieroglyfy ležely nebo stály kolem bez ladu a skladu. Podél stěn se táhly mosazí zdobené skleněné skříňky nacpané figurkami. Ručně psané cedulky označovaly jejich původ: západoafrické, peruánské, předkolumbovské, kambodžské, mínojské, ruské, římské a v jednom případě prostě „Nil“.

Drancuje, říkal Burr.

Freddie mu občas prodává kradená umělecká díla, říkala Sophie.

Roper si vás chce oťuknout sám, říkal Daniel.

Vstoupili do knihovny. Knihy vázané v kůži tu sahaly od podlahy po strop. Stranou stály posuvné točité schůdky, ale nikdo u nich nebyl.

Vešli do vězeňské chodby mezi klenutými vězeňskými kobkami. V osamělých celách se do šera blýskaly starožitné zbraně: Meče a píky a palcáty, brnění usazená na dřevěných koních; muškety, halapartny, dělové koule a zelená děla dosud plná usazenin z mořského dna.

Minuli kulečníkový sál a vešli do druhého srdce domu. Mramorové sloupy podpíraly klenutou střechu. Zrcadlil je vykachlíkovaný modrý bazén s mramorovým okrajem. Na stěnách visely impresionistické obrazy ovoce, polí a nahých žen – může to být opravdu Gauguin? Na mramorové lavičce dva mladí muži v krátkých rukávech a pytlovitých kalhotách ve stylu dvacátých let vedli nějaké obchodní jednání nad otevřenými diplomatickými kufříky.

„Ahoj, Corky, jak jde život?“ protáhl jeden.

„Milánkové,“ odpověděl Corkoran.

Přišli k vysokým dvoukřídlým dveřím z leštěného bronzu. Před nimi seděl na židli Frisky. Vynořila se důstojná dáma s těsnopisným blokem v ruce. Frisky jí strčil do cesty nohu a předstíral, že se ji pokouší podrazit.

„Ale jdi ty,“ řekla důstojná dáma šťastně.

Dveře se znova zavřely.

„No ne, to je přece major,“ zavolal šprýmovně Frisky a předstíral, že si jejich příchodu do poslední chvíle nevšiml. Dveře se otevřely a za nimi se objevila místnost tak veliká a tak nákladně zařízená, tak zalitá sluncem a tak ztemnělá stínem, že Jonathan měl dojem, že nevchází, ale stoupá vzhůru. Za stěnou z tmavého skla ležela terasa s neobvykle tvarovanými bílými stolky, z nichž každý stínil bílý slunečník. Za nimi ležela smaragdová laguna lemovaná úzkým pruhem písku a černými útesy. Za útesy leželo volné moře, skvrnité nepravidelnými rybníčky různých odstínů modré.

Jonathan zprvu nebyl schopen vnímat nic než nádheru místnosti. Její obyvatelé, jestli tu nějací byli, se ztráceli v jasu a ve tmě. Jak ho Corkoran vedl dál, rozeznal obrovský zlatý psací stůl vykládaný želvovinou a mosazí, a za ním odsunutý trůn, jehož bohaté čalounění bylo odřené věkem. A vedle stolu v bambusovém plážovém lehátku s širokými opěrkami pro ruce a s podnožkou odpočíval nejhorší muž na světě, oblečený v bílých námořnických plátěných kalhotách a slaměných sandálech a námořnicky modré košili s krátkými rukávy a monogramem na kapsičce. Měl nohu přes nohu, na nose své půlové brýle a četl si něco z kožených desek, na kterých byl stejný monogram jako na košili; při čtení se usmíval, protože se vůbec hodně usmíval. Vedle něj stála sekretářka, která mohla být dvojčetem té první.

„Ať nás nikdo neruší, Frisky,“ přikázal děsivě známý hlas. Roper zaklapl desky a podal je zpátky sekretářce. „Nikdo nebude na terase. Kdo to sakra v mojí zátoce řve motorem?“

„To je Talbot, spravuje ho, šéfe,“ řekl Isaac v pozadí.

„Tak mu řekněte, ať toho nechá. Corks, šampus. To mě podržte. Pine. Pojďte dál. Dobrá práce. Výborná.“

Vyhrabal se na nohy, půlové brýle mu komicky balancovaly na špičce nosu. Popadl Jonathana za ruku a přitáhl si ho, až stáli těsně u sebe jako tehdy u Meistera. A zkoumavě se na něj podíval přes brýle. A přitom pomalu zdvihal dlaně k Jonathanově obličeji, jako by ho chtěl poplácat po tvářích. Nechal je tam, tak blízko, že Jonathan cítil jejich teplo, zatímco Roper natahoval hlavu z jedné strany na druhou a mžoural na něj z několikacentimetrové vzdálenosti, dokud nebyl spokojen.

„To je ohromné,“ prohlásil konečně. „Zaválel jste, Pine, zaválel jste, Marti, zaváleli jste, ale stálo to prachy. Ostatně na to jsou. Mrzí mě, že jsem tu nebyl, když jste dorazil. Musel jsem prodat pár farem. Kdy to bylo nejhorší?“ Jonathana znepokojilo, že se Roper přitom obrátil na Corkorana, který se blížil po mramorové podlaze s tácem, na kterém měl tři stříbrné poháry s ledovým povlakem a s Dom Pérignonem uvnitř. „Už je tady. Já už myslel, že budem nasucho.“

„Asi po operaci,“ řekl mu Jonathan. „Když to přicházelo k sobě. Bylo to jako zubař násobený deseti.“

„Moment. Nejlepší kousek.“

Jonathan si ještě dost nezvykl na Roperův nesouvislý způsob řeči a neuvědomil si hudbu. Ale když si Roper vztaženou rukou vyžádal ticho, rozeznal závěrečné tóny Pavarottiho, který zpíval „La donna e mobile“. Všichni tři stáli bez hnutí, dokud hudba neskončila. Pak Roper zvedl svůj pohár a napil se.

„Panebože, ten je báječný. Vždycky si to v neděli hraju. Nikdy nevynechám, viď, Corky? Tak hodně štěstí. Díky.“

„Hodně štěstí,“ řekl Jonathan a napil se také. Právě v té chvíli vzdálený řev motoru utichl a zbylo jen hluboké ticho. Roper sklouzl pohledem k jizvě na Jonathanově ruce.

„Kolik lidí na oběd, Corks?“

„Osmnáct nebo dvacet, šéfe.“

„Přijedou Vincettiovi? Ještě jsem neslyšel jejich letadlo. Víš, ten český dvoumotorák, co s ním lítají.“

„Co já vím, tak přijedou.“

„Řekni Jed, jmenovky. A slušné ubrousky. Žádný ten červený hajzlpapír. A sežeň Vincettiovy, ať víme, jestli budou. Už se ozval Pauli kvůli stotřicítkám?“

„Ještě ne, šéfe.“

„No, buď si sakra pospíší, nebo má smůlu. No tak, Pine. Sedněte si. Ne tam. Sem, ať na vás vidím. A Sancerre. Řekni to Isaacovi. Studené, aspoň pro jednou. Faxoval Apo návrh toho dodatku?“

„Máte ho v přihrádce.“

„Báječný chlap,“ podotkl Roper, když Corkoran odešel.

„To určitě je,“ souhlasil Jonathan zdvořile.

„On strašně rád slouží,“ dodal Roper a vrhl na Jonathana spiklenecký pohled heterosexuálů.

Roper otáčel svým pohárem a usmíval se do šampaňského, které v něm vířilo. „Řeknete mi, co byste rád?“ zeptal se.

„No, rád bych se vrátil k Lowovi, jestli můžu. Hned, jak vám to bude vyhovovat. Stačí, když mě vezmete do Nassau. Odtamtud se tam už dostanu.“

„Ale tak jsem to nemyslel. Já jsem se ptal na něco většího. V životě. Co chcete? Jaké máte plány?“

„Žádné plány nemám. Aspoň teď ne. Toulám se. Dávám si pauzu.“

„Ale blbost. To vám nevěřím. Jak já to vidím, vy jste si za celý život neodpočinul. Já taky ne. Snažím se sice o to. Hraju trochu golf, plachtím, dělám tohle a támhleto, plavu, miluju se. Ale motor mi pořád jede. Jako vám. To se mi na vás líbí. Nemáte neutrál.“

Pořád se usmíval. Jonathan také, i když uvažoval, na čem Roper svůj soud zakládá.

„Když myslíte,“ řekl.

„Vaření. Lezení po horách. Plachtění. Malování. Vojančina. Ženění. Jazyky. Rozvody. Holka v Káhiře, holka v Cornwallu, holka v Kanadě. Australský pašerák drog, co jste ho zabil. Nikdy nevěřím chlápkovi, který mi říká, že nic nechce. Proč jste to udělal?“

„Co udělal?“

Na Roperův šarm si Jonathan nedovolil vzpomínat. Takhle mezi čtyřma očima Roper vzbuzoval dojem, že mu člověk může říct cokoli a on se bude pořád usmívat.

„Porval se za Daniela. Jeden den zlomíte chlápkovi vaz a druhý den zachráníte mému synovi život. Okradl jste Meistera, proč neokradete mě? Proč si neřeknete o peníze?“ Znělo to skoro ublíženě. „Zaplatil bych vám. Je mi jedno, co jste provedl, mně jste zachránil dítě. Když jde o Dannyho, nehledím na peníze.“

„Neudělal jsem to kvůli penězům. Dali jste mě dohromady. Starali jste se o mě. Chovali jste se ke mně slušně. Prostě půjdu pryč.“

„Jaké jazyky vlastně umíte?“ zeptal se Roper, sáhl po listu papíru, podíval se na něj a odhodil ho.

„Francouzsky. Německy. Španělsky.“

„Většina lingvistů jsou pitomci. Nemají co říct v jednom jazyce, tak se naučí jiný a nemají co říct v něm. Arabsky?“

„Ne.“

„Proč ne? Byl jste tam dost dlouho.“

„No, jenom útržky. To nejzákladnější.“

„Měl jste si narazit Arabku. Možná jste to udělal. Znal jste tam Freddieho Hamida, mého kámoše? Takový trochu poděs. Určitě znal. Rodina vlastní ten hotel, co jste v něm dělal. Mají koně.“

„Byl ve správní radě hotelu.“

„Freddie říká, že jste úplný mnich. Ptal jsem se ho. Pravzor diskrétního chování. Proč jste tam jel?“

„Byla to šance. Tu práci nabízeli na nástěnce hotelové školy zrovna ten den, kdy jsem absolvoval. Vždycky jsem chtěl vidět Střední východ, tak jsem si podal žádost.“

„Freddie měl přítelkyni. Starší než je sám. Chytrou. Pro něj trochu moc dobrou. Hrozně citlivou. Chodívala s ním na dostihy a do jachtklubu. Sophie. Viděl jste ji někdy?“

„Zabili ji,“ řekl Jonathan.

„Je to tak. Těsně předtím, než jste odjel. Setkal jste se s ní někdy?“

„Měla apartmá v nejvyšším patře hotelu. Každý ji znal. Byla Hamidova.“

„A byla vaše?“

Jasné, chytré oči, v nichž nebyla hrozba. Chválily. Nabízely přátelství a pochopení.

„Samozřejmě že ne.“

„Proč samozřejmě?“

„To by bylo šílenství. I kdyby to byla chtěla.“

„Proč by neměla chtít? Horkokrevná Arabka, čtyřicetiletá, co se ráda mazlí. Pohledný mladý muž. A Freddie není žádný obrázek. Kdo ji zabil?“

„Když jsem odjížděl, ještě se to vyšetřovalo. Nevím, jestli někoho zatkli. Mysleli si, že to byl nějaký lupič. Překvapila ho, tak ji oddělal.“

„Nebyl jste to náhodou vy?“ Jasné, chytré oči, které ho vybízely, aby sdílel ten žert. Úsměv delfína.

„Ne.“

„Určitě?“

„Říkalo se, že to udělal Freddie.“

„Ano? Proč by něco takového dělal?“

„Nebo to nechal udělat. Prý ho nějak podvedla.“

Ropera to pobavilo. „Ale ne s vámi?“

„Bohužel ne.“

Úsměv byl stále na svém místě. Jonathanův taky.

„Corky vás pořád nedokáže rozluštit, víte? Podezřívavý člověk, ten Corks. Něco mu na vás nesedí. Záznamy jsou jedna věc a vy jste druhá, povídal. V čem jste ještě jel? Jaké bomby máte ještě schované v šuplíku? Co jste ještě provedl, o čem nevíme? O čem neví policie? Ještě někoho jste podříznul?“

„Já nic neprovádím. Prostě reaguju, když se mi něco stane. Vždycky to tak bylo.“

„No, reagovat tedy umíte, to vám povím. Říkali mi, že jste musel identifikovat Sophiino tělo a poradit si s fízly, je to tak?“

„Ano.“

„Pěkně odporná práce, ne?“

„Někdo to udělat musel.“

„Freddie byl za to vděčný. Říkal, že jestli vás někdy uvidím, mám vám poděkovat. Samozřejmě neoficiálně. Měl trochu obavy, že to bude muset udělat sám. To by mohlo být choulostivé.“

Začala se v Jonathanovi opravdu konečně rodit nenávist? V Roperově tváři se nic nezměnilo. Poloúsměv nebyl ani větší, ani menší. Do místnosti se po špičkách vrátil Corkoran a svezl se na pohovku. Roperův styl se nedefinovatelně změnil, jak začal hrát pro publicum.

„Ta loď, co jste na ní přijel do Kanady,“ pokračoval stejně důvěrným tónem. „Jmenovala se nějak?“

„Betlémská hvězda.“

„Registrovaná?“

„V South Shields.“

„Jak jste dostal ten flek? To není nic jednoduchého, ne? Sehnat si místo na špinavé lodičce?“

„Vařil jsem.“

Corkoran, sedící stranou, se už neudržel. „Jednou rukou?“ chtěl vědět.

„Nosil jsem gumové rukavice.“

„Jak jste dostal ten flek?“ opakoval Roper.

„Podplatil jsem lodního kuchaře a kapitán mě vzal jako náhradníka.“

„Jméno?“

„Greville.“

„Ten váš agent, Billy Bourne. Námořní zprostředkovatelská agentura, Newport, Rhode Island,“ pokračoval Roper. „Jak jste narazil na Bourna?“

„Toho zná každý. Zeptejte se v téhle branži, koho chcete.“

„V branži?“

„Posádky. Obsluha. Dodavatelé.“

„Máš tu ten fax od Billyho, Corks? Líbí se mu, viď? Samá chvála, jestli si vzpomínám.“

„Billy Bourne ho přímo zbožňuje,“ potvrdil Corkoran kysele. „Lamont by neudělal nic špatně. Vaří, baví, nekrade stříbro hostům, je po ruce, když ho potřebujete, ztratí se, když ho nepotřebujete, slunce mu svítí ze zadku.“

„Ale ty další reference jsme si taky ověřili, co? Ty už nejsou tak krásné.“

„Tak trochu bláboly, šéfe,“ souhlasil Corkoran. „Vlastně spíš padělky.“

„Vyrobil jste si je sám, Pine?“

„Ano.“

„Ten chlap, co jste mu přerazil ruku. Viděl jste ho někdy předtím?“

„Ne.“

„Nevečeřel třeba některý jiný večer u Lowa?“

„Ne.“

„Nikdy jste s ním nejel na lodi? Nevařil jste mu? Nepašoval s ním drogy?“

V těch otázkách nebyla žádná zjevná hrozba, proud slov se nezrychlil. Roperův přátelský úsměv zůstal bez poskvrnky, i když se Corkoran mračil a popotahoval se za ucho.

„Ne,“ řekl Jonathan.

„Zabíjel pro něj, kradl s ním?“

„Ne.“

„Co ten jeho parťák?“

„Ne.“

„Napadlo nás, že jste v tom třeba nejdřív jel s nimi a v půlce jste si to rozmyslel. To totiž mohl být důvod, proč jste ho tak zřídil. Ukázat, že jste papežštější než papež, víte, jak to myslím?“

„To je pitomost,“ řekl Jonathan ostře. Sebral sílu. „A vlastně mě to uráží, sakra. Tohle byste měl vzít zpátky. Proč bych měl poslouchat takové řeči?“

Hraj poraženého, ale kurážného, říkal Burr. Nikdy nepodlézej. Z toho se mu dělá zle.

Ale Roper jako by Jonathanovy protesty ani neslyšel. „S rejstříkem, jako je váš, na útěku, s divným jménem, to bych čekal, že nebudete stát o nějaké další trable s policií. Je lepší naklonit si bohatého Brita než mu unést syna. Už nás chápete?“

„Neměl jsem nic společného ani s jedním z nich. Říkal jsem vám to. Nikdy jsem je neviděl ani jsem o nich neslyšel, až ten večer. Vrátil jsem vám syna, ne? Dokonce ani nechci odměnu. Chci pryč. To je všechno. Tak mě prostě pusťte.“

„Jak vás napadlo, že půjdou do kuchyně? Mohli vyrazit kamkoliv.“

„Věděli, jak to tam vypadá. Věděli, kde je pokladna. Bylo jasné, že si to tam prohlídli. Prokristapána.“

„A vy jste jim trochu pomohl?“

„Ne!“

„Mohl jste se schovat. Proč jste to neudělal? Nestrkat nos do potíží. Většina lidí, co jsou na útěku, by to udělala, ne? I když já jsem nikdy na útěku nebyl.“

Jonathan byl dlouhou chvíli zticha, povzdechl a zdálo se, že rezignoval a podvolil se šílenství svých hostitelů. „Začínám si přát, abych to byl udělal,“ řekl a zklamaně se svezl do křesla.

„Corks, co se stalo s tou lahví? Nevypil jsi ji, že ne?“

„Tady je, šéfe.“

A znova k Jonathanovi. „Chci, abyste tady zůstal, bavil se, našel si nějakou činnost, plaval, znova získal sílu, a pak uvidíme, co s vámi provedem. Možná vám dokonce najdeme i práci, něco speciálního. Uvidíme.“ Úsměv se rozšířil. „Upečte nám nějaký ten mrkvový koláč. O co jde?“

„Je mi líto, ale to neudělám,“ řekl Jonathan. „Tohle nechci.“

„Pitomost. Jasně že chcete.“

„Kam jinam bys šel?“ zeptal se Corkoran. „Do Carlylu v New Yorku? Do Ritz-Carltonu do Bostonu?“

„Půjdu si prostě po svém,“ odpověděl Jonathan zdvořile, ale rozhodně.

Už toho měl dost. Hrát a být pro něj splynulo v jedno. Už to od sebe nerozeznal. Potřebuju vlastní prostor, vlastní záležitosti, říkal si. Už mám dost toho pořád někomu patřit. Vstal, připraven odejít.

„O čem to sakra mluvíte?“ ptal se zmateně Roper. „Zaplatím vám. Ne špatně. Zaplatím vám slušné prachy. Hezký domeček na druhé straně ostrova. Dejte mu tu Woodyho chalupu, Corks. Koně. Plavání. Plachetnice. To je přece vaše parketa. Ostatně, na jaký chcete jet pas?“

„Na svůj,“ řekl Jonathan. „Na Lamontův. Na pas Thomase Lamonta.“ Obrátil se ke Corkoranovi. „Měl jsem ho ve věcech.“

Přes slunce přeletěl mráček a v místnosti se na okamžik nepřirozeně setmělo.

„Corky, pověz mu tu špatnou zprávu,“ přikázal Roper, ruku vztaženou, jako by znova začal zpívat Pavarotti.

Corkoran pokrčil rameny, omluvně se usmál, jako by chtěl říct – já za to nemůžu. „No, jde o ten náš kanadský pas, milánku,“ vysvětloval. „Už je to minulost, je mi líto. Hodili jsme ho do řezačky. Tou dobou to vypadalo jako jediné správné.“

„O čem to mluvíš?“

Corkoran si mnul dlaň jedné ruky palcem druhé, jako by tam našel nějakou nepříjemnou bouli.

„Nemá cenu se vztekat, pusinko. Vlastně jsem ti pomohl. Tvoje přestrojení vybouchlo se vší parádou. T. Lamont už je pár dní na seznamu hledaných v každé díře na celé západní polokouli. Jde po tobě Interpol, Armáda spásy a na co si vzpomeneš. Ukážu ti důkazy, jestli chceš. Stoprocentně spolehlivé. Je mi líto. Je to tak.“

„To byl můj pas!“

Byl to stejný hněv, jaký se ho zmocnil v kuchyni u Mama Lowa, nepředstíraný, neovládaný, slepý – nebo skoro slepý. To bylo moje jméno, moje holka, moje zrada, můj stín! Kvůli tomu pasu jsem lhal! Kvůli němu jsem podváděl! Pro něj jsem vařil a dělal sluhu a žral bláto, zahazoval jsem lidi jako smetí, když mi přestali být užiteční, jen abych ho dostal!

„Pořídíme vám nový, pěkně čistý,“ sliboval Roper. „To je to nejmenší, co pro vás můžeme udělat. Corky, vezmi polaroid a udělej fotku. Dneska musejí být barevné. A ať někdo vyretušuje ty modřiny. Nikdo jiný to neví, chápete? Strážci, zahradníci, služky, sluhové, nikdo.“ Záměrná pauza. „Ani Jed ne. Jed se od tohohle všeho drží stranou.“ Nevysvětlil, od čeho všeho. „Co jste udělal s tou motorkou, co jste měl – tou v Cornwallu?“

„Nechal jsem ji v příkopě před Bristolem,“ řekl Jonathan.

„A proč jsi ji nestřelil?“ ptal se Corkoran mstivě. „Nebo nevzal do Francie? To jsi přece mohl, ne?“

„Byla nápadná jak sněhulák na Sahaře. Každý věděl, že jezdím na motorce.“

„Ještě něco.“ Roper stál zády k terase a mířil prstem na Jonathanovu hlavu. „Potrpím si tady na pořádek. Malinko krademe, ale spolu navzájem jednáme na rovinu. Zachránil jste mi syna. Ale jestli se pokusíte o podraz, tak si budete přát, abyste se nikdy nenarodil.“

Roper uslyšel na terase kroky, prudce se obrátil, připraven se rozčílit, že si někdo dovoluje porušit jeho příkaz, a uviděl Jed, jak umisťuje jmenovky do stříbrných stojánků na stolech prostřených na terase. Oříškové vlasy jí padaly na ramena. Tělo měla cudně zahalené.

„Jeds! Pojď sem na chvilku! Mám pro tebe dobrou zprávu. Jde tady o Thomase. Bude tady chvilku s námi. Řekni to Danielovi, ten bude nadšený.“

„No skvěle. Thomasi. Super.“ Obočí vzhůru. Oči zamžené radostí. „To je ohromně báječná zpráva. Ropere, to by se mělo oslavit nebo něco, ne?“

Bylo druhý den ráno krátce po sedmé, ale v miamském řídícím středisku mohla být klidně půlnoc. Zářily tu pořád stejné zářivky na pořád stejných zelených cihlových stěnách. Burr, který už měl dost svého cukrátkového hotelu, si z budovy udělal osamělý domov.

„Ano, to jsem já,“ odpověděl tiše do červeného sluchátka. „A ty jsi ty, podle hlasu. Jak ses měl?“

Jak mluvil, volnou ruku pomalu zdvihal nad hlavu, až nakonec celou paži vztáhl k neviditelnému nebi. Všechno bylo odpuštěno. Bůh existoval. Jonathan volal svého řídícího z kouzelné krabice.

„Nepustí mě tam,“ řekl Palfrey Goodhewovi s uspokojením, když jeli taxíkem kolem Battersea. Goodhew si ho vyzvedl u Festival Hall. Musíme to vyřídit rychle, říkal Palfrey.

„Kdo tě nepustí?“

„Darkerova nová komise. Vymysleli si sami pro sebe kódové označení: Vlajková loď. Musíš být na jejich seznamu, jinak nemáš vlajkové prověření.“

„No a kdo je na tom seznamu?“

„Nikdo neví. Mají barevné kódy.“

„Co to znamená?“

„Identifikují se barevnými pruhy ve služebních legitimacích. Mají tam vlajkovou čítárnu. Jdou tam, strčí legitimace do stroje, dveře se otevřou. Vejdou, dveře se zavřou. Sednou si, čtou si, mají schůzi. Pak se dveře otevřou a oni vyjdou ven.“

„Co čtou?“

„Zprávy. Bitevní plán.“

„Kde je ta čítárna?“

„Mimo budovu. Z dohledu zvědavých očí. Najatá. Platí hotově. Neberou si stvrzenky. Asi někde v horním patře nějaké banky. Darker miluje banky.“ Mluvil a mluvil, jako by si chtěl ulevit. „Když máš vlajkové prověření, tak jsi Námořník. Existuje celá nová hantýrka založená na námořnických výrazech. Když je něco moc mokré, tak to znamená, že to má mít vlajkové utajení. Nebo je to moc námořní pro suchozemce. Nebo někdo je myš a někdo ryba. Vybudovali si celou vnější hradbu kódových označení, aby uchránili vnitřní opevnění.“

„Jsou všichni Námořníci z Nábřeží?“

„Zpravodajci, bankéři, státní úředníci, pár poslanců, pár producentů.“

„Producentů?“

„Výrobců. Producentů zbraní. Proboha, Rexi!“

„Ti producenti jsou Britové?“

„Víceméně.“

„Jsou to Američani? Jsou někteří Námořníci Američani, Harry? Existuje taky americká Vlajková loď? Mají tam taky něco takového?“

„To nevím.“

„Nemůžeš mi dát aspoň jedno jméno, Harry? Aspoň jedinou cestičku?“

Ale Palfrey byl příliš zaneprázdněný, příliš pod tlakem, příliš se zdržel. Vyskočil na chodník a znova se nahnul do auta pro deštník.

„Zeptej se svého šéfa,“ zašeptal. Ale tak tiše, že si Goodhew ve své hluchotě nebyl úplně jistý.

17.

Ostrov měl Crystalside, pobřeží, kde ležel Crystal, a Townside, obytnou polovinu. I když obě oddělovalo pouhé půl míle vzdušnou čarou, mohly to být klidně dva úplně odlišné ostrovy, protože mezi nimi byl kopeček hrdě nazývaný Hora slečny Mabel, nejvyšší bod všech ostrovů široko daleko, což ovšem o její výšce mnoho neříkalo. Asi v polovině výšky ji obklopovala clona mlžného oparu, u paty měla pobořené domky pro otroky, v lese tam prosvítaly skvrny slunce jako denní světlo dopadající rozbitou střechou.

Ta část, kde ležel Crystal, byla travnatá jako anglický venkov, tu a tam rostly mohutné magnolie, které z dálky trochu připomínaly duby, byly tu anglické ohrady pro dobytek a anglické zídky a vyhlídky na moře mezi měkkými anglickými kopečky, které umně zformovaly Roperovy traktory.

Ale druhá polovina ostrova byla tvrdá a ošlehaná jako přisvícené Skotsko, s hubenými svažitými pastvisky pro kozy, s plechovými boudami, s kriketovým hřištěm, které pokrýval svátý červený prach a na němž stál malý plechový altán; foukal tu většinou východní vítr, který vlnil vodu v Carnation Bay.

A kolem Carnation Bay stál půloblouk pastelových domků, které měly každý svou předzahrádku a schůdky k pláži, a tam Roper ubytoval svůj bílý personál. Z nich byl Woodyho dům jasně nejlepší, protože měl stylově vyzdobený balkon a ničím nerušený výhled na Ostrov slečny Mabel uprostřed zátoky.

Kdo byla slečna Mabel, věděl jen pánbůh, i když zanechala své jméno pyšnému kopečku, neobydlenému ostrovu, nepoužívanému včelínu, zakrslé prádelně bavlny a jednomu typu hedvábných šátků, které už nikdo neuměl vyrobit: „Nějaká vznešená stará dáma z otrokářské doby,“ říkali opatrně domorodci, když se průzkumník ptal. „Radši ať odpočívá v pokoji.“

Ale všichni věděli, kdo byl Woody. Byl to jistý pan Woodman z Anglie, dávný předchůdce majora Corkorana, který sem přiseli s první vlnou osídlení, když Roper ostrov koupil. Domorodcům připadal jako okouzlující a přátelský, dokud ho pan Roper nenařídil zamknout v domě a dokud se ho trochu nevyptávala ochranka. Z Nassau pak přiletěli účetní, aby prošli knihy a zjistili v nich Woodyho podvody. Celý ostrov zadržoval dech, protože na Woodyho akcích se tím či oním způsobem podíleli všichni. Nakonec, po týdnu čekání, odvlekli Woodyho dva ochrankáři na Horu slečny Mabel, k přistávací dráze, a Woody je potřeboval oba, protože nemohl dost dobře chodit. Přesněji řečeno, i jeho vlastní matce by nikdo nemohl vyčítat, kdyby o něj zakopla na chodníku a kdyby svého malého anglického chlapečka nepoznala. A Woodyho dům s ozdobným balkónkem a výhledem na zátoku zůstal od té doby prázdný a varoval všechny obyvatele ostrova, že i když šéf se chová jako velkorysý zaměstnavatel a domácí a dobrý křesťan k poctivým – nemluvě o tom, že je podporovatelem a doživotním předsedou Townsideského kriketového klubu a Townsideského chlapeckého klubu a Townsideské kapely – tak si člověk může být sakra jistý, že vytluče duši z těla každému, kdo ho obere.

Spojené role zachránce, uprchlého vraha, zotavujícího se hosta, Sophiina mstitele a Burrova špiona není zrovna snadné zvládat s nadhledem, ale Jonathan se svou nekonečnou přizpůsobivostí je zastával celkem snadno.

Vypadáte, že pořád někoho hledáte, říkala Sophie. Ale já myslím, že ten zmizelý člověk jste vy sám.

Každé ráno si šel Jonathan brzo zaběhat a zaplavat, pak si natáhl tričko a tenisky a vyrazil, aby se jako vždycky v deset hodin ukázal v Crystalu. Cesta z Townside na Crystalside mu trvala necelých deset minut, ale pokaždé se na ni vydával Jonathan a dokončil ji Thomas. Cesta ho vedla po jezdecké stezce, vysekané na dolních svazích hory. Roper jich tu měl několik, ale většinu roku to byly spíš tunely, protože se nad nimi zavíraly koruny stromů. Stačil jediný déšť a na cestě to kapalo několik dní.

Občas, když ho intuice nezklamala, potkal Jed na její arabské klisně Sarah, jak se vrací z ranní projížďky ve společnosti Daniela a Clauda, polského stájníka, a občas i několika domácích hostů. Nejdřív slyšel klapot kopyt a hovor z vyšších svahů. Pak zadržel dech, jak společnost sjížděla klikatou cestou, až se objevila v ústí tunelu, kde se koně pustili do radostného klusu k domovu a poletující vlasy se Jed ve slunečních skvrnách zbarvily do červena a zlata a až neuvěřitelně krásně ladily s plavou hřívou Sarah.

„Páni, Thomasi, to je přece úplná nádhera.“ Jonathan souhlasí. „Prosím tě, Thomasi, Dan pořád otravoval, jestli ho dneska vezmeš plachtit – on je tak hrozně rozmazlený… Opravdu ho vezmeš?“ – zní to skoro, jako by si zoufala – „ale vždyť jsi ho včera celé odpoledne učil malovat! Ty jsi miláček. Můžu mu říct, že ve tři?“

Přibrzdi, chtěl jí poradit jako přítel. Roli už jsi dostala, tak přestaň přehrávat a buď přirozená. Ale i tak, jak by řekla Sophie: dotkla se ho očima.

Jindy, když si po ránu šel zaběhat na pobřeží, občas náhodou narazil na Ropera v šortkách, jak se bos loudá na hranici příboje, chvíli běží, chvíli jde, tu a tam se zastaví, vyhřívá se na sluníčku a udělá pár cviků, ale všechno s klidnou sebejistotou, kterou vnáší do všeho: to je moje voda, můj ostrov, můj písek, moje tempo.

„Dobrejtro! Krásný den,“ zavolal, když měl dobrou náladu. „Běháš? Plaveš? Jen pojď, prospěje ti to.“

Pak chvíli běželi nebo plavali vedle sebe, mluvili málo, až Roper najednou vyklusal na břeh, sebral ručník a bez jediného ohlédnutí vyrazil směrem ke Crystalu.

„Ze všech stromů můžeš trhat,“ upozornil Corkoran Jonathana, když seděli v zahrádce Woodyho domu a dívali se, jak Ostrov slečny Mabel temní se soumrakem. „Služky, pokojské, kuchařky, písařky, masérky, ta dáma, co jezdí stříhat papouškům drápky, dokonce i návštěvnice, ty všechny můžeš diskrétně utrhnout. Ale jestli se někdy pokusíš jenom mrknout na naši Křišťálovou dámu, tak tě šéf zabije. A já taky. To jen abys věděl, milánku. Bez urážky.“

„Jo, díky, Corky,“ usmál se Jonathan a obrátil to v žert. „Fakt moc děkuju. Abyste mi ty a Roper začali jít po krku, to by mi tak ještě chybělo. Ostatně, kde ji sebral?“ zeptal se a sáhl po dalším pivu.

„Jak praví legenda, tak na koňské aukci ve Francii.“

Tak takhle se to dělá, myslel si Jonathan. Člověk jede do Francie, koupí si koně a domů se vrátí s příhodnou dívkou jménem Jed. Jednoduché.

„Koho měl předtím?“ ptal se dál.

Corkoran hleděl k bledému obzoru. „Víš ty,“ stěžoval si se směsí zoufalství a obdivu, „že jsme našli kapitána Betlémské hvězdy a ani on nemůže dokázat, že lžeš?“

Corkoranovo varování je úplně zbytečné. Průzkumník nemá proti ní žádnou ochranu. Může se na ni dívat i se zavřenýma očima. Může se na ni dívat v jamce stříbrné lžíce od Bulgariho z Říma; v stříbrných svícnech od Paula de Lamarieho, které se musejí objevit na stole, kdykoli se Roper vrátí z prodávání farem; v zlatých zrcátkách Jonathanovy vlastní fantazie. Pohrdá za to sám sebou a dnem i nocí ji zkoumá, aby si potvrdil, jak je odporná. Odpuzuje ho, a proto přitahuje. Trestá ji za to, jakou má nad ním moc – a trestá sebe za to, že se tomu poddává. Ty jsi jako hotel! ječí na ni. Lidi si v tobě kupují místo, zaplatí ti a odhlásí se! Ale zároveň ho stravuje. I její stín ho pronásleduje, když se loudá polonahá po zardělých mramorových chodbách Crystalu cestou do bazénu, když se opaluje, když si vtírá olej do kůže, když se obrací na jeden bok, pak na druhý, pak na břicho, zatímco si povídá se svou přítelkyní Caroline Langbournovou, která je tu na návštěvě, nebo se noří do svých únikových biblí: Vogue, Tatlera, Marie-Claire nebo do tři dni starého Daily Expressu. A její šašek Corkoran v panamáku a vyhrnutých kalhotách sedí tři metry od ní a pije pivo.

„Proč tě Roper už nebere s sebou, Corks?“ ptá se líně přes časopis jedním z té asi desítky hlasů, které si Jonathan zapsal na svou černou listinu. „Vždycky to přece dělal.“ Obrátí stránku. „Caro, umíš si představit něco hroznějšího než být milenkou konzervativního ministra?“

„No, ještě jsou labourističtí ministři,“ navrhne Caroline, která je obyčejná a příliš inteligentní, než aby byla spokojená.

A Jed se směje: zalykavým, divokým smíchem, který jí zavírá oči a rozděluje jí tvář skřítkovským potěšením na dvě poloviny, i když jinak se poctivě snaží být dáma.

Sophie byla taky děvka, pomyslel si Jonathan znechuceně. Rozdíl byl v tom, že ona to o sobě věděla.

Pozoroval ji, jak si oplachovala nohy pod elektronicky ovládaným kohoutkem, nejdřív udělala krok dozadu, pak zvedla jednu nohu s nalakovanými nehty, aby vytryskl proud vody, pak přešlápla na druhou nohu a vystrčila druhou půlku dokonale tvarovaného zadečku. Pak bez jediného pohledu na kohokoli došla k bazénu a skočila do něj. Díval se, jak skáče, znova a znova. Ve spánku si přehrával to pomalé vznášení, jak se její tělo bez pohnutí zvedlo a v nádherné přímce se sklopilo do vody se šplouchnutím o málo hlasitějším než povzdech.

„Caro, pojď přece taky. Je to božské.“

Pozoroval ji ve všech náladách a podobách: Jed klauna, s klátícím se tělem a rozkročenýma nohama, jak nadává a směje se na kroketovém trávníku; Jed jako paní domu na Crystalu, jak září u vlastního jídelního stolu a okouzluje trio tlustých bankéřů ze City svým stropshirským klábosením a nikdy žádné klišé nepoužije nevhodně:

„Ale to přece musí být zoufalé žít v Hongkongu a vědět, že úplně všechno, co pro ně člověk dělá, všechny ty supermoderní domy a obchody a letiště a všechno, prostě spolknou ti hrozní Číňani? A co dostihy? Co se s nimi stane? A s koňmi. Myslím doopravdy.“

Nebo Jed příliš mladou, když zachytí varovný Roperův pohled, dá si ruku před pusu a řekne: „Pst!“ Nebo Jed, když končí večírek a poslední bankéř se odloudá do postele, jak stoupá po velkém schodišti s hlavou na Roperově rameni, ruku na jeho zadku.

„Byli jsme skvělí, nemyslíš?“ podotkne.

„Báječný večer, Jed. Ohromná zábava.“

„Ale s nimi byla strašná nuda, co?“ řekne Jed a široce zívne. „Panebože, mně občas tak chybí škola. Mě tak unavuje být dospělá. Dobrou, Thomasi.“

„Dobrou noc, Jed. Dobrou noc, šéfe.“

Klidný rodinný večer na Crystalu. Roper má rád oheň. Stejně jako šest kokršpanělů, kteří leží jeden přes druhého u krbu. Z Nassau přiletěli Danby a MacArthur kvůli nějaké obchodní záležitosti, zůstali na večeři a brzo ráno odlétají. Jed sedí na stoličce Roperovi u nohou, vyzbrojena papírem, perem a zlatými kulatými brýlemi, o kterých by Jonathan přísahal, že je nepotřebuje.

„Miláčku, musí tam zase být ten slizký mrňavý Řek a ta jeho přivandrovalá myš?“ zeptá se. Její námitka se týká pozvání dr. Paula Apostolla a jeho inamoraty mezi hosty zimní plavby Iron Pashi.

„Apostoll? El Apetito?“ odpoví udiveně Roper. „Samozřejmě, že ano. Apo jsou důležité obchody.“

„A ani to nejsou Řekové, věděl jsi to, Thomasi? Řekové neexistují. Jsou to křížení Turci a Arabové a kdoví co ještě. Všichni slušní Řekové už dávno vymřeli. No, tak můžou mít broskvové apartmá a bude jim muset stačit sprcha.“

Roper nesouhlasí. „Ne, to nemůžou. Dostanou modré apartmá a vířivku, jinak bude Apo trucovat. On si ji rád mydlí.“

„Tak ji může mydlit ve sprše,“ předstírá Jed hádku.

„To nemůže. Není dost vysoký,“ řekne Roper a všichni se hlasitě zasmějí, protože šéf udělal vtip.

„Nevstoupil starý Apo do kláštera nebo tak něco?“ zeptá se Corkoran, který vzhlédne od ohromné sklenice skotské. „Já myslel, že skoncoval se šoustáním, když se ta jeho dcera oddělala.“

„To mu vydrželo jenom přes Velikonoce,“ vysvětluje Jed. Její vtip a obhroublý slovník mají v sobě něco hypnoticky přitažlivého. Pro všechny, včetně jí samotné, je něco neodolatelně lákavého v tom, když hlasem anglické klášterní chovanky používá slovník dlaždiče.

„Miláčku, vážně se nemůžeme vyprdnout na Donahueovy? Jenny byla posraná až na půdu od momentu, co vlezla na palubu, a Archie se choval jako úplný hovňousek.“

Jonathan zachytil její pohled a vrátil ho se záměrným nezájmem. Jed zvedla obočí a dlouze se na něj podívala, jako by říkala: Kdo sakra jsi? Jonathan jí vrátil otázku zdvojenou silou: A kdo si myslíš, že jsi dneska večer ty? Já jsem Thomas. Ale kdo jsi sakra ty?

Prohlížel si ji po drobtech, které mu vnucovala. K nahému ňadru, které mu bezstarostně nabídla v Curychu, přibyl náhodný pohled na celou horní polovinu těla v zrcadle její ložnice, když se převlékala po vyjížďce. Měla zvednuté paže a ruce složené v týle a prováděla nějaké vlnivé cvičení, které nejspíš vyčetla v některém svém časopise. Jonathan udělal úplně všechno, aby se tím směrem nedíval. Ale ona to dělala každé odpoledne a průzkumník se nedokáže věčně dívat jinam.

Znal pružnost jejích dlouhých nohou, saténové plochy jejích zad, překvapující ostrost jejích atletických ramen, která jí dodávala uličnického vzhledu. Znal bílou spodní stranu jejích paží a vlnění boků, když jela na koni.

A pak tu byla ještě epizoda, na kterou se Jonathan ani neodvažoval vzpomínat – to když ho považovala za Ropera a zavolala na něj: „Hoď mi sem sakra tu osušku, honem.“ A protože právě míjel jejich ložnici cestou od Daniela, kterému četl Kiplingovy povídky, a protože dveře ložnice byly pootevřené, a protože Ropera nejmenovala a on byl skutečně přesvědčen, nebo skoro přesvědčen, že volá jeho, a protože soukromá Roperova kancelář za ložnicí byla soustavným terčem průzkumníkovy profesionální zvědavosti, lehce strčil do dveří a chystal se vejít. Zastavil se jen asi metr od nádherného pohledu na její dokonalé tělo zezadu, zatímco ona si mnula malým ručníkem oči a snažila se vytřít z nich mýdlo. Jonathan s bušícím srdcem zmizel a hned druhý den ráno vytáhl kouzelnou krabici a vzrušeně deset minut hovořil s Burrem, aniž se jedinkrá zmínil o ní:

„Je tam ložnice, pak šatna a za tou šatnou má takovou malou kancelář. Svoje soukromé papíry má tam, docela určitě.“

Burr se okamžitě vyděsil. Možná už v téhle rané fázi měl předtuchu katastrofy: „Tam nelez. To je moc nebezpečné, sakra! Nejdřív se nech naverbovat a pak teprve špehuj. To je rozkaz.“

„Žiješ si dobře?“ zeptal se Roper Jonathana, když spolu běželi po pláži doprovázeni několika kokršpaněly. „Uzdravuješ se? Žádné chmury? – Okamžitě dolů, Trudy, ty náno pitomá! – Slyšel jsem, že si Dans včera pěkně zaplachtil.“

„Ano, vypadá to, že ho to vážně baví.“

„Nejsi náhodou levičák, co? Corky si myslí, že jsi možná trochu růžový.“

„Proboha, ne! Něco takového mě nikdy ani nenapadlo.“

Zdálo se, že ho Roper neslyší. „Svět se řídí strachem, víš. Nemůžeš prodávat iluze, nemůžeš vládnout dobročinností, to je na nic. V reálném světě to nejde. Chápeš?“ Ale nečekal na vyjádření, zda ho Jonathan chápe nebo ne. „Slib někomu, že mu postavíš dům, a nebude ti to věřit. Pohroz mu, že mu dům vypálíš, a udělá, co mu řekneš. To je život.“ Zastavil se, aby dodal svým slovům na důrazu. „Když chce někdo vést válku, tak nebude poslouchat nějaké usmrkané pacifisty. A když nechce, tak je jedno, jestli má samostříl nebo kulomet. To je život. Mrzí mě, jestli ti to vadí.“

„Nevadí. Proč by mělo?“

„Já Corkymu říkal, že je to blbost. Má moc dlouhý nos, to je celé. Radši s ním zacházej opatrně. Není nic horšího než ukřivděný teplouš.“

„Ale já s ním zacházím opatrně. Pořád.“

„Jo. Hm. S tím se nejspíš nedá nic dělat. Ale ono na tom stejně nezáleží.“

Roper se vrátil ke stejnému tématu o pár dnů později. Ne k Corkoranovi, ale k Jonathanovým předpokládaným skrupulím, pokud jde o určitý druh obchodů. Jonathan šel nahoru do Danielova pokoje, aby se ho zeptal, jestli si nechce zaplavat, ale Daniel tam nebyl. Roper se právě vynořil ze svého apartmá a připojil se k němu cestou po schodech dolů.

„Zbraně jdou tam, kde je moc,“ prohlásil bez přípravy. „Klid udržuje jenom ozbrojená síla. Neozbrojená síla nepřežije ani pět minut. První zákon stability. Nevím, proč ti tady kážu. Jsi voják a z vojenské rodiny. Ale nemá cenu dostat tě do něčeho, co se ti nelíbí.“

„A do čeho mě chcete dostat?“

Přešli velkou halu a mířili do patia.

„Nikdy jsi neprodával hračky? Zbraně? Výbušniny? Techniku?“

„Ne.“

„Nikdy jsi na to nenarazil? V Irsku nebo někde? Myslím na obchod?“

„Bohužel ne.“

Roper ztišil hlas. „Promluvíme si o tom jindy.“

Zahlédl Jed a Daniela, jak sedí u stolu v patiu a hrají byznys. Takže s ní o tom nemluví, pomyslel si Jonathan a ta myšlenka ho povzbudila. Je pro něj jenom dítě: před dětmi ne.

Jonathan běží.

Řekne dobré ráno salonu krásy, který není o nic větší než zahradní kůlna. Řekne dobré ráno Spokesmanovu doku, kde byla kdysi potlačena nějaká menší vzpoura a kde dnes žije slepý Amos ve svém otlučeném katamaránu a s malinkým větrným mlýnkem, který mu dobíjí baterie. Jeho kolie Bones klidně spí na palubě. Dobré ráno, Bonesi.

Pak přijde pomačkaný domek honosně zvaný Jam City, království reprodukované hudby. Je tu spousta kuřat a jukových stromů a rozbitých kočárků. Dobré ráno, kuřata.

Ohlédne se na kupoli Crystalu, vykukující za stromy. Dobré ráno, Jed.

Stoupá pořád vzhůru, až dorazí ke starým domkům pro otroky, kam nikdo nechodí. Ani když se dostane k poslednímu z nich, nezpomalí, ale proběhne přímo rozbitými dveřmi dovnitř k rezavému barelu od nafty, který leží na boku v jednom rohu.

Pak se zastaví. A poslouchá, a čeká, až se mu uklidní dech, a vytřepává si ruce, aby se mu uvolnila ramena. Mezi smetím a starými hadry v sudu nahmátne malý ocelový rýč a začne odstraňovat zem. Mikrotelefon je v kovové skříňce, zahrabali ho sem Flynnovi nájezdníci podle Rookových pokynů. Jonathan stiskne bílé tlačítko, pak černé tlačítko, a naslouchá štěbetání elektroniky kosmického věku. Tučná hnědá krysa líně přeběhne přes chýši a zmizí ve vedlejších dveřích jako malá tlustá babka jdoucí do kostela.

„Jak se máš?“ zeptá se Burr.

Dobrá otázka, myslí si Jonathan. Jak se mám? Mám strach, jsem posedlý jezdkyní, která má IQ asi 55 – a to jen když má zvlášť dobrý den, držím se zuby nehty života čtyřiadvacet hodin denně, což jsi mi tuším ostatně sliboval.

Přerecituje své novinky. V sobotu přiletěl tlustý Ital jménem Rinaldo a za tři hodiny zase odletěl. Věk pětačtyřicet, výška tak stotřiaosmdesát, dva osobní strážci a jedna blondýna.

„Máš označení jeho letadla?“

Průzkumník si je nezapsal, ale zná je zpaměti.

Rinaldo vlastní palác v Neapolském zálivu, říká. Ta blondýna se jmenuje Jutta a žije v Miláně. Jutta, Rinaldo a Roper jedli salát a povídali si v altánu, osobní strážci pili pivo a opalovali se na kopci, na dohled, ale mimo doslech.

Burr má doplňující otázky k páteční návštěvě bankéřů ze City, identifikovaných jen křestními jmény. Byl Tom tlustý a plešatý a pompézní? Kouřil Angus dýmku? Měl Wally skotský přízvuk?

Třikrát ano.

A myslí Jonathan, že měli nějaké obchodní jednání v Nassau a pak přiletěli na Crystal? Nebo prostě letěli z Londýna do Nassau a z Nassau rovnou na Crystal v Roperově tryskáči?

„Nejdřív měli něco v Nassau. V Nassau se uzavírají solidní obchody. Na Crystalu probíhají neoficiální jednání,“ odpoví Jonathan.

Až když Jonathan dokončil svou zprávu o návštěvnících Crystalu, začal se Burr zajímat i o to, jak se mu vede.

„Corkoran za mnou pořád slídí,“ řekne Jonathan. „Nenechá mě ani chvilku na pokoji.“

„Je odstavený, a tak žárlí. Hlavně nepokoušej štěstí. V žádném směru. Slyšíš mě?“ Má na mysli kancelář za Roperovou ložnicí. Nějakým šestým smyslem ví, že to je pořád Jonathanův cíl.

Jonathan vrátí mikrotelefon do skříňky a skříňku do jejího hrobečku. Urovná hlínu, posype ji prachem, kopne navrch kousky listí, borové šišky, suché borůvky. Seběhne z kopce dolů na Carnation Beach.

„A hele! Pan Thomas nádherný, jakpak se dneska máme, pane, co dušička?“

Je to slepý Amos se svou aktovkou značky Samsonite. Nikdo od něho nic nekupuje a jemu to nevadí. Na pláž přijde málokdo. Celý den sedí Amos vzpřímeně na pláži, kouří marjánku a kouká se na obzor. Občas rozbalí svůj kufřík a vyloží svou nabídku: náhrdelníky z mušlí a fluoreskující šátky a smotky marjánky zabalené v oranžovém ubrousku. Občas tancuje, kroutí hlavou a směje se na nebe, zatímco jeho pes Bones mu k tomu vyje. Amos je slepý od narození.

„Vy už jste jednou běžel kolem, až vysoko na Horu slečny Mabel, co, pane Thomas? Popovídal jste si s duchy voodoo, pane Thomas, když jste tam běžel? Posílal jste vzkazy duchům voodoo, pane Thomas, když jste byl tak vysoko na Hoře slečny Mabel, co, pane Thomas?“ Hora slečny Mabel má nejvýš nějakých třicet metrů.

Jonathan se nepřestává usmívat – ale k čemu je dobré usmívat se na slepce?

„No jasně. Vysoko jako pták.“

„No jasně! Páni!“ Amos udělá složitý taneční poskok. „Já nikomu nic nepovím, pane Thomas. Slepý žebrák, ten nevidí nic špatnýho a neslyší nic špatnýho, kdepak, pane. Prodává šátky pánům za pětadvacet hezkých dolárků a jde si zase po svým. Nechcete si koupit krásnej hedvábnej fulár, pane Thomas, pro svoji slečnu, moc krásnej?“

„Amosi,“ Jonathan mu položil přátelsky ruku na paži, „kdybych kouřil tolik trávy co vy, tak budu posílat vzkazy Santa Clausovi.“

Ale když doběhne ke kriketovému hřišti, zahne zpátky do kopce a přenese kouzelnou skříňku mezi opuštěné úly. Pak se teprve vypraví tunelem ke Crystalu.

Soustřeď se na hosty, říkal Burr.

Musíme mít jeho hosty, říkal Rooke. Kdo vkročí na ostrov, o tom musíme vědět jméno a číslo.

Roper zná ty nejhorší lidi na světě, říkala Sophie.

Přijížděli ve všech velikostech a dobách trvání: víkendoví hosté, hosté na oběd, hosté, kteří přijeli na večeři a zdrželi se do rána, hosté, kteří si nevzali ani sklenici vody, ale procházeli se s Roperem na pláži, zatímco jejich ochranka je s odstupem následovala, a pak zase rychle odletěli jako lidé, kteří mají moc práce.

Hosté s letadly, hosté s jachtami; hosté, kteří neměli ani jedno, ani druhé a pro které musel letět Roperův tryskáč, nebo, pokud bydleli na některém ze sousedních ostrovů, Roperův vrtulník se znaky Crystalu a v barvách Ironbrandu, modré a šedé. Roper je zval, Jed je vítala a starala se o ně, i když, jak se zdálo, bylo její pýchou, že o jejich obchodních záležitostech neví ani to nejmenší.

„Ale proč bych o nich měla něco vědět, Thomasi?“ protestovala divadelním hlasem po odjezdu jedné obzvlášť odporné dvojice Němců. „Když si v domácnosti dělá starosti jeden, je to až dost. Já bych mnohem radši byla jako ti Roperovi investoři a řekla: ‚Tady máš moje peníze a můj život a koukej se o ně sakra dobře starat.‘ Totiž to je přece jediný rozumný způsob, ne, Corks? Jinak bych vůbec nespala – no ne?“

„Máš úplnou pravdu, zlatíčko. Jít s proudem, to radím já,“ řekl Corkoran.

Ty pitomoučká jezdkyně! zuřil v duchu Jonathan, zatímco svatouškovsky souhlasil s jejími názory. Nasadila sis na oči ty největší klapky, jaké se vyrábějí, a teď čekáš, že ti to schválím!

Aby si hosty lépe zapamatoval, dělil si je do kategorií a každou tu kategorii nazval nějakým výrazem z roperovštiny.

Nejdřív to byli chytří mladí Danbyové a MacArthurové, alias MacDanbyové, kteří zabydlovali kanceláře Ironbrand v Nassau, šili u stejného krejčího, měli stejný beztřídní přízvuk, přicházeli, když Roper kývl, společensky konverzovali, když jim Roper přikázal konverzovat, a odjížděli ve spěchu, protože jinak by nestihli být druhý den včas za svým pracovním stolem. Roper na ně neměl trpělivost a Jonathan taky ne. MacDanbyové nebyli Roperovi spojenci ani jeho přátelé. Byli jeho maska, i s tím nekonečným štěbetáním o pozemcích na Floridě a o pohybu na tokijské burze, a poskytovali tak Roperovi nudnou vnější slupku úctyhodnosti.

Po MacDanbyích to byl Roperův Inventář. Bez prázdného žvanění Inventáře se neobešel žádný večírek v Crystalu: například vytrvalého lorda Langbourna, jehož nešťastná manželka se starala o děti, zatímco on tancoval ploužák s chůvou; nebo toho milého mladého otitulovaného hráče póla – pro přátele prostě Anguse – a jeho milované manželky Julie, jejichž společným smyslem života bylo, kromě kroketu, tenisu a čtení sladkobolných románů u bazénu, přečkat v Nassau čas do chvíle, kdy budou moci bezpečně vznést nárok na dům v Pelham Crescent a zámek v Tuscany a panství o pěti tisících akrech ve Wiltshire i s tamní proslavenou uměleckou sbírkou a na ostrov u pobřeží Queenslandu, které byly momentálně pod nucenou správou berního úřadu.

A Inventář považuje za svou čestnou povinnost přivést si svoje hosty:

„Jeds! Tady! Pamatuješ se přece na Arna a Georginu, Juliiny kamarády? V únoru s námi obědvali v Římě. V té rybárně za Byronem? Ale jdi, Jeds!“

Jed nakrčí čelo v usilovném přemýšlení. Jed nevěřícně doširoka otevře oči a pak ústa – ale ještě chvilku mlčí, než je schopna vyrovnat se s tím radostným poznáním: „No ne, Arno! Ale miláčku, ty jsi úžasně zhubnul! Georgino, miláčku, jak se máš? Super! Páni. Ahoj!“

A povinné objetí s oběma, po němž následuje zamyšlené Mhm, jako by se jí to líbilo trochu víc, než by mělo. A Jonathan ve svém vzteku tiše napodobí její Mhm a v duchu přísahá, že až ji příště uvidí takhle se přetvařovat, tak vyskočí a zařve: „Stop! Ještě jednou, Jed, miláčku, a tentokrát přirozeně, prosím.“

A po Inventáři je to Královská rodina: venkovské debutantky doprovázené tupohlavými výhonky královské smečky a policejní stráží; usměvaví Arabové v světlých oblecích a sněhobílých košilích a s vyleštěnými botami; nedůležití britští politikové a bývalí diplomati, nevyléčitelně deformovaní vlastní důležitostí; malajští magnáti s vlastními kuchaři; iráčtí Židé s řeckými paláci a společnostmi na Tchaj-wanu; Němci s europupky, naříkající nad Východňáry; křupanští právníci z Wyomingu, kteří musejí udělat to nejlepší pro svý klienty a pro sebe samý; pohádkově bohatí investoři na odpočinku posbíraní ze svých elegantních plantáží a bungalovů za dvacet milionů dolarů – zničení staří Texasané na tenkých nohách s modrými žílami, v papouškovsky barevných košilích a legračních kloboucích proti slunci, nadechující kyslík z malých inhalátorů; jejich ženy s výraznými rysy v tváři, které nemívaly, když byly mladé, s plochými břichy a plochými zadky a nepřirozenou září v nenateklých očích. Ale žádná chirurgie na světě je nemohla zbavit svazující pomalosti stáří, když se nořily do mělkého konce bazénu v Crystalu a držely se přitom křečovitě žebříku, jako by se bály, že se rozpadnou a stanou se zase tím, čím byly, než se svěřily klinice dr. Martiho.

„No proboha, Thomasi,“ šeptá Jed přidušeně a stranou Jonathanovi, když se rakouská komtesa s modrými vlasy bez dechu čubičkou hrabe do bezpečí. „Co myslíš, jak asi může být stará?“

„To záleží na tom, který kus myslíš,“ řekne Jonathan. „V průměru bych řekl tak asi sedmnáct.“ A její krásný smích – ten pravý – její divoký, volný smích, při němž se ho znova dotkne očima.

Po Královské rodině jsou to Burrovi oblíbení nepřátelé, a Roperovi patrně také, protože jim říká Nutná zla. Jsou to obchodní bankéři z Londýna s hladkými tvářemi a modře proužkovanými košilemi ve stylu osmdesátých let a s bílými límečky a dvojitými jmény a dvojitými bradami a dvojřadovými obleky, kteří mluví afektovaně a když řeknou „škola“, myslí tím „Eton“; a jim v patách nerudní účetní – počítači fazolí, říká jim Roper – kteří vypadají, jako by si přišli vynutit dobrovolné přiznání. Z dechu je jim cítit laciné kari a v podpaží mají vlhké skvrny a mluví tak, jako by pronášeli oficiální výstrahu, že od této chvíle všechno, co řeknete, bude zapsáno a použito proti vám.

A po nich jejich nebritské protějšky: Mulder, buclatý notář z Curacaa, s mihotavým úsměvem a významně kolébavou chůzí; Schreiber ze Stuttgartu, který se soustavně omlouvá za svou okázale dobrou angličtinu; Thierry z Marseille s našpulenými rty a příliš hezkým sekretářem; makléři z Wall Street, kterých nikdy nepřijelo méně než čtyři najednou, jako by v množství byla opravdu jistota; a Apostoll, snaživý malý americký Řek se svým příčeskem podobným černé medvědí tlapě, zlatými řetězy a zlatými kříži a nešťastnou venezuelskou milenkou, která za ním rozpačitě klopýtala v střevíčkách za tisíc dolarů, když se hladově hnali k bufetu. Jonathan zachytí Apostollův pohled, odvrátí se, ale je už pozdě.

„Pane? My už jsme se viděli, pane. Já nikdy nezapomenu ničí tvář,“ prohlásí Apostoll, sundá si černé brýle a zastaví všechny, kdo jdou za ním. „Jmenuji se Apostoll. Jsem legionářem Božím, pane.“

„Samozřejmě, že ses s ním potkal, Apo,“ vstoupí Roper obratně do rozhovoru. „Všichni jsme se s ním potkali. Thomas. Pamatuješ se přece na Thomase, Apo! Dělal kdysi nočního recepčního u Meistera. Přišel na západ hledat štěstí. Náš kamarád už já nevím jak dlouho. Isaaku, nalejte doktorovi ještě trochu šampusu.“

„Je mi ctí, pane. Odpusťte. Vy jste Angličan? Mám v Británii mnoho styků. Moje babička byla příbuzná vévody z Westminsteru a můj strýc z matčiny strany projektoval Albert Hall.“

„Opravdu? To je úžasné,“ řekne Jonathan zdvořile.

Potřesou si rukama. Apostollova je chladná jako hadí kůže. Jejich oči se setkají. Apostollovy jsou trochu zmatené a trochu šílené – ale kdo není trochu šílený, tady na Crystalu za nádherné, hvězdnaté noci, když Dom Pérignon plyne jako hudba?

„Vy jste zaměstnancem pana Ropera?“ táže se Apostoll. „Vstoupil jste do některého z jeho velkých podniků? Pan Roper je vzácně mocný muž.“

„Těším se pohostinství domu,“ odpoví Jonathan stejným tónem.

„Nemohl byste se mít líp, pane. Vy jste přítelem majora Corkorana? Mám dojem, že jsem vás dva viděl před chvílí vyměňovat si komplimenty.“

„Jsme s Corkym staří kamarádi.“

Ale když se skupina pohne, Roper si vezme Apostolla tiše stranou a Jonathan zaslechne tlumená slova „Mama Low“.

„Víte, Jed, v zásadě,“ říká zlo jménem Wilfred, když se povalují u bílých stolů pod horkým měsícem, „my z Harvill Maverich nabízíme tady Dickymu stejné služby jako křiváci, ale bez těch křiváků.“

„Ale Wilfrede, to je přece strašná nuda. Odkud by pak chudák Roper vzal aspoň trochu toho vzrušení?“

A znova zachytí Jonathanův pohled a způsobí mu těžké zranění. Jak k tomu dochází? Kdo se podívá první? Protože tohle není přetvářka. To není prostě hraní s někým, kdo je stejně starý jako ona. Tohle je pohled. A odvrácení pohledu. A nový pohled. Ropere, kde jsi teď, když tě potřebujeme?

Večery se zly jsou nekonečné. Občas se rozhovory maskují jako bridž nebo vrhcáby v pracovně. Drinky si nalévají sami, doprovodu je řečeno, aby si dal pauzu, dveře pracovny hlídá ochranka, služebnictvo ví, že se má od té části domu držet dál. Vpuštěn je jen Corkoran – a v poslední době ani ten ne vždycky:

„Corky trochu ustoupil ze slávy,“ svěří se Jed Jonathanovi, pak se kousne do rtu a neřekne už nic.

Protože i Jed má svou loajalitu. Nepřechází snadno z jedné strany na druhou a Jonathan před tím varoval sám sebe.

„Lidi za mnou prostě jezdí, chápej,“ vysvětluje Roper.

Oba muži si vychutnávají další ze svých loudavých procházek. Tentokrát je večer. Hráli spolu bojovný tenis, ale nikdo nevyhrál. Roper se nenamáhá vést skóre, ledaže hraje o peníze, a Jonathan žádné peníze nemá. Možná právě proto plyne jejich konverzace nerušeně. Roper jde těsně vedle něj a občas se nevědomky ramenem otře o Jonathana stejně jako tehdy u Meistera. Má bezstarostný dotyk sportovce. Tabby a Gus je zpovzdáli následují. Gus je nový bouchač, nedávno přijatý do stavu. Roper má speciální měkký a protahovaný tón pro lidi, co za ním jezdí.

„‚Míístééér Ropéér, dééjte nám moderní hračky.‘“ Milostivě počká, aby se Jonathan mohl zasmát jeho napodobování. „No a já se jich zeptám: ‚Moderní v porovnání s čím, starouši?‘ Žádná odpověď. Jsou části světa, kde když jim dáte dělo z burské války, tak jsou na vrcholu blaha.“ Netrpělivé gesto je tam doprovodí a Jonathan ucítí Roperův loket v žebrech. „A jiné země doslova sedí na pytlích peněz a šílí po opravdu moderní technice, nic jiného jim není dobré, musejí mít totéž, co sousedi. Ne totéž. Ještě lepší. Mnohem lepší. Chtějí inteligentní bombu, která nastoupí do výtahu, vyjede do třetího patra, zahne doleva, odkašle si, vyhodí do povětří pána domu, ale nepoškodí televizi.“ Stejný loket šťouchne Jonathana do paže. „Co si nikdy neuvědomí, je tohle: když chceš hrát chytře, musíš mít chytré zázemí. A k tomu lidi, co by s tím uměli zacházet. Nemá cenu koupit si nejmodernější ledničku a vystavit si ji v hliněné boudě, když nemáš elektriku, abys ji zapnul, ne? Co?“

„No to určitě ne,“ řekne Jonathan.

Roper si vrazí ruce do kapes tenisových šortek a líně se usměje.

„Kdysi jsem hrozně rád dodával zbraně partyzánům, když jsem byl ve tvém věku. Radši ideály než peníze… otázka svobody člověka. Ale netrvalo to dlouho, zaplať pánbůh. Dnešní partyzáni jsou zítřejší nabobové. Přeju jim hodně štěstí. Opravdoví nepřátelé byly velké silné vlády. Kam ses podíval, tam tě velké vlády předběhly, prodávaly komukoli cokoli, porušovaly vlastní pravidla, podřezávaly si navzájem krky, podporovaly nesprávnou stranu, vynahradily to té správné. Masakr. Nás nezávislé pokaždé zatlačily do kouta. Dalo se udělat jenom jedno, dostat se tam dřív, být rychlejší. Kuráž a předvídavost, na nic jiného jsme se spoléhat nemohli. Jít pořád dál a dál. Není divu, že nás pár uteklo z rezervace. Jinak se kšefty dělat nedají. Byl Daniel dneska plachtit?“

„Kolem dokola Mabelina ostrova. Ani jednou jsem se nedotkl kormidla.“

„Dobrá práce. Uděláš zase brzo mrkvový koláč?“

„Stačí říct.“

Když stoupají po schodech k zahradám, všimne si průzkumník Sandyho Langbourna, jak vchází do domu pro hosty, a chvíli za ním i jejich chůvu. Je to upejpavé drobné stvoření, asi devatenáctileté, ale teď se tváří tak podezřele nevinně, jako by se právě chystala vyloupit banku.

Jsou dny, kdy je Roper v rezidenci, a dny, kdy někde prodává farmy.

Roper své odjezdy neohlašuje, ale Jonathanovi stačí jen se přiblížit k hlavnímu vchodu a pozná, který den je. Tyčí se Isaac s bílými rukavicemi v hale pod kupolí? Motají se MacDanbyové v mramorovém předpokoji, uhlazují si pečlivě sestříhané vlasy a kontrolují zipy a kravaty? Jsou tam. Sedí ochranka na židli u vysokých bronzových dveří? Sedí. Když Jonathan cestou do zadní části domu proklouzne kolem otevřených oken, slyší velkého muže diktovat: „Ne, sakra, Kate! Ten poslední paragraf vyškrtněte a napište mu, že to beru. Jackie, napište Pedrovi. ‚Milý Pedro, mluvili jsme spolu před pár týdny,‘ bla bla bla. Pak ho pošlete do háje. Moc málo, moc pozdě, moc vos na jablku, v tomhle stylu, ano? A víte co, Kate – dodejte tam tohle.“

Ale místo aby Roper dodal tohle, přeruší sám sebe a telefonuje kapitánovi Iron Pashi do Fort Lauerdale kvůli novému laku na trup. Nebo stájníkovi Claudovi kvůli účtu za krmivo. Nebo loďmistrovi Talbotovi kvůli tomu, že molo v Carnation Bay je v hrozném stavu. Nebo svému starožitníkovi v Londýně, aby s ním probral ten slušně vypadající párek čínských psů, co jdou příští týden do aukce u Bonhamů a co by se mohli právě tak hodit do těch dvou rohů skleníku obrácených k moři, tedy pokud nejsou moc jedovatě zelení.

„Ahoj, Thomasi, super! Jak žiješ, nebolí tě hlava nebo něco takového? To je dobře.“ Jed je v přípravně, sedí u svého hezkého sheratonského psacího stolu, probírá jídelníčky s hospodyní slečnou Sue a kuchařkou Esmeraldou a přitom pózuje pro neviditelného fotografa z House&Garden. Stačí, aby Jonathana jen zahlédla, a okamžitě ho učiní nepostradatelným: „Poslyš, Thomasi. Vážně, co ty myslíš? Poslouchej. Langusty, salát, jehněčí – nebo salát, langusty, jehněčí?… No to jsem hrozně ráda, my jsme si myslely přesně totéž, viďte, Esmeraldo?… A Thomasi, mohl bys nám poradit, co říkáš na sauternské k foie gras? Šéf ho zbožňuje, já ho nesnáším, a Esmeralda úplně rozumně říká, že by se mohlo klidně pokračovat se šampaňským?… A Thomasi,“ ztiší hlas, takže může předstírat sama sobě, že ji služebnictvo neslyší, „Caro Langbournová je hrozně rozčilená. Sandy se už zase chová jako prase. Napadlo mě, že by jí mohla trochu zvednout náladu projížďka po moři, tedy jestli opravdu máš na to energii. Když na tebe taky vyjede, tak si nedělej starosti, prostě jenom – no, zavři uši, ano?… a Thomasi, když už v tom budeš, byl bys tak strašně hodný a zeptal se Isaaca, kam sakra schoval ty skládací stolky?… a Thomasi, Daniel trvá na tom, že musíme uspořádat pro slečnu Molloyovou narozeninový večírek, a navíc chce, aby to bylo překvapení, věřil bys tomu, a má to být už osmnáctého… kdyby tě k tomu cokoli napadlo, tak tě budu milovat do nejdelší smrti…“

Ale když Roper není v rezidenci, jídelníčky jsou zapomenuty, dělníci zpívají a smějí se – a Jonathan v hloubi duše také – a všude je slyšet šťastný hovor. Bzučení motorových pil se mísí s duněním buldozerů, kvílení vrtaček se zpěvem kladiv stavebních dělníků, jak se všichni snaží všechno dodělat dřív, než se šéf vrátí. A Jed, která se zamyšleně prochází s Caroline Langbournovou v italských zahradách nebo s ní sedí nekonečné hodiny v její ložnici v domě pro hosty, se drží v opatrné vzdálenosti a neslibuje Jonathanovi lásku ani najedno odpoledne, natož do nejdelší smrti.

Protože v hnízdečku Langbournových se začínají klubat ošklivé věci.

Ibis, štíhlá malá plachetnice určená pro potěšení hostů Crystalu, se dostala do bezvětří. Caroline Langbournová sedí na přídi a dívá se na břeh, jako by se tam nikdy neměla vrátit. Jonathan se nenamáhá s kormidlem, pohodlně se natáhl na zádi a zavřel oči.

„No, buď můžeme veslovat, nebo můžeme pískat,“ informuje ji lenivě. „Nebo můžeme plavat. Já jsem pro pískání.“

Píská. Ona ne. Vyskočí ryba. Vítr se nezvedá. Carolina Langbourneová vysílá svou samomluvu k třpytivému obzoru.

„Je to hrozně zvláštní pocit, probudit se jednou ráno a uvědomit si,“ řekne – lady Langbourneová stejně jako lady Thatcherová klade důraz na ta nejméně pravděpodobná slova – „že člověk žil a spal a doslova zahodil celé roky, o soukromých penězích nemluvě, s někým, komu na vás ani v nejmenším nezáleží, ale že za tím vším právnickým blábolením a pokrytectvím je doopravdy ten největší a nejhorší darebák. Kdybych někomu řekla, co vím, a Jed jsem toho řekla jenom kousek, protože je tak strašně mladá – no – tak by nevěřili ani polovině z toho. Ani desetině. Nemohli by. Žádný slušný člověk by tomu nevěřil.“

Průzkumník nechá oči zavřené – a uši doširoka otevřené, jak si Caroline Langbournová dál ulevuje.

A někdy, říkal Burr, zrovna když si myslíš, že ti Bůh dal výpověď, tak se otočí a podstrčí ti tak velkou prémii, že se ti ani nechce věřit vlastnímu štěstí.

Když se Jonathan vrátí do Woodyho domu, spí lehce a je vzhůru okamžitě, jak zaslechne přede dveřmi kroky. Zaváže si kolem pasu sarong a plíží se dolů, připraven vraždit. Přes sklo mžourají dovnitř Langbourne a chůva.

„Mohli bychom tě na dnešní noc okrást o postel?“ protahuje Langbourne. „Palác je vzhůru nohama. Nejdřív vybuchla Caroline a teď zase Jed vyjela na šéfa.“

Jonathan spí neklidně na pohovce, zatímco nahoře se hlučně činí Langbourne a jeho milenka.

Jonathan a Daniel leží vedle sebe na břiše na břehu potoka skoro na vrcholu Hory slečny Mabel. Jonathan učí Daniela chytat pstruhy holýma rukama.

„Proč je Roper naštvaný na Jed?“ zašeptá Daniel, aby nepoplašil pstruhy.

„Koukej na vodu,“ zamumlá Jonathan.

„Říká, že by neměla poslouchat žvanění zapšklé ženské,“ řekne Daniel. „Co je to zapšklá ženská?“

„Tak chytáme ryby nebo ne?“

„Každý ví, že Sandy chrápe s celým světem a se svou sestrou, tak k čemu takový kravál,“ prohlásí Daniel a skoro přesně přitom napodobí Roperův hlas.

Vysvobození přijde v podobě macatého pstruha, který zasněně propluje kolem břehu. Jonathan a Daniel se vracejí na zem a svou trofej nesou jako hrdinové. Ale nad Crystalem visí napjaté ticho: příliš mnoho tajných životů, příliš mnoho neklidu. Roper a Langbourne odletěli do Nassau a vzali chůvu s sebou.

„Thomasi, to mi nepovídej, tomu nevěřím,“ protestuje Jed příliš vesele, když ji hlasitými výkřiky přivolali, aby šla obdivovat Danielův úlovek. V její tváři je znát napětí: čelo se jí vraští. Nikdy ho nenapadlo, že je schopna být skutečně nešťastná.

„Holýma rukama? Jak jste to dokázali? Daniel přece nevydrží klidně sedět, ani než mu ostříhají vlasy, ne, Dans? Kromě toho úplně nesnáší všechny plazivé potvory. Dans, to je super. Bravo. Skvěle.“

Ale její nucené dobrá nálada Daniela neuspokojí. Smutně vrátí pstruha do mísy. „Pstruzi nejsou plazivé potvory,“ řekne. „Kde je Roper?“

„Prodává farmy, miláčku. Říkal ti to.“

„Už mám dost toho, jak pořád prodává farmy. Proč je nemůže taky kupovat? Co bude dělat, až mu žádné nezbydou?“ Otevře svou knihu o obludách. „Nejlepší to je, když jsme tu jenom my a Thomas. Je to – normální.“

„Dans, to je hrozně nespravedlivé,“ řekne Jed. Úmyslně se vyhne Jonathanovu pohledu a spěchá zase utěšovat Caroline.

„Jeds! Večírek! Thomasi! Pojďte to tady trochu rozhýbat!“

Roper je zpátky od úsvitu. Šéf vždycky létá ráno. Personál kuchyně se celý den lopotil, přilétala letadla, dům pro hosty se plnil MacDanbyi, Inventářem a Nutnými zly. Osvětlený bazén a štěrková příjezdová cesta jsou čerstvě vyčištěné. Na celém pozemku se rozsvítila světla a z reproduktorů v patiu se linou nostalgické melodie ze slavné Roperovy sbírky osmasedmdesátek. Dívky oblečené ve splývavých nicůtkách, Corkoran v panamáku, Langbourne v bílém smokingovém saku a džínách tvoří skupinky, navzájem si vyměňují partnery, líně povídají, kvičí. Otevřený gril praská, Dom teče proudem, služebnictvo pobíhá a usmívá se, duch Crystalu je obnoven. Dokonce i Caroline se účastní zábavy. Jedině Jed se zřejmě není schopna svého smutku zbavit.

„Podívejte se na to takhle,“ řekne Roper – nikdy opilý, ale o to lepší hostitel – anglické dědičce s modrou krví, která prohrála ve Vegas všechno, co měla, miláčku, obrovská zábava, ale díky Bohu, že domy byly ve svěřenecké péči, a taky díky Bohu za miláčka Dickyho. „Když je svět jedna velká hromada hnoje a člověk si postaví kousek ráje a přivede do něj takovéhle děvče“ – Roper obejme Jed kolem ramen – „tak podle mě tomu místu prokázal službu.“

„Ale Dicky, ty jsi prokázal službu nám všem. Ty jsi do našeho života přinesl jiskru. Viď, Jed, miláčku? Tvůj muž je úplný zázrak, a ty máš ohromné štěstí a nikdy na to nezapomeň.“

„Dans! Pojď sem!“

Roperův hlas si dokáže zjednat ticho. Dokonce i američtí obchodníci s akciemi přestanou mluvit. Daniel poslušně přikluše k svému otci. Roper pustí Jed a položí obě ruce synovi na ramena, jako by ho publiku nabízel k prohlídce. Mluví z náhlého popudu. A Jonathan si okamžitě uvědomí, že mluví k Jed. Pokračuje v nějakém dříve započatém sporu mezi nimi, který se nedá rozhodnout bez podpory sympatizujícího obecenstva.

„Že kmeny v Bonga-Bongu vymírají hladem?“ hřímá Roper do usmívajících se tváří. „Obilí neroste, řeky vyschly, nejsou léky? A po celé Evropě a Americe jsou hory obilí! Jezera mléka, které nepoužíváme, ale každému je to jedno! Kdo jsou pak vrazi? Ne ti, kdo vyrábějí zbraně! Ti, kdo neotevřou spíže!“ Aplaus. Pak ještě větší aplaus, když si kolemstojící uvědomí, že je to pro něj důležité. „Krvácející srdce v armádě? Barevní kňučí, jak se o ně svět nestará? Pitomost! Protože jestli se tvůj kmen nedokáže postarat sám o sebe, tak čím dřív bude ze hry, tím líp!“ Přátelsky Danielem zatřese. „Podívejte se na tohohle kluka. Dobrý materiál. Víte proč? – stůj klidně, Dans – protože pochází z dlouhé řady těch, co přežili. Stovky let nejsilnější děti přežily a slaboši se potopili. Dvanáctičlenné rodiny? Silní se spojili se silnými a vytvořili jeho. Zeptejte se Židů, viď, Kitty?“ Kitty kývá. „Být silný a přežít, o to jde. O to jde nám všem tady. Nejlepší z nejlepších.“ Obrátí Daniela a postrčí ho k domu. „Do postele, kamaráde. Thomas za tebou za chvilku přijde a něco ti přečte.“

Jed se na chvíli zlepší nálada stejně jako ostatním. Nepřipojí se sice k potlesku, ale z jejího úsměvu a ze způsobu, jakým tiskne Roperovi ruku, je jasné, že jeho tiráda aspoň na chvilku rozptýlila její pocit viny nebo pochybnosti nebo šok, nebo co to v posledních dnech chmuří její obvyklou radost z dokonalosti světa.

Ale za pár minut tiše vyklouzne nahoru. A už se nevrátí.

Corkoran a Jonathan seděli v zahradě Woodyho domu a pili studené pivo. Kolem ostrova slečny Mabel se vytvořila červená aura soumraku. Mraky se zvedly a den naposledy zazářil.

„Jmenoval se Sammy,“ řekl Corkoran zasněně. „Sammy. Tak se jmenoval.“

„Co je s ním?“

„Na té lodi před Pashou. Na Paule. Sammy byl v posádce.“

Jonathan uvažoval, jestli se mu Corkoran hodlá svěřit se vzpomínkami na ztracenou lásku.

„Sammy z Kentucky. Matróz. Pořád pobíhal po stěžni nahoru a dolů, jako by hrál v Ostrovu pokladů. Proč to dělá, přemýšlel jsem. Předvádí se? Dělá dojem na holky? Na kluky? Na mě? Zvláštní. Šéf tenkrát obchodoval s komoditami. Zinek, kakao, guma, čaj, uran, cokoliv. Občas byl vzhůru celou noc, prodával tohle, kupoval tamto, nakupoval do zásoby, prodával nakrátko, spekuloval na vzestup, spekuloval na pokles. Měl informace, samozřejmě, nemá cenu riskovat. A tenhle malý parchant Sammy pořád pobíhal nahoru a dolů po stěžni. Pak mi to došlo. Aha, pomyslel jsem si. Já už vím, o co ti jde, Samíčku. Děláš to, co bych na tvém místě udělal já. Špehuješ. Počkal jsem, až jsme večer zakotvili, poslal jsem posádku na břeh jako obvykle. Pak jsem vylovil žebřík a vylezl jsem na ten stěžeň sám. Skoro mě to zabilo, ale našel jsem to hned, schované pod anténou. Zespoda to nebylo vidět. Štěnice. Sammy odposlouchával šéfův satkom a hrál podle něj na trhu. On a jeho kamarádíčci na pevnině. Zisky si dělili. Než jsme ho čapli, udělali ze sedmi set dolarů dvacet tisíc.“

„Co jste s ním udělali?“

Corkoran potřásl hlavou, jako by to bylo všechno smutná záležitost. „Můj problém je, milánku,“ přiznal se, jako by to za něj Jonathan mohl vyřešit, „že vždycky, když se ti podívám do těch faunovských očí, tak mi všechna moje tykadla říkají, že už tu mladý Sammy zase blýská prdelí stěžeň.“

Je devět ráno následujícího dne. Frisky přijel toyotou do Townside, sedí za volantem a vytrubuje na klakson.

„Vstávat, Tommy boy, máš se předvést! Šéf si s tebou chce popovídat. Hoď se do parády, ale hned!“

Pavarotti lkal naplno. Roper stál před velkým krbem a četl svými polovičními brýlemi nějaký právnický dokument. Langbourne se vyvaloval na pohovce a jednou rukou si objímal koleno. Bronzové dveře se zavřely. Hudba umlkla.

„Máš tu dárek,“ řekl Roper, aniž přestal číst.

Na želvovinovém stole ležela hnědá obálka adresovaná panu Dereku S. Thomasovi. Když ji Jonathan potěžkal v ruce, zneklidnila ho vzpomínka na Yvonne, na její bledou tvář v pontiaku u silnice.

„Budeš potřebovat tohle,“ řekl Roper a postrčil k němu stříbrný nůž na papír. „Nerozsekni to, bylo to sakra drahé.“

Ale Roper se nevrátil ke své listině. Dál se díval na Jonathana přes své poloviční brýle. I Langbourne ho sledoval. Pod jejich pohledem Jonathan otevřel obálku a vytáhl z ní novozélandský pas se svou vlastní fotografií uvnitř, na jméno Derek Stephen Thomas, úředník, narozen v Marlborough, South Island, platnost ještě tři roky.

Když se na pas díval a když ho držel v ruce, byl na okamžik až směšně dojat. Oči se mu zamžily, hrdlo se mu stáhlo. Roper mě chrání. Roper je můj přítel.

„Řekl jsem jim, aby tam dali nějaká víza,“ vysvětloval právě Roper pyšně, „a aby ho trochu ošoupali.“ Odhodil dokument, který četl. „Nikdy nevěř novému pasu, říkám já. Staré jsou lepší. To máš totéž jako s taxikáři ve třetím světě. Nepřežili pro nic za nic.“

„Díky,“ řekl Jonathan. „Opravdu moc děkuju. Je krásný.“

„Jsi v systému,“ oznámil mu Roper, příslušně spokojen s vlastní velkorysostí. „Víza jsou pravá. Pas taky. Nepokoušej štěstí. Obnovovat na některém konzulátu v zahraničí.“

Langbourne protahoval řeč tak, jako by chtěl úmyslně kontrastovat s Roperovým potěšením. „Radši to podepiš,“ pobídl ho. „Nejdřív si nějaké podpisy vyzkoušej.“

Pod dohledem obou psal Jonathan na kus papíru Derek S. Thomas, Derek S. Thomas, dokud nebyli spokojeni. Podepsal pas, Langbourne ho vzal, zavřel a podal zpátky Roperovi.

„Něco v nepořádku?“ zeptal se Langbourne.

„Myslel jsem, že je můj. Že si ho můžu nechat,“ řekl Jonathan.

„A kdo ti to nakukal?“ otázal se Langbourne.

Roper mluvil přátelštěji. „Mám pro tebe práci, pamatuješ? Uděláš svoje a pak můžeš jít, kam chceš.“

„Jakou práci? Nikdy jste mi to neřekl.“

Langbourne otevíral kufřík. „Budeme potřebovat svědka,“ připomněl Roperovi. „Někoho, kdo neumí číst.“

Roper zvedl telefon a vyťukal několik čísel. „Slečna Molloyová? Tady šéf. Buďte tak hodná a stavte se na chvilku v pracovně.“

„Co to podepisuju?“

„Proboha, do prdele, Pine,“ sykl Langbourne stísněným polohlasem. „Na vraha na útěku jsi moc vybíravý, nemyslíš?“

„Věnuju ti tvou vlastní společnost, budeš ji řídit,“ oznámil Roper. „Trochu cestování. Trochu vzrušení. Hodně mlčení. Velký balík peněz, až bude po všem. Všechny dluhy zaplaceny i s úroky.“

Bronzové dveře se otevřely. Slečna Molloyová byla vysoká napudrovaná čtyřicátnice. Přinesla si vlastní pero z mramorovaného plastiku, které se jí houpalo na krku na mosazném řetízku.

První dokument bylo prohlášení o zřeknutí se práv, v němž se Jonathan vzdával práv na příjem, zisky, důchody a aktiva společnosti jménem Tradepaths Limited se sídlem v Curacau. Podepsal ho.

Druhý byla zaměstnanecká smlouva u stejné společnosti, kterou Jonathan přijímal všechna břemena, závazky, dluhy a odpovědnosti, které mu vzejdou z funkce výkonného ředitele. Podepsal ji.

Třetí nesl podpis majora Montaguea Corkorana, Jonathanova předchůdce ve funkci. Některé paragrafy měl opatřit iniciálami a dole volná řádka čekala na jeho podpis.

„Ano, miláčku?“ řekl Roper.

Jed vstoupila do pokoje. Musela umluvit Guse, aby ji pustil dál.

„Na drátě jsou Del Orovi,“ oznámila. „Večeře a pobyt a madžong v Abacu. Snažila jsem se tě dovolat, ale na centrále mi říkali, že nepřijímáš hovory.“

„Miláčku, víš dobře, že nepřijímám.“

Jed chladným pohledem přejela skupinku a zastavila se u slečny Molloyové. „Antheo,“ řekla. „Co vám to tady dělají? Nenutí vás, abyste si vzala Thomase, že ne?“

Slečna Molloyová zrudla. Roper se nejistě zamračil. Jonathan ho nikdy předtím neviděl v rozpacích.

„Bereme Thomase na palubu, Jeds. Říkal jsem ti to. Vybavíme ho trochou kapitálu. Trochu ho postrčíme. Měl jsem pocit, že mu to dlužíme. Za to, co udělal pro Dannyho a tak. Mluvili jsme o tom, vzpomínáš si? Co se sakra děje, Jeds? Tohle je obchodní jednání.“

„No ano, to je super. Gratuluju, Thomasi.“ Konečně se na něj podívala. Její úsměv byl zdrženlivý, ale už ne tak divadelní. „Jenom si dávej hrozný pozor, abys neudělal něco, co nechceš, ano? Roper umí být strašlivě přesvědčivý. Miláčku, můžu jim říct, že ano? Maria tě tak šíleně miluje, že by jí zlomilo srdce, kdybych odmítla.“

„Ještě něco se děje?“ zeptal se Burr, když skoro mlčky poslouchal Jonathanovo vylíčení těchto okolností.

Jonathan předstíral, že se rozpomíná. „Langbournovi se pohádali, ale to je asi celkem nepodstatné.“

„Ano, to my v tomhle Zapadákově víme taky,“ řekl Burr. Zdálo se, že ještě na něco čeká.

„A Daniel se vrací na Vánoce do Anglie,“ dodal Jonathan.

„Nic jiného?“

„Nic podstatného.“

Rozpaky. Oba čekali, až promluví ten druhý.

„No, tak šlapej vodu a chovej se přirozeně,“ připomněl Burr nabručeně. „A žádné šílené řeči o vloupání do jeho soukromé svatyně, jasné?“

„Jasné.“

Další pauza, než to oba položili.

Žiju svůj život, říkal si důrazně Jonathan, když běžel z kopce dolů. Nejsem loutka. Nejsem ničí sluha.

18.

Jonathan si naplánoval svůj zakázaný výpad do reprezentačního apartmá, jakmile se dozvěděl, že Roper se rozhodl prodat zase pár farem, že Langbourne ho bude doprovázet a že Corkoran se zastaví v Nassau, aby dohlédl na činnost Ironbrand.

Ve svém rozhodnutí se ještě utvrdil, když slyšel od stájníka Clauda, že den po odletu všech tří mužů plánují Jed a Caroline vzít děti na vyjížďku s poníky podle pobřeží, že vyrazí v šest a vrátí se k pozdní snídani nebo časnému obědu ještě dřív, než naplno vypukne polední vedro.

Od té chvíle začal Jonathan taktizovat. Den před výpadem vzal Daniela na jeho první obtížný výstup severní stěnou Hory slečny Mabel – nebo spíš stěnou malého lomu, jenž se tu do kopečku zakusoval – který vyžadoval tři skoby a travers na lanech, než triumfálně zakončili svou cestu na východním konci přistávací dráhy. Na vrcholu natrhal hrst sladce vonících žlutých frézií, kterým domorodci říkají lodní kytky.

„Pro koho jsou?“ zeptal se Daniel, ukusující čokoládu, ale Jonathanovi se podařilo vyhnout se odpovědi.

Druhý den vstal ve svou obvyklou časnou hodinu a vyběhl po cestě kolem pobřeží, aby se přesvědčil, že se výprava vydala na cestu podle plánu. S Caroline a Jed se setkal v jedné větrné zatáčce. Za nimi jely v neuspořádaném hloučku děti a nakonec stájník Claude.

„Thomasi, prosím tě, nepůjdeš pak náhodou do Crystalu?“ zeptala se Jed, sklonila se a poplácala svou arabskou klisnu po krku, jako by pózovala na reklamu na cigarety. „Skvěle. A mohl bys být tak strašlivě hodný a říct Esmeraldě, že Caro nesmí kvůli dietě jíst vůbec nic, v čem je mléčný tuk?“

Esmeralda dobře věděla, že Caroline nesmí jíst mléčný tuk, protože Jonathan sám slyšel, jak jí to Jed říkala. Ale Jonathan se v poslední době naučil očekávat od Jed neočekávané. Její úsměvy byly roztržité, její chování bylo hranější než jindy a nezávazné povídání se jí nevedlo.

Jonathan běžel dál až ke své skrýši. Nevykopal mikrotelefon, protože dnes pracoval o vlastní vůli. Ale vzal si svůj miniaturní fotoaparát maskovaný jako zapalovač a přidal k němu svazek paklíčů, které nebyly maskovány vůbec, sevřel je v dlani, aby při běhu nezvonily, vrátil se do Woodyho domu, převlékl se a pak vyrazil tunelem ke Crystalu. V ramenou cítil napětí před bitvou.

„Co děláte s těma lodníma kytkama, pane Thomas?“ vyptával se vesele strážný u brány. „Vy ste byl nahoře okrást chudáka slečnu Mabel, co? No teda do prdele. Hej, Dovere, pocem a strč ten svůj blbej ksicht do těch lodních kytek. Cejtil si někdy něco tak krásnýho? Ale hovno si cejtil! Ty si za celej svůj život necejtil nic jinýho než kožich tý svý starý.“

Když Jonathan došel k hlavní budově, málem se mu zatočila hlava intenzivním pocitem, že se vrátil zpátky k Meisterovi. U dveří ho přivítal ne Isaac, ale Herr Kaspar. Na hliníkovém žebříku nevyměňoval žárovku Parker, ale Bobbi, chlapec pro všechno. A byla to neteř Herr Kaspara, ne Isaacova dcera, kdo líně stříkal do pot-pourri roztok proti hmyzu. Iluze přešla a on byl zase v Crystalu. V kuchyni vedla Esmeralda seminář o světové politice pro loďmistra Talbota a Queenie z prádelny.

„Esmeraldo, byla byste tak hodná a našla mi na ně nějakou vázu? Překvapení pro Dana. Jo, a slečna Jed říkala, abych vám připomněl, že lady Langbournová nemůže jíst vůbec žádné mléčné výrobky.“

Řekl to tak šelmovsky, že se jeho publikum začalo svíjet neovladatelným smíchem, který ho provázel ještě po hlavním schodišti když s vázou v ruce stoupal do prvního patra, naoko k Danielově pokoji. Když došel k dveřím do reprezentačního apartmá, zastavil se. Veselé klábosení zdola pokračovalo. Dveře byly pootevřené. Strčil do nich a vstoupil do předsíně obložené zrcadly. Dveře na jejím konci byly zavřené. Stiskl kliku a myslel na Irsko a na nastražené výbušniny. Vstoupil dovnitř, nic nevyletělo do povětří. Zavřel dveře a rozhlédl se, zahanbený vlastním nadšením.

Sluneční světlo, filtrované síťovými záclonami, leželo na bílém koberci jako opar. Na Roperově polovině obrovské postele nikdo nespal. Roperovy polštáře byly načechrané. Na nočním stolku ležela poslední čísla Fortune, Forbesu, Economistu a starší čísla katalogů z aukčních síní po celém světě. Poznámkové papíry, tužky, kapesní magnetofon. Jonathan sjel pohledem k druhé polovině postele a uviděl otisk jejího těla, polštáře neklidně pomuchlané, černý hedvábný závoj – její noční košili, její utopické časopisy, hromada velkých luxusních knih o nábytku, krásných domech, zahradách, krásných koních, ještě o koních, knihy o arabských plnokrevnících a anglických receptech, a jak se naučit italsky za osm dní. Byly tu cítit dětské vůně – dětský zásyp, pěna do koupele. Včerejší šaty bezstarostně rozházené po pohovce; a otevřenými dveřmi do koupelny viděl včerejší plavky, jak se v trojúhelnících houpou ve sprše.

Jeho pohled se zrychlil, vnímal všechno najednou: její toaletní stolek, přeplněný upomínkami na noční kluby, na lidi, restaurace, koně; fotografie smějících se lidí, Ropera v bikinách, s mužstvím víc než patrným, Ropera za volantem Ferrari, závodního člunu, Ropera v kapitánské čepici a plátěných kalhotách na můstku Iron Pashi; Pasha sám, kotvící majestátně v newyorském přístavu, za ním se tyčí silueta Manhattanu; rukou psané dopisy od kamarádek vyčuhující ze zásuvky; dětský adresář s fotografií oduševnělého bloodhounda na obalu; vzkazy sobě samé, načmárané na kousky žlutého papíru a přilepené na okraje zrcadla: „Potápění o Danových narozeninách?“

„Zavolat Marii kvůli kloubu Sarah!“

„S. J. Phillips – manžetové knoflíky pro R.!!“

V místnosti jako by nebylo dost vzduchu. Jsem vykradač hrobek, ale ona je živá. Jsem ve sklepě Herr Meistera, kde svítí světlo. Zmiz, než tě zazdí. Ale nepřišel sem hledat únik. Přišel se zaplést. S oběma. Chtěl Roperova tajemství, ale její chtěl víc. Chtěl vyřešit záhadu toho, co ji připoutalo k Roperovi; záhadu její směšné afektovanosti – a proč ses mě dotkla očima. Postavil vázu na stolek u pohovky, vzal jeden její polštář, přitiskl si ho k tváři a ucítil kouř dřeva jako z krbu zpívající tety Annie. Samozřejmě. Tohle jsi dělala včera. Seděla jsi s Caroline u krbu a povídala si s ní, zatímco děti spaly. Tolik povídání. Tolik poslouchání. Co říkáš? Co slyšíš? A ten stín v tvé tváři. Ty jsi teď sama průzkumník, oči upíráš na všechno příliš dlouho, včetně mě. Jsi zase dítě, vidíš všechno poprvé. Nic už ti nepřipadá známé, na nic se už nemůžeš bezpečně spolehnout.

Strčil do zrcadlových dveří Roperovy šatny a vstoupil nikoli do jejího, ale do svého vlastního dětství. Měl můj otec takovouhle vojenskou truhlu, s kovovými držadly, aby se dala táhnout olivovými háji Kypru? Takovýhle polní skládací stolek, potřísněný inkoustem a mokrými skleničkami? Takový pár zakřivených tureckých šavlí, visících v pochvách na stěně? Nebo takovéhle trepky s vyšívaným monogramem, který vypadá jako plukovní erb? Dokonce i ty řady na míru šitých obleků a smokingů, od vínově červeného přes černý po bílý, ty ručně šité boty na dřevěných kopytech, bílá jelenice, večerní lakýrky, měly v sobě nezaměnitelnou atmosféru uniforem čekajících na signál k útoku.

Jonathan byl zase vojákem a pátral po nepřátelských náznacích: podezřelých drátech, kontaktech, senzorech, které by ho poslaly do nebeského království. Nic. Jen zarámované školní fotografie třicet let staré, momentky Daniela, hromádka drobných v několika měnách, seznam archivních vín od Berry Bros. & Ruud, výroční účet jeho londýnského klubu.

Jezdí pan Roper často do Anglie? zeptal se Jonathan Jed u Meistera, když čekali, až budou zavazadla naložena do limuzíny.

Proboha, ne, odpověděla Jed. Roper říká, že jsme hrozně milí, ale odtud nahoru dřevění. Ostatně stejně nemůže.

Proč ne? zeptal se Jonathan.

Já nevím, odpověděla Jed až příliš nedbale. Daně nebo tak něco. Proč se nezeptáte jeho?

Byly před ním dveře do soukromé kanceláře. Nejsoukromější místnost, pomyslel si. Poslední tajemství jsi ty sám – ale kdo sám, on nebo já nebo ona? Dveře byly z těžkého cypřišového dřeva v ocelovém rámu. Naslouchal. Vzdálené klábosení. Vysavače. Leštičky podlah.

Dej si načas, připomněl Jonathan sám sobě. Čas je péče. Čas je nevinnost. Nikdo nepřijde nahoru a nenajde tě. Povlečení se v Crystalu mění v poledne, až když se čisté povlaky mohly dost vyvětrat na slunci: šéfovy rozkazy, pilně vykonávané Jed. My jsme poslušní lidé, Jed a já. Naše kláštery nevyšly naprázdno. Zkusil dveře. Zamčené. Jeden obyčejný zámek, klasický. Odloučenost místnosti je dostatečné bezpečnostní opatření. Kdo se přiblíží, bude bez varování zastřelen. Sáhl po paklíčích a uslyšel v duchu Rookův hlas. Nikdy neotvírej zámek paklíčem, když můžeš najít klíč. První pravidlo lupičství. Obrátil se k dveřím zády a přejel rukou po několika poličkách, zvedl roh koberce, pak květináč, pak poplácal kapsy nejbližších obleků, pak kapsy županu. Pak zvedl několik nejbližších bot a obrátil je vzhůru nohama. Nic. Do háje.

Rozevřel vějíř svých paklíčů a vybral ten, který vypadal nejpravděpodobněji. Byl příliš tlustý. Vybral druhý, a když se ho chystal strčit do zámku, zmocnila se ho žáčkovská hrůza z toho, že poškrábe vyleštěnou mosaz. Vandale! Kdo tě vychovával? Spustil ruce, několikrát se pomalu nadechl, aby znovu nabyl svého operačního klidu, a začal znova. Opatrně dovnitř… pauza… opatrně malinko zpátky… znova dovnitř. Hlaď ji, nenuť ji, jak říkáme my v armádě. Poslouchej ji, vyciťuj její tlaky, zadržuj dech. Otoč. Jemně… ještě kousek zpátky… teď otoč silněji… a ještě trochu silněji… Zlomíš paklíč! Zlomíš paklíč a zůstane ti v zámku! Teď!

Zámek povolil. Nic se nezlomilo. Nikdo nevystřelil Jonathanovi do obličeje dávku z hecklera. Vytáhl paklíč neporušený, vrátil ho do své peněženky a peněženku do kapsy džínsů, když uslyšel skřípání pneumatik toyoty. Klid. Teď. Průzkumník se přikradl k oknu. Pan Onslow Roper se nečekaně vrátil z Nassau. Hráči si přicházejí přes hranici vyzvednout své zbraně. Byl to však jen každodenní chléb, který dorazil z Townside.

Ale poslouchal jsi hezky, řekl si. Klidně, pozorně, bez paniky jsi poslouchal. Dobrá práce. Syn svého otce.

A byl v Roperově doupěti.

Jestli se pokusíte o podraz, tak si budete přát, abyste se nikdy nenarodil, řekl Roper.

Ne, řekl Burr. A Rob taky říká ne. Jeho soukromá svatyně je tabu a to je rozkaz.

Jednoduchá. Vojenská jednoduchost. Nenápadná skromnost obyčejného člověka. Žádný vyšívaný trůn, žádný želvovinový stůl, žádné třímetrové bambusové pohovky s polštáři, které člověka okamžitě uspí, žádné stříbrné poháry, žádné katalogy Sotheby’s. Docela obyčejná, nudná kancelářička, kde se dělají obchody a peníze. Obyčejný psací stůl potažený koženkou, kartotéční přihrádky v padacím stojánku, zatáhni a všechny udělají krok dopředu. Jonathan zatáhl a přihrádky to udělaly. Jedna kovová židle. Jedno kulaté vikýřové okénko, které jako mrtvé oko hledí na svůj vlastní kousek prázdného nebe. Dva otakárci. Kde ti se tady proboha vzali? Jedna masařka, velmi hlučná. Jeden dopis, ležící navrch na jiných dopisech. Adresa Hampden Hall, Newbury. Podpis Tony. Námět, pisatelova tísnivá finanční situace. Tón zároveň prosebný a výhružný. Nečti to, vyfotografuj to. Klidně vytáhl z přihrádky zbylé papíry, odstranil spodek zapalovače, připravil kameru uvnitř a zamžoural do malého okuláru. Vzdálenost změříš tak, že roztáhneš prsty obou rukou. Když se palcem dotkneš nosu, je to ono, říkal Rooke. Dotkl se nosu. Čočka byla rybí oko. Všechny stránky měl v záběru. Zamířit nahoru, zamířit dolů. Zmáčknout. Vyměnit papíry. Nepokapat stůl vlastním potem. Znova se dotknout nosu, zkontrolovat vzdálenost. Klidně. Pořád stejně klidně, nehýbat se. Stál u okna bez hnutí. Pozoruj, ale ne moc zblízka. Toyota odjíždí s Gusem za volantem. Vrať se k práci. Pomalu.

Dokončil první přihrádku, vrátil do ní papíry, vytáhl papíry i z druhé. Šest hustě popsaných stránek úhledného roperopisu. Korunovační klenoty? Nebo dlouhý dopis bývalé ženě o Danielovi! Rozložil je popořadě odleva doprava. Ne, není to dopis Paule. Jsou to jména a čísla, obojího spousta, napsané na milimetrovém papíru propisovačkou, jména vlevo, čísla vedle nich, každá číslice pečlivě ve správném čtverečku. Dluhy ze hry? Účty za domácnost? Seznam narozenin? Přestaň přemýšlet. Teď špehuj, potom mysli. Udělal krok vzad, otřel si z tváře pot a vydechl. A přitom to uviděl.

Jeden vlas. Jeden dlouhý, rovný, měkký, krásný oříškový vlas, který by měl být v medailonu nebo v milostném dopise nebo ležet na polštáři a vonět kouřem. Na okamžik ho popadl nepříčetný vztek, jako mívají badatelé, když dokončí nějakou pekelnou výpravu a na konci najdou zapomenutý kotlík nenáviděného soka, který se tam dostal dřív. Lhala jsi mi! Ty víš, co Roper dělá! Jedeš s ním v tom největším špinavém kšeftu jeho kariéry! Vzápětí ho potěšila myšlenka, že Jed podnikla totéž co teď on, aniž by měla výhodu Rooka nebo Burra nebo Sophiiny vraždy.

Pak se vyděsil. Ne kvůli sobě, kvůli ní. Kvůli její křehkosti. Kvůli její nešikovnosti. Kvůli jejímu životu. Ty blázne zatracená, řekl jí, nechat za sebou takovouhle stopu! Copak jsi nikdy neviděla krásnou ženskou tvář rozmlácenou k nepoznání? Malého pejska rozpáraného od hlavy k ocasu?

Stočil zrádný vlas kolem malíčku a zastrčil ho do propocené kapsy, vrátil druhou složku do přihrádky a právě rozkládal papíry z třetí, když uslyšel od stájí klapot kopyt, doprovázený protestujícími a vyčítavými dětskými hlasy.

Metodicky vrátil papíry tam, kam patřily, a došel k oknu. Přitom zaslechl uvnitř domu zvuk běžících nohou, pak Daniela, jak naříkavě volá mámu a řítí se kuchyní do haly. Pak hlas Jed, jak na něj ječí. A na dvoře stájí uviděl Caroline Langbournovou a její tři děti a stájníka Clauda, který držel za uzdu arabskou klisnu Sarah, a čeledína Donegala, jak drží Danielova poníka Smokyho, který stál s hlavou sklopenou, jako by byl celou tou scénou znechucen.

Bitevní bystrost.

Bitevní klid.

Syn svého otce. Pohřběte ho v uniformě.

Jonathan zastrčil kameru do kapsy džínsů a podíval se na stůl, jestli tam po něm nezůstaly nějaké neopatrné stopy. Kapesníkem otřel desku stolu, pak boky přihrádek. Daniel ječel hlasitěji než Jed, ale Jonathan nerozuměl slovům ani jednoho z nich. Na dvoře u stájí se jedno z Langbournových dětí rozhodlo, že je na čase přidat se k plačtivému sboru. Esmeralda vyšla z kuchyně a říkala Danielovi, aby byl přece rozumný, co by tomu řekl táta? Jonathan vyšel do šatny, zavřel ocelí okované dveře do pracovny a znovu je zamkl paklíčem, což trvalo o něco déle, než by mělo, protože se Jonathan obával, že poškodí štít. Když se dostal do ložnice, slyšel už Jed, jak dupe po schodech nahoru v jezdeckých botách a vykřikuje, že už nikdy nikdy nevezme Daniela jezdit, nikdy v životě.

Uvažoval o ústupu do koupelny nebo o tom, že se vrátí do šatny, ale schovat se by nic nevyřešilo. Zmocňovala se ho blažená netečnost, která mu připomínala milování. Když se tedy Jed objevila ve dveřích ve své jezdecké výstroji, jen bez bičíku a tvrdého klobouku, ale zato zardělá horkem a hněvem, Jonathan se postavil k stolku u pohovky a srovnával lodní kytky, protože cestou nahoru ztratily něco ze své dokonalosti.

Zprvu byla příliš rozčilená na Daniela, aby ji cokoli překvapilo.

„Thomasi, vážně, jestli máš aspoň trochu vliv na Daniela, tak bych chtěla, abys ho naučil nepodělat se až na půdu, když si něco udělá. Jednou pitomě spadl, nic se mu nestalo, nejvýš uražená pýcha, a on z toho dělá naprosto – ostatně, Thomasi, co do prdele děláš v tomhle pokoji?“

„Donesl jsem ti lodní kytky. Z toho našeho včerejšího výstupu.“

„A proč jsi je nedal slečně Sue?“

„Chtěl jsem je naaranžovat sám.“

„Mohl jsi je naaranžovat dole a dát je slečně Sue tam.“

Zamračila se na neustlanou postel. Na své včerejší šaty odhozené na pohovce. Na otevřené dveře do koupelny. Daniel ještě ječel. „Zavři klapačku, Danieli!“ Očima se vrátila k Jonathanovi. „Thomasi, ale vážně, kytky nekytky, podle mě je to pěkná drzost.“

Stejný hněv. Prostě jsi ho z Daniela přenesla na mě, pomyslel a dál si bezmyšlenkovitě hrál s květinami. Cítil náhle hlubokou touhu chránit ji. Paklíče na stehně vážily tunu, kamera v zapalovači mu prakticky padala z kapsy košile, jeho historka o kytkách, kterou si připravil pro Esmeraldu, byla hodně děravá. Ale on myslel jen na Jed, na její strašnou zranitelnost, ne na svoji. Daniel přestal kvílet a čekal, co se bude dít.

„Tak proč nezavoláš bouchače?“ zeptal se Jonathan ani ne tak jí jako spíš květin. „Poplachové tlačítko máš hned vedle sebe na stěně. Nebo je zavolej domácím telefonem, jestli chceš. Vytoč devítku a já za tu pěknou drzost příslušně zaplatím. Daniel nedělá scénu, protože si ublížil. Nechce se vrátit zpátky do Londýna a nelíbí se mu, že se o tebe musí dělit s Caroline a jejími dětmi. Chtěl tě pro sebe.“

„Vypadni,“ řekla.

Ale Jonathana stále neopustil jeho klid a jeho starost o ni a ty dva pocity mu společně dodávaly převahy. Zkoušky a slepé střílení skončily. Byl čas střílet naostro.

„Zavři dveře,“ přikázal jí tlumeným hlasem. „Tohle není dobrá chvíle na povídání, ale musím ti něco říct a nechci, aby to Daniel slyšel. Už takhle slyší přes stěnu ložnice víc než dost.“

Zírala na něj a on viděl, jak jí tvář znejistěla. Zavřela dveře.

„Jsem tebou posedlý. Nemůžu tě dostat z hlavy. Neříkám, že tě miluju. Spím s tebou, vstávám s tebou, nemůžu si ani vyčistit zuby, aniž bych čistil taky ty tvoje, a většinu času se s tebou hádám. Není v tom logika, není v tom potěšení. Neslyšel jsem od tebe jedinou myšlenku, která by za něco stála, a většina toho, co říkáš, jsou afektované kecy. Ale přesto kdykoliv mě napadne nějaký vtip, tak potřebuju, aby ty ses mu smála, a když je mi mizerně, tak potřebuju tebe, abys mě zvedla. Nevím, kdo jsi, nebo jestli jsi vůbec někdo. Nebo jestli jsi tady kvůli penězům, nebo jestli jsi šíleně zamilovaná do Ropera. A jsem si jistý, že ty to taky nevíš. Myslím si, že jsi ztracená existence. Ale to mě neodradí. Ani v nejmenším. Znechucuje mě to, zesměšňuje mě to, mám chuť ti zakroutit krkem. Ale to k tomu prostě patří.“

Byla to jeho vlastní slova. Mluvil za sebe a za nikoho jiného. Ovšem krutý sirotek v něm nedokázal odolat, aby nepřesunul trochu viny i na její bedra. „Třeba jsi mě neměla tak pečlivě ošetřovat. Zvedat mě. Sedět u mé postele. Řekněme, že je to Danielova vina, že se nechal unést. A tvoje, že jsi na mě dělala ty psí oči.“

Zavřela ty své urážlivé oči a chvilku to vypadalo, že spí. Otevřela je a zvedla ruku k tváři. A on se bál, že ji zasáhl příliš tvrdě a že napadl to citlivé území, které si oba navzájem proti sobě chránili.

„To je ta nejdrzejší urážka, kterou mi kdo kdy řekl,“ ozvala se nejistě po dlouhé pauze.

Neodpověděl.

„Thomasi!“ zvolala, jako by ho prosila o pomoc.

Ale on jí ještě pořád nepomohl.

„Proboha, Thomasi… kruci. Tohle je Roperův dům!“

„Je to Roperův dům a ty jsi Roperova holka tak dlouho, jak to dokážeš snášet. Moje smysly mi říkají, že moc dlouho už to nebude. Roper je darebák, jak ti Caroline Langbournová bezpochyby sdělila. Není to bukanýr, není to hazardní hráč z Mississippi, není to romantický dobrodruh, nebo jakou roli jsi mu dala, když jste si spolu začali. Prodává zbraně, je to darebák, a aspoň trochu taky vrah.“ Pak udělal něco pobuřujícího. Jedinou větou porušil všechna Burrova a Rookova pravidla najednou. „Proto ho lidi jako ty a já nakonec špehují,“ řekl. „A nechávají stopy jako dům po celé jeho kanceláři. ‚Byla tady Jed.‘ ‚Jed Marshallová, její značka, její vlas uvízlý mezi jeho papíry.‘ Za to tě zabije. To on totiž dělá. Zabíjí.“ Odmlčel se, aby posoudil efekt svého dvojsmyslného přiznání, ale Jed jako by zkameněla. „Asi si půjdu radši promluvit s Danielem,“ dodal. „Co vlastně tvrdí, že se mu stalo?“

„Pánbůh ví.“

Když odcházel, udělala zvláštní věc. Stále ještě stála u dveří a když se k ní blížil, ustoupila o krok, aby mohl přejít, což mohla být normální zdvořilost. Pak, z nějakého popudu, který by asi sama nedokázala vysvětlit, sáhla před něj, vzala za kliku a otevřela dveře, jako by Jonathan měl plné ruce a potřeboval pomoc.

Daniel ležel na posteli a četl si svou knihu o obludách.

„Jed to přehání,“ vysvětlil. „Já jsem se jenom vztekal. Ale ona začala být úplně zuřivá.“

19.

Byl večer téhož dne a Jonathan byl ještě naživu, obloha byla ještě na svém místě, žádné gorily z ochranky na něj nenapadaly ze stromů, když se vracel tunelem do Woodyho domu. Cikády tikaly a vzlykaly ve stejném rytmu, slunce zmizelo za Horou slečny Mabel, padl soumrak. Zahrál si tenis s Danielem a Langbournovými dětmi, plaval s nimi a vzal je plachtit, vyslechl, co mu chtěl sdělit Isaac o Tottenham Hotspur a Esmeralda o zlých duchách a Caroline Langbournová o mužích, manželství a svém manželovi.

„Mně vadí nejvíc ta neupřímnost, Thomasi, to lhaní. Já vůbec nevím, proč ti to vykládám, jenomže ty jsi rovný. Mně je jedno, co o tobě říká, my všichni máme svoje problémy, ale poznám, když někdo hraje na rovinu. Mně by úplně stačilo, kdyby mi řekl: ‚Spím s Annabelle‘ – nebo s kým to zrovna spí – ‚a co víc, budu s ní spát dál‘ – tak bych řekla: ‚Dobře. Hrajeme to takhle, budiž. Jen nečekej, že já ti budu věrná, když ty mně nejsi.‘ S tím bych dokázala žít, Thomasi. Když je člověk žena, tak mu nic jiného nezbývá. Mně jenom přivádí k šílenství, že jsem mu dala všechny svoje peníze a celé roky jsem ho prakticky živila, že za vzdělání dětí platil můj táta, a nakonec jsem zjistila, že rozhazuje s každou kurvičkou, kterou náhodou potká, a nás nechá, no, ne úplně bez halíře, ale rozhodně nijak zazobané.“

Po celý zbytek dne zahlédl Jed jen dvakrát: jednou v altánku ve žlutém kaftanu, jak píše dopis, a jednou, jak jde s Danielem v příboji, jednou rukou si přidržuje vysoko vykasanou sukni a druhou ho drží za ruku. A když Jonathan odcházel z domu a záměrně míjel její okno, slyšel ji, jak telefonuje s Roperem: „Ne, miláčku, neudělal si vůbec nic, byl to všechno planý poplach, a rychle se z toho dostal a namaloval mi úplně super obrázek Sarah, jak se producíruje po stájové střeše, představ si, bude se ti ohromně líbit…“

A pomyslel si: Teď mu řekneš, tohle byla ta dobrá zpráva, miláčku. Ale hádej, koho jsem našla schovaného v naší ložnici, když jsem vyšla nahoru…

Teprve když došel do Woodyho domu, čas ne a ne plynout. Vešel dovnitř opatrně, protože si říkal, že jestli Jed zalarmovala ochranku, je nejpravděpodobnější, že na něj čekají v jeho domě. Vešel tedy zadním vchodem a prohledal obě poschodí, než měl pocit, že může z kamery vyndat maličkou kovovou kazetu s filmem a ostrým kuchyňským nožem pro ni vyřezat skrýš v paperbackové detektivce.

Pak se všechno dělo velmi pomalu.

Vykoupal se a myslel si: teď se asi tak sprchuješ a nemá ti kdo podat ručník.

Uvařil si kuřecí polévku z odřezků, které mu dala Esmeralda, a myslel si: Teď asi sedíte s Caroline v patiu a jíte Esmeraldina platýze s citrónovou omáčkou, a ty nejspíš posloucháš další kapitolu Carolinina života, zatímco její děti se cpou brambůrky a kolou a zmrzlinou a dívají se v Danielově herně na Mladého Frankensteina, a Daniel si čte v ložnici, dveře má zavřené a všechny je nenávidí.

Pak šel do postele, protože mu to připadalo vhodné místo na přemýšlení o ní. A zůstal tam až do půl jedné, kdy nahý průzkumník bezhlučně sklouzl z postele a vzal do ruky kovový pohrabáč, který měl pod ní, protože uslyšel přede dveřmi kradmé kroky. Přišli si pro mě, myslel si. Varovala Ropera a oni se mnou teď jdou udělat to, co s Woodym.

Ale zároveň se v něm ozval jiný hlas, ten, kterému naslouchal od chvíle, kdy ho Jed objevila ve své ložnici, takže když zaklepala na jeho dveře, odložil pohrabáč a zavázal si kolem pasu sarong.

Ona se také oblékla přiměřeně své roli: měla dlouhou tmavou sukni a tmavou pláštěnku, a nebylo by ho překvapilo, kdyby si byla natáhla na hlavu santaclausovskou kápi, ale neudělala to, visela jí na zádech. Měla v ruce baterku, a když dával znovu dveře na řetěz, položila ji a přitáhla si pláštěnku blíž k tělu. Pak se k němu obrátila s rukama dramaticky zkříženýma na hrdle.

„Neměla jsi sem chodit,“ šeptl a rychle zatáhl závěsy. „Kdo tě viděl? Caroline? Daniel? Noční služba?“

„Nikdo.“

„Samozřejmě, že tě viděli. Co chlapi v hale?“

„Šla jsem po špičkách. Nikdo mě neslyšel.“

Nevěřícně na ni zíral. Ne proto, že si myslel, že lže, ale kvůli jejímu šíleně odvážnému jednání. „Tak co ti můžu nabídnout?“ zeptal se tónem, který naznačoval: když už jsi tady.

„Kávu. Kávu, prosím. Úplně obyčejnou.“

Kávu, prosím. Egyptskou, vzpomněl si.

„Koukali na televizi,“ řekla. „Chlapi v hale. Viděla jsem je oknem.“

„No jistě.“

Přistavil konvici, pak zapálil borová polena v krbu a ona se chvíli chvěla a mračila se na praskající polena. Pak se rozhlédla po místnosti, jako by chtěla získat obrázek o ní i o něm, všimla si knížek, které se mu podařilo nashromáždit, a toho, jak je všechno úpravné – květiny, akvarel Carnation Bay opřený na krbu vedle Danielova obrázku pterodaktyla.

„Dans mi udělal obrázek Sarah,“ řekla. „Jako odškodnění.“

„Já vím. Šel jsem kolem tvého pokoje, když jsi to říkala Roperovi. Co ještě jsi mu řekla?“

„Nic.“

„Určitě ne?“

Vybuchla: „A co jsem mu jako podle tebe měla říct? Thomas si myslí, že jsem laciná děvka s prázdnou hlavou?“

„To jsem neřekl.“

„Řekl jsi něco horšího. Řekl jsi, že jsem ztracený případ a on že je vrah.“

Podal jí šálek kávy. Černé. Bez cukru. Trochu se napila, šálek v obou rukou. „Jak jsem se sakra do tohohle dostala?“ zeptala se.; „Nemyslím tebe. Jeho. Tohle místo. Crystal. Celou tuhle sračku.“

„Corky říkal, že si tě Roper koupil na aukci koní.“

„Uvízla jsem v Paříži.“

„Cos dělala v Paříži?“

„Spala jsem se dvěma chlápky. To je celý můj život. Spím se všemi špatnými chlapy a míjím ty dobré.“ Znova upila kávy. „Měli byt na rue de Tivoli. Měla jsem z nich hrůzu. Drogy, kluci, chlast, holky, já, všechno najednou. Jednou ráno jsem se vzbudila a byt byl plný mrtvolek. Všichni vytuhli.“ Kývla pro sebe, jako by chtěla říct, ano, to je ono, tak to bylo. „Dobrý, Jemimo, nevyinkasuješ dvě stovky, prostě vypadneš. Ani jsem se nesbalila. Překročila jsem ta těla a šla jsem na aukci plnokrevníků do Maison Lafitte. Četla jsem o ní v Trib. Chtěla jsem vidět koně. Byla jsem pořád napůl opilá a dokázala jsem myslet na jedinou věc: na koně. Nic jiného jsme ostatně nedělali, co musel můj otec všechno prodat v dražbě: jezdili jsme a modlili jsme se. Jsme stropshireští katolíci,“ vysvětlila zachmuřeně, jako by přiznávala rodinné prokletí. „Asi jsem se usmívala. Protože přišel takový skvělý mužský ve středním věku a povídá: ‚Kterého byste chtěla?‘ A já povídám: ‚Tu velkou támhle ve výloze.‘ Připadala jsem si… klidná. Volná. Jako by to byl jenom film. Tak nějak. Dělala jsem si legraci. A on ji koupil. Sarah. Dražba byla tak rychlá, že jsem ji ani nestačila sledovat. Měl s sebou nějakého Pákistánce a dražili nějak spolu. Pak se ke mně prostě obrátil a povídá: ‚Je vaše. Kam vám ji mají poslat?‘ Byla jsem úplně vyděšená, ale řekla jsem si, a co, však se uvidí. Vzal mě do obchodu na Elysées a byli jsme tam úplně sami. Nechal nejdřív vyklidit obyčejné lidi, než jsme tam šli. Byli jsme jediní zákazníci. Koupil mi šmuky za deset tisíc a vzal mě do opery. Pak mě vzal na večeři a povídal mi o ostrovu jménem Crystal. Pak mě vzal do svého hotelu a spal se mnou. A já jsem si myslela, že jsem rozbila bank. On není špatný člověk, Thomasi. On jenom dělá špatné věci. On je jako ten řidič Archie.“

„Kdo je řidič Archie?“

Na chvíli na něj zapomněla, jen se dívala do ohně a upíjela kávu. Přestala se třást. Najednou udělala bolestný posunek a trhla rameny, ale příčinou byla vzpomínka, ne chlad. „Panebože,“ zašeptala. „Thomasi, co to dělám?“

„Kdo je Archie?“ opakoval.

„U nás ve vesnici. Jezdil se sanitkou v nemocnici. Každý ho měl rád. Přijel vždycky všude, kde se něco dělo, a staral se o lidi, když byli zranění. Na sportovních slavnostech zavazoval rozbitá kolena a tak. Milý Archie. A pak řidiči sanitek stávkovali a Archie zabarikádoval dveře a nepustil dovnitř pohotovost, protože tvrdil, že jejich řidiči jsou všichni stávkokazi. A paní Luxomová, která uklízela u Prorů, umřela, protože ji nepustil dovnitř.“ Znovu se zachvěla. „Máš tady vždycky zapálený krb? Vypadá to hloupě, krb v tropech.“

„Na Crystalu je máte taky.“

„On tě má vážně rád. Víš to?“

„Ano.“

„Jsi jeho syn nebo tak něco. Pořád jsem mu říkala, aby se tě zbavil. Cítila jsem, jak se pořád přibližuješ, a nemohla jsem tě zastavit. Jsi strašně úlisný. Ale on to asi nevidí. Možná nechce. Asi kvůli Danovi. Zachránil jsi Dana. Ale to nepotrvá věčně, ne?“ Napila se. „Tak jsem si myslela, no dobře, kašlu na to. Když nechce vidět, co se mu děje rovnou pod nosem, jeho smůla. Corky ho varoval. Sandy taky. Neposlouchá je.“

„Proč ses mu hrabala v papírech?“

„Caro mi o něm řekla spoustu věcí. Strašných věcí. Nebylo to fér. Něco z toho jsem už věděla. Snažila jsem se nevědět, ale tomu se nevyhneš. Něco říkají lidi na večírkách. Něco vyčenichá Dan. Ti strašní bankéři se tím chlubí. Já nemůžu lidi soudit. Já ne. Já si vždycky myslím, že špatně to dělám já, ne oni. Potíž je v tom, že jsme tak zatraceně čestní. Můj otec. Radši by umřel hlady, než by podváděl na daních. Vždycky platil účty hned ten den, co přišly. Proto se taky položil. Ostatní lidi neplatili jemu, ale toho si nikdy nevšiml.“ Podívala se na něj. „Panebože,“ zašeptala znova.

„Zjistila jsi něco?“

Zavrtěla hlavou. „Těžko jsem mohla, ne? Nevěděla jsem, co mám hledat. Tak jsem si říkala, ale co se do prdele může stát, a zeptala jsem se ho.“

„Cože jsi?“

„Pustila jsem se do něj. Jednou večer po večeři. Řekla jsem: ‚Je to pravda, že jsi zločinec? Řekni mi to. To má holka přece právo vědět, ne?‘“

Jonathan se zhluboka nadechl. „No, to bylo rozhodně přinejmenším čestné,“ řekl s opatrným úsměvem. „Jak to Roper přijal? Učinil plné doznání, zapřísáhl se, že už nikdy nic špatného neudělá, svedl všechno na své kruté dětství?“

„Zatvářil se zle.“

„A řekl?“

„Řekl, ať se sakra starám o svoje věci.“

Do Jonathanova zamyšlení se vloudily vzpomínky na Sophiino líčení jejího rozhovoru s Freddiem Hamidem na hřbitově v Káhiře.

„A ty jsi řekla, že to je tvoje věc?“ zeptal se.

„Řekl, že bych tomu nerozuměla, i kdyby mi to řekl. Ze mám mlčet a nemluvit o věcech, kterým nerozumím. Pak řekl, to není zločin, to je politika. A já povídám, co není zločin? Co je politika? Řekni mi to nejhorší, povídám. Řekni mi, co v tom je, ať vím, v čem s tebou jedu.“

„A Roper?“ zeptal se Jonathan.

„Povídá, že v tom není nic. Lidi jako můj otec si prostě myslí, že ve všem něco je, proto taky lidi jako můj otec prohrávají. Povídá, že mě miluje a to stačí. Tak já se rozčílím a povídám, to možná stačilo Evě Braunové, ale mě to nestačí. Myslela jsem, že mě zbije. Ale on to prostě jenom vzal na vědomí. Jeho nikdy nic nepřekvapí, víš to? Všechno jsou fakta. O fakt míň, o fakt víc. Na konci prostě nějak logicky reaguje.“

Jako tehdy se Sophií, pomyslel si Jonathan. „A co ty?“ zeptal se.

„Co já?“ Chtěla brandy, ale Jonathan ho neměl, tak jí dal skotskou. „Je to lež,“ řekla.

„Co?“

„To, co žiju. Někdo mi řekne, kdo jsem, a já mu věřím a chovám se podle toho. Tohle já totiž dělám. Věřím lidem. Pak se objevíš ty a řekneš mi, že jsem ztracený případ, ale on mi říká něco jiného. On říká, že jsem jeho ctnost. Já a Daniel, pro nás to všechno dělá. Jednou večer to takhle přesně řekl, před Corkym.“ Polkla doušek skotské. „Caro říká, že obchoduje s drogami. Věděl jsi to? Nějakou velkou zásilku výměnou za zbraně a kdovíco. A není to nic malého a při zdi. Žádných pár šluků marjánky. To je dospělý, organizovaný megazločin. Říká, že jsem gangsterova děvka – to je další verze o mně, kterou se snažím nějak si přebrat. Být já je v poslední době docela vzrůšo.“

Znovu se na něj dívala, přímo a neuhýbavě. „Jsem v pěkným průseru,“ přiznala. „Nakráčela jsem do toho se zavřenýma očima. Jenom mi neříkej, že jsem ztracená existence. Kázání si umím udělat sama. Ostatně, o co do prdele jde tobě? Ty přece nejsi žádný vzor dokonalosti.“

„O co si Roper myslí, že mi jde?“

„Dostal ses do nějakého průšvihu. Ale jsi dobrý chlap. Dává tě dohromady. Už má dost toho, jak proti tobě Corky popichuje. Ale on tě zase nenačapal, jak šmejdíš v naší ložnici, viď?“ odsekla a znovu se rozčílila. „Tak povídej.“

Trvalo dlouho, než odpověděl. Nejdřív myslel na Burra, pak myslel na sebe a na všechna pravidla, která zakazují mluvit. „Já jsem dobrovolník,“ řekl.

Zatvářila se kysele. „Pro policii?“

„Tak něco.“

„Kolik z tebe jsi ty?“

„To chci právě zjistit.“

„Co mu udělají?“

„Chytí ho. Postaví ho před soud. Zavřou ho.“

„Jak může někdo dobrovolně dělat takovouhle práci? Panebože.“

Na tuhle možnost nepamatoval žádný výcvik. Dopřál si dlouhou dobu na přemýšlení, a ticho i vzdálenost mezi nimi jako by je spíš spojovaly, než dělily.

„Začalo to jednou dívkou,“ řekl. Opravil se: „Ženou. Roper a ještě jeden člověk ji nechali zabít. Cítil jsem se za to zodpovědný.“

Ramena měla svěšená, pláštěnku si pořád přitahovala ke krku. Rozhlédla se po pokoji a pak se znova podívala na něj:

„Miloval jsi ji? Tu dívku? Tu ženu?“

„Ano,“ usmál se. „Ona byla moje ctnost.“

Snažila se to strávit, ale nebyla si jistá, jestli to má schválit. „Když jsi zachránil Daniela, to byla všechno taky lež?“

„V podstatě ano.“

Díval se, jak jí to všechno prochází hlavou: ta náhlá změna, snaha o pochopení, smíšené morální postoje její výchovy.

„Dr. Marti říkal, že tě skoro zabili,“ řekla.

„Já jsem skoro zabil je. Ztratil jsem nervy. Byla to hra, která nevyšla.“

„Jak se jmenovala?“

„Sophie.“

„Potřebuju o ní něco slyšet.“

Myslela tady, v tomhle domě, hned teď.

Vzal ji nahoru do ložnice a ležel vedle ní, aniž by se jí dotýkal, zatímco jí vyprávěl o Sophii, a ona nakonec usnula a on držel stráž. Vzbudila se a chtěla sodovku, tak jí ji donesl z ledničky. Pak v pět hodin ráno, než se rozednilo, si navlékl běžecké tepláky a vedl ji zpátky tunelem k bráně. Nedovolil jí použít baterku, ale musela jít krok za ním po jeho levém boku, jako by byla nováček, kterého vede do bitvy. U strážnice strčil hlavu i s rameny do okénka, aby si jako obvykle popovídal s nočním strážcem Marlowem, zatímco Jed se kmitla kolem – jak doufal, neviděna.

Jeho úzkost se nijak nezmenšila, když se vrátil a našel u dveří sedět slepého Amose, který chtěl šálek kávy.

„Hezky jste se včera v noci pobavil, rozveselil se, pane Thomas?“ dotazoval se a nasypal si do šálku čtyři plné lžičky cukru.

„Byl to večer jako každý jiný, Amosi. A co vy?“

„Pane Thomas, já jsem tady v Townside necejtil v jednu ráno kouř od tý doby, co pan Woodman bavil svý dámy muzikou a milováním.“

„Pan Woodman by byl udělal líp, kdyby si četl nějakou mravoučnou knížku.“

Amos se dusil smíchy: „Na tomhle celým ostrově je jenom jeden člověk kromě vás, pane Thomas, co kdy čte knížky, a ten je pitomej z marjánky a slepej jako patrona.“

Ten večer za ním k jeho hrůze přišla znovu.

Neměla tentokrát na sobě pláštěnku, ale jezdecké oblečení, o němž byla zřejmě přesvědčena, že jí dodává jistou nedotknutelnost. Vyděsilo ho to, ale nijak zvlášť nepřekvapilo, protože v ní už rozeznal Sophiinu rozhodnost a věděl, že ji nedokáže poslat pryč o nic úspěšněji, než zabránil Sophii vrátit se do Káhiry a čelit Hamidovi. Obklopil ho tedy klid, a byl to klid sdílený. Vzala ho za ruku a vedla ho nahoru, a se zvědavou roztržitostí se probírala jeho košilemi a prádlem. Něco bylo špatně složeno, takže to složila lépe. Něco bylo ztraceno, tak tomu našla druhou část. Přitáhla si ho k sobě a políbila ho velmi přesně, jako by se předem rozhodla, jak mnoho ze sebe si může dovolit mu dát, a jak málo. Když se políbili, šla znovu dolů a postavila si ho pod stropní světlo, dotýkala se jeho tváře konečky prstů, ověřovala si ho, fotografovala ho očima, dělala si jeho obrázky, aby si je s sebou odnesla. A pod tíhou nepřípadnosti celé té chvíle si vzpomněl na ty staré manžele v Mama Low’s ten večer únosu, jak se navzájem nevěřícně dotýkali svých tváří.

Požádala o sklenici vína a pak seděli na pohovce, pili ho a vychutnávali ticho, které, jak zjistili, spolu mohli sdílet. Vstala, přitáhla si ho k sobě a znova ho políbila, opřela se o něj celým tělem a dlouho mu hleděla do očí, jako by si chtěla ověřit, jestli jsou upřímné. Pak odešla, protože, jak řekla, víc nezvládne, dokud pán bůh nevytáhne z rukávu další eso.

Když byla pryč, Jonathan vyšel nahoru a díval se za ní z okna. Pak strčil detektivku do hnědé obálky a negramotnými tiskacími písmeny ji adresoval OBCHOD PRO DOSPĚLÉ, poštovní schránka v Nassau, jejíž číslo mu dal Rooke ve dnech jeho mladosti. Hodil obálku do schránky u moře, kde ji vyberou a příští den dopraví Roperovým letadlem do Nassau.

„Užívali jsme si osamělosti, co, milánku?“ vyzvídal Corkoran. Byl už zase v Jonathanově zahradě a pil studené pivo z plechovky.

„Ohromně, díky,“ řekl Jonathan zdvořile.

„Slyšel jsem. Frisky říká, že sis užíval. Tabby říká, že sis užíval. Chlapci u brány říkají, že sis užíval. Většina Townside si zřejmě myslí, že sis užíval.“

„To je dobře.“

Corkoran se napil. Měl na hlavě svůj etonský panamák a svůj ostudný oblek z Nassau, a mluvil k moři. „A ta Langbournovic kvočna nám nepochroumala styl, co?“

„Udělali jsme si pár výletů. Caroline je dost otrávená, takže děti byly rády, že se jí na chvíli zbaví.“

„My jsme přece tak laskaví,“ přemýšlel Corkoran nahlas. „Takový dobrý společník. Takový správný mazlíček. Docela jako Sammy. A já jsem toho mrňavého parchanta ani nikdy neměl.“ Přitáhl si okraj panamáku do čela a nyvě zazpíval „Krásná práce, když ji máš“, jako by byl truchlivá Ella Fitzgeraldová. „Vzkaz od šéfa pro vás, pane Pine. Blíží se hodina H. Připrav se na rozloučení s Crystalem a se všemi tady. Popravčí četa se sejde za úsvitu.“

„Kam jedu?“

Corkoran vyskočil a rázoval po zahradních schodech na pláž, jako by nedokázal Jonathanovu společnost už dál snášet. Sebral kámen a přes jeho značnou váhu ho hodil daleko do tmavnoucí vody.

„Na moje místo, do prdele, tam jedeš!“ zařval. „Zásluhou nějakých posraných parchantů, co jsou proti mně. A s kterými jsi ty spolčený, o to bych se vsadil!“

„Corky, sakra, kecáš zadkem nebo co?“

Corkoran o té otázce uvažoval. „Já nevím, milánku. Docela bych rád. Mohl by to být anál. Mohlo by to být přesně ono.“ Další kámen. „Prorok na poušti, to jsem já. Šéf je úplný a nenapravitelný romantik, i když to nikdy nepřizná. Roper věří na světlo v tunelu. Potíž je v tom, že to samé dělá můra, do prdele.“ Ještě jeden kámen, doprovázený hněvivým odfrknutím z námahy. „Naopak tady Corky je skeptik skrz naskrz. A můj osobní a profesionální názor na tebe je, že jsi jedovatý.“ Další kámen. A další. „Já mu říkám, že jsi jedovatý, a on mi to nevěří. On si tě vymyslel. Vytáhnul jsi jeho kluka z ohně. A tady Corky, díky nejmenované osobě – tvému kamarádíčkovi, myslím – je použité zboží.“ Dopil pivo, hodil plechovku do písku a začal hledat další kámen, který mu Jonathan ochotně podal. „No, budeme se s tím muset nějak vyrovnat, z jednoho bude kluk pro všechno, co?“

„Já myslím, že se z jednoho stává pěkně pomatený kluk, Corky,“ řekl Jonathan.

Corkoran si otřel ruce o sebe, aby z nich dostal písek. „Kristepane, ta námaha být zločincem,“ stěžoval si. „Lidi a kravál. Ta ubohost. Místa, kde člověk nechce být. Nemáš taky ten pocit? Ty samozřejmě ne. Ty jsi nad tím. To právě pořád říkám šéfovi. Ale poslouchá mě? Poslouchá, prdelko?“

„V tom ti nepomůžu, Corky.“

„Ale s tím si hlavu nelam. Já to zvládnu.“ Zapálil si cigaretu a vděčně vydechl. „A teď tohle,“ řekl a mávl rukou k Woodyho domu za sebou. „Dvě noci po sobě, jak mi řekli moji špehové. Rád bych to píchnul šéfovi, samozřejmě. Nic by mi neudělalo větší radost. Ale nemůžu to udělat naší Křišťálové dámě. Jenže nemůžu mluvit za ostatní. Někdo to vyžvaní. Vždycky to někdo vyžvaní.“ Ostrov slečny Mabel se stal jen tmavou siluetou proti měsíci.

Nebyl to snadný odlet. Sešli se na startovní dráze na Slečně Mabel za úsvitu jako tolik jiných uprchlíků, Jed měla tmavé brýle a rozhodla se nikoho nevidět. V letadle se schoulila v zadní řadě, tmavé brýle stále na očích. Vedle ní seděl z jedné strany Corkoran a z druhé Daniel. Frisky a Tabby vpředu obklopovali Jonathana. Když přistáli v Nassau, čekal u přepážky Mac Arthur. Corkoran mu podal pasy, včetně Jonathanova, a všichni byli gestem posláni rovnou dál, bez problémů.

„Jed bude špatně,“ oznámil Daniel, když nastupovali do nového rollse. Corkoran mu přikázal, aby mlčel.

Roperovo sídlo mělo tudorovskou omítku, bylo obrostlé popínavými rostlinami a neslo nečekané známky zanedbanosti.

Odpoledne vzal Corkoran Jonathana na velký nákup do Freetownu. Corkoran byl v podivínské náladě. Párkrát se zastavil v zapadlých malých barech a „osvěžoval se“, zatímco Jonathan pil kolu. Zdálo se, že Corkorana každý zná, někteří lidé až trochu moc dobře. Frisky je zpovzdáli sledoval. Koupili tři velmi drahé italské obleky – kalhoty upravit nejpozději včera, Clive, buď tak hodný, milánku, nebo bude šéf zuřit – pět nebo šest důstojných košil, kravaty a ponožky, které se k tomu hodily, boty a pásky, lehký námořnicky modrý plášť do deště, prádlo, jemné kapesníky, pyžama a kvalitní koženou toaletní tašku s elektrickým holicím strojkem a dvěma hezkými hřebeny se stříbrnými T. A když se vrátili do Roperova sídla, Corkoran vše zakončil tím, že vytáhl vepřovicovou náprsní tašku plnou solidních kreditních karet na jméno Thomas, černý atašé kufřík, zlaté hodinky od Piageta a zlaté manžetové knoflíčky s vyrytými iniciálami DST.

Takže když se všichni shromáždili v hlavní pracovně na Dom Pérignon, Jed a Roper rozzáření a uvolnění, byl z Jonathana modelový mladý ředitel.

„Tak co si o něm myslíme, milánkové,“ dožadoval se Corkoran jejich soudu s pýchou tvůrce.

„Sakra dobrá práce,“ řekl Roper, ale moc ho to nezajímalo.

„Super,“ přisvědčila Jed.

Po Dom šli do Enzovy restaurace na Paradise Island a Jed si tam objednala humrový salát.

To byla poslední kapka. Jeden humrový salát. Jed držela Ropera kolem krku, když ho objednávala. A držela ho pořád, když Roper tlumočil její objednávku majiteli. Byli spolu, protože to byla jejich poslední společná noc, a jak každý věděl, oni přece byli ohromně zamilovaní.

„Milánkové,“ řekl Corkoran a pozdvihl k nim svou skleničku. „Dokonalý pár. Tak neuvěřitelně krásný. Ať vás nikdo neodloučí.“ A vypil celou sklenici jedním douškem, zatímco majitel, který byl Ital a topil se v rozpacích, litoval, že humrový salát už není.

„Jehněčí, Jeds?“ navrhl Roper. „Penne je dobré. Pollo? Dej si pollo. Ne, vlastně ne. To je plné česneku. To by ses moc rozparádila. Rybu. Doneste jí rybu. Chceš rybu, Jeds? Mořský jazyk? Jaké ryby máte?“

„Jakákoli ryba,“ řekl Corkoran, „by měla ocenit tu oběť.“

Jed měla rybu místo humra.

Jonathan měl taky rybu a prohlásil ji za úžasnou. Jed řekla, že ta její byla ohromná. Stejně tak MacDanbyové, nakomandovaní obratem ruky, aby doplnili počet.

„Mně nijak ohromná nepřipadá,“ vrčel Corkoran.

„Ale Corks, je mnohem lepší než humr. Já ji strašně ráda.“

„Humr na jídelníčku, celý ostrov přecpaný humry, tak proč ho sakra nemají?“ trval na svém Corkoran.

„Prostě to špatně odhadli, Corks. Nemůže být každý génius jako ty.“

Roper měl jiné starosti. Nebyl to nijak nepřátelský postoj. Myslel prostě na něco jiného a ruku měl v klíně Jed. Ale Daniel, který se měl už brzo vrátit do Anglie, se rozhodl nesmířit se s otcovou lhostejností.

„Roper má v rukávu eso,“ oznámil do rozpačitého ticha. „Má nachystaný mega-mega obchod. Pak už na něj nikdo nebude moct.“

„Dans, zmlkni,“ okřikla ho Jed ostře.

„Co je hnědé a měkké?“ zeptal se Daniel. Nikdo nevěděl. „Rozteklá čokoláda,“ řekl.

„Dans, mlč, kamaráde,“ napomenul ho Roper.

Ale toho večera byl jejich osudem Corkoran a Corkoran se pustil do vyprávění, jak jeden jeho kamarád, investiční poradce jménem Wilkins – Wilkins Krátká válka – který, když se to začalo mlít mezi Irákem a Iránem, radil svým klientům, že za šest týdnů je po všem.

„Co se s ním stalo?“ chtěl vědět Daniel.

„Nic, Danieli. Úplná nula. Tahá prachy z kamarádů. Něco jako já za pár let. Vzpomeň si na mě, Thomasi, až se povezeš ve svém rollsu a uvidíš známou tvář v příkopě. Hoď nám zlaťák kvůli starým dobrým časům, buď tak hodný, Thomasi. Dlouhý život, pane. Kéž jsou všechny vaše životy dlouhé. Na zdraví.“

„Na tvoje taky, Corky,“ řekl Jonathan.

Jeden MacDanby se pokusil vyprávět svoji historku o čemsi, ale Daniel ho zase přerušil:

„Víš, jak zachráníš svět?“

„Pověz mi to, srdíčko,“ pobídl Corkoran. „To bych rád věděl.“

„Zabiješ lidstvo.“

„Dans, mlč,“ řekla Jed. „Chováš se hrozně.“

„Řekl jsem jenom zabiješ lidstvo! To je vtip! Copak nerozumíš ani vtipu?“ Zvedl obě ruce a vypálil z imaginárního kulometu na všechny kolem stolu. „Ra-ta-ta-ta-ta – tak! Teď je svět v bezpečí. Nikdo v něm není.“

„Thomasi, vezmi Dana na procházku,“ přikázal Roper. „Přiveď ho zpátky, až se naučí slušně chovat.“

Ale zatímco to Roper říkal – nijak zvlášť přesvědčeně, protože Daniel si v předvečer odjezdu zasloužil trpělivost – šel kolem humrový salát. Corkoran ho zahlédl. A Corkoran popadl zápěstí černého číšníka, který ho nesl, a přitáhl si ho k sobě.

„Člověče,“ vykřikl polekaný číšník, pak se tupě usmál a rozhlédl se po místnosti v naději, že se stal součástí nějakého divného žertíku.

Majitel k nim pospíchal přes místnost. Frisky a Tabby, sedící u pistolnického stolu v koutě, se zvedli a rozepínali si saka.

Corkoran stál. A nečekanou silou táhl číšníkovu ruku dolů a nutil toho chudáka kroutit se proti vlastní vůli, až se tác nebezpečně nahýbal. Corkoran byl v tváři brunátný, bradu měl vystrčenou dopředu a řval na majitele.

„Mluvíte anglicky, pane?“ dotazoval se dost nahlas, aby to slyšela celá restaurace. „Já ano. Tady naše dáma si objednala humra, pane. Vy jste říkal, že humr už není. Jste lhář, pane. A urazil jste naši dámu a její doprovod. Vy jste ještě měli humra!“

„Byl předem objednaný!“ protestoval majitel rozhodněji, než od něj Jonathan čekal. „Byla to zvláštní objednávka. V deset dopoledne. Chcete si být jistý humrem? Tak si vy objednejte speciálně. Pusťte toho muže!“

Nikdo u stolu se nehýbal. Velké drama má svůj vlastní řád. Dokonce ani Roper si zjevně nebyl jistý, jestli má zasáhnout.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Corkoran majitele.

„Enzo Fabrizzi.“

„Nech toho, Corks,“ přikázal Roper. „Nebuď otravný. Jsi otravný.“

„Corks, nech toho,“ řekla Jed.

„Když si naše dáma přeje nějaké jídlo, pane Fabrizzi, ať je to humr nebo játra nebo ryba nebo něco úplně obyčejného jako steak nebo kus jehněčího – tak to naší dámě vždycky dáte. Protože když ne, pane Fabrizzi, tak tuhle restauraci koupím. Já jsem ohromně bohatý, pane. A vy budete zametat chodník, pane, až tady pan Thomas pojede kolem ve svém rolls-roycu.“

Jonathan, který se v novém obleku skvěl na druhém konci stolu, vstal a usmál se svým meisterovským úsměvem.

„Je na čase ten večírek rozpustit, nemyslíte, šéfe?“ řekne přezdvořile a pomalu jde k Roperovu konci stolu. „Všichni mají trochu cestovní horečku. Pane Fabrizzi, nevzpomínám si, kdy jsem naposled jedl lepší jídlo. Teď doopravdy potřebujeme už jen účet, kdyby váš personál byl tak laskav a připravil nám ho.“

Jed vstane a chystá se k odchodu. Nedívá se na nikoho. Roper jí položí přehoz přes ramena, Jonathan jí odtáhne židli a ona se na něj vzdáleně usměje. Jistý MacDanby zaplatí. Ozve se tlumený výkřik, jak Corkoran skočí na Fabrizziho s úmyslem opravdu mu ublížit, ale už jsou tam Frisky a Tabby, kteří ho zkrotí, což je jen dobře, protože teď už se několik členů personálu chystá pomstít svého kamaráda. Všichni se nějak dostanou na chodník a rolls předjede.

Já nikam nejdu, řekla rozhodně, když držela Jonathanovu tvář v dlaních a dívala se do jeho osamělých očí. Hrála jsem to předtím, můžu to hrát zas. Můžu to hrát tak dlouho, jak bude potřeba.

Zabije tě, řekl Jonathan. Dozví se to. Určitě se to dozví. Všichni o nás mluví za našimi zády.

Ale stejně jako Sophie, i ona si myslela, že je nesmrtelná.

20.

Na ulice Whitehallu padá tichý podzimní déšť a Rex Goodhew jde do války. Tiše. V podzimu své kariéry. V zralé jistotě o správnosti toho, za co se bije. Bez dramatických gest a trumpet a velkých prohlášení. Tiché utkání jeho bojovného já. Osobní, ale také altruistická válka proti tomu, co nutně musel začít nazývat Darkerovými silami.

Válka na smrt, řekne své ženě nepoplašeně. Moje hlava nebo jejich. Whitehallská rvačka na nože, budeme sledovat další vývoj. Jestli jsi si jistý, miláčku, řekne ona. To jsem. Všechny motivy pečlivě zváženy. Nic uspěchaného, nic příliš mladého, příliš kradmého. Vysílá jasné signály svým skrytým nepřátelům ve Zpravodajské službě. Jen ať mě slyší, jen ať mě vidí, říká. Jen ať se chvějí. Goodhew hraje s otevřenými kartami. Víceméně.

Goodhewa nepřiměl k akci jen nechutný návrh Neala Marjorama. Před týdnem, když jel na kole do kanceláře, ho málem rozmačkalo auto. Vybral si svou oblíbenou vyhlídkovou trasu – nejdřív na západ přes Hampstead Heath, pěkně po vyznačených cyklistických stezkách, pak přes St. John’s Wood a Regent’s Park do Whitehallu – a najednou zjistil, že je vmáčknut mezi dvě dodávky s vysokými boky, jednu špinavě bílou s oprýskaným nápisem, který nemohl přečíst, druhou zelenou a bez nápisu. Když přibrzdil, přibrzdily také. Když šlapal víc, zrychlily. Jeho ohromení se změnilo v hněv. Proč ho řidiči tak chladně sledují ve zpětných zrcátkách, pak se podívají jeden na druhého a přiblíží se ještě víc? A co dělá za ním ta třetí dodávka, která mu blokuje ústup?

Vykřikl: „Pozor! Dál od sebe!“, ale ignorovali ho. Dodávka vzadu se držela těsně za nárazníky těch druhých dvou. Přední sklo měla špinavé, takže řidiči neviděl do tváře. Dodávky po obou stranách byly tak blízko, že kdyby otočil řídítky, narazil by do jedné nebo do druhé.

Goodhew se v sedle vztyčil a pěstí udeřil do boku dodávky po levé straně, pak se od ní odstrčil, aby znovu chytil rovnováhu. Mrtvé oči v zrcátku ho sledovaly bez zvědavosti. Napadl stejným způsobem dodávku po pravici. Ta odpověděla tím, že se ještě víc přiblížila.

Před rozmačkáním ho zachránila jen červená na semaforu. Dodávky se zastavily, ale Goodhew poprvé v životě jel na červenou a jen těsně unikl smrti, když se prosmekl před nablýskaným předkem mercedesu.

Téhož dne odpoledne Rex Goodhew přepíše svou závěť. Příští den použije uskoků a klamů zasvěcence, obejde těžkopádnou mašinérii svého vlastního ministerstva – a soukromé kanceláře svého velitele – a zabaví část nejvyššího patra, nesourodou směs podkrovních místností, už muzeálních, přecpaných elektronickým vybavením připraveným na ten každou chvíli očekávaný den, kdy bude Británie zaplavena bolševismem. Ta pravděpodobnost už pominula, ale šedým mužům z Goodhewova administrativního oddělení to zatím nikdo neřekl, a když si Goodhew vyžádá horní patro pro tajné účely, můžou se přetrhnout. Přes noc je zastaralé vybavení v hodnotě milionů liber posláno zrezivět na parkoviště náklaďáků v Aldershotu.

Příští den se Burrův malý tým stane nájemníkem dvanácti zatuchlých podkrovních místností, dvou špatně fungujících umýváren o velikosti tenisového kurtu, holé signální místnosti, soukromého schodiště s mramorovým zábradlím a dírami v linoleu a ocelových dveří se špehýrkou pro klíčníka. Další den nechá Goodhew celé patro elektronicky vymést a odstraní všechny telefonní linky, s kterými by mohli něco provést lidé z Nábřeží.

Pokud jde o vytahování veřejných peněz z vlastního ministerstva, nebylo Goodhewovo čtvrtstoletí pod whitehallskou vlajkou zbytečné. Stává se z něj byrokratický Robin Hood, který zaplétá vládní účty, aby si poradil s jejich tvrdohlavými služebníky.

Burr potřebuje tři nové lidi a ví, kde je hledat? Najmi je, Leonarde, najmi je.

Informátor má co říct, ale potřebuje předem pár tisíc? Zaplať mu, Leonarde, dej mu, co chce.

Rob Rooke by si s sebou na Curacao rád vzal dva strážce? Budou dva stačit, Robe? Nebylo by bezpečnější vzít čtyři?

Goodhewovy puntičkářské námitky, vtípky a jedovatosti jsou ty tam. Stačí, aby prošel ocelovými dveřmi do Burrova orlího hnízda a legrácky z něj spadnou jako plášť, kterým ostatně vždycky byly. Každý večer, když skončí úřední hodiny, hlásí se do noční služby, jak tomu skromně říká, a Burr má co dělat, aby stačil jeho energii. Goodhew trval na tom, aby mu byla přidělena ta nejzpustošenější místnost. Leží na konci opuštěné chodby, z jejích oken je vidět jen římsa obsazená holuby. Jejich vrkání a klokotání by slabší povahy přivádělo k šílenství, ale Goodhew je sotva slyší. Protože je rozhodnut nenarušovat Burrovo území, vynořuje se jen proto, aby popadl další hrst zpráv, nebo si uvařil šípkový čaj a vyměnil pár zdvořilostí s nočním personálem. A pak zpátky ke stolu, k přehledu nepřítelových nejnovějších akcí.

„Hodlám tu jejich Vlajkovou loď potopit až ke dnu, Leonarde,“ řekne Burrovi a škubne přitom hlavou tak, jak to u něj Burr nikdy předtím neviděl. „Darkerovi nezbude jediný Námořník, až s ním skončím. A tvůj zatracený Dicky Roper bude bezpečně za mřížemi, na to vem jed.“

Burr ho poslouchal, ale nebyl si jist, do jaké míry se jeho slova splní. Ne že by pochyboval o Goodhewově síle nebo rozhodnosti. Ani mu nedělalo problémy uvěřit, že Darkerovi lidé se rozhodli úmyslně svého protivníka sužovat, zastrašit nebo dokonce dostat do nemocnice. Burr sám si už celé měsíce dával dobrý pozor na to, co dělá. Kdykoli to bylo možné, vozil ráno své děti do školy a vždycky zařídil, aby je večer někdo vyzvedl. Měl ale obavy, že Goodhew ještě ani teď nemá úplnou představu o velikosti té chobotnice. Jen za minulý týden Burrovi třikrát odmítli přístup k materiálům, o kterých bezpečně věděl, že jsou právě v oběhu. Třikrát marně protestoval. Při posledním takovém případu se vydal přímo za hlavním archivářem ministerstva zahraničí do jeho doupěte.

„Bohužel máte špatné informace, pane Burre,“ řekl archivář, který měl černou kravatu jako funebrák a černé klotové rukávy na černém saku. „Materiál, o který jde, byl skartován už před mnoha měsíci.“

„Čili je jenom pro potřeby Vlajkové lodi. Tak proč to neřeknete rovnou?“

„Cože je, pane? Já vám asi nerozumím. Mohl byste se vyjádřit jasněji?“

„Klíště je můj případ, pane Atkinsi. Ten spis, o který žádám, jsem zakládal já sám. Je to jeden ze šesti spisů souvisejících s Klíštětem, které otevřelo a vybavilo odkazy moje oddělení: dva věcné, dva organizační, dva personální. Ani jediný z nich neexistuje déle než osmnáct měsíců. Kdo kdy slyšel o tom, aby archivář povolil skartovat spis osmnáct měsíců po tom, co byl založen?“

„Je mi líto, pane Burre. Klíště je možná skutečně váš případ. Nemám důvod vám to nevěřit. Ale jak říkáme my v archivu, to, že vlastníte případ, nemusí vždycky znamenat, že vlastníte i spis.“

I přesto však příliv informací pokračuje impozantním tempem. Jak Burr, tak Strelski mají své zdroje:

Obchod nabývá konkrétních obrysů… ve hřeje panamská spojka… šest kontejnerových lodí registrovaných v Panamě a najatých Ironbrandem z Nassau pluje přes jižní Atlantik na Curacao, přibližné datum příjezdu za čtyři až osm dní. Dohromady vezou pět set kontejnerů směřujících do Panamského průplavu… náklad je deklarován jako součásti traktorů, zemědělské stroje, důlní zařízení a různé luxusní zboží…

Nejlepší vojenští trenéři včetně čtyř francouzských parakánů, dvou bývalých izraelských plukovníků a šesti bývalých sovětských omonářů se minulý týden sešli v Amsterodamu na bohatém rozlučkovém rijsttafelu v nejlepší indonéské restauraci ve městě. Pak odletěli do Panamy…

Zkazky o velkých objednávkách na matériel od Roperových zástupců už kolují po trzích se zbraněmi několik měsíců, ale v poslední době dostaly nový lesk, což znamená, že Palfreyho podezření o změnách v Roperově nákupním seznamu se potvrdilo. Strelského bratr Michael alias Apostoll mluvil s jiným právníkem kartelů jménem Moranti. Řečený Moranti sídlí v Caracasu a je údajně hlavní oporou křehké dohody mezi kartely.

„Tvůj Roper začíná být vlastenec,“ oznámí Strelski Burrovi bezpečným telefonem. „Nakupuje v Americe.“

Burrovi se sevře srdce, ale předstírá, že se ho to nedotklo. „Tomu neříkám vlastenectví, Joe! Brit by měl kupovat britské zboží.“

„Má pro kartely nový argument,“ pokračuje Strelski neodbytně. „Když je jejich předpokládaný nepřítel strýček Sam, tak bude nejlíp použít hračky strýčka Sama. Pak totiž budou mít přímý přístup k náhradním dílům, budou moci použít ukořistěné nepřítelovy zbraně, budou znát nepřítelovu techniku. Britské ruční rakety, britské tříštivé granáty, britská technika, to je všechno součást dodávky, samozřejmě. Ale hlavní hračky musejí být zrcadlový obraz těch, co bude mít předpokládaný nepřítel. Některé britské, ostatní americké.“

„A co na to kartely?“ zeptá se Burr.

„Jsou nadšené. Milují americkou techniku. Britskou taky. Milují Ropera. Chtějí to nejlepší.“

„Ví někdo, proč ta změna názoru?“

Burr v Strelského hlase rozezná obavu srovnatelnou s jeho vlastní.

„Ne, Leonarde. Nikdo neví vůbec nic. A jestli ano, tak to Zvláštnímu neřekne. V Miami ne. A v Londýně nejspíš taky ne.“

Informaci potvrdil o den později Burrův známý obchodník v Bělehradě. Sir Anthony Joyston Bradshaw, dobře známý jako Roperův zplnomocněnec pro pochybnější trhy, změnil včera pilotní objednávku českých kalašnikovů za tři miliony dolarů na stejnou objednávku amerických armalitů, teoreticky určených pro Tunis. Zbraně se mají ztratit při přepravě a jako zemědělské stroje mají být poslány do Gdaňska, kde bylo zajištěno skladování a další přeprava kontejnerovou lodí do Panamy. Joyston Bradshaw také vyjádřil zájem o rakety země-vzduch britské provenience, ale údajně vyžadoval neúměrnou dodatečnou provizi do vlastní kapsy.

Ale zatímco Burr zachmuřeně zaznamenával tento vývoj, Goodhew zřejmě stále ještě nebyl schopen pochopit, co to znamená:

„Mně je úplně jedno, jestli kupují americké flinty nebo čínské foukací trubičky, Leonarde. Mně je jedno, jestli vykoupí všechny britské obchodníky do mrtě. Jsou to zbraně za drogy, ať se na to díváš odkud chceš, a to žádný soud na světě nemůže jen tak přejít.“

Burr si všiml, že když to Goodhew říkal, zarděl se a měl dost co dělat, aby nevybuchl.

A přicházejí další informace:

Žádné místo pro předání zboží zatím nebylo určeno. Jen dva šéfové budou předem znát potřebné detaily…

Kartely vyčlenily přístav Buonaventura na západním pobřeží Kolumbie jako místo, z něhož má vyplout jejich dodávka, a podle minulých zkušeností je možno předpokládat, že stejný přístav bude použit i pro přijetí dodaného matérielu…

Dobře ozbrojené, i když nekompetentní jednotky kolumbijské armády placené kartely byly odeslány do okolí Buonaventury, aby transakci kryly…

Sto prázdných armádních náklaďáků se shromažďuje ve skladištích u přístavu – ale když Strelski chce vidět satelitní fotografii, která může tuto informaci potvrdit nebo vyvrátit, narazí na betonovou stěnu, jak řekne Burrovi. Špiokrati z Langley rozhodnou, že nemá dostatečné prověření.

„Leonarde, prosím tě, řekni mi jedno. Jakou roli v tomhle všem sakra hraje Vlajková loď?“

Burrovi se točí hlava. Pokud on ví, je whitehallské kódové označení Vlajková loď dvojnásob utajené. Nejen že je omezeno na ty, kteří mají vlajkové prověření, ale má navíc třídu Stráž, to jest utajit před Američany. Tak jak proboha mohli Strelskému, Američanovi, odmítnout přístup ke kódovému označení Vlajková loď šéfové Zpravodajské služby z Langley ve Virginii?

„Vlajková loď je jenom ohrada, která nás má odříznout,“ zuří Burr u Goodhewa o pár minut později. „Jestli o tom může vědět Langley, tak proč ne my? Proto, že Vlajková loď znamená Darkera a jeho kamarády za velkou louží.“

Goodhew jako by Burrovo znechucení nevnímal. Hloubá nad lodními mapami, maluje barevnými krejony trasy, čte si o určování polohy podle kompasu, nutných mezipřistáních a přístavních formalitách. Zahrabává se do knih o námořním právu a popichuje velkou právnickou autoritu, s kterou chodil do školy: „A co vlastně víš, Briane, tedy jestli vůbec něco víš,“ slyší ho Burr halekat prázdnou chodbou, „o zadržení lodi na moři? No rozhodně ti nebudu platit ty tvoje šílené honoráře! Pozvu tě na moc špatný oběd ve svém klubu a oloupím tě o dvě hodiny tvého drahocenného času v zájmu tvé vlasti. Jak tě teď snáší tvoje žena, když jsi lord? No, vyřiď jí mou upřímnou soustrast a sejdeme se ve čtvrtek přesně v jednu.“

Moc tlačíš na pilu, Rexi, myslí si Burr. Zpomal. Zdaleka to ještě nemáme doma.

Jména, řekl Rooke: jména a čísla. Jonathan je dodává ve velkých dávkách. Nezasvěceným by se jeho zprávy mohly na první pohled zdát triviální: přezdívky posbírané na jmenovkách u stolu, náhodně zaslechnuté kousky rozhovorů, letmý pohled do Roperova dopisu ležícího na stole, Roperovy poznámky o tom kdo, kolik, jak a kdy. Jednotlivě by takové střípky vypadaly uboze vedle Flynnových tajných fotografií dřívějších omonářů a nynějších žoldáků přilétajících do Bogoty, nebo vedle Amatových nervydrásajících líčení Corkoranových tajných orgií v luxusních zábavních podnicích v Nassau, nebo zachycených bankovních směnek vážených finančních domů, které dokládaly desítky milionů dolarů scházející se na kontech jistých společností na Curacau, těsně spojených s Roperem.

Ale když se Jonathanovy zprávy daly správně dohromady, poskytovaly odhalení stejně senzační jako jakýkoli dramatický úspěch. Po jedné noci strávené nad nimi Burr prohlásil, že dostává mořskou nemoc. Po dvou Goodhew tvrdil, že by ho nepřekvapilo, kdyby zjistil, že se jeho vlastní vážený bankéř z hlavní třídy objevil na Crystalu s aktovkou plnou peněz svých klientů.

Nešokovala je ani tak chapadla chobotnice, jako jejich schopnost proniknout i do těch koutů, které dosud měli za posvátné. Hrozná byla především účast institucí, které dokonce i Burr zatím považoval za neochvějně bezúhonné.

Pro Goodhewa to bylo, jako by mu stará sláva Anglie umírala před očima. Když se v časných ranních hodinách vlekl domů, občas se zastavil, horečně se zadíval na zaparkované policejní auto a uvažoval, zda každodenní historky o policejním násilí a korupci nejsou přece jen pravda a ne výmysl novinářů a nespokojenců. Když vešel do svého klubu, zahlédl významné bankéře nebo makléře, které znal – místo aby je radostně poplácal po rameni, jak by to udělal ještě před třemi měsíci –, prohlížel si je přes jídelnu zpod sklopených víček a v duchu se jich ptal: Jsi taky jeden z nich? Nebo ty? Nebo ty?

„Vypracuji demarši,“ prohlásil, když spolu zase jednou pozdě v noci seděli ve třech. „Rozhodl jsem se. Svolám Společnou řídící. Nejdřív zmobilizuji ministerstvo zahraničí, ti se v boji proti Darkistům můžou hodit. Merridew půjde s námi, tím jsem si jistý.“

„Proč by to měl dělat?“ řekl Burr.

„A proč ne?“

„Merridewův bratr je ve vedení Jason Warhole, jestli si dobře vzpomínám. A Jason minulý týden vložil půl milionu do pěti set dluhopisů jisté společnosti na Curacau.“

„Hrozně mě to mrzí, starouši,“ šeptal Palfrey ze stínu, který jako by ho neustále obklopoval.

„A co, Harry?“ řekl Goodhew laskavě.

Palfreyův vylekaný pohled zalétl ke dveřím. Seděli v hospodě v severním Londýně, kterou Palfrey sám vybral, nedaleko od Goodhewova domu v Kentish Town. „Že jsem zpanikařil. Že jsem ti volal do práce. Ten poplašný signál. Jak ses sem dostal tak rychle?“

„Na kole, jak jinak. Co se děje, Harry? Vypadáš, jako bys viděl ducha, snad tě taky neohrožovali na životě?“

„Na kole,“ opakoval Palfrey, napil se skotské a okamžitě si otřel ústa kapesníkem, jako by chtěl zahladit stopy. „To je vůbec to nejlepší, kolo. Lidi na chodníku ti nestačí. Lidi v autech musejí pořád objíždět bloky. Nevadilo by ti, kdybychom šli vedle? Je tam větší rámus.“

Seděli v herně, kde řvala hrací skříň, aby překryla jejich rozhovor. Dva nakrátko ostříhaní svalnatí hoši hráli kulečník. Palfrey a Goodhew si sedli vedle sebe na dřevěnou lavičku.

Palfrey škrtl sirkou a jen s obtížemi si zapálil cigaretu. „Začíná být horko,“ zamumlal. „Burr začíná být trochu moc žhavý. Varoval jsem je, ale neposlouchají mě. Je na čase hodit ručník do ringu.“

„Ty jsi je varoval, Harry?“ řekl Goodhew – jako obvykle zmatený komplexností Palfreyho zrad. „Koho jsi varoval? Snad ne Darkera? Nechceš snad říct, že jsi varoval Darkera, že ne?“

„Musím to hrát na obě strany, starouši,“ řekl Palfrey, nakrčil nos a znova se nervózně rozhlédl po baru. „Jen tak se dá přežít. Musíš si udržet důvěryhodnost. Na obou stranách.“ Zmatený úsměv. „Napíchli mi telefon,“ vysvětlil a ukázal na ucho.

„Kdo?“

„Geoffrey. Geoffreyovi lidi. Námořníci. Lidi z Vlajkové lodi.“

„Jak to víš?“

„Ale já to vlastně nevím. To se nedá říct. Nikdo to nemůže říct. Dneska ne. Ledaže mu do toho policie namočí čumák. To nejde.“ Napil se a zavrtěl hlavou. „Začíná to smrdět, Rexi. Přerůstá to přes hlavu.“ Znovu se napil rychlými doušky. Zamumlal Na zdraví, protože při svém nesouvislém mumlání docela zapomněl, že už to jednou řekl. „Naznačili mi to. Sekretářky. Staří kamarádi z právního. Oni to samozřejmě neřeknou, chápej. Nemusejí. Žádné ‚Promiň, Harry, můj šéf ti napíchnul telefon.‘ Jsou to narážky.“ Dva muži v kožených bundách se začali přetlačovat. „Poslyš, vadilo by ti, kdybychom šli někam jinam?“

Našli prázdnou tratorii proti kinu. Bylo půl sedmé. Italský číšník jich měl plné zuby.

„Taky mi prohledali byt,“ řekl Palfrey a zahihňal se, jako by vyprávěl sprostý vtip. „Nic nesebrali. Řekl mi to můj domácí. Dva moji kamarádi. Řekli, že jsem jim dal klíč.“

„A dal jsi?“

„Ne.“

„Dal jsi klíč někomu jinému?“

„No, to víš, občas nějaké holce a tak. Většinou je vrátí.“

„Takže ti přece jen vyhrožovali, měl jsem pravdu.“ Goodhew objednal dvakrát špagety a láhev chianti. Číšník se zatvářil kysele a zahalekal do dveří kuchyně. Palfreyho obklopovala úplná aura strachu. Bylo to jako vítr, který mu podrážel kolena a bral mu dech dřív, než mohl promluvit.

„Není jednoduché se svěřit, to víš, Rexi,“ vysvětlil Palfrey omluvně. „Celoživotní zvyky. Když si jednou sedneš na zubní pastu, tak už ji do tuby zpátky nedostaneš. Problém.“ Rychle se sklonil k okraji skleničky, aby zachytil víno, než se rozleje. „Potřeboval jsem pomoc. Promiň.“

Jako s Palfreym skoro vždycky i teď měl Goodhew pocit, že poslouchá porouchané rádio, z kterého zní ten správný program je po útržcích. „Nemůžu ti nic slíbit, Harry. Víš to. V životě žádné odpustky zadarmo neexistují. Všechno si člověk musí zasloužit. Já tomu věřím. A myslím, že ty taky.“

„Ano, ale ty máš odvahu,“ namítal Palfrey.

„A ty hodně víš,“ řekl Goodhew.

Palfrey ohromeně otevřel oči. „Přesně tak to řekl Darker! Doslova! Moc toho vím. Nebezpečně moc. Moje smůla! Ty jsi zázrak, Rexi. Úplný jasnovidec.“

„Takže ty jsi mluvil s Geoffrey Darkerem. O čem?“

„No, spíš on mluvil se mnou. Já jsem jen poslouchal.“

„Kdy?“

„Včera. Ne, v pátek. Přišel za mnou do kanceláře. Bylo za deset minut jedna. Zrovna jsem si oblékal kabát. ‚Co děláte přes oběd?‘ Myslel jsem, že mě chce pozvat. ‚No, mám nějakou schůzku v klubu,‘ povídám, ‚ale to se dá zrušit.‘ A on povídá: ‚Dobře, tak to zrušte.‘ Tak jsem to zrušil. Pak jsme si povídali. Přes oběd. V mé kanceláři. Nikde nikdo. Ani sušenka, ani sklenice minerálky. Ale přesto to bylo pěkné obchodní jednání. To Geoffrey vždycky uměl, jednat.“

Znova se zašklebil.

„A co řekl?“ naléhal Goodhew.

„Řekl,“ – Palfrey se zhluboka nadechl jako někdo, kdo se chystá nadlouho potopit pod vodu – „řekl, že je na čase, aby poctiví lidé pomohli dobré věci. Řekl, že bratranci chtějí mít volné ruce v akci Klíště. Že se prý dokážou bez problémů poradit se svými Zvláštními, ale čekají, že my se postaráme o ty naše. Chtěl si být jistý, že stojím na správné straně.“

„A ty jsi řekl?“

„Že ano. Stoprocentně. Vždyť stojím, ne?“ Pohodil hlavou. „Nebo jsem ho snad podle tebe měl poslat někam? Ježíšikriste!“

Palfrey se stáhl do zachmuřené agresivity. „Chtěl právní zhodnocení té dohody mezi Nábřežím a Burrovou agenturou o rozdělení kompetencí do středy do pěti odpoledne. Té smlouvy, co jsem navrhoval pro tebe. Slíbil jsem, že ho dodám.“

„No a dál?“

„To je všechno. Mám čas do středy do pěti odpoledne. Druhý den ráno se sejde schůze Vlajkové lodi. Bude potřebovat čas na to, aby si nejdřív prostudoval můj rozbor. Řekl jsem, že samozřejmě.“

Náhle se odmlčel, aniž klesl hlasem, a pozvedl obočí. Goodhew se zarazil. Když totéž udělal jeho syn, znamenalo to, že něco tají. Goodhew měl podezření, že s Palfreym je to totéž.

„Je to všechno?“

„Proč by nemělo?“

„Měl z tebe Darker radost?“

„Abych pravdu řekl, tak velkou.“

„Proč? Přece jsi jen kývl, že uposlechneš rozkazu, Harry. Proč by z tebe měl mít radost? Slíbil jsi pro něj udělat ještě něco?“ Goodhew měl podivný pocit, že ho Palfrey pobízí, aby víc naléhal. „Neřekl jsi mu náhodou něco?“ nadhodil a usmál se, aby ho s přiměl k přiznání.

Palfrey se úzkostlivě usmál.

„Ale Harry – co bych tak Darkerovi mohl říct, co by ještě nevěděl?“

Palfrey se skutečně snažil. Bylo to, jako by se opakovaně rozbíhal na stejnou překážku, rozhodnut ji dříve nebo později zdolat.

„Řekl jsi mu o mně?“ ptal se Goodhew dál. „To jsi přece nemohl udělat. To by byla sebevražda. Nebo ano?“

Palfrey vrtěl hlavou. „Nikdy,“ zašeptal. „Čestné slovo, Rexi. To by mě ani nenapadlo.“

„Tak co?“

„Jen taková teorie, Rexi. Domněnka, nic víc. Zákon pravděpodobnosti. Žádná tajemství, nic špatného. Teorie. Pusté teorie. Plácání. Aby utekl čas. Chlap stojí u mě v kanceláři, je doba oběda. Zírá na mě. Musel jsem mu něco říct.“

„Teorie založené na čem?“

„Na tom právním výkladu, co jsem ti připravil. O tom, jaké obvinění proti Roperovi obstojí před anglickým soudem. Pracoval jsem na něm ve tvé kanceláři. Vzpomínáš si.“

„Samozřejmě že si vzpomínám. Co to bylo za teorii?“

„Byla tam ta americká zpráva, která to všechno rozběhla, ta, co připravili Zvláštní z Miami. Shrnutí dosavadních důkazů. Strelski, jmenuje se tak, ne? Roperovo první spojení s kartely, hlavní rysy obchodu, všechno hrozně zaobalené, přísně tajné. Pouze pro tebe a pro Burra.“

„A pro tebe, samozřejmě,“ podotkl Burr a znechuceně se od něj odtáhl.

„Hrál jsem takovou hru, víš? Takovou tu hru, co člověk musí hrát, když něco takového čte. Nemůže si pomoct. Všichni to děláme, ne? Přirozená zvědavost. Pořád ti pracuje mozek… hledáš špicla. Ty dlouhé pasáže, kdy byli v místnosti jen tři lidé. Někdy dva. A ať byli kdekoli, tak tam pořád byl ten spolehlivý zdroj a donášel na ně. Já vím, že moderní technologie je skvělá, ale tohle bylo směšné.“

„Takže jsi našel špicla.“

Palfrey vypadal skutečně pyšně, jako člověk, který konečně sebral odvahu a udělal, co bylo jeho povinností.

„A řekl jsi Darkerovi, koho jsi našel,“ konstatoval Goodhew.

„Toho Řeka. Jedna ruka s kartely a jen co se obrátí zády, tak na ně všechno vysype Zvláštním. Apostoll. Právník, jako já.“

Goodhew informoval Burra o Palfreyho indiskreci ještě týž večer a Burr stál před rozhodnutím, kterého se každý, kdo řídí agenta, děsí nejvíc.

Nejdřív samozřejmě zareagoval srdcem. Napsal návrh spěšného osobního varování Strelskému, v němž mu sdělil, že má důvod se domnívat, že „nepřátelští Zpravodajci jsou si nyní vědomi identity tvého bratra Michaela“. Změnil „jsou si vědomi“ na „mají zprávy o“ z ohledu k americkému špiokratskému žargonu, a poslal ho. Zdržel se náznaku, že k prozrazení došlo z britské strany. Na to ať si Strelski přijde sám. Když vůči němu splnil svou povinnost, sedl si potomek yorkshirských tkalců stoicky ve své podkrovní místnosti a díval se vikýřem na oranžovou oblohu nad Whitehallem. Burr už se neužíral čekáním na nějaké znamení, jakékoli znamení, od svého agenta. Teď bylo jeho povinností rozhodnout, zda svého agenta stáhnout nebo spolknout riziko a pokračovat. Stále zamyšlen se přeloudal dlouhou chodbou a opřel se s rukama o radiátor v Goodhewově kanceláři, kde se na parapetu škorpili holubi.

„Uděláme si katastrofický scénář?“ navrhl Goodhew.

„Katastrofický scénář je, že Apa vytáhnou na světlo a on jim řekne, že má od nás příkaz zdiskreditovat Corkorana jako podpisovatele,“ řekl Burr. „Pak jim bude jasné, že můj agent je ten nový podpisovatel.“

„Kdo je v tom tvém scénáři oni, Leonarde?“

Burr pokrčil rameny. „Apovi klienti. Nebo Zpravodajci.“

„Ale proboha, Leonarde, Zpravodajci jsou na naší straně! Máme určité rozdíly, ale přece by neohrozili náš zdroj jenom proto, že se vede kuloárová válka –“

„Ale to víš, že ohrozili, Rexi,“ řekl Burr laskavě. „Takoví oni totiž jsou, víš. Tohle oni dělají.“

Burr znova seděl ve své kanceláři a uvažoval sám o možnostech volby. Zelená lampa hazardního hráče. Hvězdnaté nebe tkalce.

Roper: Ještě dva týdny a dostanu tě. Budu vědět, která loď, budu znát jména a čísla a místa. Budu mít proti tobě obvinění, které ani všechna tvoje privilegia a tvoji chytří přátelé na správných místech a všechny tvoje právnické kličky nedokážou rozbít ani koupit.

Jonathan: Nejlepší agent, jakého jsem kdy měl, jediný, jehož šifru jsem nikdy nerozluštil. Nejdřív jsem tě znal jako nevyzpytatelnou tvář. Teď tě znám jako nevyzpytatelný hlas: Díky, Leonarde, dobře – no, Corkoran mě podezřívá, ale nemůže chudák pořád přijít na to, z čeho mě to vlastně podezřívá… Jed? No, ta je pořád favoritka, aspoň pokud můžu soudit, ale ona i Roper se umějí tak dobře přetvařovat, že je těžké odhadnout, co se děje vespod…

Přetvařovat, myslel si Burr zachmuřeně. Jestli ty se neumíš přetvařovat, tak kdo už to umí? Co ten tvůj záchvat vzteku u Mama Lowa?

Bratranci neudělají nic, usoudil v návalu optimismu. Identifikovaný agent je získaný agent. I pokud se jim podaří Jonathana identifikovat, budou držet jazyk za zuby a počkají si na jeho výsledky.

Bratranci určitě zasáhnou, řekl si, když se kyvadlo přehouplo na druhou stranu. Apostoll je postradatelný. Jestli si bratranci chtějí udělat dobré oko u kartelů, tak jim Apostolla darují převázaného červenou mašličkou. Když si budou myslet, že jim moc dýcháme na záda, píchnou Apostolla a my budeme mít po zdroji…

Burr hleděl do vikýře, bradu v dlaních, a pozoroval, jak se mezi cáry mraků objevuje podzimní svítání.

Zrušit, rozhodl se. Stáhnu Jonathana do bezpečí, změním mu tvář, dám mu další nové jméno, zavřu krám a půjdu domů.

A strávím zbytek života úvahami o tom, která z těch šesti lodí, najatých Ironbrandem, obsahovala životní dodávku zbraní?

A kde bylo zboží předáno?

A kolik set, možná tisíc milionů liber v dluhopisech znějících na doručitele zmizelo beze stopy v dobře ušitých kapsách anonymních doručitelů?

A jak se desítky tun nejčistšího kokainu za velkoobchodní ceny šikovně rozplynuly někde mezi západním pobřežím Kolumbie a volnou zónou v Colónu, aby se znovu vynořily v rozumně dávkovaných množstvích, nikdy příliš mnoho najednou, v chmurných ulicích střední Evropy?

A co Joe Strelski a Pat Flynn a Amato a jejich tým? Všechna ta práce? K ničemu? To předáme Zpravodajské službě na stříbrném tácu? A ani ne Zpravodajské službě, ale nějakému zlověstnému bratrstvu uvnitř ní?

Zazvonil bezpečný telefon. Burr skočil po sluchátku. Byl to Rooke, který se hlásil z Curacaa polním mikrotelefonem.

„Letadlo toho člověka tu přistálo před hodinou,“ oznámil se sobě vlastní neochotou k používání jmen. „Náš přítel byl na palubě.“

„Jak vypadal?“ zeptal se Burr dychtivě.

„V pořádku. Žádné jizvy, aspoň pokud jsem viděl. Pěkný oblek. Drahé boty. Měl z každé strany jednoho bouchače, ale vypadalo to, že ho to nijak nevyvádí z míry. Já bych řekl, že je v pohodě. Chtěl jsi, abych tě zavolal, Leonarde.“

Burr se rozhlédl kolem sebe po atlasech a námořních mapách. Po leteckých snímcích určitých částí džungle, červeně zakroužkovaných. Po hromadách spisů, rozházených po starém stole. Vzpomněl si na všechny ty měsíce dřiny, které teď visely na vlásku.

„Pokračujeme v operaci,“ řekl.

Příští den odletěl do Miami.

21.

Přátelství mezi Jonathanem a Roperem, které, jak si Jonathan teď uvědomil, klíčilo už celé týdny na Crystalu, rozkvetlo v okamžiku, kdy Roperův tryskáč odstartoval z mezinárodního letiště v Nassau. Člověk by si skoro myslel, že se oba muži dohodli, že počkají na tenhle společný okamžik úlevy, než si navzájem dají najevo své přátelské pocity.

„Kristepane,“ vykřikl Roper a spokojeně si rozepnul bezpečnostní pás. „Ženské! Otázky! Děti! Thomasi, to jsem rád, že tě mám na palubě. Megs, doneste nám kafe, miláčku. Na šampus je moc brzo. Dáš si, Thomasi?“

„Hrozně rád,“ řekl hoteliér. A spiklenecky dodal: „Po tom, co Corky předvedl včera večer, ho spotřebuju aspoň litr.“

„Co ho to popadlo s tím tvým rollsem?“

„Nemám ponětí. Nejspíš usoudil, že hodlám ukrást ten váš.“

„Idiot. Sedni si sem. Nepokukuj na mě přes uličku. Croissanty, Megs? Červené želé?“

Meg byla letuška a byla z Tennessee.

„Pane Ropere, už jsem někdy zapomněla na croissanty?“

„Kafe, horké croissanty, rohlíky, želé. Taky máš občas ten pocit, Thomasi? Svobodný? Žádné děti, sluhové, investoři, hosti, zvědavé ženské? Máš zase svůj svět? Jsi volný a můžeš si dělat, co chceš? Kámen na krku, to jsou ženské, když je necháš. Máme se, Megs?“

„Výborně, pane Ropere.“

„Kde je džus? Zapomněla na džus. Typicky. Máte padáka, Megs. Vyhazov. Radši zmizte hned. Vyskočte.“

Meg před ně nevzrušeně postavila oba talíře se snídaní, pak donesla čerstvý pomerančový džus a kávu a horké croissanty a červené želé. Bylo jí asi čtyřicet, měla náznak zaječího pysku a pošramocené, ale dvorné sexuality.

„Víte co, Thomasi?“ zeptala se. „Tohle mi dělá vždycky. Jako kdyby se musel vyhecovat, než vydělá další milion. Víte, že musím dělat to červené želé? Sedím doma a dělám pro něj červené želé. Když nelétám, tak nedělám nic jiného. Pan Roper by nejedl červené želé od nikoho jiného než ode mě.“

Roper se halasně zasmál. „Další milion? O čem to sakra mluvíte, ženská? Milion by nezaplatil ani mýdlo v tomhle letadle! Nejlepší červené želé na světě. Jediný důvod, proč je ještě tady.“ Zmáčkl v dlani rohlík všemi prsty najednou. „Slušný život je povinnost. O nic jiného nejde. Dobře žít je nejlepší pomsta. Kdo to řekl?“

„Ať to byl, kdo chtěl, měl úplnou pravdu,“ řekl Jonathan loajálně.

„Nasadit laťku vysoko, ať se mají ostatní o co snažit. Jinak to nejde. Obracej peníze a svět se bude točit. Ty jsi pracoval v nejlepších hotelích. Ty víš, jak to je. Želé došlo, Megs. Moc rychle vyprchává, co, Thomasi?“

„Naopak, pro něj by stálo za to umřít,“ odpověděl Jonathan pevně a mrkl na Meg.

Všichni se zasmáli. Šéf má dobrou náladu a Jonathan také. Náhle se zdá, že mají společné úplně všechno, včetně Jed. Mraky lemuje zlaté krajkoví, do letadla proudí sluneční světlo. Takhle nějak to musí vypadat na cestě do nebe. Tabby je na zadním sedadle. Frisky se usadil u přepážky a kryje dveře pilotů. Dva MacDanbyové sedí uprostřed letadla a ťukají do laptopů.

„Ženské se moc ptají, co, Megs?“

„Já ne, pane Ropere. Nikdy.“

„Vzpomínáš na tu děvku, co jsem měl, Megs? Mně bylo šestnáct, jí třicet, vzpomínáš?“

„No jistě, pane Ropere. Dala vám první lekci v životě.“

„Nervózní, chápeš. Poprvé.“ Jedli vedle sebe a mohli se jeden druhému svěřovat, aniž by hrozilo nebezpečí, že se budou muset jeden na druhého podívat. „Ne ona. Já.“ Další smích. „Nevěděl jsem, jak na to, tak jsem hrál takový ten vážný studentský typ. Usoudil jsem, že musí mít nějaký problém – ‚Chudinko, jak se to vlastně všechno zvrtlo?‘ – myslel jsem, že mi bude vykládat, že její táta měl rakovinu a máma utekla s instalatérem, když jí bylo dvanáct. Ona se na mě podívá. A vůbec ne přátelsky. ‚Jak se jmenuješ?‘ povídá. Takový malý stafordšírský teriér. Velký zadek. Nejvýš sto padesát centimetrů. ‚Já jsem Dicky,‘ řekl jsem. ‚Tak poslouchej, Dicky,‘ povídá ona, ‚můžeš šoustat moje tělo a bude tě to stát pětku. Ale nemůžeš šoustat moji duši, protože ta je soukromá.‘ Na to jsem nikdy nezapomněl, že ne, Megs? Báječná ženská! Měl jsem se s ní oženit. Ne s Megs. S tou děvkou.“ Ramenem znova dloubl do Jonathana. „Chceš vědět, jak to funguje?“

„Jestli to není státní tajemství.“

„Operace fíkový list. Ten fíkový list jsi ty. Slaměný panák, říkají tomu Němci. Vtip je v tom, že ty nejsi ani ten slaměný panák. Ty neexistuješ. Tím líp. Derek Thomas, odvážný podnikatel, normální chlap, rychlý, příjemný, vyrovnaný. Slušná pověst v obchodních kruzích, žádné máslo na hlavě, dobrá doporučení. Dicky a Derek. Třeba jsme spolu už obchodovali. Do toho není nikomu nic kromě nás dvou. Já přijdu k těm šaškům – makléřům, spekulantům, přizpůsobivým bankám – a řeknu: ‚Mám tady jednoho ohromně šikovného mládence. Skvělý plán, rychlé zisky, potřebuje krytí, všechno potichu. Jde o traktory, turbíny, součástky ke strojům, minerály, jde o půdu, jde o cokoli. Když budete hodní, tak vás mu pak představím. Je mladý, má styky, neptejte se kde, velmi vynalézavý, politicky na výši, vliv u správných lidí, životní příležitost. Nechtěl jsem, abyste o to přišli. Zdvojnásobí vám peníze maximálně do čtyř měsíců. Nakoupíte papíry. Jestli nechcete papíry, tak sbohem. Dluhopisy na doručitele, žádná jména, žádná dřina, žádné spojení s jinou firmou kromě mojí. Stačí, když budete věřit Dickymu. Jedu v tom a přitom nejedu. Společnost se vytváří v oblasti, kde se nemusí připravovat ani vyplňovat žádné zprávy, žádné britské kontakty, mimo naše kolonie, starost někoho jiného. Až se obchod uzavře, společnost přestane obchodovat, spláchne za sebou, uzavře účty a nashledanou. Velmi úzký okruh lidí, co nejmíň, žádné hloupé otázky, berte nebo nechte být, chci, abyste byli jedněmi z mála.‘ Zatím v pořádku?“

„A věří vám?“

Roper se zasmál. „Špatná otázka. Hraje ta historka? Dokážou to prodat svým bohatým ovečkám? Chtějí kus z tvého koláče? Vyjímá se tvoje hezká tvářička dobře na prospektu? Když to dobře zahrajeme, tak odpověď na všechny čtyři otázky je ano.“

„Chcete říct, že existuje prospekt?“

Roper se znova srdečně zasmál. „Horší než ženská, tenhle člověk!“ řekl spokojeně Meg, když mu nalévala další kávu. „Proč, proč, proč? Jak, kdy, kde?“

„Já to nikdy nedělám, pane Ropere,“ odpověděla Meg rázně.

„Vy to nikdy neděláte, Megs. Vy jste hodná holka.“

„Pane Ropere, už mě zase poplácáváte po zadku.“

„Pardon, Megs. Nejspíš jsem měl dojem, že jsem doma.“ Pak znova k Jonathanovi: „Ne, žádný prospekt nemáme. To byl jen řečnický obrat. Než bychom vytiskli prospekt, tak s trochou štěstí už žádná společnost nebude.“

Roper pokračoval v informacích a Jonathan ho poslouchal a odpovídal mu obestřen jinými svými úvahami. Myslel na Jed a její obrazy byly v jeho hlavě tak živé, že bylo s podivem, že Roper, sedící jen pár centimetrů od něj, nezachytil telepaticky nějaký jejich záchvěv. Cítil její ruce na své tváři, když si ho podrobně prohlížela, a byl by rád věděl, co asi viděla. Vzpomněl si na Burra a Rooka ve výcvikovém středisku v Londýně, a když tak poslouchal Ropera, jak líčí energického mladého podnikatele Thomase, uvědomil si, že už se zase smiřuje s tím, že s jeho osobou manipuluje někdo jiný. Slyšel Ropera říkat, že Langbourne letěl napřed, aby zametl cestičku, a uvažoval, jestli je vhodná chvíle ho varovat, že Caroline ho za jeho zády shazuje, a získat si tak ještě trochu Roperova uznání. Pak usoudil, že to Roper už stejně ví: jak by mu Jed jinak mohla vyčíst jeho hříchy? Uvažoval, jako ostatně pořád, o záhadách Roperova chápání dobra a zla, a vzpomněl si, že podle Sophiina soudu je nejhorší člověk na světě moralista, který si ve vlastních očích dodává na vážnosti tím, že přehlíží, co vidí.

Pustoší, vydělává obrovské peníze, tak si sám o sobě myslí, že je bůh, prohlásila ve zklamaném hněvu.

„Apo tě samozřejmě pozná,“ říkal Roper. „Ten člověk, co ho potkal na Crystalu – kdysi pracoval u Meistera – Dickyho kamarád. Ale v tom nevidím problém. Ostatně Apo je stejně na druhé straně.“

Jonathan se k němu rychle obrátil, jako kdyby mu Roper něco připomněl.

„Vlastně jsem se vás chtěl zeptat, kdo je druhá strana? Prodávat je moc pěkná věc, ale kdo bude kupovat?“

Roper bolestně zakvílel: „To jsem si dal, Megs! On o mě pochybuje! Pořád a pořád musí do všeho šťourat!“

„Já mu to vůbec nemám za zlé, pane Ropere. Vy umíte být moc nepříjemný, když vás to popadne. Já to znám moc dobře, však víte. Nepříjemný a vyhýbavý a ohromně okouzlující.“

Roper si schrupnul, takže si Jonathan poslušně schrupnul také a letadlem se chvilku ozýval jen řev motorů a cvrlikání laptopů, na kterých pracovali MacDanbyové. Vzbudil se, Meg přinesla šampus a jednohubky s uzeným lososem, znovu hovořili, znovu se smáli, znovu usnuli. Když se zase vzbudil, uviděl, že letadlo krouží nad holandským městečkem jako pro panenky zahaleným oparem chvějivého žáru. Přes něj zahlédl pomalé zážehy, jak se willemstadská ropná rafinérie zbavovala přebytečného plynu.

„O tvůj pas se s dovolením postarám já, Tommy,“ řekl tiše Frisky, když šli po lesknoucí se přistávací dráze. „Jenom prozatím, ano? Jak jsi na tom s penězi?“

„Zádně nemám,“ přiznal Jonathan.

„Tak dobře. Nemusíme si dělat hlavu, mimochodem, ty kreditní karty, co ti dal Corky, ty jsou jenom na parádu, víš, Tommy. Moc by sis neužil, kdybys je chtěl použít, víš, jak to myslím?“

Roper už hladce prošel celnicí a potřásal si rukama s lidmi, kteří se k němu chovali se značnou uctivostí. Rooke seděl na oranžové lavičce, četl si vnitřní stránky Financial Times kostěnými brýlemi, které používal jen na dálku. Cestující skupina dívčích misionářek zpívala mladými hlásky „Ježíš, radost lidské touhy“, dirigována mužem s jednou nohou. Pohled na Rooka vrátil Jonathana napůl na zem.

Jejich hotel byl půlkruh domů s červenými střechami na okraji města, se dvěma plážemi a restaurací pod širým nebem, ze které byl výhled na neklidné, větrem zvlněné moře. V prostředním domě – největším z nich – v řadě velkých pokojů v nejvyšším patře rozbila Roperova společnost svůj hlavní stan, Roper obsadil jedno rohové apartmá a Derek S. Thomas, ředitel, to druhé. Jonathanova pracovna měla balkon se stolem a židlemi, v ložnici byla postel dost velká pro čtyři a polštáře nebyly cítit kouřem. Byla tu i láhev šampaňského – pozornost Herr Meistera – a mísa zelených hroznů, které Corky pojídal plnými hrstmi, zatímco se Jonathan zabydloval. A měl telefon, který nebyl zakopaný půl metru pod zemí a který zazvonil, ještě když vybaloval. Frisky se na něj díval, jak zvedá sluchátko.

Byl to Rooke a chtěl mluvit s panem Thomasem.

„U telefonu,“ řekl Jonathan svým nejúřednějším hlasem.

„Vzkaz od Mandy, jde za vámi.“

„Žádnou Mandy neznám. Kdo je to?“

Pauza, zatímco Rooke na druhém konci předstírá, že kontroluje své záznamy. „Pan Peter Thomas?“

„Ne. Já jsem Derek. Špatný Thomas.“

„Omlouvám se. Tak to musí být ten v čísle 22.“

Jonathan zavěsil a zavrčel „idiot“. Osprchoval se, oblékl a vrátil se do pracovny, kde se Frisky vyvaloval v křesle a hledal v hotelové příručce nějaké erotické povzbuzení. Vytočil pokoj 22 a slyšel Rookův hlas, jak říká haló.

„Tady je Thomas z čísla 319. Mám tu nějaké prádlo do prádelny, vyzvedněte ho, prosím. Nechám ho za dveřmi.“

„Hned, pane,“ řekl Rooke.

Šel do koupelny, vzal svazek ručně psaných poznámek, které strčil za cisternu, zabalil je do špinavé košile, košili strčil do igelitového sáčku na prádlo, přidal ponožky, kapesník a slipy, naškrábal seznam, vložil seznam do sáčku a pověsil sáček zvenčí na kliku svého apartmá. Když zavíral dveře, zahlédl Millie z Rookova londýnského výcvikového týmu, jak rázuje po chodbě v upjatých bavlněných šatech s přišpendlenou jmenovkou „Mildred“.

Šéf říkal, že máme nějak zabít čas, než vydá další příkazy, řekl Frisky.

Takže k Jonathanovu potěšení zabíjeli čas – Frisky byl ozbrojený přenosným telefonem a Tabby se zachmuřeně loudal za nimi, aby té ochrany nebylo málo. Ale Jonathanovi i přes všechny jeho obavy bylo lehčeji u srdce než kdykoli od té doby, co se z Lanyonu vypravil na svou odyseu. Ta neskutečná malebnost starých budov ho naplňovala radostnou nostalgií. Plovoucí trh a plovoucí most ho okouzlily. Hltal očima hlučné zástupy sluncem zrůžovělých turistů, jako by ho zrovna propustili z vězení, a v úžasu naslouchal domorodému štěbetání, které se mísilo s překvapenými přízvuky holandštiny. Byl zase mezi opravdovými lidmi. Lidmi, kteří se smáli a dívali a nakupovali a strkali se a jedli na ulici cukrovou vatu. A nic, vůbec nic nevěděli o jeho poslání.

Jednou zahlédl Rooka a Millie, jak pijí kávu v zahrádce před restaurací, a ve své čerstvě nezodpovědné náladě na ně málem zamrkal. Jednou poznal muže jménem Jack, který ho ve výcvikovém středisku v Lisson Grove učil, jak psát tajné písmo pomocí impregnovaného kopíráku. Jacku, jak se máš? Rozhlédl se a ve svých představách vedle sebe neviděl poskakovat hlavu Friskyho ani Tabbyho, ale kaštanové vlasy Jed, rozevláté větrem.

Já to nechápu, Thomasi. Copak člověk miluje někoho pro to, čím se živí? To se mi nezdá.

Co kdyby vykrádal banky?

Každý vykrádá banky. Banky okrádají každého.

Co kdyby zabil tvou sestru?

Thomasi, proboha.

Říkej mi radši Jonathan, řekl.

Proč?

Jmenuju se tak. Jonathan Pine.

Jonathan, řekla. Jonathan. Do prdele! Je to, jako když tě na sportovních slavnostech pošlou zpátky na start a nutí tě začít znova od začátku. Jonathan… Dokonce se mi to ani nelíbí… Jonathan… Jonathan…

Možná si na to nakonec zvykneš, podotkl.

Když se vrátili do hotelu, narazili v chodbě na Langbourna, obklopeného skupinou finančníků v tmavých oblecích. Vypadal vztekle, asi jako by se mu porouchalo auto nebo se s ním někdo odmítl vyspat. Jonathanova dobrá nálada ho rozčílila ještě víc.

„Neviděli jste někde Apostolla?“ spustil na ně, aniž se obtěžoval říct aspoň ahoj. „Ten zatracenej chlap se ztratil.“

„Ani náhodou,“ řekl Frisky.

Z Jonathanovy pracovny byl odstraněn nábytek. Láhve Dom Pérignon ležely v ledu na servírovacím stolku. Několik velmi pomalých číšníků vykládalo z vozíku talíře jednohubek.

„Budeš potřásat rukama,“ řekl Roper, „líbat děti, vypadat schopně.“

„Co když na mě přijdou s nějakými obchodními otázkami?“

„Ti šašci budou mít plné ruce práce, aby si přepočítali peníze, než je dostanou.“

„Buďte tak hodný a doneste popelníky,“ požádal Jonathan jednoho z číšníků. „A otevřete prosím vás okna. Kdo je tu vrchní?“

„Já, pane,“ řekl číšník, který měl jmenovku Arthur.

„Frisky, dej Arthurovi dvacet dolarů, prosím.“

Frisky neochotně vydal peníze.

Byl to Crystal s amatéry. Byl to Crystal bez Jed, s níž by si mohl přes místnost vyměňovat pohledy. Byl to Crystal veřejně přístupný a zaplavený mocnými Nutnými zly – s tím rozdílem, že dnes večer byl hvězdou Derek Thomas. Pod Roperovým laskavým dohledem tiskl uhlazený bývalý noční recepční ruce, rozdával úsměvy, vtipně konverzoval o hloupostech, ovládal místnost.

„Dobrý den, pane Gupto, jak jde tenis? No ne, sir Hector, moc rád vás zase vidím! Paní Del Oro, jak se máte, jak se daří vašemu skvělému synovi na Yale?“

Těstovitý anglický bankéř z Ricksmansworth si vzal Jonathana stranou, aby mu udělal přednášku o důležitosti obchodu pro rozvojové země. Dva hladce vyholení makléři z New Yorku nevzrušeně naslouchali.

„Já vám to řeknu přímo, já se za to nestydím, říkal jsem to už předtím těmhle pánům a řeknu to znova. Dneska v třetím světě záleží na tom, jak peníze utrácejí, ne jak je vydělávají. Musejí se zaorat. Jinak to nejde. Zlepšujte infrastrukturu, zvyšte sociální úroveň. Pak už jde všechno. To myslím vážně. Tady Brad se mnou souhlasí. A Sol taky.“

Brad promluvil a měl přitom rty tak blízko u sebe, že si Jonathan nejdřív neuvědomil, že vůbec mluví. „Vy, hm, máte nějaké odborné zkušenosti, Dereku? Vy, hm, jste inženýr, pane? Zeměměřič? Něco, hm, takového?“

„Nejlíp se vyznám v lodích, abych řekl pravdu,“ odpověděl Jonathan vesele. „Ne v takových, jako má Dicky. V plachetnicích. Nejvýš tak dvacet metrů.“

„Lodě, ano? Já je miluju. On, hm, má rád lodě.“

„Já taky,“ přidal se Sol.

Večírek skončil další orgií potřásání rukama. Dereku, bylo to inspirující. Samozřejmě. Dávejte na sebe pozor, Dereku. Samozřejmě. Dereku, kdykoli řeknete, bude pro vás ve Filadelfii místo… Dereku, až budete příště v Detroitu… Samozřejmě… Jonathan, okouzlený vlastním výkonem, stál na balkoně, díval se na hvězdy a čichal temný mořský vítr a vzdálený závan nafty. Co teď asi děláš? Večeříš s Corkoranem a tou partou z Nassau – s Cynthií, která chová sealyhamské teriéry, se Stephanií, která předpovídá budoucnost? Probíráš další jídelníčky s královsky placeným Deliou, nenahraditelným šéfkuchařem Iron Pashi? Nebo ležíš s hlavou podloženou bílým hedvábným polštářem své paže a šeptáš, Jonathane, proboha, co má holka dělat?

„Ke korytu, Tommy. Nesmíme nechat šlechtu čekat.“

„Já ani nemám hlad, Frisky.“

„To nejspíš nemá nikdo, Tommy. Je to něco jako jít do kostela. Tak pojď.“

Večeře se koná v starodávné pevnosti na kopci, odkud je výhled na přístav. Odtud vypadá v noci malý Willemstad tak velký jako San Francisco, a dokonce i šedomodré válce rafinerie mají své důstojné kouzlo. MacDanbyové objednali stůl pro dvacet lidí, ale sešlo se jich jen čtrnáct. Jonathan bezstarostně vypráví zábavné historky o koktejlu, Meg a ten anglický bankéř s manželkou se dusí smíchy. Ale Roper je duchem jinde. Dívá se dolů na přístav, kde se velká osobní loď osvětlená barevnými žárovkami sune mezi zakotvenými nákladními plavidly k vzdálenému molu. Touží po ní Roper? Prodej Pashu, kup si něco slušně velkého?

„Náhradní právník je na cestě, sakra,“ oznámí Langbourne, který se už poněkolikáté vrátil od telefonu. „Zapřísahá se, že tady bude na schůzku včas.“

„Koho posílají?“ zeptá se Roper.

„Morantiho z Caracasu.“

„Toho gangstera. Co se sakra stalo s Apem?“

„Říkali, abych se zeptal Ježíše. Asi nějaký vtip.“

„Ještě někdo se neobjevil?“ řekne Roper, oči pořád upřené na osvětlenou loď.

„Všichni ostatní jsou na místě,“ odpoví Langbourne stručně.

Jonathan slyší jejich rozhovor, a slyší ho i Rooke, který sedí s Millie a Amatem u stolu vedle ochranky. Všichni tři jsou zahloubáni do turistického průvodce, jako by se rozhodovali, kam zítra vyrazit na výlet.

Jed se vznášela ve vzduchoprázdnu, což se jí stávalo vždycky, když její život vykolejil: vznášela se a nepřestala se vznášet až chvíle, kdy další muž nebo další bláznivý večírek nebo další rodinná katastrofa změnily její směr. Tomu pak sama pro sebe říkala osud nebo útěk nebo dospívání nebo zábava nebo – trochu méně pohodlně – žít vlastní život. A součástí toho vznášení bylo dělat všechno najednou, trochu jako ten vipet, kterého měla, když byla malá, a který byl přesvědčen, že když dost rychle oběhne ten další roh, bude tam něco, co by se dalo honit. Ale ten vipet byl smířený s tím, že život je jen sled bezcílných epizod, zatímco Jed už dlouho hloubala nad tím, kam vlastně ty epizody jejího života směřují.

Takže ve chvíli, kdy Roper a Jonathan odletěli, se Jed v Nassau pustila do všeho najednou. Zašla ke kadeřníkovi a ke krejčímu, pozvala do domu úplně každého, přihlásila se do ženského tenisového turnaje Windermere Cay a přijala každé pozvání, které jí přišlo, koupila nové pořadače, aby měla kam dávat svoje papírování kolem zimní plavby, zatelefonovala šéfkuchaři a hospodyni Pashi a navrhla jídelníčky a rozdělení kajut, i když věděla, že Roper její příkazy určitě zruší, protože si nakonec nejradši dělal všechno sám.

Ale čas skoro neubíhal.

Připravila Daniela na odlet do Anglie, vzala ho na nákupy a zvala mu kamarády v jeho věku, i když Daniel je nesnášel a řekl jí to; zorganizovala pro ně opékání buřtů na pláži a celou dobu předstírala, že s Corkym je docela stejná legrace jako s Jonathanem – no vážně, Dans, není k popukání? – a ze všech sil se snažila přehlížet, že od chvíle, co odjeli z Crystalu, Corkoran se mračil a soptil a nabubřele se na ni šklebil přesně stejně jako její starší bratr William, který spal s každou holkou, kterou uviděl, včetně jejích kamarádek, ale myslel si, že jeho sestřička musí zůstat nadosmrti panna.

Ale Corkoran byl ještě horší než William. Jmenoval sám sebe její gardedámou, hlídacím psem a žalářníkem. Nahlížel do jejích dopisů málem dřív, než je otevřela, odposlouchával její telefony a snažil se protlačit za ní všude, kam se hnula.

„Corks, milánku, ty jsi pěkně otravný, víš. Už si připadám jako Marie Stuartovna. Já vím, že Roper chce, aby ses o mě staral, ale nemohl bys aspoň na chvilku jít a hrát si sám?“

Ale Corkoran se jí zarytě držel po boku, seděl v pracovně se svým panamákem na hlavě a četl noviny, když telefonovala; postával v kuchyni, když s Danielem dělali fondán; psal cedulky na Danielovy kufry.

Nakonec se Jed stáhla hluboko do sebe, právě tak jako Jonathan. Přestala povídat o ničem, přestala se snažit – leda když byla s Danielem – pracně předstírat, jak skvěle si žije, přestala počítat hodiny a místo toho se toulala krajinou svého vnitřního já. Myslela na svého otce a na to, co vždycky považovala za zbytečný a staromódní smysl pro čest, a uvědomila si, že to pro ni ve skutečnosti znamenalo víc než všechny ty špatné věci, které to přineslo: dražbu zadluženého rodinného sídla a koní, přestěhování jejích rodičů do malého ošklivého domku na starém panství a soustavný vztek strýce Henryho a ostatních jejích poručníků.

Myslela na Jonathana a snažila se uvědomit si, co pro ni znamená to, že pracuje na Roperově zničení. Bojovala s pro a proti svého dilematu, jak by to udělal její otec, ale nedošla k ničemu jinému, než že Roper představuje katastrofálně špatný obrat v jejím životě a že Jonathan má na ni jakýsi bratrský nárok, který se nepodobá žádnému jinému nároku, jaký kdy poznala; a že jí připadá jako přátelské pouto dokonce i to, že jí vidí až do duše, za předpokladu, že si je vědom i jejích dobrých stránek, protože tyhle stránky chtěla vytáhnout a oprášit a znovu použít. Například chtěla zpátky svého otce. A chtěla zpátky své katolictví, i když kdykoli na to pomyslela, budil se v ní neurvalý uličník. Chtěla pevnou půdu pod nohama, ale tentokrát byla připravena si ji zasloužit. Dokonce by i bez protestů poslouchala řeči své nemožné matky.

Konečně nadešel den Danielova odjezdu, i když jí tou dobou připadalo, že na něj čeká už celou věčnost. Jed a Corkoran tedy odvezli Daniela a jeho zavazadla rollsem na letiště, a jen tam dorazili, chtěl se Daniel chvíli sám loudat po stáncích, aby si koupil bonbony a něco ke čtení a aby dělal to, co dělávají malí kluci, když se vracejí ke svým nemožným matkám. Jed a Corkoran na něj tedy čekali uprostřed davů, oba náhle sklíčeni myšlenkou na jeho odjezd, tím spíš, že Daniel měl na krajíčku pláč. A pak Jed ke svému překvapení uslyšela Corkorana, jak jí spiklenecky šeptá:

„Máš s sebou pas, srdíčko?“

„Ale Corks, milánku, odlétá přece Daniel, ne já. To jsi za mněl?“

„Máš ho nebo ne? Honem!“

„Vždycky ho mám.“

„Tak leť s ním, srdíčko,“ prosil, vytáhl kapesník a mával s ní před nosem, aby nebylo vidět, že mluví. „Skoč a zmiz. Corky nikdy nic neřekl. Byl to tvůj nápad. Místa je dost. Ptal jsem se.“

Ale Jed neskočila. Ani ji to nenapadlo, což ji najednou ohromně potěšilo. V minulosti měla sklon nejdřív skákat a pak teprve myslet. Ale toho rána zjistila, že si v duchu už odpověděla na své otázky a že nikam neskočí, pokud by to znamenalo skočit pryč od Jonathana.

Jonathan spokojeně spal, když zazvonil telefon, a pořád ještě snil, když ho zvedal. Ale průzkumník přesto reagoval rychle, stihl utnout už první zazvonění, popadl notes a tužku a čekal na Rookovy instrukce.

„Jonathane,“ řekla pyšně.

Zavřel pevně oči. Přitiskl sluchátko k uchu a snažil se zdusit její hlas. Všechen jeho praktický instinkt mu napovídal, aby řekl: „Jaký Jonathan? To máte špatné číslo,“ a položil sluchátko. Ty jeden pitomý blázínku! měl chuť na ni zařvat. Říkal jsem ti, nevolej, nepokoušej se spojit se mnou, prostě čekej. A ty zavoláš a spojíš se se mnou a navíc vybreptáš moje skutečné křestní jméno rovnou do naslouchajících uší.

„Prokristapána,“ zašeptal. „Polož to. Jdi spát.“

Ale rozhodnost se z jeho hlasu vytrácela a už bylo příliš pozdě na to tvrdit, že je to špatné číslo. Ležel tedy s telefonem u ucha a poslouchal, jak opakuje jeho jméno, Jonathane, Jonathane, jak si ho zkouší, jak vychutnává všechny jeho odstíny, aby ji už nikdo neposlal zpátky na start a nepřinutil začít znova.

Přišli si pro mě.

Bylo o hodinu později a Jonathan uslyšel za dveřmi kroky, které se snažily být co nejtišší. Posadil se. Slyšel jeden krok, který se lepil na dlaždičky, a věděl, že je to bosá noha. Uslyšel druhý a ten došlápl na koberec uprostřed chodby. Viděl v klíčové dírce rozsvítit se a zhasnout světlo, jak kolem proklouzla nějaká postava, patrně zleva doprava. Chystá se Frisky vpadnout k němu? Šel vzbudit Tabbyho a provedou to spolu? Vrací Millie jeho prádlo? Je to bosý čistič bot, který sbírá střevíce k nablýskání? Ale v tomhle hotelu se boty nečistí. Slyšel cvaknutí dveří u pokoje přes chodbu a poznal, že to byla Meg, která se bosa vracela z Roperova apartmá.

Necítil nic. Žádné pohoršení, žádnou úlevu výčitek svědomí. Miluju se, řekl Roper. Tak se miloval. A Jed byla vůdce smečky.

Díval se, jak se obloha za oknem vyjasňuje, a představoval si její hlavu, jak se mu lehce otírá o ucho. Vytočil pokoj 22, nechal telefon zazvonit čtyřikrát a pak ho vytočil znovu, ale nepromluvil.

„Jsi tu správně,“ řekl Rooke tiše. „Tak poslouchej.“

Jonathane, myslel si, když poslouchal Rookovy pokyny. Jonathane, Jonathane, Jonathane…, kdy ti to všechno vybuchne pod rukama?

22

Kancelář notáře Muldera byla vybavena nábytkem z růžového dřeva, umělými květinami a šedými žaluziemi. Ze stěn kanceláře obložených dřevem shlížely usměvavé tváře četných členů holandské královské rodiny a notář Mulder se usmíval s nimi. Langbourne a náhradní právník Moranti seděli u stolu, Langbourne, zasmušilý jako obvykle, listoval složkou papírů, ale Moranti byl ostražitý jako starý lovecký pes a sledoval hnědýma očima s mohutným obočím každý Jonathanův pohyb. Byl to asi šedesátiletý Latinoameričan s mohutnou hlavou, bílými vlasy a snědým zjizveným obličejem. I když se nehýbal, vnášel do místnosti cosi znepokojivého: závan lidových soudů nebo vesničanského boje o přežití. Jednou zuřivě zavrčel a mohutnou tlapou udeřil do stolu. Ale jen si jí přitáhl nějaké papíry, prohlédl si je a přistrčil je zpátky. Pak zaklonil hlavu a upřeně se Jonathanovi zahleděl do očí, jako by v nich hledal náznaky kolonialistických názorů.

„Vy jste Angličan, pane Thomasi?“

„Novozélanďan.“

„Vítejte na Curacau.“

Mulder byl naopak podsaditý a pickwickovský a rád se smál. Když se zazubil, tváře mu zářily jako červená jablíčka. A když se usmívat přestal, měli jste chuť pospíchat k němu a něžně se ho zeptat, co jste udělali špatně.

Ale jeho ruka se třásla.

Proč se třásla, kdo ji roztřásl, jestli se třásla následkem hýření nebo slabosti nebo pití nebo strachu, to mohl Jonathan jen hádat. Ale třásla se, jako by to byla ruka někoho jiného. Třásla se, když přijímala od Langbourna Jonathanův pas, i když usilovně opisovala do formuláře falešné údaje. Třásla se, když vracela pas Jonathanovi místo Langbournovi. Třásla se znova, když rozkládala papíry na stole. Dokonce i zavalitý ukazováček se třásl, když ukazoval Jonathanovi místo, kde se má upsat, a místo, kde stačí iniciály.

A když Mulder nechal Jonathana podepsat všechny možné druhy dokumentů, o jakých kdy slyšel, a mnoho takových, o kterých neslyšel, vytáhl třesoucí se rukou konečně samotné dluhopisy, chvějící se balíček závažně vypadajících dokumentů vydaných Jonathanovou vlastní společností Tradepaths Limited, každý z nich očíslovaný a s vyraženou vévodskou pečetí a s mědirytinou jako bankovky, kterými ostatně v podstatě byly, protože jejich účelem bylo obohatit jejich majitele, aniž by odhalily jeho identitu. A Jonathan okamžitě věděl – nepotřeboval, aby mu to někdo potvrdil – že dluhopisy navrhoval sám Roper: kvůli šťávě, jak by řekl; zvednout sázky; udělat dojem na šašky.

Pak na Mulderovo andělíčkovské pokývnutí Jonathan podepsal i dluhopisy jako jediný signatář bankovního účtu společnosti. A nakonec ještě podepsal malý, strojem psaný milostný dopis notáři Mulderovi, v němž potvrzoval jeho jmenování místním ředitelem Tradepaths Limited pro Curacao v souladu s tamním právem.

A najednou všechno skončilo a už zbývalo jen, aby všichni potřásli rukou, která vykonala tolik tvrdé práce. Což také náležitě udělali – dokonce i Langbourne jí potřásl – a Mulder, červenolící padesátiletý školáček, jim mával na schodech svislými pohyby buclaté ručky a div že nesliboval, že jim bude každý týden psát.

„Já bych si zase vzal ten pas, když budeš tak hodný, Tommy,“ řekl Tabby a mrknul.

„Ale já myslím, že jsme se s Derekem už viděli, Dicky!“ jásavě oznamoval holandský bankéř Roperovi, který stál před místem, kde by byl mramorový krb, kdyby banky na Curacau měly krby. „Myslím nejen včera večer! Jsme staří známí z Crystalu, řekl bych! Nettie, doneste panu Thomasovi trochu čaje, prosím vás!“

Průzkumníkova mysl na chvíli odmítla spolupracovat. Pak vzpomněl na jeden večer na Crystalu a na Jed, jak sedí na konci stolu v hluboko vystřiženém modrém saténu a perlách, a právě tenhleten odporný holandský bankéř, který teď stál vedle něj, nudil všechny výklady o svých stycích s význačnými státníky.

„Ale no jistě! Moc rád vás zase vidím, Piete,“ zvolal uhlazený hoteliér trochu pozdě a napřáhl k němu svou podpisovou ruku. A pak si Jonathan už podruhé během dvaceti minut potřásal rukou s Mulderem a Morantim, jako by je nikdy předtím neviděl. Ale Jonathana to už ani nepřekvapovalo a je taky ne. Už začínal chápat, že v tom divadelním představení, do kterého vstoupil, může jeden herec za jeden pracovní den sehrát mnoho rolí.

Posadili se po všech čtyřech stranách stolu, Moranti pozoroval a naslouchal jako rozhodčí, a bankéř v čele mluvil, protože patrně pokládal za svou prvořadou povinnost seznámit Jonathana s celou horou neužitečných informací.

Akciový kapitál zahraniční společnosti na Curacau může být v jakékoli měně, řekl holandský bankéř. Cizí vlastnictví akcií není nijak omezeno.

„Výborně,“ řekl Jonathan.

Langbourne k němu líně zvedl oči. Moranti nemrknul ani okem, Roper, který měl hlavu zakloněnou a prohlížel si staré holandské vlysy na stropě, se pro sebe usmál.

Společnost je osvobozena od všech daní z kapitálových zisků, daní z výnosu cenných papírů, darovacích daní i daní z nemovitostí, vysvětlil bankéř. Převod akcií je neomezený. Za převod se neplatí daně ani kolkovné.

„No, z toho mám radost,“ řekl Jonathan stejně radostným tónem jako předtím.

Pan Derek Thomas není povinen jmenovat externí auditory, prohlásil bankéř vážně, jako by ho to povyšovalo do jiné hodnostní třídy. Pan Thomas může kdykoli převést sídlo své společnosti do jiného soudního okresu za předpokladu, že ve zvoleném okrese platí přijatelné právní předpisy.

„Budu to mít na mysli,“ kývl Jonathan, a k jeho překvapení se tentokrát neosobní Moranti zářivě usmál a řekl „Nový Zéland“, jako kdyby usoudil, že to místo má přece jen dobrý zvuk.

Jako základní akciový kapitál je požadována minimální suma šesti tisíc amerických dolarů, ale ta byla již vyrovnána, pokračoval bankéř. Zbývá už jen, aby „tady náš přítel Derek“ připojil svůj podpis k určitým pro forma dokumentům. Bankéřův úsměv se natáhl jako pružná guma, když ukázal na černé pero, stojící v teakovém stojánku.

„Promiňte, Piete,“ řekl Jonathan – zmatený, ale pořád s úsměvem – „tam jsem něčemu dost přesně nerozuměl. Jaký požadavek byl přesně vyrovnán?“

„Vaše společnost má to štěstí, že se vyznačuje vynikající likviditou, Dereku,“ řekl holandský bankéř svým nejlepším neformálním tónem.

„Skvěle. Neuvědomil jsem si to. V tom případě byste mohl být tak laskav a nechat mě nahlédnout do účtů.“

Holandský bankéř nespustil oči z Jonathana. Téměř nepostřehnutelným sklonem hlavy přitom přehrál otázku na Ropera, který konečně odtrhl pohled od stropu.

„Samozřejmě, že může vidět účty, Piete. Je to Derekova společnost, proboha, Derekovo jméno v papírech, Derekův obchod. Ukaž mu účty, když chce. Proč ne?“

Bankéř vytáhl ze zásuvky svého stolu tenkou, nezalepenou oranžovou obálku a podal ji přes stůl. Jonathan ji otevřel a vytáhl měsíční výpis potvrzující, že v současné době je na účtu Tradepaths Limited z Curacaa sto milionů amerických dolarů.

„Ještě někdo to chce vidět?“ zeptal se Roper.

Moranti vztáhl ruku. Jonathan mu podal výpis. Moranti ho prozkoumal a předal ho Langbournovi, který se zatvářil znuděně a vrátil ho nečtený bankéři.

„Dejte mu ten zatracený šek, ať to máme z krku,“ řekl Langbourne, pohodil hlavou k Jonathanovi, ale zůstal k němu obrácený zády.

Dívka, která celou dobu vyčkávala v pozadí s deskami pod paží, obešla obřadně stůl až k Jonathanovi. Desky byly kožené a zdobené hudlařsky vypracovaným reliéfem – patrně dílo místních řemeslníků. V nich ležel šek, vystavený bance z účtu Tradepaths, na sumu dvacet pět milionů amerických dolarů.

„No tak, Dereku, podepiš to,“ vyzval ho Roper, pobavený Jonathanovým zaváháním. „Nekousne tě. Takovéhle peníze necháváme jako tuzér, ne, Piete?“

Všichni se zasmáli kromě Langbourna.

Jonathan podepsal šek. Dívka ho vrátila do desek a zavřela je, aby celé akci dodala důstojnější ráz. Byla to míšenka a byla velmi krásná, měla velké zmatené oči a klášterně cudné chování.

Roper a Jonathan seděli stranou na pohovce u okna, zatímco holandský bankéř a tři právníci se zabývali vlastními obchodními záležitostmi.

„Hotel v pořádku?“ zeptal se Roper.

„Ano, díky. Dobře vedený. Je to hrůza bydlet v hotelích, když o nich člověk něco ví.“

„Meg je dobrá holka.“

„Meg je skvělá.“

„Tyhle právnické srágory, ty jsou asi tak čisté jako kanál, co?“

„Asi ano.“

„Jed tě pozdravuje. Dans včera vyhrál pohár na dětské regatě. Naparuje se tak, že s ním není k vydržení. Bude si brát repliku s sebou k matce. Chtěl, abys to věděl.“

„To je báječné.“

„Já jsem si myslel, že budeš mít radost.“

„To mám. Je to triumf.“

„No, šetři se. Večer to bude veliké.“

„Další večírek?“

„Dá se říct.“

Poslední formalita vyžadovala magnetofon a scénář. Míšenka připravila magnetofon, holandský bankéř poučoval Jonathana o jeho roli.

„Normálním hlasem, když budete tak laskav, Dereku. Přesně tak, jak jste tady s námi dneska mluvil. Kvůli záznamům. Budete tak hrozně laskavý?“

Jonathan si dvě řádky naťukané na stroji nejdřív přečetl pro sebe a pak nahlas: „Mluví k vám váš přítel George. Díky, že jste dnes večer zůstal vzhůru.“

„A ještě jednou, Dereku, prosím vás. Jste asi malinko nervózní. Uvolněte se.“

Přečetl to znovu.

„Ještě jednou, Dereku, prosím. Mám pocit, že jste trochu napjatý. Možná vás ty velké sumy trochu vyvedly z míry.“

Jonathan se usmál svým nejpřívětivějším úsměvem. Byl tu hvězda a od hvězd se čeká, že budou mít trochu svou hlavu. „Abych řekl pravdu, Piete, já myslím, že už lepší nebudu.“

Roper souhlasil. „Piete, nebuďte otravný. Vypněte tu zatracenou věc. Pojďte, signore Moranti. Je načase, abyste si dal nějaké slušné jídlo.“

Znovu potřásání rukama: postupně každý s každým jako blízcí přátelé o půlnoci na Nový rok.

„Tak co si myslíš?“ zeptal se Roper se svým delfíním úsměvem, natažený v plastikovém křesle na balkoně Jonathanova apartmá. „Už jsi na to přišel? Nebo toho máš pořád ještě nad hlavu?“

Byla to nervózní doba. Čas čekat v náklaďáku se začerněným obličejem a vyměňovat si každodenní důvěrnosti, aby udržely adrenalin na uzdě. Roper si opřel nohy o zábradlí. Jonathan byl skloněný kupředu, sklenku v ruce, a díval se na tmavnoucí moře. Měsíc nesvítil. Stálý vítr čeřil vlny. První hvězdy probleskovaly černomodrými mraky. V osvětlené pracovně za nimi si Frisky, Gus a Tabby polohlasně povídali. Jen Langbourne, rozvalený na pohovce a čtoucí Private Eye, jako by si neuvědomoval to napětí.

„Existuje společnost na Curacau jménem Tradepaths a vlastní sto milionů amerických dolarů, minus pětadvacet,“ řekl Jonathan.

„Jenže,“ pobídl ho Roper a usmál se ještě víc.

„Jenže nevlastní vůbec nic, protože celá Tradepaths je jen pobočka Ironbrandu.“

„Ne, není.“

„Oficiálně je Tradepaths nezávislá společnost, žádné spojení s žádnou jinou firmou. Ve skutečnosti je to vaše dílo a já nemůžu bez vás hnout ani prstem. To, že Ironbrand investuje do Tradepaths, nesmí být vidět. Takže Ironbrand půjčí peníze investorů ochočené bance a ta ochočená banka čirou náhodou ty peníze investuje do Tradepaths. Banka je dělicí článek. Až se obchod uzavře, Tradepaths vyplatí své investory se slušným ziskem, všichni se spokojeně rozejdou a vy shrábnete zbytek.“

„A komu to ublíží?“

„Mně. Když se to nepovede.“

„Povede. Ještě někomu?“

Jonathanovi se zdálo, že Roper potřebuje jeho rozhřešení.

„Někomu určitě.“

„Vezmi to jinak. Ublíží to někomu, komu by se neublížilo tak jako tak?“

„Prodáváme zbraně, ne?“

„No a?“

„No, pravděpodobně se prodávají proto, aby se použily. A protože je to tajný obchod, může člověk dost jistě předpokládat, že se prodávají lidem, kteří by je mít neměli.“

Roper pokrčil rameny. „A kdo to určí? Kdo ve světě určuje, kdo koho střílí? Kdo sakra dělá zákony? Velké mocnosti? Panebože!“ Neobvykle rozrušený mávl rukou směrem k tmavnoucímu moři. „Nemůžeš změnit barvu oblohy. Říkal jsem to Jed. Neposlouchá mě. Člověk se nediví. Je mladá jako ty. Za deset let jí to dojde.“

Jonathan osmělen pokračoval v útoku. „Tak kdo kupuje?“ naléhavě opakoval otázku, kterou Roperovi položil už v letadle.

„Moranti.“

„Ne, on ne. Ten vám nezaplatil ani cent. Dáváte do toho sto milionů dolarů – nebo investoři je dávají. Co do toho dává Moranti? Prodáváte mu flinty. On je kupuje. Tak kde jsou jeho peníze? Nebo vám platí něčím lepším než penězi? Něčím, co můžete prodat mnohem, mnohem dráž než za sto melounů?“

Roperova tvář v tmě vypadala jako z mramoru, ale měla dlouhý, mírný úsměv.

„Byl jsi v tom sám taky, ne? Ty a ten Australák, cos ho zabil. Dobře, popíráš to. Nerozjeli jste to dost ve velkém, váš problém. Buď ve velkém nebo vůbec nic, to si myslím já. Ale stejně jsi chytrý chlap. Škoda, že jsme se nepotkali dřív. Byl by ses mi už párkrát hodil.“

V místnosti za nimi zazvonil telefon. Roper se prudce otočil a Jonathan jeho pohled sledoval právě včas, aby uviděl Langbourna, jak stojí se sluchátkem u ucha a při hovoru se dívá na hodinky. Položil sluchátko, zavrtěl hlavou směrem k Roperovi a vrátil se na pohovku k svému Private Eye. Roper se znovu usadil v plastikovém křesle.

„Víš něco o těch starých obchodech v Číně?“ zeptal se nostalgicky.

„To bylo kolem roku osmnáct set třicet, ne?“

„Četls o tom, co? Ty jsi koukám četl vůbec všecko.“

„Ano.“

„Vzpomínáš si na ty Brity z Hong-Kongu, co to vozili do Kantonu? Vyhýbali se čínským celníkům, financovali Impérium, nadělali si bohatství?“

„Opium,“ řekl Jonathan.

„Za čaj. Opium za čaj. Výměnný obchod. Vrátili se domů do Anglie a byli z nich kapitáni průmyslu. Šlechtické tituly, pocty, celý ten humbuk. V čem je ten rozdíl? Jdi do toho! – na ničem jiném nezáleží. Američani to vědí. Proč ne my? Upjatí vikáři, co každou neděli vřeští z kazatelny, čajové dýchánky starých panen, anýzové koláče, chudák paní Takatak umřela na kdovíco? Na to seru. Horší než vězení. Víš, na co se mě Jed ptala?“

„Na co?“

„‚Jak moc jsi špatný? Řekni mi to nejhorší!‘ Kristepane!“

„A co jste jí řekl?“

„‚Zdaleka ne dost špatný!‘ řekl jsem jí. ‚Tady jsem já a tady je džungle,‘ řekl jsem jí. ‚Žádný policajt na rohu ulice. Žádná spravedlnost lidí v parukách, co znají právo. Nic. Já myslel, že to se ti líbí.‘ Trochu to s ní zacloumalo. Dobře jí tak.“

Langbourne ťukal na sklo.

„Tak proč tedy jste osobně u všech jednání?“ zeptal se Jonathan. Vstávali. „Proč si držíte psa a štěkáte sám?“

Roper se nahlas zasmál a poplácal Jonathana po zádech. „Nevěřím tomu psovi, proto, hochu. Žádnému ze svých psů. Tobě, Corkymu, Sandymu – ani jednomu z vás bych nevěřil ani v prázdném kurníku. Neber to osobně. Prostě jsem takový.“

Před osvětlenými ibišky na předním nádvoří hotelu čekala dvě auta. První bylo volvo a řídil ho Gus. Langbourne si sedl dopředu, Roper a Jonathan dozadu. Tabby a Frisky jeli za nimi v Toyotě. Langbourne měl s sebou aktovku.

Přejeli vysoký most, světla města viděli hluboko pod sebou. Prořezávaly je černé holandské vodní kanály. Sjížděli po strmé rampě. Staré domy ustoupily chatrčím. Tma najednou vypadala nebezpečně. Jeli po rovné silnici, po pravici měli vodu, po levici osvětlené kontejnery, navršené po čtyřech na sobě, označené jmény jako Sealand, Nedlloyd a Tiphook. Zahnuli doleva a Jonathan uviděl nízkou bílou střechu a modré pilíře, a uhodl, že je to celnice. Povrch silnice se změnil a kola se rozdrnčela.

„Zastav u brány a vypni světla,“ přikázal Langbourne. „Všechna.“

Gus zastavil u brány a zhasl světla auta. Kousek za nimi udělali Frisky a Tabby v toyotě totéž. Před nimi stála bílá mřížová brána s výstražnými tabulemi v holandštině a angličtině. Pak světla kolem brány zhasla také a s tmou přišlo i ticho. V dálce Jonathan viděl surrealistickou krajinu s jeřáby a nákladními auty v záři reflektorů, a bledé obrysy velkých lodí.

„Musí vidět vaše ruce. Nikdo se nehýbejte,“ přikázal Langbourne.

Jeho hlas nabyl na autoritě. Tohle bylo jeho představení, ať už v něm šlo o cokoli. Otevřel malinko dvířka a pohnul s nimi tam a zpátky, až vnitřní světýlko dvakrát bliklo. Zavřel dvířka a znovu seděli potmě. Stáhl okénko. Jonathan uviděl, jak se dovnitř natáhla ruka. Byla bílá, mužská a silná. Patřila k holému předloktí a krátkému rukávu bílé košile.

„Hodinu,“ řekl Langbourne nahoru do tmy.

„To je moc dlouho,“ namítal hrubý hlas s přízvukem.

„Dohodli jsme se na hodině. Hodinu nebo nic.“

„No dobře, dobře.“

Teprve pak Langbourne podal otevřeným oknem obálku. Rozsvítila se baterka a obsah byl rychle přepočítán. Bílá brána se otevřela. Stále bez světel jeli vpřed, těsně sledováni toyotou. Minuli starou kotvu zapuštěnou v betonu a vjeli do ulice mnohobarevných kontejnerů, z nichž každý byl označen kombinací písmen a sedmi číslicemi.

„Teď doleva,“ řekl Langbourne. Zahnuli doleva, toyota za nimi. Jonathan se přikrčil, když se po nich rozehnalo oranžové rameno jeřábu.

„Teď doprava. Tady,“ řekl Langbourne.

Zahnuli doprava a z moře se proti nim zvedl černý trup tankeru. Zase doprava a míjeli řadu pěti nebo šesti zakotvených lodí. Dvě byly velké a nově natřené. Ty ostatní byly ošumělé nákladní lodě. Z každé vedl na nábřeží osvětlený můstek.

„Stát,“ přikázal Langbourne.

Zastavili, pořád ve tmě, s toyotou v patách. Tentokrát čekali jen několik sekund, než se před autem objevilo další světélko: nejdřív červené, pak bílé a znova červené.

„Otevři všechna okna,“ řekl Langbourne Gusovi. Zase měl starost o ruce. „Na palubní desku, kde je můžou vidět. Šéfe, položte je na sedadlo před sebou. Ty taky, Thomasi.“

Roper s nezvyklou poslušností udělal, co mu bylo řečeno. Vzduch byl chladný. Pach ropy se mísil s pachy moře a kovu. Jonathan byl v Irsku. Byl v pugwashských docích schovaný na špinavé nákladní lodi a čekal, až se ve tmě bude moci vykrást na břeh. Dva bílé reflektorky se rozzářily po obou stranách auta. Jejich paprsky zkoumaly ruce a tváře, pak podlahu auta.

„Pan Thomas a společnost,“ ohlásil Langbourne. „Přijeli jsme zkontrolovat traktory a zaplatit druhou polovinu.“

„Který je Thomas?“ řekl mužský hlas.

„Já.“

Pauza.

„Dobře.“

„Všichni pomalu vystupte,“ přikázal Langbourne. „Thomasi, za mnou. Těsně.“

Jejich průvodce byl hubený a vytáhlý, vypadal příliš mladý na to, aby nosil samopal, který se mu houpal na boku. Můstek byl krátký. Když Jonathan vyšel na palubu, uviděl za černou vodou znovu světla města a plameny rafinerie.

Loď byla malá a stará. Jonathan ji odhadoval maximálně na čtyřicet tisíc tun a několik přestaveb. Dřevěné dveře do palubní kabiny byly otevřené. Uvnitř lodní lampa osvětlovala kovové točité schody. Průvodce šel znovu první. Ozvěny jejich kroků zněly jako těžká chůze trestanců v řetězech. V chabém světle rozeznal Jonathan aspoň některé rysy muže, který je doprovázel. Na sobě měl džínsy a tenisky. Blond patku si levou rukou shrnoval z čela, když mu padala do očí. Pravou rukou pořád držel samopal, ukazováček příhodně zaklesnutý na spoušti. I loď se začala trochu odhalovat. Byla určena pro smíšený náklad. Kapacita asi šedesát kontejnerů, byly to necky, dosluhující tažný kůň. Kdyby se něco stalo, mohla se bez lítosti odepsat.

Všichni se zastavili. Před nimi stáli tři muži, všichni bílí, všichni světlovlasí, všichni mladí. Za nimi byly kovové dveře, zavřené. Jonathan hádal, že jsou to Švédové, i když o tom neměl žádný důkaz. Stejně jako průvodce měli i oni samopaly. Bylo zřejmé, že průvodce je jejich vůdce. Svědčila o tom jeho uvolněnost, jeho postoj, když se k nim přidal. Jeho křivý a nebezpečný úsměv.

„Tak jak se má aristokracie, Sandy?“ zavolal. Jonathan pořád ještě nezařadil jeho přízvuk.

„Ahoj, Pepe,“ řekl Langbourne. „Skvěle, díky. Jak se máš ty?“

„Vy jste všichni studenti zemědělství? Máte rádi traktory? Součástky strojů? Chcete pěstovat obilí a nakrmit všechny hladovějící?“

„Sakra, přestaň a dáme se do toho, ano?“ řekl Langbourne. „Kde je Moranti?“

Pepe popadl dveře a otevřel je ve stejném okamžiku, kdy se Moranti vynořil ze stínu.

Náš lord Langbourne má rád zbraně, říkal Burr… hrál si na vojáka džentlmena nejmíň v pěti špinavých válkách… je pyšný na své schopnosti zabijáka… ve volném čase si hraje na sběratele, stejně jako Roper… mají lepší pocit, když si můžou myslet, že tvoří historii.

Skladiště zabíralo většinu podpalubí lodi. Pepe dělal hostitele, Langbourne a Moranti šli za ním, pak Roper a Jonathan a nakonec pomocné síly: Frisky, Tabby a tři členové posádky se svými samopaly. Dvacet kontejnerů bylo upevněno řetězy k palubě. Na nálepkách Jonathan četl nejrůznější jména překladišť: Lisabon, Azory, Antverpy, Gdaňsk.

„Tomuhle říkáme saúdská bedna,“ oznámil Pepe hrdě. „Dělají se s bočním otevíráním, aby saúdští celníci mohli vlézt dovnitř a čmuchat tam po chlastu.“

Pečeti celnice byly kovové placky stlučené k sobě. Pepeho muži je rozstřihli nůžkami.

„Nebojte se, máme zásoby,“ svěřil se Pete Jonathanovi. „Zítra ráno bude zase všechno v pořádku. Celníkům je to jedno.“

Jeden bok kontejneru byl pomalu sklopen. Zbraně mají své vlastní ticho. Je to ticho budoucích mrtvých.

„Vulkány,“ říkal Langbourne pro poučení Morantiho. „Vylepšená verze gatlingů. Šest dvacetimilimetrových hlavní, tři tisíce výstřelů za minutu. Nejmodernější. Příslušná munice, další dodávky následují. Každá kulka je velká jako prst. Jeden výstřel zní jako roj zabijáckých včel. Helikoptéry a lehká letadla nemají šanci. Úplně nové. Je jich deset. V pořádku?“

Moranti neřekl vůbec nic. Jen krátkým kývnutím dal najevo svou spokojenost. Přešli k dalšímu kontejneru. Nakládal se z užší strany, což znamenalo, že můžou obsah vidět jen zepředu. Ale i to bohatě stačilo.

„Quady padesátky,“ oznámil Langbourne. „Čtyři koaxiálně instalované kulomety kalibru padesát, určené k simultánní palbě na stejný cíl. Jedinou salvou roztrhají na kousky jakékoliv letadlo. Náklaďáky, transportéry, lehké obrněnce, to všechno quady zvládnou. Když je instalujete na dvouapůltunové šasi, jsou mobilní a nadělají pěknou paseku. Taky úplně nové.“

Pod Pepeho vedením přešli na pravobok lodi, kde dva muži opatrně vytahovali raketu ve tvaru doutníku z laminátového obalu. Tentokrát Jonathan nepotřeboval Langbournovo poučení. Viděl demonstrační filmy. Jestli Irčani jednou dostanou do rukou tohle, tak jste mrtví, sliboval jim spokojeně seržant. A oni to dostanou, dodal radostně. Čajznou je Amíkům z muničáků v Německu, koupí si je za pěkný prachy od Afghánců, od Icíků nebo Palestinců, nebo komu je ještě Amíci uznali za vhodné prodat. Jsou supersonické, ručně balené, v kartonech po třech, jmenují se Stingery, Žihadla, a taky se podle toho chovají…

Prohlídka pokračovala. Lehké protitankové střely. Polní radiostanice. Lékařské vybavení. Uniformy. Munice. Konzervované dávky potravin. Krabice vyrobené v Birminghamu. Kovové kanystry vyrobené v Manchesteru. Ne všechno se dalo prohlédnout. Bylo toho příliš mnoho a času příliš málo.

„Líbí?“ zeptal se Roper Jonathana tiše.

Tváře měli velmi blízko u sebe. Na Roperově obličeji byl naléhavý a podivně vítězný výraz, jako by jeho názor byl nějak dokázán.

„Dobré zboží,“ řekl Jonathan, protože nevěděl, co jiného by měl říct.

„V každé dodávce kousek od všeho. To je ten vtip. Loď zmizí, přijdeš o kousek od všeho a ne o všechno od něčeho. Selský rozum.“

„Asi ano.“

Roper ho neslyšel. Byl svědkem svého vlastního úspěchu. Byl v povzneseném stavu.

„Thomasi?“ To byl Langbourne, který ho volal ze zádového prostoru skladu. „Pojď sem. Čas na podpis.“

Roper šel s ním. Na vojenských deskách měl Langbourne přicvaknutou strojem psanou stvrzenku na turbíny, součástky traktorů a těžké stroje podle přiloženého seznamu, dobrý stav zkontroloval a potvrzuje Derek S. Thomas, výkonný ředitel, jménem a v zastoupení Tradepaths Limited. Podal desky Roperovi, který je přistrčil Morantimu a pak je podal znovu Langbournovi, který je předal Pepemu. Na poličce u dveří ležel bezdrátový telefon. Pepe ho zvedl a vytočil číslo podle papírku, který mu přidržoval Roper. Moranti stál kousek od nich s rukama opřenýma v bok a s vystrčeným břichem jako Rus na pomníku padlým. Pepe podal telefon Roperovi. Uslyšeli bankéřův hlas, jak říká dobrý večer.

„Piete?“ řekl Roper. „Můj přítel by vám rád předal důležitý vzkaz.“

Roper podal telefon Jonathanovi spolu s dalším papírkem, který vytáhl z kapsy.

Jonathan se podíval na papírek a přečetl ho nahlas. „Mluví k vám váš přítel George,“ řekl. „Díky, že jste dnes večer zůstal vzhůru.“

„Dejte mi k telefonu Pepeho, prosím vás, Dereku,“ řekl bankéřův hlas. „Rád bych mu potvrdil určité dobré zprávy.“

Jonathan podal sluchátko Pepemu, který poslouchal, zasmál se, položil telefon a poplácal Jonathana po rameni.

„Vy jste štědrý člověk!“

Přestal se smát, když Langbourne vytáhl z aktovky strojem popsaný list papíru. „Stvrzenka,“ řekl úsečně.

Pepe hrábnul po Jonathanově peru a sledován všemi podepsal stvrzenku pro Tradepaths Limited na sumu pětadvacet milionů amerických dolarů jako na třetí a poslední splátku za dohodnutou dodávku turbín, součástek traktorů a těžkých strojů dodaných do Curacaa podle smlouvy k další přepravě na lodi Lombardy.

*

Byly čtyři ráno, když zavolala.

„Zítra odjíždíme na Pashu,“ řekla., Já a Corky.“

Jonathan neřekl vůbec nic.

„Říká, že mám zmizet. Zapomenout na plavbu, zmizet, dokud je ještě šance.“

„Má pravdu,“ zamumlal Jonathan.

„Utéct není k ničemu, Jonathane. Nepomůže to. Oba to víme. Člověk prostě znova potká sám sebe někde jinde.“

„Prostě zmiz. Kamkoliv. Prosím.“

Znovu leželi tiše, bok po boku každý ve své posteli, a poslouchali navzájem svůj dech.

„Jonathane,“ šeptala. „Jonathane.“

23.

S operací Klíště šlo všechno hladce. Burr to tvrdil od svého ponurého šedého stolu v Miami. Totéž říkal i Strelski ve vedlejší kanceláři. Goodhew, který dvakrát týdně telefonoval po bezpečné lince z Londýna, o tom nepochyboval. „Síly se vzpamatovávají, Leonarde. Už zbývá jen je dát všechny dohromady.“

„Jaké síly?“ řekl Burr, podezřívavý jako vždycky.

„Třeba můj velitel.“

„Tvůj velitel?“

„Obrací se, Leonarde. Říká to a já mu to dost dobře nemůžu předem nevěřit. Jak ho můžu obejít, když mi nabízí plnou podporu? Včera si mi vylil srdce.“

„To rád slyším, že nějaké má.“

Ale Goodhew v poslední době neměl náladu na takové uštěpačnosti. „Říká, že bychom měli být v mnohem těsnějším styku. Já s ním souhlasím. Motá se kolem moc lidí s nejrůznějšími zájmy. Říká, že ve vzduchu je cítit něco shnilého. Sám bych to nedokázal formulovat lépe. Rád by, aby se vědělo, že on patřil mezi ty, kdo se nebáli najít zdroj toho pachu. A já dohlídnu, aby to udělal. Nejmenoval Vlajkovou loď přímo, ani já ne. Občas se víc vyplatí mlčet. Ale hodně na něj zapůsobil ten tvůj seznam, Leonarde. Ten seznam byla poslední kapka. Byl otevřený, byl nekompromisní. Nešlo ho nijak obejít.“

„Můj seznam?“

„No ten seznam, Leonarde. Ten, co vyfotografoval náš přítel. Investoři. Běžci a startéři jsi mu říkal.“ V Goodhewově hlase se objevil žadonivý tón, ale Burr si přál, aby ho radši neslyšel. „Ta kouřící pistole, proboha. Ta věc, na kterou nikdy nikdo nepřijde, jenže náš přítel na ni přišel. Leonarde, ty jsi snad úmyslně natvrdlý.“

Ale Goodhew špatně odhadl důvod Burrova zmatku. Burr okamžitě věděl, o jaký seznam jde. Nechápal ale, jak ho Goodhew použil.

„Nechceš doufám říct, že jsi ukázal seznam spojenců svému ministrovi?“

„Proboha, ten původní ne, jak bych mohl? Jenom jména a čísla. Pochopitelně příslušně recyklovaná. Mohla pocházet ze zachyceného telefonního rozhovoru, z mikrofonu, z čehokoli. Mohli jsme ho šlohnout z pošty.“

„Roper ten seznam nediktoval ani nečetl do telefonu, Rexi. Nehodil ho do schránky. Napsal ho na žlutý list papíru a na celém světě existuje jen jediný exemplář a jediný člověk, který ho vyfotografoval.“

„Nebuď puntičkář, Leonarde! Můj šéf je šokovaný a o to šlo. Chápe, že účtování se blíží a že budou padat hlavy. Cítí – aspoň to mi řekl a já mu budu věřit, dokud se nepřesvědčím o opaku – on má svou hrdost, Leonarde, jako my všichni, všichni se nějak vyhýbáme nepříjemným pravdám, dokud nám je někdo nestrčí rovnou před oči – cítí, že přišel čas vyjít před brány a promluvit.“ Pokusil se o odvážný vtip. „Znáš ta jeho přirovnání. Až jsem se divil, že do toho nezapletl nějaká nová košťata, co povstanou z popela.“

Jestli Goodhew čekal bouřlivý smích, od Burra se ho nedočkal.

Goodhew začal být rozčilený. „Leonarde, neměl jsem jinou možnost. Sloužím Jejímu veličenstvu. Sloužím prvnímu tajemníkovi ministerstva Jejího veličenstva. Mám povinnost informovat svého velitele o postupu tvého případu. Když mi můj šéf řekne, že prohlédl, tak já tam nejsem od toho, abych mu říkal, že je lhář. Já mám svoje povinnosti a svou loajalitu, Leonarde. K svým zásadám stejně jako k němu a k tobě. Ve čtvrtek spolu budeme obědvat, předtím má schůzku s ministrem. Mám očekávat důležité zprávy. Doufal jsem, že budeš mít radost, ne že budeš naštvaný.“

„Kdo ještě viděl ten seznam spojenců, Rexi?“

„Jen můj velitel, nikdo jiný. Speciálně jsem ho upozornil na to, že je tajný. Člověk nemůže pořád chodit a říkat lidem, aby mlčeli, a taky nemůže moc často křičet ‚vražda!‘. Podstatu toho seznamu se samozřejmě dozví ministr na té čtvrteční schůzce, ale tím to skončí, to si můžeme být jistí.“

Pak už nevydržel Burrovo mlčení.

„Leonarde, obávám se, že zapomínáš na základní zásady. Všechny moje snahy v posledních měsících byly zaměřené na to, abych v nové éře dosáhl větší otevřenosti. Tajnůstkářství je kletba našeho britského systému. Nebudu nutit svého velitele ani žádného jiného vysokého vládního činitele, aby se schovával za jeho sukně. Už tak to všichni dělají až moc. Já tě nebudu poslouchat, Leonarde. Já ti nedovolím, aby ses znova vrátil ke starým způsobům z Nábřeží.“

Burr se zhluboka nadechl. „Rozumím, Rexi. Od nynějška budu mít na mysli základní principy.“

„To rád slyším, Leonarde.“

Burr položil sluchátko a pak zavolal Rooka. „Rex Goodhew už od nás nedostane jedinou nefiltrovanou zprávu o Klíštěti, Robe. S okamžitou platností. Potvrdím to písemně zítřejším kurýrem.“

Ale přesto všechno ostatní šlo hladce, a i když Burr pořád prskal kvůli Goodhewově chybě, neměl ani on, ani Strelski pocit nějaké bezprostřední hrozby. Tomu, čemu Goodhew říkal účtování, Burr a Strelski říkali úder, a o tom úderu teď snili. Byl to okamžik, kdy drogy a zbraně a hráči budou všichni na stejném místě a stopa peněz bude viditelná, a – za předpokladu, že společný tým bude mít potřebná práva a povolení – jeho bojovníci seskáčou ze stromů a zařvou: „Ruce vzhůru,“ a zlotřilci se lítostivě usmějí a řeknou: „Vyhrál jste,“ – nebo, pokud to budou Američané: „Za tohle tě dostanu, ty parchante Strelski.“

Nebo to tak aspoň v žertu líčili jeden druhému.

„Necháme to dojít tak daleko, jak to půjde,“ naléhal Strelski – na schůzkách, po telefonu, nad kávou, na procházce po pláži. „Čím dál dojdou, čím míň možností budou mít se schovat, tím blíž budeme k Bohu.“

Burr souhlasil. Chytání velkých zločinců se nijak neliší od chytání špionů: potřebujete jen dobře osvětlený roh ulice, kamery na místě, jednoho člověka v trenčkotu s plány, druhého v buřince s kufříkem plným ohmataných bankovek. Pak, když máte štěstí, můžete případ předložit soudu. S operací Klíště byl ale problém: Čí ulice? Čí město? Čí moře? Čí jurisdikce? Protože jedna věc byla jasná už teď: ani Richard Onslow Roper, ani jeho kolumbijští obchodní partneři neměli v nejmenším v úmyslu dokončit svůj obchod na americké půdě.

Dalším zdrojem podpory a uspokojení byl nový federální vyšetřovatel, který byl případu přidělen. Jmenoval se Prescott a byl výše postavený než obvykle federální vyšetřovatelé bývají. Byl to náměstek generálního prokurátora, a každý, koho se na něj Strelski zeptal, říkal, že Ed Prescott je ten nejlepší náměstek generálního prokurátora široko daleko, ten nejlepší, dej na mě, Joe. Prescottové jsou samozřejmě všichni z Yale a pár z nich má styky v CIA – jak by mohli nemít? – a dokonce se i říkalo, a Ed to nikdy výslovně nepopřel, že jsou nějakým způsobem spříznění se starým Prescottem Bushem, otcem George Bushe. Ale Ed – no, Ed se takovými věcmi nikdy nezatěžoval a chtěl, aby se to vědělo. Byl to seriózní washingtonský hráč s vlastní agendou, a když šel do práce, tak svůj původ nechal za dveřmi.

„Co se stalo s tím člověkem, co jsme měli do minulého týdne?“ zeptal se Burr.

„Asi už ho přestalo bavit čekat,“ odpověděl Strelski. „Tihle chlapi nic nevydrží.“

Burr, ohromený jako vždycky americkým tempem střídání ve funkcích, už neřekl nic. Teprve až když bylo příliš pozdě, uvědomil si, že Strelski měl stejná podezření, ale že je z ohledu k sobě navzájem nevyslovili. Mezitím se Strelski a Burr stejně jako všichni ostatní pustili do neřešitelného úkolu přesvědčit Washington, aby schválil zadržení lodi Lombardy, registrované v Panamě, plující z Curacaa a směřující do volné zóny Colón, o níž je známo, že veze moderní zbraně v hodnotě padesát milionů dolarů, zaznamenané v lodním seznamu jako turbíny, součástky traktorů a zemědělské stroje. Tady si Burr později znovu vyčítal – jako si vyčítal skoro všechno – že příliš mnoho hodin podléhal tvídovému šarmu a kamarádským způsobům Eda Prescotta v jeho velkých kancelářích v centru města, a příliš málo hodin trávil v operační místnosti spojeného plánovacího týmu, jak jako velitel operace měl.

Ale co měl dělat jiného? Tajné frekvence mezi Miami a Washingtonem bzučely dnem i nocí. Bylo shromážděno celé procesí právních i méně právních expertů a netrvalo dlouho, než se mezi nimi začaly objevovat známé britské tváře: Miláček Katie z washingtonského velvyslanectví, Manderson z námořního styčného týmu, Hardacre od šifrérů a mladý právník z Nábřeží, který podle toho, co se povídalo, byl vychováván jako nástupce Harryho Palfreyho ve funkci právního poradce Výzkumné náborové skupiny.

Byly dny, kdy to vypadalo, že se celý Washington přestěhoval do Miami; jindy se zase kancelář vyšetřovatele smrskla na dvě písařky a telefonistku, zatímco náměstek generálního prokurátora Prescott a jeho lidé strhli stany a vydali se bojovat na Kapitol. A Burr, záměrně netečný k jemnůstkám amerického vnitřního politického boje, se utěšoval tou horečnou aktivitou, protože předpokládal – trochu jako ten vipet, co patříval Jed – že když se toho tolik děje, musí být určitě výsledkem také nějaký pokrok.

Takže skutečně nevyvstávala žádná závažná zlá tušení, jen malé poplachy, které jsou nedílnou součástí každé tajné operace: například soustavné nepříjemné připomínky, že životně důležité údaje, jako vybrané zachycené zprávy a průzkumné fotografie a výzvědné územní zprávy se záhadně ztrácejí a zdržují v poště cestou z Langley ke Strelského stolu; a ten podivný pocit, který měli Burr i Strelski, i když si o něm zatím navzájem neřekli, že vedle operace Klíště probíhá souběžně i jiná operace, jejíž přítomnost cítili, ale neviděli.

Jinak jim jedinou potíž působil Apostoll, který, nikoli poprvé za svou pokradmou kariéru Flynnova superšpicla, zmizel ze scény. Bylo to nepříjemnější o to, že Flynn letěl do Curacaa výslovně proto, aby mu byl při ruce, a teď seděl v drahém hotelu a připadal si jako dívka, která na bále zůstala stát.

Ale ani kvůli tomu se Burr nepoplašil. Upřímně řečeno, Apo měl důvod. Jeho řídící ho tvrdě tlačili. Možná až příliš tvrdě. Už celé týdny se Apo nechával slyšet, že se mu to nelíbí, a hrozil, že bude stávkovat, dokud jeho amnestie nebude podepsána a zpečetěna. Nebylo tedy překvapující, jak se věci dostávaly do varu, že se rozhodl držet se stranou, místo aby si vysloužil šest dalších doživotních trestů jako spoluviník před činem a po činu, který vypadal na největší dodávku zbraní a drog v moderní historii.

„Pat zavolal otce Lucana,“ hlásil Strelski Burrovi. „Lucan ho ani nezahlédl. Pat taky ne.“

„Nejspíš se postavil na zadní a chce si trochu dupnout,“ usoudil Burr.

Týž večer dodal monitorovací tým nečekaně odposlechnutou zprávu, nalezenou při náhodné kontrole telefonních hovorů z Curacaa:

Lord Langbourne do kanceláří firmy Mendez & García, advokátů, v Cali, Kolumbie, společníků dr. Apostolla a známých prostředníků caliského kartelu. Hovor vzal dr. Juan Menez.

„Juanito? Sandy. Co se stalo s naším přítelem doktorem? Neobjevil se tu.“

Osmnáct sekund ticho. „Zeptej se Ježíše.“

„Co to má sakra znamenat?“

„Náš přítel je nábožný člověk, Sandy. Třeba našel duchovní útočiště.“

Je dohodnuto, že vzhledem k blízkosti Caracasu a Curacaa bude jako náhradník jmenován dr. Moranti.

A jak si Burr a Strelski později přiznali, znovu jeden před druhým zatajili své skutečné myšlenky.

Jiné zachycené zprávy popisovaly horečné pokusy sira Anthonyho Joystona Bradshawa dovolat se Ropera z celé řady veřejných telefonních budek rozesetých po celém Berkshirském hrabství. Nejdřív se pokoušel používat svou kartu AT&T, ale nahraný hlas mu sdělil, že už není funkční. Dožadoval se vedoucího, oháněl se svým titulem, mluvil opile a byl nakonec zdvořile, ale pevně odmítnut. Kanceláře Ironbrandu v Nassau nebyly o nic přátelštější. Na první pokus centrála odmítla přijmout jeho hovor na účet volaného; na druhý pokus to vzal nějaký MacDanby, ale jen proto, aby ho uzemnil. Nakonec se proboxoval ke kapitánovi Pashi, nyní zakotveného na Antiguě:

„Tak kde tedy je? Zkoušel jsem to na Crystal. Na Crystalu není. Zkoušel jsem Ironbrand a nějaký drzý kluk mi řekl, že prodává farmy. Teď mi vy říkáte, že ho ‚čekáte‘. Mně je do prdele úplně jedno, jestli ho čekáte! Já ho chci hned! Jsem sir Anthony Joyston Bradshaw. Je to naléhavé. Víte, co to znamená naléhavé?“

Kapitán navrhl, ať zkusí soukromé Corkoranovo číslo v Nassau. Bradshaw to už zkoušel, ale bez úspěchu.

Ovšem nakonec, neznámo kde a jak, Bradshaw Ropera zastihl a promluvil si s ním, aniž to monitorovací tým zjistil – jak víc než dobře ukázaly následující události.

Telefonát od službu konajícího důstojníka přišel za úsvitu. Zněl absolutním klidem řídícího letu ve chvíli, kdy hrozí, že se raketa rozletí na kousíčky.

„Pan Burr? Můžete sem okamžitě přijet, pane? Pan Strelski už je na cestě. Máme problém.“

Strelski jel sám. Byl by dával přednost tomu vzít s sebou Flynna, ale Flynn se pořád ještě užíral na Curacau a Amato mu pomáhal, takže Strelski musel zastoupit oba dva. Burr mu nabídl, že pojede, ale Strelskému trochu vadila britská účast v té věci. Nešlo o Burra – Leonard byl kamarád. Ale být kamarádi ještě nestačilo. V téhle chvíli ne.

Strelski tedy nechal Burra v centrále s blikajícími obrazovkami a šokovanou noční směnou a s přísnými rozkazy, že nikdo nemá vůbec nic dělat, nikomu nic hlásit, ani Patu Flynnovi ani federálnímu vyšetřovateli ani komukoli jinému, než si to ověří a nezavolá ano nebo ne.

„Rozumíš, Leonarde? Slyšíš mě?“

„Slyším tě.“

„Tak dobře.“

Jeho řidič na něj čekal na parkovišti – Wilbur se jmenoval, docela slušný kluk, ale dál už to nikdy nedotáhne – a spolu jeli s blikajícími světly a kvílející sirénou prázdným centrem města, což Strelskému připadalo jako pěkná pitomost, protože koneckonců, k čemu ten spěch a proč všechny probudit? Ale Wilburovi neřekl nic, protože v hloubi duše věděl, že on sám by jel stejně. Občas se takové věci dělají z úcty. Občas je to to jediné, co se dá dělat.

Kromě toho byl spěch. Když se začnou klíčovým svědkům dít nepěkné věci, je vždycky naspěch. Když všechno jde trochu moc špatně trochu dlouhou dobu; když žijete pořád víc a víc na okraji a všichni kolem vás se zaklánějí, abyste měli pocit, že jste pořád v centru vlivu – proboha, Joe, co bychom bez tebe dělali? – když příliš často zaslechnete na chodbách divné politické teoretizování, – řeči o Vlajkové lodi, nikoliv jako o kódovém jméně, ale jako o operaci, – řeči o přesunu mantinelů a o uklízení na vlastním dvorku, – když se na vás malinko příliš usmívají a dávají vám příliš ochotně výzvědné zprávy a žádná z nich není k ničemu, – když se kolem vás nic nemění, ale přitom ten svět, v kterém jste mysleli, že se pohybujete, se od vás pomaličku odtahuje, takže si připadáte jako člověk na pomalu plujícím voru uprostřed řeky plné krokodýlů, tekoucí špatným směrem, – a Joe, proboha, Joe, ty jsi přece ten nejlepší důstojník, jakého Zvláštní oddělení má, – ano, to můžete klidně říct, že je poněkud naspěch zjistit, kdo sakra komu co dělá.

Občas člověk sám sebe vidí prohrávat, myslel si Strelski. Miloval tenis a nejvíc miloval ty televizní záběry zblízka, na kterých hráči mezi hrami pijí kolu, a člověk může vidět tvář vítěze, který se chystá vyhrát, a tvář poraženého, který se chystá být poražen. A poražení vypadali tak, jak se on právě teď cítil. Hráli své údery a nechávali na kurtech duši, ale skóre je skóre, a skóre na úsvitu tohohle dne nevypadalo moc dobře. Vypadalo to jako hra, sada, zápas pro prince ze Zpravodajské služby na obou stranách Atlantiku.

Minuli hotel Grand Bay, Strelského oblíbený zapadák, když potřeboval věřit, že svět je elegantní a klidný, zahnuli vzhůru do kopce, pryč od pobřeží a přístavu a parku, a projeli elektronicky ovládanou kovovou branou na místo, kam Strelski nikdy dřív nevkročil – do prudce elegantního sídla zvaného Sunglades, kde drogoví zbohatlíci podvádějí a píchají a žijí, kde jsou černí hlídači, bílá recepce, bílé výtahy a pocit, že když jste projeli tou branou, vstoupili jste do něčeho mnohem nebezpečnějšího, než byl ten svět, před kterým se vás brána snažila chránit. Protože být takhle bohatý v takovémhle městě je tak nebezpečné, že je s podivem, že se tu všichni už dávno neprobudili ve svých obrovských postelích mrtví.

Jenže toho úsvitu bylo přední nádvoří přecpáno policejními auty, televizními vozy a sanitkami a vším tím zařízením kontrolované hysterie, která má potlačovat krizi, ale ve skutečnosti ji oslavuje. Rámus a světla ještě přispívaly k pocitu vyhoštění, který na Strelského doléhal od chvíle, kdy volal ten policista s chraplavým hlasem a sdělil mu tu zprávu, protože „víme, že se o toho člověka zajímáte“. Nejsem tady, myslel si. O téhle scéně se mi už zdálo.

Potkal pár lidí z oddělení vražd. Úsečné pozdravy. Ahoj, Glebe. Ahoj, Rockhame. Rád vás vidím. Panebože, Joe, kdes byl tak dlouho? Dobrá otázka, Jeffe; třeba to někdo tak chtěl. Poznal lidi z vlastní agentury. Mary Jo, se kterou se k oboustrannému překvapení jednou vyspal po důstojnickém večírku, a vážného mladíka jménem Metzger, který vypadal, jako by rychle potřeboval na čerstvý vzduch, jenže v Miami žádný není.

„Kdo je to tam nahoře, Metzgere?“

„Pane, policie má tam nahoře skoro všechny lidi, co znám. Je to ošklivé, pane. Pět dní bez klimatizace v tomhle horku, je to vážně hrůza. Proč vypnuli klimatizaci? To je přece barbarství.“

„Kdo vám řekl, abyste sem jel, Metzgere?“

„Z vražd, pane.“

„Jak je to dlouho?“

„Hodinu, pane.“

„Proč jste nezavolal mě, Metzgere?“

„Pane, říkali mi, že jste se zdržel v operačním, ale že už jste na cestě.“

Oni, myslel si Strelski. Oni vysílají další signál. Joe Strelski: dobrý důstojník, ale začíná být na případy trochu moc starý. Jo Strelski: Moc pomalý, abychom ho mohli vzít na palubu Vlajkové lodi.

Ústřední výtah ho dovezl přímo do nejvyššího patra, aniž se cestou zastavil. Byl to výtah určený jen pro tento byt. Architektova představa byla taková: dorazili jste do skleněné galerie pod hvězdami, která byla zároveň bezpečnostní halou, a když jste stáli na galerii a uvažovali, jestli budete předhozeni bullteriérům nebo nakrmeni labužnickou večeří s nenasytnou štětkou jako zákuskem, mohli jste obdivovat bazén a vířivku a zahradu na střeše a solárium a smilniště a další nezbytné náležitosti životního stylu skromného drogového právníka.

Mladý strážník v bílé masce chtěl vidět Strelského průkaz. Strelski mu ho ukázal, místo aby plýtval slovy. Mladý strážník mu nabídl také jednu bílou masku, jako by se Strelski stal členem klubu. Pak se musel proplést mezi fotosvětly a lidmi v kombinézách, a byl tu pach, který jako by byl přes masku ještě pronikavější. A pak říct „ahoj“ Scrantonovi od Zpravodajců a „ahoj“ Rokowskému z úřadu vyšetřovatele. A uvažovat, jak se sakra Zpravodajci dostali na místo dřív než ty. A pak říkat „ahoj“ každému, kdo vypadal, že by ti mohl zastoupit cestu, až ses nějak probojoval k nejjasněji osvětlené části aukční síně, protože tak přecpané apartmá vypadalo, až na ten smrad: všichni se dívali na objects d’art a dělali si poznámky a počítali ceny, a nevěnovali moc pozornosti nikomu jinému.

A když ses dostal k cíli, viděl jsi ne podobiznu, ne voskovou figurínu, ale originál dr. Paula Apostolla a jeho současné nebo bývalé milenky, oba nahé, protože tak Apostoll rád trávil svůj volný čas – pořád na kolenou, jak jsme říkali, a obvykle i na loktech – oba značně změněné barvy, na kolenou čelem k sobě, ruce a nohy svázané a hrdla proříznutá, a jazyky protažené otvorem ven způsobem, kterému se říká kolumbijská kravata.

*

Burr pochopil vše už v okamžiku, kdy Strelski přijal tu zprávu, daleko dřív, než věděl, co v ní bylo. Stačilo jen to strašné uvolnění Strelského těla, když ho zpráva zasáhla, a způsob, jak očima instinktivně našel Burrův pohled a pak zase uhnul a vybral si jiný objekt, na němž by spočinul, než doposlechne zbytek. Ten pohled a uhnutí pohledem řeklo všechno. Bylo v nich obvinění a rozloučení, obojí najednou. Říkaly: Tohle jsi mi udělal ty, tvoji lidé. A: Od téhle chvíle bude nepříjemné, že spolu sedíme ve stejné místnosti.

Jak Strelski poslouchal, naškrábal pár poznámek, pak se zeptal, kdo provedl identifikaci, a bezmyšlenkovitě si naškrábal ještě něco. Pak odtrhl ten kus papíru a zastrčil ho do kapsy, a Burr předpokládal, že je to adresa, a podle toho, s jak kamennou tváří Strelski vstával, bylo jasné, že tam jede a že to není hezká smrt. Pak se Burr musel dívat, jak si Strelski připíná do podpaždí pouzdro, a vzpomněl si, jak by se za starých časů zeptal, k čemu je dobrá zbraň při prohlídce mrtvoly, a Strelski by přišel s nějakou anglofobní odpovědí a oba by to pobavilo.

Takže Burr si už navždycky zapamatoval tu chvíli jako okamžik, kdy mu oznámili dvě úmrtí najednou: smrt bratra Michaela a smrt jejich vlastního profesionálního přátelství.

„Policajti říkají, že v apartmá bratra Michaela na Coconut Grove našli mrtvého muže. Podezřelé okolnosti. Jedu to prověřit.“

A pak to varování, vydané všem kromě Burra, ale přitom určené speciálně Burrovi:

„Může to být kdokoli. Může to být jeho kuchař, jeho řidič, jeho bratr, kdokoliv. Nikdo se nehne, dokud neřeknu. Rozumíte?“

Rozuměli, ale stejně jako Burr věděli, že to není jeho kuchař, jeho řidič nebo jeho bratr. A teď Strelski zavolal z místa činu, a ano, je to Apostoll, a Burr dělal ty věci, které se v duchu připravoval udělat hned, jak přijde potvrzení, v tom pořadí, jak si je naplánoval. Nejdřív volal Rookovi, aby mu řekl, že operace Klíště musí být považována za ohroženou s okamžitou platností. A že Jonathan musí dostat nouzový signál pro započetí první fáze evakuačního plánu, která vyžadovala, aby uklouzl Roperovi a jeho společnosti a šel nejlépe na nejbližší britský konzulát, ale pokud to nebude možné, tak na policejní stanici, kde by se měl prohlásit jako hledaný zločinec Pine, aby mohl být rychle repatriován.

Ale telefonát přišel příliš pozdě. Než Burr vystopoval Rooka na vedlejším sedadle Amatova průzkumného vozu, oba muži už obdivovali Roperovo letadlo, jak stoupá k vycházejícímu slunci cestou do Panamy. Šéf, věren svým zvyklostem, letěl za úsvitu.

„Na které letiště v Panamě, Robe?“ zeptal se Burr s tužkou v ruce.

„Kontrolní věži udal jen směr Panama, bez detailů. Radši se zeptej leteckého průzkumu.“

Burr to už na druhé lince dělal.

Pak zavolal britské vyslanectví v Panamě a mluvil s ekonomickým sekretářem, který náhodou také zastupoval Burrovu agenturu a měl spojení s panamskou policií.

Nakonec promluvil s Goodhewem, vysvětlil, že důkazy na Apostollově mrtvole nasvědčují, že byl mučen, dřív než byl zavražděn, a že možnost, že byl Jonathan prozrazen, je nutno pro operační účely pokládat za jistotu.

„Ano, dobře, aha,“ řekl Goodhew roztržitě. Nepohnulo to s ním – nebo byl v šoku?

„To neznamená, že nemůžeme jít po Roperovi,“ naléhal Burr, který si uvědomil, že tím, jak se snaží vdechnout Goodhewovi naději, se pokouší dodat odvahy i sám sobě.

„Souhlasím. Nesmíš to pustit. Zakousnout se, o to jde. A to ty jsi odjakživa uměl.“

Vždycky to bývalo my, pomyslel si Burr.

„Apo si o to koledoval, Rexi. Byl to špicl. Žil na vypůjčený čas. Taková je hra. Když tě nesežerou policajti, dostanou tě zločinci. Věděl to celou dobu. My musíme dostat ven našeho člověka. To můžeme udělat. To není problém. Uvidíš. Prostě se toho jen děje moc najednou. Rexi?“

„Ano, jsem tady.“

Burr bojoval z vlastním zmatkem a zároveň pocítil horečnatou lítost nad Goodhewem. Rex by takové věci neměl podstupovat! Nemá žádný štít, bere si to moc k srdci! Burr si uvědomil, že v Londýně je odpoledne. Goodhew dnes obědval se svým velitelem.

„Tak jak to šlo? Co byla ta důležitá zpráva?“ zeptal se Burr, který se z něj pořád pokoušel vymodlit optimistické slovo. „Přechází tajemník konečně na naši stranu?“

„Ano, díky, bylo to moc příjemné,“ řekl Goodhew strašlivě zdvořile. „Klubové jídlo, ale proto nakonec člověk do klubů vstupuje.“ Je pod narkózou, myslel si Burr. Myšlenky se mu toulají. „Ustavuje se nové oddělení, určitě tě to potěší. Whitehallská dozorčí komise, první svého druhu, jak mi říkali. Bude prosazovat všechno, za co jsme bojovali, a já budu její předseda. Bude zodpovědná přímo ministrovi, což je velký úspěch. Všichni tomu dali požehnání, dokonce i Nábřeží vyjádřilo plnou podporu. Mám vypracovat hloubkovou studii všech aspektů podsvětí: získávání lidí, organizace, efektivita nákladů, dělba práce, zodpovědnost. Vlastně všechno, co jsem myslel, že jsem už udělal, ale mám to udělat znova a líp. Mám začít hned. Nesmí se ztratit ani chvíle. Samozřejmě to znamená, že musím nechat své současné práce. Ale v podstatě mi naznačil, že na konci čeká šlechtický titul, což by udělalo radost Hester.“

Na druhé lince se znova ozval letecký průzkum. Roperovo letadlo kleslo pod úroveň radarů, když se přiblížilo k Panamě. Mohli jen odhadovat, že se obrátilo na severozápad a směřuje k Mosquito Coast.

„Tak kde sakra je?“ zařval Burr zoufale.

„Pane Burre,“ řekl chlapec jménem Hank, „ono zmizelo.“

Burr stál sám v monitorovací místnosti v Miami. Stál tam tak dlouho, že si ho monitorovací tým přestal všímat. Seděli k němu zády a hráli si s ovládacími deskami a měli na starosti sto jiných věcí. A Burr měl na uších sluchátka. A na sluchátkách je podstatné to, že neexistuje kompromis, sdílení, popovídání o materiálu. Jsi jen ty a zvuk. Nebo ticho.

„Tohle je pro vás, pane Burre,“ řekla žena od jedné desky úsečně a ukázala mu na vypínač., Jak to vypadá, máte tam nějaký problém.“

Víc zájmu neprojevila. Ne že by to nebyla soucitná žena, to zdaleka ne. Ale byla to profesionálka a musela věnovat pozornost jiným věcem.

Přehrál si pásku jednou, ale byl tak stresovaný a zmatený, že se rozhodl tomu vůbec nerozumět. Dokonce i nálepka ho zmátla. Marshall z Nassau Thomasovi na Curacau. Kdo sakra je ten Marshall? A proč sakra volá mého agenta do Curacaa uprostřed noci, zrovna když operace nabírá výšku?

Protože kdo by si na první pohled všiml, když musel myslet na tolik jiných věcí, že za jménem Marshall je tečka, že to znamená Marshallová, že je to dívka: A nejen nějaká dívka, ale Jemima alias Jed alias Jeds a že volá z Roperovy rezidence v Nassau?

Čtrnáctkrát.

Mezi půlnocí a čtvrtou ráno.

Deset až osmnáct minut mezi každým hovorem.

V prvních třinácti případech zdvořile požádala hotelovou centrálu o pana Thomase, prosím, a bylo jí řečeno, po příslušných pokusech ji spojit, že pan Thomas nebere telefon.

Ale počtrnácté je její vytrvalost odměněna. Za tři minuty čtyři ráno, abychom byli přesní, je Marshallová z Nassau spojena s Thomasem na Curacau. Na sedmadvacet minut Roperova telefonního času. Jonathan nejdřív zuří. Právem. Ale pak zuří míň. A nakonec, jestli to Burr odhaduje správně, už vůbec nezuří. A na konci těch sedmadvaceti minut je to jen samé Jonathane… Jonathane… Jonathane… a samé vrnění a funění, jak navzájem poslouchají svůj dech.

Dvacet sedm minut zatraceného mileneckého vakua. Mezi Roperovou ženskou Jed a Jonathanem, mým agentem.

24.

„Fabergé,“ řekl Roper, když se ho Jonathan zeptal, kam jedou.

„Fabergé,“ odpověděl Langbourne koutkem úst.

„Fabergé, Thomasi,“ řekl Frisky s nepříliš hezkým úsměvem, když si zapínali pásy. „Slyšels přece o Fabergém, o tom slavném klenotníkovi, ne? No, tak tam jedem, ne, trochu si odpočinout.“

Jonathan se tedy uchýlil k vlastním myšlenkám. Už dlouho si byl vědom, že je jedním z těch lidí, kteří jsou odsouzeni myslet souběžně, nikoli postupně. Například porovnával zeleň džungle se zelení Irska a usoudil, že vedle džungle vypadá Irsko jako kupka sena. Vzpomínal si, jak v armádních helikoptérách bylo zvykem mít kovovou helmu pod sebou místo na hlavě, to pro případ, že by se ostří hoši na zemi rozhodli ustřelit ti kulky. A že tentokrát žádnou helmu nemá – jen džíny a tenisky a velmi nechráněné kulky. A jak tenkrát, kdykoli vstoupil do helikoptéry, ucítil záchvěv bitevního napětí, když poslal poslední sbohem Isabelle a přitiskl si zbraň k hrudi. Stejný záchvěv cítil teď. A jak helikoptéry, protože ho děsily, v něm vždycky vyvolávaly filosofické reflexe toho nejvšednějšího druhu, jako: Jsem na své životní cestě, jsem v děloze, ale jdu ke hrobu. Jako: Panebože, jestli z tohohle vyjdu živý, jsem tvůj na – no, na celý život. Jako: Mír je závazek, válka je svoboda, což byla myšlenka, za kterou se styděl, kdykoli ho napadla, a po níž vždycky hledal kolem sebe někoho, koho by mohl potrestat: třeba Dickyho Ropera, svého pokušitele. A myslel si, že ať už sem přišel pro cokoli, teď se k tomu blíží, a že si Jed nezaslouží, že ani nebude mít cenu si ji zasloužit, že ani Sophii neusmíří, dokud to nenajde, protože jeho pátrání – jak říkáme my, staří podpisovatelé bylo vedeno jménem a v zastoupení jich obou.

Kradmo se podíval na Langbourna, usazeného vedle Ropera, jak si pročítá dlouhou smlouvu, a stejně jako na Curacau na něj znovu udělalo dojem, jak Langbourne ožije, jen zachytí pach střelného prachu. Nemohl říct, že by proto měl Langbourna raději, ale potěšilo ho, když zjistil, že na světě existuje ještě něco jiného než ženy, co ho dokáže vyburcovat z jeho netečnosti – i kdyby to byly jen vyspělé techniky lidského řeznictví.

„Thomasi, ne abyste nechal pana Ropera upadnout do nějaké špatné společnosti,“ varovala ho Meg na schůdkách letadla, zatímco muži překládali jejich zavazadla do helikoptéry. „Víte, co se říká o Panamě, že je to Casablanka bez těch hrdinů, viďte, pane Ropere? Tak ne abyste všichni teď začali dělat hrdiny. Nikdo to neocení. Bavte se dobře, lorde Langbourne. Thomasi, mít vás na palubě bylo moc příjemné. Pane Ropere, tohle nebylo žádné pořádné objetí.“

Stoupali. A jak stoupali, sierra stoupala s nimi, až nakonec vkodrcali do mraků. Helikoptéře se nelíbily mraky a nelíbila se jí nadmořská výška a její motor hvízdal a hýkal jako podrážděný starý kůň. Jonathan si nasadil plastikové tlumiče na uši, ale byl za to odměněn zvukem zubařské vrtačky. Vzduch v kabině se změnil z ledově chladného na nesnesitelný. Zakymáceli se nad několika zasněženými vrcholky a klouzali dolů jako javorové semínko, až letěli nad řádkou malých ostrovů, z nichž každý měl svých pět, šest chatrčí a svých pár červených cest. Pak zase moře. Pak další ostrov, k němuž se blížili tak rychle a tak nízko, že Jonathan byl přesvědčen, že hrozny rybářských člunů rozbijí helikoptéru na kousky nebo ji srazí vrtulí dolů na pláž.

Teď se země rozdělila na dvě části, moře po jedné straně, džungle po druhé. Nad džunglí modré hory. Nad horami bílé obláčky kouře ze střelby. A pod nimi se valí pravidelné řady pomalých bílých vln mezi jazyky oslepivě zelené souše. Helikoptéra se drží těsně nad zemí, jako by se vyhýbala nepřátelské palbě. Čtvercové banánové háje podobné políčkům splývají s promáčenými bažinami Armaghu. Pilot sleduje žlutou pískovou cestu, která vede k rozbité farmě, kde průzkumník ustřelil dvěma mužům obličeje a stal se tak oslavovaným hrdinou své jednotky. Vlétnou do údolí v džungli, obklopí je zelené stěny a Jonathanovi se najednou strašně chce spát. Stoupají vzhůru podle svahu, plošinu po plošině, nad farmami, koňmi, vesnicemi, živými lidmi. Vraťte se, už jsme dost vysoko. Ale nevrátí se. Pokračují, až nad nimi není už nic a po životě dole nezbylo ani stopy. Havarovat tady, dokonce i s velkým letadlem, by znamenalo, že se nad vámi zavře džungle ještě dřív, než dopadnete na zem.

„Zřejmě dávají přednost tichomořské straně,“ vysvětlil mu Rooke na Curacau před osmi hodinami a celou věčností domácím telefonem z pokoje 22. „Karibská strana se dá příliš snadno sledovat radarem. Ale jak se jednou dostaneš do džungle, tak je to stejně jedno, protože přestaneš existovat. Hlavní trenér si říká Emmanuel. Na mapě to vůbec není,“ říkal Rooke. „Jmenuje se to Cerro Fáberga, ale Roper tomu radši říká Fabergé.“

Roper se podíval na hodinky, jako by kontroloval přesnost letecké linky. Volným pádem klesali dolů. Červenobílé sloupy přistávací plochy pro helikoptéry je přitahovaly dolů, do studny tmavého lesa. Vzhůru k nim hleděli ozbrojení muži ve vojenských kombinézách.

Jestli tě vezmou s sebou, bude to proto, že si tě netroufnou spustit z očí, řekl Rooke prorocky.

A Roper mu to také tak vysvětlil předtím, než se vypravili na palubu lodi Lombardy. Nevěřil by mi ani v prázdném kurníku, dokud mě moje podpisová ruka neodepíše.

Pilot vypnul motory. Podsaditý Hispánec v polní uniformě rázně vykročil, aby je přivítal. Za ním Jonathan uviděl šest dobře maskovaných bunkrů, hlídaných vždy dvojicí mužů, kteří zřejmě měli rozkaz nevycházet ze stínu stromů.

„Ahoj, Manny,“ volal Roper a vesele seskočil na dráhu. „Umírám hlady. Pamatuješ se na Sandyho? Co je k obědu?“

Opatrně kráčeli po cestě džunglí, Roper šel první a podsaditý plukovník s ním po cestě klábosil, obracel se k němu celým mohutným tělem a popadal ho oběma rukama za loket, kdykoli řekl něco důležitého. Těsně za nimi kráčel Langbourne, který přešel do měkké chůze se sníženým těžištěm, typické pro džungli; pak následovali trenéři. Jonathan poznal dva uvolněné Angličany, kteří se objevili u Meisterů, kde si říkali Forbes a Lubbock, a které Roper označoval souhrnně jako hochy z Bruselu. Pak šli dva navzájem podobní Američané s ryšavými vlasy, zabraní do rozhovoru s plavovlasým mužem jménem Olaf. Za nimi Frisky s dvěma Francouzi, které zjevně znal z předchozích životů. A za Friskym Tabby a Jonathan a mládenec jménem Fernández, se zjizveným obličejem a jen dvěma prsty na jedné ruce. Kdybychom byli v Irsku, tak bych odhadl, že kladeš bomby, myslel si Jonathan. Řev ptáků byl ohlušující. Žár je ožehl, kdykoli vstoupili na slunce.

„Jsme v nejvíc strmém kusu Panamy, prosím,“ řekl Fernández tichým, nadšeným hlasem. „Nikdo sem nemůže jít. Máme tři tisíce metrů vysoko, moc strmý kopec, jen džungle, žádná silnice, žádná cesta. Farmáři Terebeňo přišli, pálili stromy, pěstovali pole jednou, šli pryč. Není teror.“

„Ano,“ řekl Jonathan zdvořile.

Chvilka nepochopení, kterou tentokrát vyřešil rychleji Tabby než Jonathan. „Půda, Ferdie,“ opravil ho laskavě. „Ne terra. Půda. Půda je příliš mělká.“

„Farmáři Terebeňo moc smutní, pane Thomas. Kdysi bili s každým. Teď musejí ženit do kmenů, co nemají rádi.“

Jonathan vydával soucitné zvuky.

„My říkáme, jsme prospektoři, pane Thomas. Říkáme, hledáme ropu. Říkáme, hledáme zlato. Říkáme, hledáme huaca, zlatá žába, zlatý orel, zlatý tygr. Jsme mírní lidé, pane Thomasi.“ Velký smích, k němuž se Jonathan poslušně připojil.

Někde v džungli uslyšel Jonathan palbu kulometu následovanou suchým výbuchem granátu. Pak okamžik ticha, než se zase vrátil hluk džungle.Takhle to bývalo v Irsku, rozpomněl se: po výbuchu původní zvuky zadržely dech, než bylo bezpečné znovu promluvit. Vegetace se nad nimi zavřela a on byl zase v tom tunelu na Crystalu. Bílé květy ve tvaru trumpet, vážky a žlutí motýli se o něj otírali. Vzpomněl si na jedno ráno, kdy měla Jed na sobě žlutou halenku a dotkla se ho očima.

Do současnosti ho vrátil oddíl vojska, který kolem klusal z kopce dolů rychlostí lehkého dělostřelectva a potil se pod váhou pancéřovek, raket a mačet. Jejich velitel byl chlapec s prázdnýma modrýma očima a zálesáckou čepicí. Ale oči jeho španělskoindiánských vojáků byly hněvivě upřeny na cestu před sebou, takže když proběhli kolem, Jonathan z nich rozeznal jen vyčerpání na tvářích zacákaných maskovací barvou, kříže na krku, pach potu a zablácených uniforem.

Vstoupili do horského chladna a Jonathan byl přenesen do lesů nad Murrenem a směřoval k úpatí Lobhornu k jednodennímu výstupu. Cítil intenzivní pocit štěstí. Džungle je jako návrat domů. Cesta vedla kolem kouřících peřejí, nebe bylo zatažené. Jak přecházeli vyschlé koryto řeky, veterán mnoha útočných pochodů si povšiml lan, nástražných drátů, beden od granátů a sítí, zčernalých kusů pampy a stop výbuchů na kmenech stromů. Škrábali se do kopce mezi trávou a skálou, došli až k čelu svahu a podívali se dolů. Tábor, který ležel před nimi, byl na první pohled opuštěný. Z komína kuchyně stoupal dým, doprovázený kvílivým španělským prozpěvováním. Všichni schopní muži byli v džungli. Jen kuchaři, personál a nemocní směli zůstat v táboře.

„Za Noriegy tu trénovali moc parakánů,“ říkal Fernández svým melodickým způsobem, když se k němu Jonathan znovu obrátil. „Panama, Nikaragua, Guatemala, Americano, Kolumbie. Španělský, indiánský, všechny tu trénovali moc dobře. Bít s Ortegou. Bít s Castrem. Bít s moc špatnýma lidma.“

Až teprve když sešli po svahu a vstoupili do tábora, uvědomil si Jonathan, že Fabergé je blázinec.

Celému místu dominovala přehlídková plocha, která měla za sebou trojúhelníkovou bílou zeď počmáranou hesly. Pod ní stál kruh domků z tvárnic, funkci každého z nich naznačovala obscénní kresba na dveřích: kuchyně s kuchařkou nahoře bez, lázeň s nahými koupajícími se muži, nemocnice se zkrvavenými těly, škola pro technickou instruktáž a politickou osvětu, tygří dům, hadí dům, opičí dům, voliéra a na malé vyvýšenině kostel, stěny ozdobené cibulovitou Pannou a Dítětem, které sledují muži v maskáčích a s kalašnikovy. Mezi domky stály na kůlech velké obrazy, zírající divokýma očima na betonové chodníčky: tlustý obchodník v třírohém klobouku, modrém šosatém kabátě a okruží; silně nalíčená vznešená dáma z Madridu v mantile, vesnická indiánská dívka s nahými ňadry, hlavu odvrácenou ve strachu, oči a ústa doširoka otevřené, jak divoce pumpuje u magické studny. A z oken a falešných komínů domů trčely růžové plastikové ruce, nohy a zděšené tváře, pocákané krví, jako by to byly uřezané údy obětí, rozsekaných při pokusu o útěk.

Ale nejšílenější částí Fabergé nebyly ani čmáranice na stěnách, ani sošky voodoo, ani magická slova v indiánském dialektu roztroušená mezi španělskými slogany, ani nedbale zastřešený bar Crazy Horse s barovými stoličkami a hrací skříní a nahými dívkami skotačícími po stěnách. Byla to ta živá zoo. Byl to ten pomatený horský tygr nacpaný vedle kusu zahnívajícího masa v kleci, která byla sotva tak velká jako on sám. Byl to ten uvázaný jelen a ty kočkovité šelmy v bednách. Byli to ti papoušci, orli, jeřábi, luňáci a supi ve špinavé voliéře, tlukoucí přistřiženými křídly a zuřivě protestující proti nedostatku světla. Byly to ty zoufalé opice, němě sedící ve svých klecích, a ty řady zelených bedniček od munice, pokryté drátěným pletivem, z nichž každá obsahovala jiný druh hada, aby se bojovníci naučili rozeznat přítele od nepřítele.

„Plukovník Emmanuel miluje moc zvířata,“ vysvětlil Fernández, když vedl hosty k jejich domku. „Když máme bít, musíme být děti džungle, pane Thomas.“

V oknech jejich chatrče byly také mříže.

Dnes večer je ve Fabergé slavnostní večeře, miniatury vyznamenání povinné. Plukovním čestným hostem je pan Richard Onslow Roper, náš ochránce, vrchní velitel, náš milovaný spolubojovník. Všechny hlavy se obracejí k němu a k dávno už ne netečnému lorďátku vedle něj.

Je jich přes třicet, jedí kuřata a rýži a pijí kolu. Jejich tváře osvětlují svíčky v plechovkách, ne svícny od Paula de Lamarie. Vypadá to, jako by dvacáté století vysypalo do tábora zvaného Fabergé svou popelnici zbylých válečníků a zmizelých důvodů k válčení: američtí veteráni znechucení nejdřív válkou a pak mírem; ruští omonáři, cvičení k ochraně země, která zmizela, když se otočili zády; Francouzi, kteří stále ještě nenáviděli De Gaulla za to, že se vzdal severní Afriky; Izraelec, který nepoznal nic než válku; Švýcar, který nepoznal nic než mír; Angličané hledající vojenskou vznešenost, protože jejich generace o tu zábavu přišla (škoda, že jsme neměli nějaký britský Vietnam!); hlouček hloubavých Němců, zmítajících se mezi vinou války a její přitažlivostí. A plukovník Emmanuel, který podle Tabbyho bojoval v každé špinavé válce od Kuby přes Salvador a Guatemalu až po Nicaraguu a kdoví kde ještě, jen aby potěšil ty nenáviděné Yankeeje: no, teď Emmanuel to skóre trochu vyrovná!

A sám Roper – který na slavnost přizval i své přízračné legie – se nad tím vším vznáší jako nějaký vládnoucí duch, chvíli velitel, chvíli impresário, chvíli skeptik, chvíli pohádkový kmotříček.

„Mudžové?“ opakuje Roper do všeobecného smíchu a navazuje na něco, co říkal Langbourne o úspěších amerických raket Stinger v Afghánistánu. „Mudžáhedíni? Stateční jako lvi, blázniví jako ševci!“ Pak Roper vypráví o válce, hlas má dokonale chladný, z holých vět už jsou zase souvětí. „Oni klidně vyskočili ze země před sovětskými tanky, pokropili je z deset let starých armalitů a koukali se, jak se jejich kulky od těch tanků odrážejí jako kroupy. Byly to foukačky na hrách proti laserům, ale jim to bylo jedno. Američani se na ně jednou podívali a řekli: Mudžové potřebují stingery. No a tak jim je tam nějakým podfukem propašovali. A mudžové se zbláznili. Rozstřelovali sovětské tanky, sundávali jejich bojové helikoptéry. A co teď? Já vám povím, co teď. Sověti se stáhli, žádní sověti už nejsou, a Mudžové mají stingery a jsou celí žhaví střílet. Takže všichni chtějí stingery, protože je mají Mudžové. Když jsme měli luky a šípy, byli jsme opice s luky a šípy. Teď jsme opice s bojovými hlavicemi. Víš, proč Bush šel do války proti Saddámovi?“

Ta otázka je určena jeho příteli Mannymu, ale odpoví americký veterán.

„Kvůli naftě přece, proboha.“

Roper není spokojen. Podruhé to zkusí Francouz.

„Kvůli prachům. Kvůli suverenitě kuvajtského zlata!“

„Kvůli zkušenosti,“ řekne Roper. Ukáže prstem na Rusy. „V Afghánistánu jste vy, mládenci, měli osmdesát tisíc bojem zocelených důstojníků, kteří vedli pružnou moderní válku. Piloty, kteří bombardovali opravdové cíle. Jednotky, které prošly skutečnou palbou. A co měl Bush? Bezzubé generály z Vietnamu a malé kluky, co si hráli na hrdiny na Grenadě, kde žili asi tak tři muži a kozel. Tak šel Bush do války. Zašpinit si kolena. Vyzkoušet svoje lidi proti hračkám, co sám střelil Saddámovi v době, kdy ti špatní byli Íránci. Velký potlesk voličstva. Je to tak, Sandy?“

„Je, šéfe.“

„Vlády? Ty jsou horší než my. Ony uzavírají smlouvy a my to odneseme. To už jsem mockrát viděl.“ Odmlčí se a patrně si myslí, že toho už řekl dost. Ale ostatní si to nemyslí.

„Řekněte jim něco o Ugandě, šéfe! Tam se kolem vás všechno točilo. Nikdo se vás nesměl ani dotknout. Idi Amin vám zobal z ruky.“ To je Frisky, který sedí se starými přáteli na druhém konci stolu.

Roper zaváhá jako hudebník, který neví, jestli má přidat, pak se rozhodne podvolit se.

„No, Idi byl divoch, to je fakt. Ale měl rád, když ho někdo držel na uzdě. Každý jiný než já by Idiho byl svedl na scestí, byl by mu prodal všechno, co by chtěl, a ještě něco navíc. Já ne. Já mám rád, když všechno pasuje. Idi by střílel jadernými hlavicemi i bažanty, kdyby mohl. Však tys tam byl taky, McPhersone.“

„Idi byl číslo, šéfe,“ řekne nemluvný Skot vedle Friskyho. „Nebýt vás, tak jsme tam zařvali všichni.“

„V Ugandě to bylo o hubu, co, Sandy?“

„Nikde jinde jsem neviděl člověka jíst sendvič pod oběšencem,“ odpoví lord Langbourne k všeobecnému pobavení.

Roper nasadí přízvuk Nejtemnější Afriky. „‚Noo tak poď, Dyky, dem se kouknout, co delaj ty tvý flynty.‘ Nešel jsem. Odmítnul. ‚Já ne, pane prezidente, děkuju. Mohl byste si tam se mnou dělat, co by vás napadlo. Dobří chlapi jako já jsou vzácní.‘ Kdybych byl někdo z jeho lidí, tak mě zastřelil na místě. Úplně vypěnil. Řve na mě: ‚Ty musýš se mnou! Je to tvoje povynost!‘ povídá. ‚Ne, není,‘ povídám já. ‚Kdybych vám prodával cigarety místo zbraní, taky byste mě nevozil do nemocnice podívat se na lidi, co umírají na rakovinu plic, ne?‘ Smál se jako cvok, starý Idi. Ne že bych tomu jeho smíchu věřil. Smích lže, když je ho moc. Zkresluje pravdu. Nikdy nevěřím člověku, který dělá moc vtipů. Směju se, ale nevěřím mu. Mickey dělával vtipy. Pamatuješ se na Mickeyho, Sands?“

„Až moc dobře, bohužel,“ zavrčí Langbourne a znovu tím obveselí společnost – tihleti angličtí lordi, to se jim musí nechat, ti mají něco do sebe!

Roper počká, až smích utichne: „Všechny ty válečné vtípky, co Mickey vyprávěl, co jich měl zásoby? O žoldnéřích, co nosili na krku náhrdelníky z lidských uší a tak? Pamatuješ?“

„Ale moc mu to nepomohlo, co, ne?“ řekne lord a znova potěší své obdivovatele.

Roper se obrátí zpátky k plukovníku Emmanuelovi. „Říkal jsem mu: ‚Mickey, ty na to svoje štěstí moc spoléháš.‘ Naposled jsem ho viděl v Damašku. Syřani ho milovali až moc. Mysleli si, že je to jejich šaman, že jim sežene všechno, co budou potřebovat. Kdyby chtěli sundat Měsíc, tak jim k tomu Mickey opatří stroje. Dali mu obrovský luxusní byt v centru, celý ověšený sametovými závěsy, ani kousek denního světla, pamatuješ, Sandy?“

„Vypadalo to tam jak v bordelu pro marocké buzeranty,“ doplní Langbourne k nezkrotnému obveselení všech přítomných. A Roper znova čeká, až zase zavládne ticho.

„Když člověk do té kanceláře vešel z ulice, kde svítilo slunce, tak byl slepý. V předpokoji strašně vážní vazouni. Šest nebo osm jich bylo.“ Gestem ukáže kolem stolu. „Nebudeš tomu věřit, ale vypadali ještě hůř než někteří tady.“

Emmanuel se srdečně zasměje. Langbourne, který pro ně hraje šviháka, nadzvedne obočí. Roper pokračuje:

„A Mickey u stolu, před sebou tři telefony, diktuje pitomé sekretářce. ‚Mickey, nenech se zblbnout,‘ varoval jsem ho. ‚Dneska jsi vážený host. Ale jak je zklameš, tak jsi mrtvý vážený host.‘ To bylo tenkrát zlaté pravidlo: nikdy nemít kancelář. Jak máš kancelář, je z tebe cíl. Napíchnou ti telefon, čtou ti papíry, proklepnou tě, a když tě přestanou milovat, vědí, kde tě najít. Za celou tu dobu, co jsme pracovali na trzích, jsem nikdy neměl kancelář. Bydlel jsem v mizerných hotelích, pamatuješ, Sands? Praha, Bejrút, Tripolis, Havana, Saigon, Tchajpej, to zatracené Mogadišo? Pamatuješ, Wally?“

„No jasně, šéfe,“ přisvědčí nějaký hlas.

„To byla taky jediná doba, kdy jsem vydržel číst knížky, když jsem byl zahrabaný na nějakém takovém místě. Já prostě nesnesu pasivitu. Deset minut u knížky a musím vstát a něco dělat. Ale v těch otravných městech, když jsem zabíjel čas a čekal na kšeft, tam se kromě kultury nic dělat nedalo. Tuhle se mě někdo ptal, jak jsem si vydělal první milion. Tys u toho byl, Sands. Ty víš, koho myslím. ‚Seděl jsem na zadku ve Zlámané Lhotě,‘ povídám mu. ‚Člověka neplatí za ten kšeft. Platí ho za to, že plýtvá časem.‘“

„A co se stalo s Mickeym?“ zeptá se na druhém konci stolu Jonathan.

Roper zvedne oči ke stropu, jako by chtěl říct „je tam nahoře“.

Celý závěr musí tedy doplnit Langbourne. „No, já jsem takovou mrtvolu v životě neviděl,“ řekne téměř nevinně a zmateně. „Museli ho mít v práci celé dny. On to tedy taky hrál na dvě strany. Nějaká mladá dáma v Tel Avivu, kterou začal mít trochu moc rád. Byli lidi, co říkali, že mu to patří. Ale já si přece jenom myslím, že na něj byli kapku moc tvrdí.“

Roper vstává a protahuje se. „Všechno je to štvanice,“ oznámí spokojeně. „Stopuješ, utaháš se. Něco tě shodí, něco se ti postaví do cesty, ty se pořád snažíš. A jednou zahlídneš to, po čem jdeš, a když máš pořádnou kliku, tak si na to vystřelíš. Správné místo. Správnou ženskou. Správnou společnost. Ostatní lžou, třesou se strachy, podvádějí, falšují výdaje, plazí se. My děláme – a svět ať si trhne nohou! Dobrou noc. Díky, kuchaři. Kde je kuchař? Šel spát. Dobře dělá.“

„Mám ti říct něco moc, ale moc směšného, Tommy?“ zeptal se Tabby, když se ukládali na lůžka, „něco, co se ti bude ohromně líbit?“

„Do toho,“ řekl Jonathan přívětivě.

„No, víš, jak mají Amíci ty své AWACS na Howardově letecké základně u Panama City, jak s nimi chytají pašeráky drog? No, tak oni s nimi vyletí hodně, hodně vysoko a sledují všechna ta malinká letadýlka, co bzučí kolem kokových plantáží v Kolumbii. A víš, co dělají Kolumbijci? Protože jsou chytří, tak si platí takového nenápadného chlapíka, co sedí celý den proti letišti v kavárně a pije kafe. A vždycky, když startuje americký AWACS, hodí ten chlápek drát do Kolumbie a varuje je. To se mi líbí.“

Byli v jiné části džungle. Přistáli a pozemní personál odtáhl helikoptéru mezi stromy, kde bylo pod maskovací sítí zaparkováno několik starých transportních letadel. Přistávací dráha byla vysekána podél proudu řeky a byla tak úzká, že Jonathan byl až do posledního okamžiku přesvědčen, že spadnou do peřejí, ale přitom byla ranvej tak dlouhá, že by tu mohl přistát tryskáč. Vyzvedl je armádní transportér. Minuli kontrolní stanoviště a tabuli ODSTŘEL v angličtině, i když bylo záhadou, kdo ji kdy bude číst nebo jí porozumí. Časné ranní slunce změnilo každý list v drahokam. Přejeli přes pontonový most a pokračovali mezi balvany dvacet metrů vysokými, až se dostali k přírodnímu amfiteátru plnému ozvěn džungle a zvuků padající vody. Hlavní tribunu tvořil svah kopce. Z ní se člověk díval do travnatého údolí, občas přerušeného kouskem lesa a zákruty řeky. Jeho střed zdobily kulisy stavebnicových domů a zdánlivě zbrusu nových aut, zaparkovaných u chodníku: žlutá alfa, zelený mercedes, bílý cadillac. Z plochých střech vlály vlajky, a když je vánek rozvinul, Jonathan uviděl, že jsou to vlajky zemí formálně bojujících proti obchodu s drogami: americké pruhy a hvězdy, anglický Union Jack, čerň, červeň a zlato Německa, a trochu kuriózně i bílý kříž Švýcarska. Další vlajky byly zjevně zimprovizovány zvlášť pro tuto příležitost: jedna reprezentovala americké Zpravodajce, jiná Zvláštní protidrogové oddělení a na malé bílé věžičce stojící stranou od ostatních vlálo US ARMY – HLAVNÍ ŠTÁB.

Půl míle od středu tohoto falešného městečka, na břehu řeky mezi travou pampy, leželo falešné vojenské letiště s hrubou ranvejí, žlutým větrným pytlem a skvrnitě zelenou kontrolní věží vyrobenou z překližky. Po ranveji byly rozestavěny vraky letadel s přehozenými maskovacími sítěmi. Jonathan mezi nimi rozeznal několik DC-3, F-85 a F-94. A na břehu řeky stála letištní ochrana: tanky veteráni a stařičké obrněné transportéry nabarvené nevýraznou olivovou a označené americkou bílou hvězdou.

Jonathan si zaclonil oči a zadíval se na hřeben, shlížející na severní stranu podkovy. Štáb se už scházel. Postavy s bílými páskami na rukávech a v ocelových helmách mluvily do mikrotelefonů, dívaly se dalekohledy a studovaly mapy. Mezi nimi Jonathan rozeznal Langbourna s jeho ohonem v maskáčové bundě a džínách.

Přilétající lehké letadlo sklouzlo těsně nad hřebenem, jak šlo na přistání. Žádné znaky. Přilétají důležití.

Je den předání, myslel si Jonathan.

Je to vojenská přehlídka, než Roper začne inkasovat.

Je to divadýlko, Tommy, říkal Frisky tím přehnaně familiárním tónem, který si v poslední době zvykl používat.

Je to demonstrace síly, říkal Tabby, aby Kolumbijci viděli, co dostanou za svoje – no však víš co.

Dokonce i v potřásání rukou bylo cosi konečného. Jonathan stál na jednom konci hlavní tribuny a měl dobrý výhled na celý ceremoniál. Na stůl byly prostřeny nealkoholické nápoje, led v polních nádobách, a jak přijížděli důležití, Roper je osobně uváděl ke stolu. Pak střídavě Emmanuel a Roper představovali svým váženým hostům hlavní trenéry a po dalším potřásání rukama je vedli k řadě skládacích polních židlí rozestavěných ve stínu, kde se hosté a hostitelé usadili do polokruhu a navzájem spolu mluvili oním přehrávaným způsobem, jakým si státníci vyměňují zdvořilosti, zatímco je novináři fotografují.

Ale průzkumníkovu pozornost přitahovali jiní muži, muži sedící mimo ohnisko ve stínu. Jejich vůdce byl obtloustlý muž s koleny od sebe a rukama farmáře složenýma na mohutných stehnech. Vedle něj seděl šlachovitý starý matador, právě tak hubený jako byl jeho společník tlustý, a s jednou stranou obličeje do běla zjizvenou, jako by ho dostal býk. A v druhé řadě seděli hladoví mladíci, kteří se snažili vypadat sebejistě, s mastnými vlasy a ošoupanými botami, v leteckých bundách od Gucciho a hedvábných košilích a s příliš velkým množstvím zlata, s příliš velkým množstvím svalů v těch leteckých bundách, s příliš velkým množstvím zabíjení v těch dychtivých poloindiánských tvářích.

Ale Jonathan už nemá čas dál je zkoumat. Nad severním hřebenem se objevilo dvoumotorové transportní letadlo. Je označeno černým křížem a Jonathan okamžitě ví, že dnes jsou černé kříže ti hodní a bílé hvězdy ti zlí. Dveře v trupu se otevřou a na nebi vykvete výsadek parašutistů a Jonathan se s nimi převrací a otáčí, jak mu myslí pochoduje průvod vojenských vzpomínek od dětství až po dnešek. Je v parašutistickém táboře v Abingdonu, poprvé skáče z balonu a myslí na to, že umřít a rozvést se s Isabelle nemusí být totéž. Je na své první polní hlídce, křižuje otevřenou krajinu Armaghu, tiskne pušku k hrudi v maskáčové bundě a věří, že konečně je synem svého otce.

Naši parakáni přistávají dobře. Následuje je druhý a třetí výsadek. Jeden tým spěchá od padáku k padáku, sbírá vybavení a zásoby, zatímco druhý tým je kryje palbou. Protože jsou tu nepřátelé. Jeden z tanků na okraji letiště už na muže střílí – tedy plive z hlavně plameny a kolem parakánů vybuchují zakopané nálože, jak se utíkají krýt do vysoké trávy.

Pak náhle tank už nestřílí a už nikdy střílet nebude. Parakáni ho dostali. Věžičku má nakřivo, z jeho vnitřku stoupá černý dým, jeden z pásů praskl jako řemínek k hodinkám. Ostatní tanky v rychlém sledu dopadnou stejně. A po tancích se točí a smekají po ranveji i letadla, až nakonec rozbitá a mrtvá se už nemohou ani pohnout.

Lehké protitankové zbraně, myslí si Jonathan; dosah dvě stě až tři sta metrů; oblíbená zbraň zabijáckých hlídek.

V údolí se znova strhne boj, když se z budov ozve kulometná palba obránců v opožděném protiútoku. Zároveň se probudí žlutá alfa a vedena dálkovým řízením se řítí pryč ve snaze uniknout. Zbabělci! Strašpytlové! Parchanti! Proč nezůstanete a nebojujete? Ale černé kříže mají připravenou odpověď. Z pampy se v sériích po deseti nebo dvaceti výstřelech ozvou kulomety Vulkán a chrlí proudy těžkých střel se stopovkami do nepřátelských pozic. Kulky protínají betonové bloky a zanechávají v nich tolik děr, že vypadají jako obrovský ementál. Zároveň Quady v salvách po padesáti výstřelech smetou alfu ze silnice a vrhnou ji do suchého křoví, kde exploduje a podpálí zároveň i stromy.

Ale ještě nepominulo jedno nebezpečí a už se na naše hrdiny řítí nové! Nejdřív vybuchne země, pak zešílí nebe. Ale nebojte se, naši muži jsou znova připraveni. Dálkově řízená letadla jsou nepřátelé. Šest hlavní Vulkánu se může zvednout o osmdesát stupňů. Teď ten úhel mají. Radarový hledáček Vulkánu je instalován, nabito je dvěma tisíci nábojů, a on je pálí v salvách po stovce tak hlasitě, že Jonathan zkřiví tvář a přitiskne si ruce k uším.

Dálkově řízená letadla se rozpadají v chuchvalcích dýmu a jako kousky hořícího papíru rozvážně kloužou do hlubin džungle. Na tribuně je čas na kaviár servírovaný z plechovek uložených v ledu, na dobře vychlazené kokosové mléko, nejlepší panamský rum a skotskou s ledem. Ale žádný šampus – ještě ne. Šéf si dává na čas.

Příměří skončilo. Oběd také. Město může být konečně dobyto. Z vysoké trávy statečná četa frontálně postupuje proti domům nenáviděných kolonialistů, střílí a přitahuje na sebe palbu. Ale jinde, kryty tímto zjevným útokem, probíhají méně nápadné útoky. Jednotky se začerněnými obličeji postupují po řece na nafukovacích člunech, v rákosí je skoro není vidět. Jiní, ve speciálních bojových kombinézách, se nenápadně šplhají zvenčí po stěnách hlavního štábu US Army. Náhle na tajný signál oba týmy zaútočí, vrhají granáty do oken, skáčou za nimi do plamenů, pálí ze svých automatických zbraní. O pár vteřin později jsou všechna zaparkovaná auta znehybněna nebo zabavena. Na střechách jsou stahovány vlajky nenáviděných utlačovatelů a nahrazovány naším vlastním černým křížem. Všude vítězství, všude triumf, naše jednotky jsou supermani!

Ale počkat! Co je tohle? Bitva ještě není vyhraná.

Jonathan, přilákaný hřmotem letadla, se znova podívá nahoru na hřeben, kde hlavní štáb napjatě sedí nad svými mapami a rádii. Bílý tryskáč – civilní, zbrusu nový, bez znaků, dvoumotorový, v kokpitu jsou jasně vidět dva muži – se mihne nad vrškem kopce, prudce střemhlav klesne a nalétne nad město. Co tam dělá? Je to součást představení? Nebo je to skutečné Zvláštní protidrogové oddělení, které se přišlo podívat na tu zábavu? Jonathan se rozhlédne po někom, koho by se zeptal, ale všechny oči, právě tak jako jeho, jsou upřeny na letadlo a zdá se, že všichni jsou stejně zmateni jako on.

Tryskáč odlétá, město je tiché, ale hlavní štáb na hřebeni ještě čeká. V trávě zahlédne Jonathan pět mužů v palebném postavení a rozezná mezi nimi oba navzájem si podobné americké trenéry.

Bílý tryskáč se vrací. Mihne se přes hřeben, ale tentokrát ignoruje město a začne neurčitě stoupat. Pak se z trávy ozve zuřivé, dlouhé zasyčení a letadlo zmizí.

Nerozlomí se, neupadne mu křídlo, nezřítí se v opilých otáčkách do džungle. Jen zasyčení, exploze, ohnivá koule, která zmizí tak rychle, že si Jonathan není jistý, jestli ji vůbec viděl. A pak se na trupu letadla objeví malé jiskřící oharky, které ukapávají na zem jako zlatý déšť a ještě při pádu mizí. Stinger vykonal svou práci.

Na jeden strašný okamžik si Jonathan myslí, že divadlo skutečně skončilo lidskými oběťmi. Na hlavní tribuně se Roper a jeho vážení hosté objímají a navzájem si gratulují. Roper popadne láhev Dom a vytáhne zátku. Plukovník Emmanuel mu pomáhá. Jonathan se prudce obrátí k hřebeni a vidí rozradované členy hlavního štábu, jak si také navzájem gratulují, tisknou si ruce, čuchají jeden druhému vlasy a poplácávají se po zádech, Langbourne mezi nimi. Teprve když se podívá výš, uvidí dva bílé obláčky padáků asi půl míle odtud ve směru, kudy letadlo letělo.

„Líbí?“ zeptá se ho Roper přímo do ucha.

Roper jako nervózní impresário obchází kolem, sbírá názory a gratulace.

„Ale kdo to proboha byl?“ chce vědět Jonathan, který se ještě nechce nechat přesvědčit. „Ti blázniví piloti? A co to letadlo? To přece byly miliony dolarů!“

„Dva chytří Rusové. Ke všemu odhodlaní. Proklouzli na letiště v Cartageně, sebrali tryskáč. Když letěli podruhé kolem, nastavili automatického pilota a ztratili se. Doufám, že ho chudák majitel nebude chtít zpátky.“

„To je hrůza,“ prohlásí Jonathan, jak jeho znechucení ustupuje smíchu. „To je ta největší sprosťárna, jakou jsem kdy slyšel!“

Pořád ještě se smál, když zjistil, že se na něj z každé strany dívá jeden z amerických trenérů, kteří právě dorazili v džípu z údolí. Jejich podoba byla až děsivá: Stejný pihovatý úsměv, stejné zrzavé vlasy a stejný způsob, jakým si založili ruce v bok, když si ho prohlíželi.

„Vy jste Brit, pane?“ zeptal se jeden.

„Ani ne,“ řekl Jonathan mile.

„Vy jste Thomas, viďte, pane?“ řekl druhý. „Ten Thomas Nějak nebo Nějak Thomas? Pane.“

„Něco takového,“ souhlasil Jonathan ještě mileji, ale Tabby, který stál těsně vedle něj, slyšel v jeho hlase podtón a diskrétně mu položil ruku na paži. Což bylo od Tabbyho nemoudré, protože tím pohybem umožnil pozorovateli, aby ho připravil o balíček bankovek uložených v postranní kapse bundy.

Ale i v tomto příjemném okamžiku Jonathan vrhl nervózní pohled na ty dva Američany v Roperově společnosti. Zklamaní veteráni? Vyrovnávají si účty se strýčkem Samem? Tak si ale pořiďte dva zklamané obličeje, řekl jim; a netvařte se, jako když letíte první třídou a firma vás za to ještě platí.

Zachycený rukopisný fax posílaný do Roperova letadla, označený VELMI NALÉHAVÉ, od sira Anthonyho Joystona Bradshawa z Londýna, Anglie, pro Dickyho Ropera, prostřednictvím lodi Iron Pasha, Antigua, přijatý v 09.20 hodin a odeslaný do letadla v 09.28 hodin kapitánem Iron Pashi s doplňujícím dopisem, v němž se omlouvá, pokud zvolil nesprávný postup. Rukopis sira Anthonyho nabubřelý a negramotný, s chybami, podtrháváním a tu a tam s květnatými frázemi osmnáctého století. Styl telegrafický.

Milý Dicky!

Re náš rozhovor před dvěma dny, před hodinou probral záležitost s eksperty od Temže, a zjistil že urážlivá informace je dokument ve tvých rukou, nevivratitelně. Také důvod k doměnce, že neboštík dr. Zákon byl nepřátelskýma silami použit k vitlačení minulého podpisovače ve prospěch současného držitele. Temže provádí úhybné manévry, tobě radí totéš.

Ve světle této klíčové pomoci věřím že pošleš další, okamžitý ex gratia do obvyklé banky na pokrití dalších nezbytných nákladů tvých naléhavých zájmů.

Zdraví Tony.

Tuto zachycenou zprávu, která nebyla předána Zvláštnímu, získal tajně Flynn od zdroje ze Zpravodajské služby, přátelsky nakloněného jeho zájmům. Ve svém žalu nad smrtí Apostolla se Flynnovi těžko překonávala jeho přirozená nedůvěra k Angličanům. Ale po půlce lahve desetileté Bushmills se cítil dost silný na to, aby zastrčil dokument do kapsy, víceméně po paměti dojel do operačního centra a formálně ji předložil Burrovi.

Už to bylo celé měsíce, co Jed naposledy letěla linkou, a nejdřív jí ta zkušenost připadala osvobozující, jako by jela v horním poschodí londýnského autobusu po všech těch nudných taxících. Vrátila jsem se do života, myslela si; vystoupila jsem ze skleněného kočáru. Ale když o tom zažertovala před Corkoranem, který seděl vedle ní, zatímco jejich letadlo mířilo do Miami, povýšeně se ušklíbl. To ji překvapilo a dotklo se jí to, protože na ni nikdy předtím nebyl hrubý.

A na miamském letišti se choval pořád stejně nevlídně, trval na tom, že si vezme k sobě její pas, když šel hledat vozík na zavazadla, a pak se k ní obrátil zády a oslovil dva muže s vlasy jako sláma kteří postávali u odletové přepážky směrem na Antiguu.

„Corky, kdo to proboha je?“ zeptala se ho, když se vrátil.

„Přátelé přátel, drahoušku. Pojedou s námi na Pashovi.“

„Přátelé jakých přátel?“

„Šéfových.“

„Corky, to přece není možné! Vždyť jsou to jasní bouchači!“

„Jsou to další ochrankáři, když to chceš vědět. Šéf se rozhodl posílit ochranku na pět.“

„Corky, proboha proč? Vždycky mu úplně stačili tři.“

Pak uviděla jeho oči a lekla se, protože byly mstivé a triumfující. A uvědomila si, že tohle je Corkoran, jakého nezná: uražený nápadník, který se vrací do přízně, který se chystá staré křivdy oplatit i s úroky.

A v letadle nepil. Nová ochranka letěla vzadu, ale Jed a Corkoran byli v první třídě a on by se byl mohl zpít do němoty, což od něj také čekala. Ale místo toho si objednal minerálku s ledem a kolečkem citronu a upíjel ji, zatímco obdivoval svůj obraz v okně.

25.

Jonathan byl také vězeň.

Možná jím byl vždycky, jak to říkala Sophie. Nebo jím byl od chvíle, co ho tajně odčarovali na Crystal. Ale dosud mu vždy byla dopřána iluze svobody. Až doteď.

První varování přišlo ve Fabergé, kdy se Roper a jeho společnost chystali rozloučit. Hosté odjeli. Langbourne a Moranti odjeli s nimi. Plukovník Emmanuel a Roper si vyměňovali poslední medvědí objetí, když po cestě přiběhl mladý voják, který volal a mával nad hlavou papírem. Emmanuel papír vzal, podíval se na něj a podal ho Roperovi, který si nasadil brýle a o krok poodstoupil, aby si ho mohl přečíst ve větším soukromí. A jak Roper četl, Jonathan si všiml, že ztratil svou obvyklou malátnost a ztuhl; pak pečlivě složil papír a zastrčil ho do kapsy.

„Frisky!“

„Ano, pane!“

„Na slovíčko.“

Frisky v žertu napochodoval přehlídkovým krokem přes rozbrázděnou půdu ke svému pánu a postavil se do pozoru. Ale když ho Roper vzal za paži a pošeptal mu do ucha rozkaz, Frisky si zřejmě začal moc přát, aby si byl nedělal legraci. Nastoupili do letadla. Frisky rozhodně prošel dopředu a pokynul Jonathanovi, aby si sedl vedle něj.

„Víš, já mám průjem, Frisk,“ řekl Jonathan. „Montezumova pomsta po panamsku nebo tak něco.“

„Sakra, sedni si, kam ti říká,“ poradil mu Tabby ze sedadla za ním.

A tak Jonathan seděl v letadle mezi nimi, a kdykoli šel na záchod, stál Tabby před dveřmi. Mezitím Roper seděl sám v přední kabině, nevšímal si nikoho kromě Meg, která mu donesla čerstvou pomerančovou šťávu a asi v polovině cesty přijatý fax, který, jak Jonathan rozeznal, byl napsán rukou. Roper ho přečetl, složil a zastrčil do vnitřní kapsy saka. Pak si přetáhl přes oči masku a zdálo se, že usnul.

Na letišti v Colónu, kde na ně čekal Langbourne se dvěma volvy se šoféry, bylo Jonathanovi znovu dáno na srozuměnou, že jeho status se změnil.

„Šéfe, potřebuju s vámi hned mluvit. Sám,“ křičel Langbourne z ranveje málem ještě dřív, než Meg otevřela dveře.

Všichni tedy čekali na palubě, zatímco Roper a Langbourne se radili u paty schůdků.

„Do druhého auta,“ přikázal Roper, když Meg dovolila vystoupit i zbytku pasažérů. „Všichni.“

„Má průjem,“ varoval Frisky Langbourna po straně.

„Však se neposere,“ odsekl Langbourne. „Řekni mu, že to musí vydržet.“

„Musíš to vydržet,“ řekl Frisky.

Bylo odpoledne. Policejní stanoviště bylo prázdné stejně jako kontrolní věž. Letiště ostatně také, až na pár bílých, v Kolumbii registrovaných soukromých letadel zaparkovaných v řadách vedle široké ranveje. Langbourne a Roper nastoupili do předního auta a Jonathan si přitom všiml čtvrtého muže v klobouku, sedícího vedle řidiče. Frisky otevřel zadní dveře druhého auta. Jonathan nasedl. Frisky nasedl za ním. Tabby si k němu přisedl z druhé strany, sedadlo vedle řidiče zůstalo prázdné. Nikdo nepromluvil.

Na velkém plakátu dívka v roztřepených šortkách roztahovala stehna kolem nejnovější značky cigaret. Na jiném svůdně olizovala vztyčenou anténu tranzistorového rádia. Vjeli do města a auto naplnil pach chudoby. Jonathan si vzpomněl na Káhiru a na to, jak seděl vedle Sophie, zatímco chudí země přehrabovali odpadky. V ulicích dříve vznešených stály mezi boudami z planěk a rezavého plechu staré domy s dřevěnými trámy ve zdech a zanedbaně se rozpadaly. Prádlo jasných barev viselo z rozdrolených balkonů. Děti si hrály ve zčernalých podloubích a pouštěly si plastikové šálky po otevřených stokách. Z koloniálních verand nepřítomně zírali nezaměstnaní muži, ve skupinkách až po dvaceti, na projíždějící dopravu. Z oken opuštěné továrny dělaly totéž stovky nehybných tváří.

Zastavili u semaforu. Friskyho levačka schovaná hluboko za řidičovým sedadlem namířila imaginárním revolverem na čtyři ozbrojené policisty, kteří sestoupili z chodníku a kráčeli k autu. Tabby jeho gesto okamžitě pochopil. Jonathan ucítil, jak se opřel a rozepnul si prostřední knoflíky vojenské bundy.

Policisté byli mohutní. Měli na sobě nažehlené uniformy ve světlé khaki barvě, se šňůrami a stužkami od vyznamenání a automatickými pistolemi v ošoupaných kožených pouzdrech. Roperovo auto zaparkovalo o sto metrů dál. Na semaforu naskočila zelená, ale dva z policistů zastoupili limuzíně cestu, zatímco třetí mluvil s řidičem a čtvrtý zamračeně nahlížel dovnitř. Jeden z mužů vepředu zkoumal pneumatiky volva. Auto se zahoupalo, jak druhý zkoušel zavěšení kol.

„Myslím, že pánové by třeba rádi dostali nějaký dárek, co, Pedro?“ podotkl Frisky k řidiči.

Tabby si ohmatával kapsy bundy. Policisté chtěli dvacet dolarů. Frisky dal řidiči deset. Řidič je dal policistovi.

„Nějaký parchant mi v táboře sebral prachy,“ řekl Tabby, když se znova rozjeli.

„Chceš se tam vrátit a najít ho?“ zeptal se Frisky.

„Potřebuju záchod,“ oznámil Jonathan.

„Potřebuješ zašpuntovat, nic jinýho,“ odpověděl Tabby.

Drželi se těsně za Roperovým autem a vjeli do severoamerické enklávy trávníků, bílých kostelů, hal na bowling a vojenských manželek v natáčkách, vozících kočárky. Vynořili se na pobřeží lemovaném růžovými vilami z dvacátých let s obrovskými televizními anténami, ploty z ostnatého drátu a vysokými branami. Ten cizí člověk v prvním autě se díval na čísla domů. Zahnuli za roh a pořád se dívali. Byli v travnatém parku. Na moři kontejnerové lodě, vyhlídkové lodě a tankery čekaly, až na ně dojde řada a budou moci vjet do průplavu. První auto zastavilo před starým domem obklopeným stromy. Řidič krátce zahoukal. Dveře domu se otevřely a na cestu vyšel muž s hubenými rameny a v bílém saku. Langbourne stáhl okénko a zavolal na něj, ať nasedne do druhého auta. Frisky se naklonil dopředu a otevřel dvířka. Jonathan zahlédl vážného, arabsky vypadajícího mladého muže s brýlemi. Zaujal své místo beze slova.

„Co průjem?“ zeptal se Frisky.

„Lepší,“ odpověděl Jonathan.

„Tak to tak vydrž,“ podotkl Tabby.

Vjeli na rovnou silnici. Jonathan byl v podobné armádní škole. Po pravé straně se táhla vysoká kamenná zeď a na ní kabely. Na vrcholku měla trojitý ostnatý drát. Vzpomněl si na Curacao a na cestu do doků. Po levici se objevily firemní štíty: Toshiba, Citizen, Svět hraček. Tak tady si Roper kupuje ty své hračky, pomyslel si Jonathan absurdně. Ale nebylo to tak. Tady si vyzvedával svou odměnu za všechnu tu tvrdou práci a tvrdou měnu, kterou investoval. Arabský student si zapálil cigaretu. Frisky okázale zakašlal. Přední auto projelo branou a zastavilo. Zastavili za ním. V okénku vedle řidiče se objevila hlava policisty.

„Pasy,“ řekl řidič.

Frisky měl Jonathanův a svůj vlastní. Arabský student vpředu trochu zvedl hlavu, aby ho policista poznal. Policista jim pokynul, že můžou jet. Vstoupili do volné zóny v Colónu.

Elegantní výlohy s kožešinami a šperky připomínaly halu Herr Meistera. Nad hlavou zářily značky slavných firem z celého světa a čistě modré sklo bank. Nablýskaná auta lemovala ulice. Křiklavě barevné náklaďáky pro převoz kontejnerů couvaly, popojížděly a plivaly výfukové plyny na přeplněné chodníky. Obchody měly zakázáno prodávat v malém, ale všichni v malém prodávali. Panamci tu měli zakázáno nakupovat, ale chodníky se jimi jen hemžily, všemi jejich různými rasami; většinou sem přijeli taxíkem, protože taxikáři to měli nejlépe domluvené u brány.

Každý den, jak kdysi řekl Jonathanovi Corkoran, přijíždějí oficiální dělníci do Zóny s holými krky, holými zápěstími a holými prsty. Ale když přijde večer, vypadají, jako by se chystali na svatbu, samý blýskavý náramek, náhrdelník a prsten. Zákazníci z celé Střední Ameriky přilétají a zase odlétají, neobtěžováni celníky nebo pasovou kontrolou, někteří utratí milion za den a ještě si uloží další miliony napříště.

První auto vjelo do tmavé uličky skladišť a oni ho sledovali v těsném závěsu. Po předním skle se koulely kapky deště jako těžké slzy. Cizinec v klobouku v prvním voze studoval jména a čísla: Khanovy potraviny, MacDonaldovy automotory, Potraviny a nápoje Hoi Tin, Telavivská kontejnerová společnost, El Akkbarovy Fantasias, Zemědělská společnost Hellas, Le Baron – Paříž, Chuť Kolumbie s. r. o., Káva & cukrovinky.

Pak sto metrů černé zdi a tabule hlásající „Eagle“, Orel. U té vystoupili.

„Jdeme dovnitř? Třeba tam nějaký mají,“ řekl Jonathan. „Už to zase začíná být kritické,“ dodal kvůli Tabbymu.

Chvíle napětí, jak všichni stojí v neosvětlené boční uličce. Padá rychlý tropický soumrak. Obloha září barevnými neony, ale v téhle soutěsce zdí a ošumělých podloubí je tma už skutečná. Všichni se dívají na toho muže v klobouku. Frisky a Tabby stojí každý z jedné strany vedle Jonathana a Frisky má ruku položenou na Jonathanově paži: ne že bych tě snad držel, Tommy, jen abych si byl jistý, že se nikdo neztratí. Arabský student přešel dopředu a připojil se k druhé skupince. Jonathan vidí, jak muž v klobouku vstupuje do temných dveří. Langbourne, Roper a student ho následují.

„Jdem,“ zamumlá Frisky. Všichni vykročí vpřed.

„Potřebuju hlavně najít záchod,“ řekne Jonathan. Frisky ho sevře pevněji za paži.

Za dveřmi svítí odražené světlo na konci cihlové chodby ověšené plakáty příliš tmavými, než aby se daly přečíst. Dojdou do místa, kde se chodba větví, zahnou doleva. Světlo zjasní a vede je do lakovaných dveří s lepenkou na horních skleněných tabulích, aby nebylo vidět, co je na nich napsáno. V nehybném vzduchu je to cítit kupeckým krámem: provaz a mouka a kolomaz a káva a lněný olej. Dveře jsou otevřené. Vstoupí do přepychového předpokoje. Kožená křesla, hedvábné květiny, popelníky jako skleněné cihly. Na stolku uprostřed barevné lesklé obchodní magazíny o Kolumbii, Venezuele a Brazílii. A v rohu diskrétní zelené dveře s bukolickou dámou a pánem, jak jdou na procházku na keramické dlaždici.

„Tak honem,“ řekne Frisky a postrčí tam Jonathana, a Jonathan nechá své žalářníky čekat a zuřit podle svých hodinek dvě a půl minuty, zatímco sedí na záchodě a rychle píše na kus papíru rozložený na kolenou.

Jdou dál do hlavní kanceláře, která je velká a bílá a bez oken, se světelnými rampami a stropem z perforovaných dlaždic, s konferenčním stolem, k němuž jsou přistaveny židle a na kterém leží pera, pijáky a sklenice na vodu, jako by byly prostřeny k večeři. Roper a Langbourne a jejich průvodce si stoupnou na jeden konec. Průvodce je teď konečně vidět a ukazuje se, že je to Moranti. Ale něco se stalo s jeho tělem, jaksi se zrychlilo naléhavostí nebo nenávistí, a jeho tvář má vzteklou grimasu, jakou mívají lucerny z tykví, které se zapalují o Halloweenu. Na druhém konci místnosti u druhých dveří stojí farmář, kterého si Jonathan pamatuje z ranní vojenské přehlídky, a vedle něj toreador s jedním z těch bohatě oblečených chlapců v kožených bundách po boku. Chlapec se mračí. A kolem stěn ještě šest dalších chlapců, všichni v džínsách a sportovních botách, všichni nabroušení a zdatní po delším pobytu ve Fabergé, všichni si nenápadně tisknou k boku menší samopal.

Dveře se za nimi zavřou, ty druhé se otevřou a jsou to dveře do skutečného skladu: není to taková kovová propast jako nákladní prostor Lombardy, ale místo, které aspoň předstírá vkus, s podlahou z kamenných desek a kovovými sloupy, které se u stropu rozvíjejí v palmy, a se zaprášenými lampami ve stylu art-deco, které visí z traverz. Na té straně, kde kolem skladiště vede ulice, jsou zavřená garážová vrata. Jonathan jich napočítá deset, každá mají svůj zámek a číslo a vlastní prostor pro kontejner a pro jeřáb. A uprostřed skladiště leží tisíce lepenkových krabic, nakupených v hnědých kubistických horách, a vedle nich vysokozdvižné vozíky, které je mají dopravit těch šedesát metrů ke kontejnerům na pouliční straně. Jen tu a tam je zboží vidět: několik přerostlých kameninových džbánů, které čekají na speciální zabalení; pyramida videorekordérů; láhve skotské whisky, které v předchozím životě možná nesly méně důstojné etikety.

Ale vysokozdvižné vozíky, stejně jako všechno ostatní kolem, jsou nehybné: žádný hlídač, žádní psi, žádná noční směna pracující u nakládacích ramp nebo umývající podlahu; jen přátelská vůně kupeckého krámu a klapání a skřípání jejich nohou na dlaždicích.

Stejně jako na Lombardy i teď protokol diktoval pořadí. Vedl je farmář s Morantim. Za nimi šel toreador a jeho syn. Pak Roper a Langbourne a Arab, a nakonec Frisky a Tabby s Jonathanem vmáčknutým mezi sebou.

A pak to přišlo.

Jejich trofej, jejich poklad na konci duhy. Největší kubistická hora ze všech, navršená až po střechu ve vlastním ohrazeném prostoru a hlídaná kruhem rváčů s automaty. Všechny krabice očíslované, všechny krabice se stejnou nálepkou v jasných barvách, na které smějící se kolumbijský chlapec žongluje kávovými zrny nad velkým slamákem, modelově šťastné dítě třetího světa s dokonalými zuby a veselým rozzářeným obličejem, nedotčené drogami, milující život, které si vesele vykračuje k budoucnosti. Jonathan zboží rychle obhlédl, ze strany na stranu, shora dolů. Dva tisíce krabic. Tři tisíce. Jeho aritmetika ho zradila. Langbourne a Roper společně pokročili vpřed. Roperova tvář se přitom dostala do ostrého světla lampy na stropě a Jonathan ho uviděl tak, jak ho viděl tenkrát poprvé, když vstoupil do záře lustru u Meistern, vysoký a na první pohled vznešený, jak si oklepával sníh z ramenou, mával na Fräulein Eberhardovou a vypadal každým coulem jako dobrodružný obchodník z osmdesátých let, i když už byla léta devadesátá: Já jsem Dicky Roper. Moji mládenci tady rezervovali pár pokojů. Pěkných pár…

Co se změnilo? Za celou tu dobu a za ty míle vzdálenosti, co se změnilo? Vlasy – o malinko víc šedivé? Delfíní úsměv maličko strnulejší v koutcích? Jonathan na něm neviděl vůbec žádnou změnu. Ve všech drobnostech, z nichž se naučil číst Roperovy signály – náhodné mávnutí rukou, uhlazování neposlušných vlasů za ušima, zadumané sklonění hlavy, když velký muž předstíral, že zvažuje možnosti – Jonathan neviděl žádný náznak změny.

„Fajsale, stůl sem. Sandy, vyber krabici, vyber jich dvacet, z různých míst. Tam vzadu v pořádku, Frisky?“

„Ano, pane.“

„Kam sakra zmizel Moranti? Támhle je. Seňore Moranti, tak se na to podíváme.“

Hostitelé utvořili samostatnou skupinku stranou. Arabský student seděl zády k obecenstvu, a jak čekal, vytahoval z kapes různé věci a kladl je na stůl. Čtyři z ostrých hochů se postavili ke dveřím. Jeden držel u ucha mobilní telefon. Zbylí rychle přikročili ke kubistické hoře, prošli kruhem strážců, kteří zůstali stát tváří ven jako střelci na honu a tiskli k hrudi své samopaly.

Langbourne ukázal na krabici uprostřed hromady. Dva mládenci mu ji vytáhli, hodili ji na zem vedle studenta a zvedli víko, které nebylo zapečetěné. Student zadoloval v krabici a vytáhl obdélníkový balíček zabalený v pytlovině a ozdobený stejným šťastným kolumbijským dítětem. Položil ho na stůl před sebe, zakryl ho tělem a hluboko se nad ním sklonil. Čas se zastavil. Jonathanovi to připomnělo kněze u svatého přijímání, jak zády k ostatním polyká hostii a víno, než je podá věřícím. Student se sklonil ještě víc a zabral se ještě zaujatěji do práce. Narovnal se a souhlasně kývl na Ropera. Langbourne vybral jinou krabici z jiné části hory. Mládenci ji vyrvali z jejího místa. Hora sklouzla a znovu nabyla rovnováhu. Rituál se opakoval. A opakoval. Snad třicet krabic bylo takto prozkoumáno. Nikdo se nedotkl zbraně, nikdo nepromluvil. Chlapci u dveří se ani nehnuli. Student se podíval na Ropera a kývl.

„Seňore Moranti,“ řekl Roper.

Moranti pokročil kousek vpřed, ale nepromluvil. Nenávist v jeho očích byla jako kletba. Ale co vlastně nenáviděl? Bílé kolonialisty, kteří tak dlouho znásilňovali jeho kontinent? Nebo sebe sama za to, že se snížil k této transakci?

„Myslím, že můžeme pokračovat. Kvalita není problém. Teď kvantitu, ano?“

Pod Langbournovým dohledem pomocníci naložili dvacet náhodně vybraných krabic na vysokozdvižný vozík a dovezli je na váhu. Langbourne přečetl váhu z osvětleného číselníku, něco si spočítal na kapesní kalkulačce a ukázal výsledek Roperovi, který ho zřejmě schválil, protože znovu zavolal na Morantiho něco povzbudivého. Ten se otočil na podpatku a odvedl celé procesí zpátky do konferenční místnosti. Ale Jonathan ještě zahlédl, jak vysokozdvižný vozík veze svůj náklad k prvnímu ze dvou kontejnerů, které stály otevřené u dveří číslo osm a devět.

„Už to na mě zase jde,“ šeptl Tabbymu.

„Já tě už brzo zabiju,“ řekl Tabby.

„Ne, nezabiješ. Já ho zabiju,“ opravil ho Frisky.

Zbývalo ještě papírování, což, jak každý věděl, byla záležitost výhradně zplnomocněného ředitele Tradepaths Limited z Curacaa, za pomoci jeho právního poradce. S Langbournem vedle sebe a smluvními stranami pod vedením Morantiho naproti sobě podepsal Jonathan tři dokumenty, které podle toho, co z nich vyrozuměl, potvrzovaly příjem padesáti tun předpražené kolumbijské zrnkové kávy první jakosti; osvědčovaly přesnost nákladních listů, konosamentů a celních prohlášení na týž náklad, umístěný na palubě lodi Horacio Enriques, momentálně pronajaté Tradepaths Limited, plující z volné zóny v Colónu do Gdaňska v Polsku, v kontejnerech č. 179 a 180; a rovněž instruovaly kapitána lodi Lombardy, momentálně kotvící v Panama City, aby přijal novou kolumbijskou posádku a bezodkladně pokračoval do přístavu Buonaventura na západním pobřeží Kolumbie.

Když Jonathan podepsal všechno v potřebném počtu a na potřebných místech, odložil s klapnutím pero a podíval se na Ropera, jako by říkal: „Tak to bychom měli.“

Ale Roper, až donedávna tak vstřícný, jako by ho neviděl, a když se vraceli k autům, šel úplně první, takže se mu podařilo vzbudit dojem, že skutečná práce je teprve před nimi, což ostatně byl teď i Jonathanův názor, protože průzkumník se dostal do stadia připravenosti, která přesahovala cokoli, co kdy zažil. Když seděl mezi svými vězniteli, zmocnilo se ho tajné odhodlání, které mu připadalo jako dosud netušená síla. Měl Tabbyho peníze, dohromady to bylo sto čtrnáct dolarů. Měl dvě obálky, které si připravil, když seděl na záchodě. V hlavě měl čísla kontejnerů, čísla nákladních listů a dokonce i číslo té kubistické hory, protože se nad ní houpala otlučená černá tabule podobná té, na kterou se v kadetce zapisovalo skóre při kriketu: Oddělení 54 ve skladišti označeném „Eagle“.

Dojeli až k nábřeží. Auto zastavilo, aby mohl arabský student vystoupit. Zmizel ve tmě bez jediného slova.

„Už to začíná být kritické,“ oznámil Jonathan klidně. „Ještě tak půl minuty a za nic neručím.“

„Do prdele,“ sykl Frisky.

Auto vepředu už nabíralo rychlost.

„Už to bude, Frisky. Vyber si.“

„Ty parchante zasraná,“ řekl Tabby.

Frisky zaječel „Pedro“ a gestikulací naznačil řidiči, ať zabliká světly na auto před nimi. To znovu zastavilo. Langbourne vystrčil hlavu z okénka a volal, co se do prdele zase děje? Na druhé straně ulice blikala osvětlená benzinová pumpa.

„Ale tady Tommy už má zas průjem,“ řekl Frisky.

Langbourne se zanořil zpátky do auta, aby to konzultoval s Roperem, pak se znovu objevil. „Jdi s ním, Frisky. Nespusť ho z očí. A hoď sebou.“

Byla to nová benzinová pumpa, ale sociální zařízení neodpovídalo standardu ostatního vybavení. Nemohla nabídnout nic víc než jedinou malou kabinku bez prkénka. Zatímco Frisky čekal přede dveřmi, Jonathan vydával energické zvuky potíží a na holých kolenou psal svou poslední zprávu.

Piano bar v hotelu Riande Continental v Panama City je maličký a temný, a v neděli večer mu vévodí mateřská žena s kulatým obličejem, která, pokud ji Rooke vůbec dokázal v tom přítmí rozeznat, byla zarážejícím způsobem podobná jeho ženě. Když viděla, že není ten typ, co si potřebuje povídat, naplnila druhou misku oříšky a nechala ho v pokoji usrkávat minerálku, zatímco sama se vrátila k svému horoskopu.

V hale lelkovali v zachmuřených skupinkách američtí vojáci v pracovních stejnokrojích mezi barvitým shonem noční Panamy. Krátké schodiště vedlo ke dveřím do hotelového kasina, na nichž visela zdvořilá tabulka zakazující nošení zbraní. Rooke rozeznal přízračné postavy hrající baccarat nebo škubající za rukojeti „jednorukých banditů“. V baru, jen nějaké dva metry od místa, kde seděl, stálo mohutné bílé piano a připomínalo mu kina v době jeho dětství, kdy se pianista v zářivém saku vynořil z podzemních kobek na své bílé lodi snů a hrál melodie, které si obecenstvo mohlo broukat.

Rooka všechny tyhle věci málo zajímaly, ale člověk, který čeká, aniž má naději, se musí něčím rozptýlit nebo začne mít chmurnější myšlenky, než je zdrávo.

Nejdřív seděl ve svém pokoji a držel se co nejblíž u telefonu, protože se bál, že chrastění klimatizace by mohlo přehlušit jeho zvonění. Pak vypnul klimatizaci a zkusil otevřít francouzské okno na balkon, ale rámus z Via Espaňa byl tak strašný, že ho rychle zase zavřel, lehl si na postel a hodinu se dusil ve vlastní šťávě, protože neměl čerstvý vzduch ani zvenčí, ani z klimatizace; ale začal být tak unavený, že skoro usnul. Zavolal tedy na centrálu a řekl, že jde hned teď dolů k bazénu a že kdyby ho někdo volal, mají hovor držet, dokud tam nedojde. Jakmile dorazil k bazénu, dal vrchnímu deset dolarů a požádal ho, aby upozornil vrátného a telefonistku na centrále a recepčního na to, že pan Robinson z pokoje 409 večeří u bazénu, stůl šest, kdyby ho někdo sháněl.

Pak seděl a díval se na osvětlenou modrou vodu prázdného bazénu, a na prázdné stolky, a nahoru na okna okolních výškových budov, a na domácí telefon u baru, a na mládence u grilu, kteří mu připravovali steak, a na kapelu, která hrála rumby jen pro něj.

A když dostal na stůl svůj steak, spláchl ho lahví minerálky Perrier, protože i když si o sobě myslel, že vydrží poměrně dost, byl by raději usnul na stráži, než pil alkohol v době, kdy hraje na šanci jedna ku tisíci, že se prozrazenému agentovi přece jen nějak podaří se s ním spojit.

Pak, asi kolem desáté, kdy se stoly začaly plnit, dostal strach, že účinky jeho desetidolarovky už nejspíš vyprchávají. Zavolal tedy domácí linkou centrálu a odebral se do baru, kde teď seděl. A tam také barmanka, která vypadala jako jeho žena, odložila telefon a smutně se na něj usmála.

„Vy jste pan Robinson, pokoj 409?“

Rooke to připustil.

„Máte návštěvu, miláčku. Moc naléhavou, moc osobní. Ale je to muž.“

Byl to muž, byl to Panamec, byl malý a asiatský a měl hedvábnou pleť, těžká víčka, tmavý oblek a v chování něco svatého. Oblek měl vyčištěný až vojensky pečlivě, jak je mívají poslíčci v kancelářích a funebráci. Vlasy měl vlnité, puntičkovanou bílou košili bez poskvrnky. Vizitka, vyrobená jako samolepka, aby se dala nalepit k telefonu, hlásala španělsky a anglicky, že se jmenuje Sánchez Jesús-María Romarez II., řidič limuzíny, k dispozici čtyřiadvacet hodin denně, mluví anglicky, ale bohužel ne tak dobře, jak by si přál, seňore; jeho angličtina, aby tak řekl, je řeč obyčejných lidí, ale ne řeč vzdělanců – prosebný úsměv k nebi – a naučil se jí většinou od svých britských a amerických klientů, i když základy, to je pravda, získal v mládí ve škole, i když tam bohužel chodil řidčeji, než by si byl přál, protože jeho otec nebyl bohatý, seňore, a Sánchez také ne.

S tímto smutným konstatováním upřel zrak na Rooka a přešel k podstatě věci.

„Seňore Robinsone. Příteli. Prosím pane. Odpusťte.“ Sánchez strčil buclatou ruku do vnitřní kapsy černého obleku. „Přišel jsem si od vás vybrat pět set dolarů. Děkuji vám, pane.“

Rooke už se začínal obávat, že se má stát obětí nějaké komplikované pasti na turisty a že z toho všeho vyleze, že si má koupit nějakou zaručeně předkolumbovskou starožitnost nebo noc se sestrou toho člověka. Ale Sánchez mu místo toho podal tlustou obálku se slovem Crystal vytlačeným na chlopni přes nějaký obrázek, který vypadal jako diamant. A z ní Rooke vytáhl rukou psaný dopis od Jonathana ve španělštině, kterým přeje doručiteli, aby si ve zdraví užil přiložených sto dolarů, a slibuje mu dalších pět set, pokud osobně doručí přiloženou obálku do rukou seňora Robinsona v hotelu Riande Continental v Panama City.

Rooke zatajil dech.

V duchu jásal, ale zároveň se ho zmocnila nová obava – především ta, že Sánchez si vymyslel nějaký pitomý plán, aby z něj vyrazil víc peněz – třeba že na noc uložil dopis do bezpečnostní schránky nebo že ho svěřil své chiquitě, aby ho strčila pod matraci pro případ, že by se mu ho ten gringo pokusil sebrat násilím.

„A kde tedy je ta druhá obálka?“ zeptal se.

Řidič si položil ruku na srdce. „Seňore, mám ji tady v kapse. Jsem poctivý řidič, pane, a když jsem uviděl ten dopis, jak leží vzadu ve volvu na podlaze, moje první myšlenka byla jet plnou rychlostí na letiště bez ohledu na dopravní předpisy a vrátit ho tomu ze svých vznešených klientů, který ho tam neopatrně nechal, v naději, i když ne doslova v očekávání odměny, protože klienti v mém autě nebyli toho druhu jako klienti mého kolegy Domíngueze v předním autě. Moji klienti, jestli to smím tak říct, pane, při vší úctě k vašemu dobrému příteli, byli mnohem skromnějšího druhu – jeden mě dokonce urážlivě oslovoval Pedro – ale pak, pane, když jsem si přečetl, co je napsáno na obálce, pochopil jsem, že moje povinnost je jiná…“

Sánchez Jesús-María poslušně přerušil své vyprávění, zatímco Rooke šel k recepci a proměnil na peníze cestovní šeky v hodnotě pěti set dolarů.

26.

Na Heathrow bylo osm ráno, mokrý anglický zimní den, a Burr měl na sobě své šaty z Miami. Goodhew, nervózně přecházející u brány příletů, měl pršiplášť a plochou čapku, ve které jezdíval na kole. Výraz měl odhodlaný, ale oči trochu příliš jasné. Burr si všiml, že pravé oko mu trochu škube.

„Něco nového?“ vyptával se Burr málem dřív, než si potřásli rukama.

„O čem? Nebo o kom? Nic mi neříkají.“

„O tom letadle. Už ho našli?“

„Nic mi neříkají,“ opakoval Goodhew. „Kdyby se tvůj člověk dostavil v nablýskaném brnění na britskou ambasádu ve Washingtonu, já bych se o tom nic nedozvěděl. Všechno se předává kanály. Zamini. Obrana. Nábřeží. Dokonce vláda. Každý je napojený na někoho jiného.

„To letadlo ztratili podruhé ve dvou dnech,“ řekl Burr. Mířil ke stanovišti taxíků. Pohrdl vozíky na zavazadla a vlekl svůj těžký kufr v ruce. „Jednou je nedbalost, dvakrát je záměr. Odletělo z Colónu v devět dvacet večer. Byl v něm můj člověk, byl v něm Roper, byl v něm Langbourne. Mají tam přece AWACS, radary na každém atolu a já nevím co ještě. Tak jak se může ztratit třináctimístný tryskáč?“

„Já jsem mimo, Leonarde. Snažím se mít ucho na kolejích, jenže oni mi ty koleje sebrali. Starají se, abych měl celý den co dělat. Víš, jak mi říkají? Vrchní vládní rada pro dozor nad zpravodajskými službami. Prý si mysleli, že ten starobylý titul ocením. Překvapuje mě, že Darker má taky smysl pro humor.“

„Strelskému dělají peklo,“ řekl Burr. „Nezodpovědný přístup k informátorům. Překročení pravomoci. Moc velké kamarádíčkování s Brity. Prakticky ho obviňují z Apostollovy smrti.“

„Vlajková loď,“ zavrčel Goodhew tiše, jako by ukončoval odstavec.

Vypadá jinak, všiml si Burr. Červené skvrny na tvářích. Záhadná bledost kolem očí.

„Kde je Rooke?“ zeptal se. „Kde je Rob? Už by měl být zpátky.“

„Je na cestě, jak jsem slyšel. Všichni jsou na cestě. Jak jinak.“

Postavili se do fronty. Přijel černý taxík a policistka pokynula Goodhewovi, ať nastoupí. Dva Libanonci se pokusili protlačit před něj, ale Burr jim zablokoval cestu a otevřel dveře. Goodhew začal recitovat, jakmile se posadil. Jeho hlas měl vzdálený neosobní tón. Bylo to, jako by vyprávěl o dopravní nehodě, které jen o vlásek unikl.

„Decentralizace je stará vesta, povídá mi můj velitel nad uzeným úhořem. Soukromé armády jsou jako nepřipoutaná děla na palubě, vykládá mi nad rostbífem. Malé agentury by si měly zachovat svou autonomii, ale od této chvíle musejí přijmout otcovské vedení z Nábřeží. Narodila se nová whitehallská koncepce. Společná řídící je mrtvá. Ať žije Otcovské vedení. Nad portským si povídáme o tom, jak usměrňovat, a on mi gratuluje a řekne, že já budu to usměrňování řídit. Budu usměrňovat, ale budu to dělat pod otcovským vedením. To znamená tak, jak se to zrovna hodí do krámu Darkerovi. Jenže.“ Náhle se naklonil dopředu, obrátil hlavu a podíval se na Burra přímo. „Jenže, Leonarde, já jsem pořád tajemník Společné řídící a zůstanu jím, dokud můj velitel ve své moudrosti nerozhodne jinak, nebo dokud nepodám demisi. Jsou tam rozumní lidé. Zkoumal jsem, kolik je jich při nás. Nesmíme odsoudit celou bednu kvůli několika špatným jablkům. Můj velitel se dá přesvědčit. Tohle je pořád ještě Anglie. Jsme slušní lidé. Čas od času se věci můžou zvrtnout, ale dřív nebo později zvítězí čest a ty správné síly vyhrají. Já tomu věřím.“

„Zbraně na Lombardy byly americké, jak jsme předpovídali,“ řekl Burr. „Nakupují to nejlepší západní zboží a tu a tam i něco britského, když to za něco stojí. A trénují s tím. A předvádějí to svým zákazníkům ve Fabergé.“

Goodhew se prkenně otočil zpátky k oknu. Ztratil nějak volnost pohybů. „Země původu nic neznamenají,“ odsekl s přehnaným přesvědčením člověka, který hájí chabou teorii. „To obchodníci jsou vinni. Sám to moc dobře víš.“

„V táboře jsou podle Jonathanových poznámek dva američtí trenéři. Mluví jenom o důstojnících. Myslí si, že mají i americké poddůstojníky. Ti dva prý byli mohutná identická dvojčata a měli tak špatné vychování, že se ho zeptali, co tam dělá. Strelski tvrdí, že to musejí být bratři Yochovi z Langley. Kdysi dělali v Miami, verbovali pro sandinisty. Amato je zahlédl před třemi měsíci v Arubě, jak pijí s Roperem Dom Pérignon v době, kdy měl údajně někde prodávat farmy. Přesně o týden později náš vážený šlechtic Anthony Joyston Bradshaw začal nakupovat za Roperovy peníze americké zboží místo východoevropského a ruského. Roper nikdy předtím nenajal americké trenéry, nevěřil jim. Tak proč je má teď? Pro koho pracují? Komu podávají hlášení? Proč je americká zpravodajská služba najednou tak netečná? Proč se všude objevují ta radarová okna? Proč jejich družice nehlásí všechnu tu vojenskou aktivitu na kostarickém pobřeží? Bojové vrtulníky, vojenská auta, lehké tanky? Kdo jedná s kartely? Kdo jim řekl o Apostollovi? Kdo jim řekl, že se s ním kartely můžou pobavit a přitom připravit Zvláštní o jejich superšpicla, když už v tom budou?“

Goodhew se stále díval z okna a odmítal poslouchat. „Musíme krize řešit postupně, jednu po druhé, Leonarde,“ naléhal přiškrceným hlasem. „Máš loď plnou zbraní, ať už jsou odkudkoliv, která míří do Kolumbie. Máš loď plnou drog, která míří do Evropy. Máš zločince, kterého musíš chytit, a agenta, kterého musíš zachránit. Jdi za tím podstatným. Nenech se rozptylovat. V tom jsem udělal chybu já. Darker… seznam spojenců… spojení do City… velké banky… velké finanční domy… zase Darker… Zpravodajci… nenech se tím vším svést z cesty – nikdy se k nim nedostaneš, nikdy ti nedovolí vztáhnout po nich ruku, zblázníš se. Drž se možného. Událostí. Faktů. Řešit vždycky jenom jednu krizi. Neviděl jsem támhleto auto už jednou?“

„Je špička, Rexi,“ řekl Burr jemně. „Už jsi je všechna viděl mockrát.“ A pak, stejně jemně, jako by utěšoval zbitého člověka: „Mému chlapci se to podařilo, Rexi. Ukradl korunní klenoty. Jména a čísla lodí a kontejnerů, umístění skladu v Colónu, čísla nákladních listů, dokonce i boxy, ve kterých ty drogy skladovali.“ Poklepal si na náprsní kapsu. „Neoznámil jsem to, neřekl jsem to nikomu. Dokonce ani Strelskému. Jsme v tom jen Rooke a ty a já a můj člověk. My jsme jediní, kdo o tom vědí. Tohle není Vlajková loď, Rexi. Tohle je pořád ještě Klíště.“

„Sebrali mi všechny složky,“ řekl Goodhew, který ho znova neslyšel. „Měl jsem je v sejfu ve své kanceláři. Jsou pryč.“

Burr se podíval na hodinky. Bude se muset oholit v kanceláři. Není čas jet domů.

Burr inkasuje přísliby. Pěšky. Obchází Zlatý trojúhelník londýnského tajného nadsvětí – Whitehall, Westminster, Victoria Street. V modrém pršiplášti vypůjčeném od vrátného a v papírově tenoučkém světlehnědém obleku, který vypadá, jako by v něm spal, což ostatně je pravda.

Debbie Mullenová je dávná kamarádka ještě z doby, kdy Burr pracoval na Nábřeží. Chodili do stejného gymnázia a excelovali u stejných zkoušek. K její kanceláři se schází po krátkých schodech, na modrých kovových dveřích je nápis NEVSTUPOVAT. Skleněnými stěnami Burr vidí úředníky a úřednice, jak pracují na počítačích a telefonují.

„Tady byl někdo na dovolené,“ řekne Debbie při pohledu na jeho oblek. „Co se děje, Leonarde? Slyšela jsem, že ti seberou tabulku na dveřích a pošlou tě zpátky na Nábřeží?“

„Existuje jistá kontejnerová loď jménem Horacio Enriques, Debbie, registrovaná v Panamě,“ řekne Burr a trochu zdůrazní svůj yorkshirský přízvuk, aby lépe připomněl pouto, které je váže. „Před osmačtyřiceti hodinami kotvila ve volné zóně v Colónu a měla jet do Polska, do Gdaňska. Já bych řekl, že už je teď v mezinárodních vodách a pluje do Atlantiku. Máme informace, že má na palubě podezřelý náklad. Chci, aby ji sledovali a odposlouchávali, ale nechci, abys vydávala oficiální žádost.“ Usmál se na ni jako kdysi. „To kvůli mému zdroji, víš, Deb. Je to choulostivé. Přísně tajné. Všechno to musí být neoficiální. Můžeš být kamarádka a udělat to pro mě?“

Debbie Mullenová má hezkou tvář, a když přemýšlí, má ve zvyku poklepávat si kloubem pravého ukazováčku na zuby. Možná to dělá proto, aby skryla své city, ale své oči skrýt nemůže. Nejdřív se otevřou příliš doširoka, pak se zaměří na horní knoflík ostudného Burrova saka.

„Enrico – jak jsi to říkal, Leonarde?“

„Horacio Enriques, Debbie. Kdo to byl, nemám ponětí. Registrovaná v Panamě.“

„Já jsem si myslela, že to tak bude.“ Odvrátí zrak od jeho saka a zadoluje v hromádce pořadačů s červeným pruhem, až narazí na ten, který hledá, a podá mu ho. Obsahuje jediný list modrého papíru, s ražbou a znakem a ve správné ministerské kvalitě. Má nadpis Horacio Enriques a sestává z jediného odstavce napsaného velkým písmem:

Výše zmíněné plavidlo, subjekt velmi citlivé operace, patrně zaujme vaši pozornost změnami kurzu bez zjevného důvodu nebo jinými zmatenými manévry na moři nebo v přístavu. Všechny informace týkající se jeho aktivit, které vaše oddělení získá, ať už z otevřených nebo tajných zdrojů, budou předávány OKAMŽITĚ A VÝHRADNĚ Výzkumné náborové skupině na Nábřeží.

Dokument má razítko PŘÍSNĚ TAJNÉ, VLAJKOVÁ LOĎ, STRÁŽ.

Burr podá složku zpátky Debbie Mullenové a lítostivě se usměje.

„Vypadá to, že jsme se trochu špatně dohodli,“ přizná se. „Ale to je jedno, nakonec se to stejně všechno sejde. Když už jsem tady, máš něco o Lombardy, Debbie? Taky se toulá v těch vodách, nejspíš na druhém konci Průplavu?“

Její pohled se vrátil k jeho tváři a zůstal tam. „Ty jsi Námořník, Leonarde?“

„Co bys udělala, kdybych řekl ano?“

„Musela bych zatelefonovat Geoffovi Darkerovi a zjistit, jestli mě tu netaháš za nos, co jiného.“

Burr zapojil veškerý svůj šarm. „Vždyť mě znáš, Debbie. Pravda je moje druhé jméno. A co takhle plovoucí kouzelný zámek jménem Iron Pasha, majetek jistého anglického gentlemana, čtyři dny cesty od Antiguy směrem na západ? Poslouchá ji vůbec někdo? Potřebuju to, Debbie. Zoufale.“

„To už jsi mi jednou říkal, Leonarde, a já jsem byla taky zoufalá, a tak jsem ti to dala. Tenkrát to ani jednomu z nás neublížilo, ale teď je to něco jiného. Buď zavolám Geoffreymu, nebo půjdeš pryč. Vyber si.“

Debbie se pořád usmívá. Burr také. Nepřestane se usmívat, dokud neprojde mezi úředníky a nevyjde na ulici. Pak ho londýnské vlhko zasáhne jako neohrabaná rána a jeho sebeovládání se změní v zuřivost.

Tři lodi. Každá jede jiným směrem! Můj agent, moje zbraně, moje drogy, můj případ – a do ničeho z toho mi sakra nic není!

Než dojde do Denhamovy majestátní kanceláře, už je zase navenek zarputilý tak, jak ho Denham má nejraději.

Denham byl právník, a ačkoli je to nepravděpodobné, byl předchůdcem Harryho Palfreyho ve funkci právního poradce Výzkumné náborové skupiny v dobách, kdy se ještě nestala Darkerovou pevností. Když se Burr pustil do své krvavé bitvy proti podloudníkům, Denham ho podporoval, zvedal ho, když si ublížil, a posílal ho znova do boje. Když Darker uskutečnil svůj úspěšný puč a Palfrey přiťapkal za ním, Denham si nasadil klobouk a tiše odkráčel zpátky přes řeku. Ale zůstal Burrovým zastáncem. Jestli si byl Burr jistý jediným spojencem mezi těmi whitehallskými byrokratickými právníky, byl to Denham.

„Ahoj, Leonarde. Jsem rád, žes zavolal. Člověče, ty zmrzneš. Deky tady bohužel nemáme. Škoda, občas by se to hodilo.“

Denham si hrál na šviháka. Byl vysoký, hubený a tmavý, s chlapeckou kšticí, která zešedivěla. Nosil obleky se širokými pruhy a křiklavé vesty přes dvoubarevné košile. V hloubi duše byl však svým způsobem asketa stejně jako Goodhew. Jeho kancelář by mohla být nádherná, postavení na to měl. Byla vysoká, s krásnými vlysy a decentním nábytkem, ale atmosférou připomínala školní třídu. Zdobený krb byl vycpaný červeným celofánem pokrytým vrstvičkou prachu, a na vánoční pohlednici jedenáct měsíců staré byla norwichská katedrála pod sněhem.

„Už jsme se viděli. Guy Eccles,“ řekl podsaditý muž s mohutnou bradou, který seděl u stolu uprostřed místnosti a četl telegramy.

Už jsme se viděli, myslel si Burr a oplatil mu kývnutí. Ty jsi Eccles ze Signálního a já jsem tě nikdy neměl rád. Hraješ golf a jezdíš v jaguáru. Co tady sakra děláš, proč ses vecpal na moji schůzku? Sedl si. Nikdo ho k tomu vlastně nepobídl. Denham se pokoušel zapnout radiátor, který pamatoval ještě Krymskou válku, ale buď se kolečko zaseklo, nebo otáčel špatným směrem.

„Mám problém a rád bych se ho zbavil, Nicky, kdyby ti to nevadilo,“ řekl Burr. Úmyslně přitom přehlížel Ecclese. „Čas hraje proti mně.“

„Jestli jde o Klíště,“ odpověděl Denham a naposledy škubnul kolečkem, „tak bude dobré, aby u toho byl Guy.“ Nepohodlně se opřel o područku křesla. Zdálo se, že se mu nechce sednout si ke stolu. „Guy už celé měsíce jezdí do Panamy a zase zpátky,“ vysvětlil. „Viď, Guyi?“

„Proč?“ zeptal se Burr.

„Na návštěvu,“ řekl Eccles.

„Potřebuju zastavit loď, Nicky. Potřebuju, abys pohnul nebem a zemí. Jde o to, proč jsme to všechno dělali, pamatuješ? Sedávali jsme spolu dlouho do noci a mluvili přesně o téhle chvíli.“

„Ano. Ano, to jsme mluvili,“ souhlasil Denham, jako by Burr vyslovil nějaký pádný argument.

Eccles se usmíval nad něčím, co četl v telegramu. Měl před sebou tři přihrádky. Bral telegramy z jedné, a když je přečetl, třídil je do druhých dvou. Vypadalo to, jako by to byla celá jeho dnešní práce.

„Jde o to, jestli je to proveditelné, ne?“ řekl Denham. Pořád ještě seděl na područce, dlouhé nohy natažené před sebou, ruce vražené do kapes.

„O tom je i moje zpráva. A taky Goodhewův návrh pro vládu, pokud se tam vůbec dostane. Když je vůle – pamatuješ, Nicky? Nebudeme se schovávat za argumenty – pamatuješ? Všechny země, o které jde, dostaneme za jeden stůl. Porveme se s nimi. Ať si troufnou říct ne. Mezinárodní smeč jsi tomu říkal. Oba jsme tomu tak říkali.“

Denham se nahnul ke zdi za svým stolem a zatáhl za šňůru těžkých mušelínových závěsů. Objevila se velká mapa Střední Ameriky, přikrytá průhlednou fólií.

„My jsme na tebe mysleli, Leonarde,“ řekl čtverácky.

„Ale já potřebuju akci, Nicky. Napřemýšlel jsem se dost i sám.“

V colónském přístavu byla připíchnutá červená loď vedle půltuctu šedých. Na jižním konci průplavu se navzájem překrývaly různobarevné možné trasy k východu a k západu přes panamský záliv.

„My jsme nebyli tak úplně líní, zatímco ty ses snažil, to mi věř. Takže loď ahoj. Lombardy, až po samou palubu naložená zbraněmi. Aspoň doufáme. Protože jestli ne, tak jsme ve strašlivém průseru, ale to je jiná povídka.“

„Tohle je poslední její poloha, o které se ví?“ zeptal se Burr.

„Myslím, že ano,“ řekl Denham.

„Rozhodně poslední, kterou máme my,“ řekl Eccles a hodil zelený telegram do prostřední přihrádky. Měl přízvuk Skotské nížiny. Burr na to už zapomněl. Teď se upamatoval. Jestli existoval nějaký krajový přízvuk, který ho tahal za uši, jako by někdo škrábal nehty po tabuli, byl to přízvuk Skotské nížiny.

„Bratrancům teď melou mlýny trochu pomalu,“ podotkl Eccles a lehce vtáhl vzduch přes přední zuby. „To ta ženská, ta Vandonová. Ba-ba-ra. Všechno musí mít s třemi kopiemi.“ Podruhé nespokojeně srknul přes zuby.

Ale Burr dál mluvil jen k Denhamovi, protože se vší mocí snažil nevybuchnout. „Všechno je dvourychlostní, Nicky. Jednu rychlost má Klíště a jinou ti ostatní. Americké Zvláštní jejich Zpravodajci taky obcházejí.“

Eccles promluvil, aniž zvedl oči od svého čtení. „Střední Amerika patří bratrancům, je to jejich píseček,“ řekl se svým hraničářským přízvukem. „Bratranci sledují a poslouchají a my dostaneme výsledek. Nemá cenu pouštět dva psy na jednoho králíka. Nestojí to za ty peníze. Rozhodně ne. Dneska ne.“ Odhodil telegram do přihrádky. „Je to jenom plýtvání prostředky.“

Denham promluvil, ještě než Eccles úplně skončil. Zdálo se, že chce věci co nejvíc urychlit:

„Takže předpokládejme, že je tam, kde byla naposled hlášená,“ navrhl nadšeně a šťouchl do zádi Lombardy prstem podobným klacíku. „Už má svou kolumbijskou posádku – není to ještě potvrzeno, ale budeme to předpokládat – a směřuje do Průplavu a do Buenaventury. Všechno přesně tak, jak hlásí tvůj báječný zdroj. Ať je to on, ona nebo ono, sláva mu. Když půjde všechno normálně, a člověk by předpokládal, že budou chtít vypadat co nejvíc normálně, dorazí do Průplavu někdy během dneška. Je to tak?“

Nikdo nereagoval.

„Průplav je jednosměrný. Dolů dopoledne. Nahoru odpoledne. Nebo je to obráceně?“

Vysoká dívka s dlouhými hnědými vlasy vešla dovnitř, bez jediného slova si pod sebou uhladila sukni a posadila se vzpřímeně k počítači, jako by chtěla začít hrát na cembalo.

„To se mění,“ řekl Eccles.

„Nic ji asi nemůže zadržet, aby se neobrátila a nezačala si to srát do Caracasu,“ pokračoval Denham a prstem postrkoval Lombardy do Průplavu. „Promiň, Priscillo. Nebo nahoru do Kostariky nebo kamkoliv. Nebo tudy dolů a do Kolumbie ze západní strany, jestli tam kartely dokážou zaručit bezpečný přístav. A oni většinu věcí zaručit dokážou. Ale my pořád myslíme, že to bude Buenaventura, protože jsi nám to řekl. Proto tyhle čáry na mé hezké mapě.“

„V Buenaventuře stojí celá flotila vojenských náklaďáků, které je mají převzít,“ připomněl Burr.

„Nepotvrzeno,“ podotkl Eccles.

„To tedy sakra je,“ řekl Burr, aniž v nejmenším zvýšil hlas. „Máme to od Strelského bývalého zdroje, který to měl od Morantiho, plus ještě nezávislé potvrzení ze satelitních fotografií, na kterých jsou vidět ta auta, jak jedou po silnici k přístavu.“

„Náklaďáky po té silnici pořád jezdí tam a zpátky,“ řekl Eccles. A protáhl si obě ruce nad hlavou, jako by ho Burrova přítomnost připravovala o energii. „V každém případě Strelského bývalý zdroj je diskreditovaný. Dokonce se někteří lidé domnívají, že to byl od začátku podraz. Že si všechny ty povídačky vybásnil. Všichni si myslí, že jim to vynese víc shovívavosti.“

„Nicky,“ naléhal Burr do Denhamových zad.

Denham postrkoval Lombardy do Panamského zálivu.

„Leonarde,“ zareagoval.

„Nalodíme se na ni? Zastavíme ji?“

„Chceš říct, jestli to udělají Američani?“

„To je jedno kdo. Ano nebo ne?“

Eccles zavrtěl hlavou nad Burrovou zarputilostí a okázale odložil do přihrádky další telegram. Dívka u počítače si zastrčila vlasy za ucho a mačkala klávesy. Burr jí neviděl na obrazovku. Mezi zuby se jí objevila špička jazyka.

„No, víš, to je právě ten průser, víš, Leonarde,“ řekl Denham, znova celý nadšený. „Promiň, Priscillo. Američanů – pánbůzaplať – ne náš. Když se bude Lombardy držet u pobřeží,“ pruhovanou paží opsal velký oblouk, až ukázal na trasu sledující složitou linii pobřeží mezi Panamským zálivem a Buenaventurou, „tak pokud my vidíme, budou Američani pěkně nahraní. Lombardy vpluje z pobřežních vod Panamy rovnou do pobřežních vod Kolumbie, víš, takže chudáci Amíci k ní nebudou moct.“

„A proč by ji nemohli zastavit v panamských vodách? Američani jsou přece po celé Panamě. Vždyť oni ji sakra úplně vlastní, nebo si to o sobě aspoň myslejí.“

„To není tak docela pravda, bohužel. Kdyby přepadli Lombardy s puškami v rukou, tak se budou muset držet za zadkem panamského námořnictva. Nesměj se.“

„To se směje Eccles, ne já.“

„No a aby se Panáci k něčemu rozhoupali, bude se jim muset prokázat, že Lombardy spáchala zločin podle panamských zákonů. A to nespáchala. Jen tamtudy projíždí z Curacaa do Kolumbie.“

„Ale vždyť je sakra nacpaná pašovanými zbraněmi!“

„To říkáš ty. Nebo tvůj zdroj. A já samozřejmě moc doufám, že máš pravdu. Nebo spíš že on nebo ona nebo ono ji má. Ale Lombardy nehodlá v Panamě udělat nic špatného a kromě toho je náhodou taky v Panamě registrovaná. A Panáci strašně neradi poskytnou někomu vlajku a pak pozvou Američany, aby ji strhli. Ono je teď vůbec těžké přimět Panáky, aby udělali cokoli. Post-Noriega tristis, bohužel. Promiň, Priscillo. Spíš je to taková zachmuřená nenávist. Foukají si na moc pochroumanou národní hrdost.“

Burr se zvedl. Eccles ho výhružně sledoval jako policista, který tuší potíže. Denham ho musel slyšet vstát, ale nalezl útočiště ve své mapě. Dívka Priscilla přestala mačkat klávesy.

„No tak dobře, tak na ni uhoďte v kolumbijských vodách!“ Burr už skoro křičel a zabodl prst do pobřeží na sever od Buenaventury. „Zatlačte na kolumbijskou vládu. Pomáháme jim přece vyčistit chlív, ne? Zbavit se kletby kokainových kartelů? Likvidujeme za ně drogové laboratoře?“ Hlas mu trochu selhal. Nebo možná selhal hodně a on slyšel jen něco. „Kolumbijská vláda asi nebude skákat nadšením, až uvidí, jak do Buenaventury proudí zbraně pro tajnou armádu kartelů. To už jsme zapomněli na všechno, o čem jsme mluvili, Nicky? To včera vyhlásili zónu utajení nebo co? Řekni mi, kde je v tom jaká logika.“

„Jestli si myslíš, že můžeš oddělit kolumbijskou vládu od kartelů, tak žiješ v oblacích,“ odsekl Denham ostřeji, než se navenek zdál schopen. „A jestli myslíš, že můžeš oddělit kokainovou ekonomiku od ekonomiky Latinské Ameriky, tak štěkáš na měsíc.“

„Honí si péro,“ opravil ho Eccles bez omluvy Priscille.

„Tam dole se spousta lidí dívá na koku jako na dvojí požehnání, seslané samotným Bohem,“ pokračoval Denham ve svém sebeospravedlňujícím pajánu. „Nejen že se Strýček Sam dobrovolně rozhodl se s ní otrávit, ale navíc přitom obohacuje chudáky Latinoameričany! Co může být lepší? Kolumbijci budou strašně ochotně na takovémhle podniku se strýčkem Samem spolupracovat, samozřejmě. Ale třeba ten zátah těsně nestihnou dost včas, aby tu dodávku zastavili. Je nám líto, k tomu jsou potřeba celé týdny diplomatických jednání a spousta lidí je na dovolené. A samozřejmě budou vyžadovat záruky, že dostanou zpátky všechny výdaje se zátahem spojené. Všechno to vykládání, přesčasy, práce v noci.“ Prostá síla jeho projevu uklidňovala. Je těžké vybuchovat a poslouchat zároveň. „A budou pochopitelně chtít právní záruku odškodnění pro případ, že Lombardy je čistá. A pokud není, čemuž rád věřím, tak se budou sprostě handrkovat o to, čí ty zabavené zbraně pak vlastně budou. A dál, kdo je dostane a kdo je pak prodá zpátky kartelům, až bude po všem. A dál, kdo půjde do vězení kam a na jak dlouho, a kolik tam bude mít povolených kurev pro potěšení. A dál, kolik goril se o něj bude moct starat a kolik bude mít telefonů, aby mohl řídit svoje kšefty a nařizovat vraždy a mluvit se svými padesáti bankéři. A dál, komu zaplatí, až se rozhodne, že už si toho odseděl dost, což bude tak asi za šest neděl. A dál, kdo bude mít ostudu a kdo bude povýšen a kdo dostane medaili za statečnost, až ten dotyčný uteče. Mezitím budou tvoje zbraně tak či onak v rukou těch lidí, co jsou vycvičení je používat. Vítejte v Kolumbii!“

Burr sebral poslední zbytky sebekontroly. Byl v Londýně. Byl v zemi předstírané síly. Stál v samém jejím posvátném ústředí. Nechal si nejsamozřejmější řešení až nakonec, snad proto, že věděl, že ve světě, kde žije Denham, je samozřejmý postup ten nejméně pravděpodobný.

„No tak dobře.“ Poklepal hřbetem ruky na střed Panamy. „Tak můžeme Lombardy chytit, až popluje Průplavem. Američané přece Průplav spravují. Oni ho postavili. Nebo máme dalších deset dobrých důvodů, proč zůstat sedět na zadku?“

Denham byl jásavě šokovaný.

„Ale prokristapána, člověče! To bychom porušili ten nejsvětější článek dohody o průplavu. Nikdo – ani Američani, dokonce ani Panáci – nemá právo prohlídky. Ledaže by mohli prokázat, že příslušné plavidlo představuje fyzickou hrozbu pro Průplav. Předpokládám, že kdyby bylo plné bomb hrozících výbuchem, tak by to šlo. A musely by to být staré bomby, ne nové. Pokud můžeš prokázat, že vybuchnou. A musíš si být zatraceně jistý – když budou správně zabalené, tak tě hodí do záchoda a spláchnou – můžeš to prokázat? Ostatně je to stejně americká záležitost. My jsme jen pozorovatelé, zaplať pánbůh. Trochu zatlačíme, když to pomůže. Uhneme jim z cesty, když ne. Možná pošleme Panákům demarši, když nás o to někdo požádá. Samozřejmě po dohodě s Američany. Jen tak, aby měli ostřejší lokty. Možná dokonce pošleme jednu i Kolumbům, když nám bude americké zamini kroutit rukou. Nemůžeme nic moc ztratit, teď ne.“

„Kdy?“

„Kdy co?“

„Kdy se pokusíš zmobilizovat Panamce?“

„Asi zítra. Nebo možná pozítří.“ Podíval se na hodinky. „Co vlastně je dneska –?“ zdálo se, že je pro něj důležité to nevědět. „Všechno záleží na tom, kolik povinností budou mít vyslanci. Kdy je karneval, Priscillo, já si to nepamatuju? To je Priscilla. Omlouvám se, že jsem vás nepředstavil.“

Priscilla, která zlehka klepala do své klávesnice, řekla: „Ještě celé věky ne.“ Eccles vzal do ruky další telegramy.

„Ale ty jsi v tom přece celou dobu jel se mnou, Nicky!“ pokusil se Burr ještě jednou zapřísahat toho Denhama, jehož si myslel, že zná. „Co se změnilo? Společná řídící přece svou politiku probrala kolem dokola! Každou nepravděpodobnou náhodu jste třikrát převařili! Když Roper udělá tohle, uděláme my tohle. Nebo tamto. Nebo tamto. Pamatuješ? Viděl jsem podrobné zápisy. Ty a Goodhew jste to všechno odsouhlasili s Američany. Plán A, plán B. Co se stalo s celou tou prací?“

Denhama to nevyvedlo z míry. „Ono je moc těžké jednat o hypotéze, Leonarde. Zvlášť s Latincem. Měl by ses na pár týdnů posadit k mému stolu. Tomu musíš předložit fakta. Takový Latinec, ten se nehne, dokud to všechno není realita.“

„A nehne se do té doby, až zase už nebude,“ zamumlal Eccles.

„Ale věř mi,“ řekl Denham povzbudivě. „Z toho, co jsem slyšel, můžou se bratranci přerazit, jen aby tohle vyšlo. To málo, co můžeme udělat my, stejně nic nezmění. A samozřejmě Miláček Katie obejde ve Washingtonu úplně všechny.“

„Katie je fantastická,“ souhlasil Eccles.

Burr vystřelil ještě jednu, úplně špatně mířenou ránu. Byla stejného rodu jako jiné zbrklé činy, kterých se občas dopouštěl, a jako obvykle toho litoval, jen to vyslovil.

„A co Horacio Enriques?“ zeptal se. „Není nic moc, ale jede do Polska s dost velkým nákladem kokainu, aby byla celá východní Evropa půl roku v rauši.“

„Bohužel, to je špatná polokoule,“ řekl Denham. „Zkus Severní oddělení, o patro níž. Nebo celníky.“

„Jak si můžete být tak jistý, že je to vaše loď?“ zeptal se Eccles znovu s úsměvem.

„Od svého zdroje.“

„Má na palubě dvanáct set kontejnerů. To budete prohledávat všechny?“

„Znám čísla,“ řekl Burr a nebyl si jistý, jestli mu neselže hlas.

„Chcete říct, že váš zdroj je zná.“

„Chci říct, že je znám já.“

„Čísla kontejnerů?“

„Ano.“

„To máte kliku.“

U hlavních dveří, zatímco Burr ještě zuřil na celý svět, mu vrátný podal vzkaz. Byl od jiného starého přítele, tentokrát z ministerstva obrany, který litoval, že vzhledem k nečekané krizi přece jen nebude moci v poledne přijít na domluvenou schůzku.

Když Burr míjel Rookovy dveře, ucítil vodu po holení. Rooke seděl vzpřímeně za svým stolem, převlečený a vymydlený i po té cestě, čistý kapesník v rukávě, v přihrádce s papíry k vyřízení odložené dnešní číslo Telegraphu. Vypadalo to, jako by nikdy neodjel z Tonbridge.

„Volal jsem před pěti minutami Strelskému. Roperovo letadlo se ještě nenašlo,“ řekl Rooke dřív, než se Burr stačil zeptat. „Letecký průzkum vykládá nějaké povídačky o radarových černých dírách. Já myslím, že kecají.“

„Všechno jde tak, jak si to naplánovali,“ řekl Burr. „Drogy, zbraně, prachy, všechno hezky hladce míří k svému cíli. To je umění nemožného dovedené k dokonalosti, Robe. Všechny správné věci jsou ilegální. Všechny věci, které jsou k ničemu, jsou ten jediný správný postup. Až žije Whitehall.“

Rooke podepsal nějaký papír. „Goodhew chce shrnutí Klíštěte dnes do konce pracovní doby. Tři tisíce slov. Žádná přídavná jména.“

„Kam ho odvezli, Robe? Co mu dělají, teď, v tomhle momentě, kdy my se tady staráme o přídavná jména?“

Rooke s perem v ruce dál studoval papíry ležící před ním. „Ten tvůj Bradshaw falšoval knihy,“ poznamenal tónem člena klubu, který kárá jiného člena. „Nakupuje pro Ropera a přitom ho okrádá.“

Burr nahlédl Rookovi přes rameno. Na stole leželo shrnutí ilegálních nákupů britských a amerických zbraní uskutečněných sirem Anthonym Joystonem Bradshawem v zastoupení Ropera. A vedle něj ležela zvětšenina fotografie, kterou pořídil Jonathan, na níž byla tužkou napsána čísla uložená v přihrádce v Roperově soukromém apartmá. Rozdíly činily neformální provizi ve výši několika set tisíc dolarů v Bradshawův prospěch.

„Kdo to viděl?“ zeptal se Burr.

„Ty a já.“

„Tak u toho zůstanem.“

Burr zavolal svou sekretářku a v hněvivém spěchu nadiktoval brilantní, detailní shrnutí operace Klíště, bez přídavných jmen. Pak přikázal, kdyby se cokoli dělo, že ho mají informovat, vrátil se ke své ženě a pomilovali se, zatímco děti se hašteřily dole. Pak si hrál s dětmi a jeho žena si mezitím odbyla návštěvy. Vrátil se do úřadu, a když si v soukromí své kanceláře prohlédl Rookovy údaje, nechal si přinést všechny zachycené faxy a telefonické rozhovory mezi Roperem a sirem Anthonym Joystonem Bradshawem v Newbury, Berkshire. Pak vytáhl Bradshawův objemný osobní spis, který začínal v šedesátých letech, kdy byl jen neznámým nováčkem v ilegálním obchodě se zbraněmi, krupiérem na částečný úvazek, utěšitelem bohatých starších dam a nemilovaným, ale nadšeným informátorem britské Tajné služby.

Zbytek noci Burr strávil u svého stolu mezi němými telefony. Třikrát volal Goodhew, co je nového. Dvakrát Burr odpověděl „Nic“. Ale potřetí odpověděl na otázku otázkou:

„Ten tvůj Palfrey taky trochu zmizel z oběhu, co, Rexi?“

„Leonarde, o tom nebudeme diskutovat.“

Ale Burr se pro jednou nezajímal o finesy ochrany zdrojů.

„Řekni mi něco. Podepisuje Harry Palfrey ještě příkazy Nábřeží?“

„Příkazy? Jaké příkazy? Myslíš příkazy k odposlouchávání telefonů, otvírání pošty, instalaci mikrofonů? Příkazy musí podepsat tajemník, Leonarde. To víš moc dobře.“

Burr polkl svou netrpělivost. „Chci říct: pořád tam dělá právnického poskoka? Připravuje jejich návrhy a stará se o to, aby nevybočovaly z mezí?“

„To je jeden z jeho úkolů.“

„A občas přece jen ty jejich příkazy podepisuje. Když třeba ministr vnitra uvízne v dopravní zácpě. Nebo když se hroutí svět. V ošklivých záležitostech má tvůj Harry pravomoc používat vlastního úsudku a s tajemníkem to vyřídit potom. Je to tak? Nebo se to změnilo?“

„Leonarde, to něco zkoušíš?“

„Možná.“

„Nic se nezměnilo,“ odpověděl Goodhew tónem ovládaného zoufalství.

„Dobře,“ odpověděl Burr. „To jsem rád, Rexi. Díky, žes mi to řekl,“ a vrátil se k dlouhému rejstříku hříchů Joystona Bradshawa.

27.

Krizové plenární zasedání Společné řídící komise bylo určeno na druhý den na deset třicet, ale Goodhew přijel brzo, aby se ujistil, že v konferenčním sále v přízemí je všechno tak, jak má být, a aby po stolech rozložil programy jednání a zápisy z minulé schůze. Život ho naučil, že svěřit tyhle věci někomu jinému je nebezpečné.

Jako generál před rozhodující bitvou svého života spal i Goodhew málo, za úsvitu byl už vzhůru a měl jasno v tom, čeho chce dosáhnout. Byl přesvědčen o tom, že jeho vojáků je mnoho. Počítal je, přesvědčoval je, a aby povzbudil jejich oddanost, dal každému z nich kopii své původní zprávy pro Společnou řídící nazvanou „Nová éra“, v níž s takovou slávou demonstroval, jak je Velká Británie řízena tajněji, má víc zákonů na potlačování informací a víc neospravedlnitelných metod utajování národních záležitostí před svými občany než kterákoli jiná západní demokracie. Ve vlastní vysvětlující poznámce k Burrově zprávě je varoval, že Komise stojí před důležitým testem své síly.

První, kdo po Goodhewovi dorazil do konferenční místnosti, byl jeho protivně nasládlý kamarád ze školy Padstow, ten, který schválně tancoval s nejošklivějšími děvčaty, aby jim dodal sebevědomí.

„Poslyš, Rexi, pamatuješ na ten osobní přísně tajný a já nevím jaký ještě dopis, cos mi poslal, abys mi kryl záda, když ten tvůj Burr prováděl ty svoje radovánky v Cornwallu? Výhradně pro mou osobní potřebu?“ Jako obvykle by Padstowovy věty mohl napsat P. G. Woodehouse, kdyby měl zrovna špatný den.

„Samozřejmě, Stanley.“

„No, a nemáš od něj náhodou kopii? Já ho teď nějak nemůžu najít. A byl bych přísahal, že jsem ho dal do sejfu.“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak ten dopis byl psaný rukou,“ odpověděl Goodhew.

„A nestrčil jsi ho náhodou do kopírky, než jsi ho poslal?“

Jejich rozhovor utnul příchod dvou pomocných tajemníků z úřadu vlády. Jeden se na Goodhewa chlácholivě usmál, ten druhý, Loaming, byl příliš zaneprázdněn tím, jak si kapesníkem oprašoval židli. Loaming k nim taky patří, říkal Palfrey. Má nějakou teorii o tom, ze mezinárodní podsvětí má svou potřebnou funkci. Lidi si obvykle myslí, že si dělá legraci. Za nimi následovali šéfové jednotlivých oddělení armádní výzvědné služby a dva hlavouni ze signálního a z obrany. Za nimi se objevil Merridew ze severního odboru ministerstva zahraničí. S ním přišla vážná žena jménem Dawn. Zpráva o Goodhewově novém jmenování se už rozšířila. Někteří příchozí mu potřásali rukama. Jiní mumlali nešikovně povzbuzující slova. Merridew, který hrál křídlo za Cambridge v době, kdy Goodhew býval rváčkem Oxfordu, ho dokonce poplácal po paži – načež Goodhew s přehnanou okázalostí předstíral strašnou bolest a vykřikl: „Au, au, vždyť jsi mi zlomil ruku, Tony!“

Ale nucený smích okamžitě zmlknul, protože se objevil Geoffrey Darker a jeho sebejistý náměstek Neal Marjoram.

Kradou, Rexi, říkal Palfrey. Lžou… konspirují… Anglie je pro ně moc malá… Evropa je balkánský Babylon… Washington je jejich jediný Řím…

Schůze začíná.

„Operace Klíště, pane první tajemníku,“ ohlásí Goodhew tak monotónně, jak je schopen. Goodhew je jako obvykle tajemníkem komise; jeho velitel je z úřední moci jejím předsedou. „Bohužel musíme vyřešit několik velmi naléhavých otázek. Je potřeba jednat. Situaci shrnuje Burrova zpráva, nic se nezměnilo, ověřoval jsem to před hodinou. Je také potřeba vyjasnit kompetence zainteresovaných oddělení.“

Zdálo se, že jeho velitel se stáhl do zachmuřené nechuti. „Kde jsou sakra Zvláštní?“ zavrčí, „To je divné, ne, je to případ Zvláštních a přitom tu od Zvláštních nikdo není?“

„Zvláštní jsou bohužel stále ještě pouze přidružená agentura, pane první tajemníku, i když se někteří z nás snažili o to, aby byl jejich status povýšen. Plenárních zasedání Řídící se účastní jen zakládající organizace a šéfové oddělení.“

„Ale stejně si myslím, že bychom tu toho vašeho Burra měli mít. To je přece hloupost, když celé to představení řídí, zná ho od začátku do konce, a přitom ho tady nemáme a nemůžeme s ním o tom promluvit. Ne? Co říkáte?“ zeptal se a rozhlédl se kolem.

Goodhew tak skvělou příležitost nečekal. Věděl, že Burr sedí jen pět set metrů odtud. „Jestli je to váš názor, pane první tajemníku, dovolíte mi přizvat Leonarda Burra na tuto schůzi a dovolíte mi dát do zápisu, že byl ustaven precedent, podle něhož na přidružené agentury angažované v otázkách důležitých pro rozhodování vaší komise může být nahlíženo jako na zakládající a posléze mohou být povýšeny do statutu zakládajících?“

„Námitka,“ odsekne Darker. „Zvláštní je jenom špička ledovce. Když sem pustíme Burra, budeme tu mít za chvilku všechny druhořadé agentury ve Whitehallu. Každý ví, že tyhle malé podniky se snaží urvat, co se dá. Začnou dělat potíže a pak nejsou schopné je taky dotáhnout do konce. Všichni jsme viděli Burrovu zprávu. Většina z nás zná případ z jiných úhlů. Program říká, že budeme jednat o velení a o kontrole. To poslední, co tu můžeme potřebovat, je, aby subjekt těch jednání tady seděl a poslouchal.“

„Ale Geoffrey,“ namítne zlehka Goodhew, „ty přece jsi pořád subjekt našich diskusí.“

První tajemník zamumlá něco jako „No dobře, tak to zatím necháme, jak to je,“ a první kolo skončí nerozhodně, oba aktéři jsou mírně zkrvaveni.

Pár minut anglické komorní hudby – hlavy námořní a letecké výzvědné služby postupně popisují své úspěchy při sledování Horacia Enriquese. Když dokončí své zprávy, dají pyšně kolovat velké fotografie.

„Mně to připadá jako docela obyčejný tanker,“ řekne první tajemník.

Merridew, který nesnáší špiokraty, souhlasí: „Třeba je.“

Někdo zakašle. Zaskřípe židle. Goodhew uslyší jakési nosové zahýkání a pozná v něm povědomý zvuk váženého britského politika, který se chystá pronést něco závažného.

„Co s tím vlastně máme společného my, Rexi?“ chce vědět první tajemník. „Pluje do Polska. Panamská loď, společnost z Curacaa. Pokud já vím, naše dítě to není. Vy na mě chcete, abych to postrčil nahoru do Downing Street. Tak proč tady o tom vůbec mluvíme?“

„Ironbrand je britská společnost, pane první tajemníku.“

„Ne, není. Je bahamská. Nebo není?“ Tajemník s manýrou mnohem staršího politika teatrálně listuje Burrovým shrnutím v rozsahu tří tisíc slov. „Ano. Je bahamská. Tady to sám říká.“

„Její ředitelé jsou Britové, lidé, kteří páchají ten zločin, jsou Britové, důkazy proti nim shromáždila britská agentura pod záštitou vašeho ministerstva.“

„Tak předáme důkazy Polákům a můžeme jít všichni domů,“ řekne první tajemník, zjevně potěšený sám sebou. „Báječný plán, aspoň já bych řekl.“

Darker se usměje v ledovém obdivu nad chytrostí prvního tajemníka, ale raději se pustí do bezprecedentních oprav Goodhewovy angličtiny. „Můžeme říkat raději svědectví, Rexi? Spíš než důkazy? Abychom se všichni nenechali unést.“

„Já se nenechávám unést, Geoffrey, a ani se nenechám, leda by mě vynesli nohama napřed, Geoffrey,“ odsekne Goodhew příliš hlasitě a jeho příznivci se rozpačitě zavrtí. „Pokud jde o předání důkazů Polákům, to udělá Zvláštní samo, až to bude považovat za vhodné, a nebude to dřív, než rozhodneme, jak postupovat proti Roperovi a jeho komplicům. Odpovědnost za zabavení nákladu zbraní byla už postoupena Američanům. Nehodlám navrhnout, abychom zbytek své zodpovědnosti postoupili Polákům, ledaže by mi to pan první tajemník výslovně uložil. Mluvíme o velmi bohatém a dobře organizovaném zločineckém syndikátu ve velmi chudé zemi. Pachatelé si vybrali Gdaňsk, protože si myslí, že ho můžou ovládat. Jestli mají pravdu, bude úplně jedno, co řekneme polské vládě, náklad stejně přistane a my prozradíme Burrův zdroj jen pro to pochybné potěšení, že budeme Onslowa Ropera varovat, že jsme mu na stopě.“

„Třeba je Burrův zdroj už stejně prozrazený,“ podotkne Darker.

„To se nikdy nedá vyloučit, Geoffrey. Zvláštní má hodně nepřátel, některé i naproti přes řeku.“

Jonathanův přízračný stín poprvé dopadl na stůl. Goodhew Jonathana osobně nezná, ale sdílel s Burrem dost velkou část jeho snažení, takže to teď sdílí znovu. A možná to vědomí podněcuje jeho hněv, protože znovu děsivě změní barvu, když pokračuje v hádce, hlas o něco silnější než obvykle.

Podle pravidel dohodnutých Společnou řídící je každá agentura, jakkoli malá, ve své sféře svrchovaným pánem.

A každá agentura, jakkoli velká, je povinna poskytovat podporu a pomoc kterékoli jiné agentuře a zároveň respektovat její práva a svobody.

V případě Klíštěte, pokračuje dál, byl tento princip opakovaně napadán z Nábřeží, které požadovalo kontrolu nad operací na základě toho, že podobnou kontrolu požaduje i jejich protějšek ve Spojených státech –

Darker ho přerušil. Darkerova síla je v tom, že nemá žádnou střední rychlost. Má žhnoucí ticho. Má, in extremis, i schopnost změnit postoj, když bitva vypadá nenapravitelně ztracena. A má i útok, který právě teď používá.

„Jak to myslíš, požaduje i jejich protějšek ve Spojených státech?“ vloží se do toho jedovatě. „Kontrola Klíštěte byla bratrancům zaručena. Bratranci vlastní tu operaci. Nábřeží ne. Proč ne? Rovný s rovným, Rexi. Tvoje vlastní pedantské pravidlo. Ty jsi ho navrhl. Teď se s ním budeš muset smířit. Jestli tam na druhé straně řídí Klíště bratranci, mělo by totéž tady dělat Nábřeží.“

Udeřil a znovu si sedl, čekaje na příležitost k nové ráně. Marjoram čeká s ním. A ačkoli se Goodhew chová, jako by to nebyl slyšel, Darkerův výpad ho zasáhl. Olízne si rty. Krátce se podívá na Merridewa, starého spojence, v naději, že něco řekne. Merridew mlčí. Goodhew se vrátí k své obžalobě, ale udělá osudovou chybu. Odchýlí se totiž od směru, který si vytyčil, a mluví improvizovaně.

„Ale když přizveme Zpravodajskou službu,“ pokračuje Goodhew s přehnaně ironickým přízvukem, „aby nám vysvětlila, proč případ Klíště má být odebrán z rukou Zvláštních,“ – hněvivě se rozhlédne kolem sebe a uvidí svého velitele, jak předstírá nudu a dívá se nepřítomně na bílou zeď – „tak narazíme na záhadu. Jmenuje se Vlajková loď, je to operace tak tajná a patrně tak široce pojatá, že povoluje prakticky jakýkoli projev vandalismu, o kterém kdo slyšel. Říká se tomu geopolitika. Říká se tomu –“ zdá se, že by už rád unikl z rytmu vlastní rétoriky, ale už se do toho jednou dal a nedokáže přestat. Kde bere Darker tu drzost takhle na něj zírat? Ten mlsně se olizující Marjoram! Ti parchanti! „– říká se tomu normalizace. Říká se tomu řetězové reakce příliš složité, než aby se daly vysvětlovat. Zájmy, o nichž se nesmí mluvit.“ Slyší, jak se mu chvěje hlas, ale nedokáže toho nechat. Vzpomíná si, jak naléhal na Burra, aby se právě touhle cestou nepouštěl. Ale nemůže si pomoci. „Vykládají nám něco o širším pohledu, který nemáme, protože jsme moc nízko. Jinými slovy, Zpravodajci musejí spolknout Klíště a ostatní ať jdou do háje!“ Goodhew má vlhké oči a uši a musí chvilku počkat, než se mu uklidní dech.

„Dobře, Rexi,“ řekne jeho velitel. „Je příjemné vás poslouchat, když jste ve formě. A teď budeme mluvit na rovinu. Geoffrey, poslal jste mi memorandum. Říkáte, že celé to Klíště, jak ho vidí Zvláštní, je hora nesmyslů. Proč?“

Goodhew do toho nemoudře skočí: „Proč jsem neviděl kopii toho memoranda?“

„Vlajková loď,“ odpoví Marjoram v mrtvém tichu. „Nemáš vlajkové prověření, Rexi.“

Darker to vysvětlil podrobněji, ne proto, aby Goodhewovu bolest zmírnil, ale aby k ní naopak přidal: „Vlajková loď je kódové označení pro americkou stranu celé věci. Dali nám dost ostré podmínky utajení, aby nás k tomu vůbec pustili. Je mi líto.“

Darker má slovo. Marjoram mu podá desky. Darker je otevře, olízne si prst a obrátí stránku. Darker také hraje. Ví, že se na něj všichni dívají. Mohl by klidně být špatný evangelista. Má příslušný lesk, příslušný postoj, zvláštně vystrčený zadek. „Nebude ti vadit, když ti položím pár otázek, Rexi?“

„Pokud já vím, tak zásada tvojí tajné služby je, že nebezpečné jsou jen odpovědi, Geoffrey,“ odsekne Goodhew. Ale lehkovážnost mu není spojencem. Jeho odpověď zní podrážděně a hloupě.

„Řekl Burrovi o té dodávce zbraní do Buenaventury stejný zdroj, který mu řekl o drogách?“

„Ano.“

„Rozjel stejný zdroj původně celou tuhle akci? Ironbrand – drogy za zbraně – to, že se chystá kšeft?“

„Ten zdroj je mrtvý.“

„Opravdu?“ Darker se ptá spíš se zájmem než s obavami. „Takže to všechno bylo od Apostolla, co? Od toho drogového advokáta, který to hrál na obě strany, aby se vyvlíknul z vězení?“

„Nehodlám tímto způsobem diskutovat o zdrojích jmenovitě!“

„Ale já myslím, že se nic neděje, když jsou mrtvé. Nebo prolhané. Nebo obojí.“

Další teatrální pauza, zatímco Darker probírá Marjoramovy desky. Ti dva muži jsou zvláštně spřízněni.

„Je ten Burrův zdroj taky ten, co dodával všechny ty hrůzostrašné řeči o údajném zapojení jistých britských finančních domů v tom obchodě?“ chce vědět Darker.

„Tu informaci dodal jeden zdroj, a dodal jich ještě mnohem víc. Myslím, že není vhodné dál diskutovat o Burrových zdrojích,“ řekne Goodhew.

„Zdrojích nebo zdroji?“

„Nehodlám ze sebe nechat nic ždímat.“

„Je ten jeden zdroj živý?“

„Bez komentáře. Živý, to ano.“

„On nebo ona?“

„Bez odpovědi. Pane první tajemníku, musím protestovat.“

„Takže ty říkáš, že ten jeden živý zdroj – on nebo ona – píchl Burrovi tu smlouvu, píchl Burrovi ty drogy, píchl Burrovi ty zbraně, lodi, praní peněz a účast britských financí. Ano?“

„Zapomínáš na jednu věc – a mám podezření, že úmyslně – že technické zdroje poskytly podpůrné důkazy prakticky v každém ohledu a že všechny posílily údaje, které poskytl Burrův živý zdroj. Bohužel mnoho z těch technických výsledků nám bylo v poslední době upíráno. Za chvíli o tom budu formálně mluvit.“

„Nám znamená Zvláštním?“

„V tomto případě ano.“

„Víš, on je vždycky problém, když člověk předává materiál těmhle malým agenturám, které tak miluješ, že si nikdy nemůže být jistý, jestli jsou bezpečné.“

„Já bych řekl, že právě proto, že jsou malé, jsou bezpečnější než mnohem větší agentury, které mají pochybné styky!“

Řeči se ujme Marjoram, ale je to, jako by dál mluvil Darker, protože Darker se dál dívá Goodhewovi do očí a Marjoramův hlas, i když hladší, má stejný obviňující tón.

„Přesto jsou ovšem případy, kdy neexistuje žádný podpůrný důkaz,“ podotkne Marjoram a vyšle na přítomné nekonečně chápavý úsměv. „Případy, kdy váš zdroj takříkajíc mluví sám. Kdy vám předával věci, které prostě není možno ověřit. ‚Tady to máte,‘ jen tak, z ničeho nic. ‚Berte nebo nechte být.‘ A Burr to vzal. A ty taky. Je to tak?“

„Protože nám v poslední době upíráte tolik podpůrných důkazů, naučili jsme se obejít bez nich. Pane první tajemníku, není podstatou každého zdroje, který produkuje originální materiál, že ten materiál není možno ve všech bodech ověřit?“

„To je všechno trochu moc akademická debata,“ stěžuje si první tajemník. „Můžeme jít k věci, Geoffrey? Jestli mám tohle ukázat nahoře, tak musím chytit ministra, než začnou interpelace.“

Marjoram se souhlasně usměje, ale svou taktiku nezmění ani o vlásek. „Tomu tedy říkám zdroj, Rexi. A tomu taky říkám pěkné darebáctví, jestli tě vodí za nos. Nejsem si jistý, jestli bych se já na něj spolehl, kdybych měl ministrovi radit já. Nebo na ni, pardon. Nejdřív bych musel vědět o něm nebo o ní něco víc. Bezvýhradná víra ve vlastního agenta je moc pěkná věc v poli. Ale Burr jí občas míval trochu moc, když ještě dělal na Nábřeží. Museli jsme ho pořádně držet na uzdě.“

„To málo, co o tom zdroji vím, mě úplně přesvědčilo,“ odsekl Goodhew a tím jen hlouběji zabředal do bahna. „Zdroj je loajální a přinesl obrovské osobní oběti ve prospěch své země. Musím trvat na tom, abychom tomu zdroji naslouchali a věřili a abychom dnes podle jeho zpráv jednali.“

Volantu se znovu ujme Darker. Podívá se nejdřív na Goodhewovu tvář a pak na jeho ruce položené na stole. A Goodhew ve svém stále napjatějším stavu má dojem, že Darker uvažuje o tom, že by bylo docela zábavné vytrhávat mu nehty.

„No, tomu říkám nestrannost,“ řekne Darker a krátce se podívá na prvního tajemníka, jako by se chtěl přesvědčit, že slyšel, že se svědek sám odsoudil. „Tak rozhodné vyznání slepé lásky jsem už neslyšel asi…“ Obrátí se k Marjoramovi – „Jak se ten člověk jmenuje – ten uprchlý zločinec? Má tolik jmen, že si teď nepamatuju, které je to správné.“

„Pine,“ řekne Marjoram. „Jonathan Pine. Myslím, že prostřední jméno nemá. Už celé měsíce je na něj vydán mezinárodní zatykač.“

Znova Darker: „Nechceš mi snad říct, že Burr poslouchal tohohle Pinea, Rexi? To snad přece ne. Nikdo mu na to nemůže skočit. To by člověk stejně dobře mohl věřit opilci na rohu, když říká, že potřebuje drobné na cestu domů.“

Marjoram a Darker se poprvé usmívají společně, trochu nevěřícně, té myšlence, že někdo tak chytrý jako dobrý starý Rex Goodhew mohl udělat takovou kolosální chybu.

Goodhew má pocit, jako by stál sám ve velkém prázdném sále a čekal na nějakou pomalou popravu. Odněkud z dálky slyší Darkera, jak se mu snaží pomoci vysvětlováním, že v případech, kdy se uvažuje o akci na nejvyšší úrovni, je přece standardní postup otevřeně přiznat zdroje.

„Podívej se na to jejich očima, Rexi. Ty bys nechtěl na jejich místě vědět, jestli Burr koupil korunovační klenoty nebo pytel starých kostí? Ne že by měl zrovna moc zdrojů, že? Nejspíš tomu chlápkovi zaplatil celý svůj roční rozpočet najednou.“ Obrátí se k prvnímu tajemníkovi. „Kromě jiných svých dovedností tenhle Pine taky falšuje pasy. Před osmnácti měsíci za námi přišel s nějakou povídačkou o nákladu moderních zbraní pro Iráčany. Ověřili jsme si to, nelíbilo se nám to a ukázali jsme mu dveře. Abych pravdu řekl, měli jsme dojem, že je to trochu blázen. Před pár měsíci se objevil v domácnosti Dickyho Ropera v Nassau jako taková holka pro všechno. Na půl úvazku taky vychovával toho jeho obtížného syna. A ve volném čase se pokoušel prodávat protiroperovské historky na bazarech zpravodajských služeb po celém světě.“

Nahlédne do otevřených desek, aby se ujistil, že je tak fér, jak se dá.

„Slušný rejstřík. Vražda, mnohonásobná krádež, pašování drog a nelegální držení různých pasů. Jen doufám, že se nedostane na lavici svědků a neřekne tam, že to všechno dělal pro britskou výzvědnou službu.“

Marjoram snaživě ukáže prstem na nějakou poznámku dole na stránce. Darker se podívá a kývne, aby ukázal, že je rád, že mu to někdo připomněl.

„Ano, ještě jedna divná věc tu je. Když byl Pine v Káhiře, zřejmě tam narazil na člověka jménem Freddie Hamid, to je jeden z těch neblaze proslulých bratrů Hamidových. Pine pracoval v jeho hotelu. Nejspíš pro něj taky pašoval drogy. Náš tamní člověk, Ogilvey, nám hlásil, že jsou dost přesvědčivé náznaky, že Pine zabil Hamidovu milenku. Umlátil ji k smrti, abych to řekl přesně. Vzal ji na víkend do Luxoru a pak ji v žárlivém vzteku zabil.“ Darker pokrčil rameny. „Mluvíme o člověku, který je značně nespolehlivý, pane první tajemníku. Nemyslím, že bychom měli poradit premiérovi nějaké drastické akce založené na Pinových výmyslech. Předpokládám, že si to nemyslíte ani vy.“

Všichni se dívají na Goodhewa, ale většinou se zase podívají jinam, aby ho neuváděli do rozpaků. Zdá se, že hlavně Marjoram s ním cítí. První tajemník něco říká, ale Goodhew je unavený. Možná tohle s člověkem udělá zlo: unavuje ho.

„Rexi, musíte se přece hájit,“ stěžuje si první tajemník. „Uzavřel Burr s tímhle člověkem dohodu nebo ne? Doufám, že neměl nic společného s jeho zločiny! Co jste mu slíbili? Rexi, zůstaňte tady, trvám na tom. V poslední době britská výzvědná služba až příliš často používala služeb zločinců. Neopovažte se přivézt ho zpátky do téhle země, to vám povídám. Řekl mu Burr, pro koho pracuje? Nejspíš mu taky dal můj telefon, ne? Rexi, vraťte se.“ Dveře se zdají strašlivě daleko. „Geoffrey říká, že býval ve speciální jednotce v Irsku. To tak ještě chybělo. Irové budou ohromně rádi. Proboha, Rexi, vždyť jsme ještě ani pořádně nezačali s programem. Musíme přijmout důležitá rozhodnutí. Rexi, to je nekázeň. To přece není váš styl. Nenechám se vydírat, Rexi. Nashledanou.“

Vzduch na schodišti je naštěstí chladný. Goodhew se opře o zeď. Nejspíš se usmívá.

„Asi už taky potřebujete víkend, viďte, pane?“ zeptá se vrátný uctivě.

Goodhew, dojat jeho dobromyslnou tváří, hledá nějakou vlídnou odpověď.

Burr pracoval. Vnitřní hodinky se mu zastavily uprostřed Atlantiku, duší byl u Jonathana v tom pekle, které teď jistě prožíval. Ale jeho intelekt, jeho vůle a jeho vynalézavost se soustřeďovaly na práci, kterou měl před sebou.

„Tvůj člověk vybouchl,“ podotkl Merridew, když mu Burr volal, aby zjistil, jak probíhalo zasedání Řídící komise. „Geoffrey ho zadupal do země.“

„To proto, že Geoffrey Darker sprostě lže,“ vysvětlil puntičkářsky Burr pro případ, že by Merridew potřeboval poučit. Pak se vrátil k práci.

Pracoval tak, jak se pracuje na Nábřeží.

Byl zase špion, bez zásad a bez výčitek svědomí. Pravda bylo to, co mu projde.

Poslal svou sekretářku slídit po Whitehallu a ona se ve dvě hodiny vrátila, klidná, ale trochu bez dechu, a nesla vzorky papírnického zboží, které ji poslal štípnout.

„Tak jedem,“ řekl a ona si připravila těsnopisný blok.

Dopisy, které diktoval, byly většinou adresované jemu samému. Několik jich bylo adresováno Goodhewovi, několik Goodhewovu veliteli. Styl se lišil: Milý Burre, Můj milý Leonarde, Zvláštní oddělení – k rukám ředitele, Milý pane první tajemníku. V rozjařenějších dopisech psal nahoru rukou „Milý Takatak“ a dolů naškrábal všechny pozdravy, které ho jen napadly. Tvůj, Váš, S pozdravem, Zdraví, Měj se.

Jeho rukopis se také lišil, stejně jako inkousty a psací potřeby, které přidělil jednotlivým korespondentům.

Lišila se i kvalita oficiálního papíru, který byl tím tužší, čím výš se šplhal po whitehallském žebříčku osobností. Pro tajemnické dopisy dával přednost bleděmodré s oficiálním znakem vyraženým v záhlaví.

„Kolik máme psacích strojů?“ zeptal se své sekretářky.

„Pět.“

„Použij jeden pro každého korespondenta a jeden pro nás,“ přikázal. „A ať jsou ty stroje vždycky stejné.“

Už si to poznamenala.

Když byl zase sám, zavolal Harrymu Palfreymu na Nábřeží. Mluvil záhadně.

„Ale musím mít nějaký důvod,“ protestoval Palfrey.

„Budeš ho mít, až přijdu,“ odsekl Burr.

Pak zavolal do Newbury siru Anthonymu Joystonu Bradshawovi.

„Proč bych do prdele měl poslouchat nějaké vaše rozkazy?“ ptal se Bradshaw domýšlivě a v jeho hlase se ozvala podivná ozvěna roperovštiny. „Nemáte žádné výkonné pravomoci. Vůbec se kolem motá moc honiptáků.“

„Radši tam buďte,“ poradil mu Burr.

Z Kentish Town volala Hester Goodhewová a řekla mu, že její manžel zůstane pár dní doma: zima mu nikdy nesvědčila. Pak si vzal telefon sám Goodhew a mluvil jako rukojmí opakující naučené věty. „Máš pořád ještě rozpočet do konce roku, Leonarde. To ti nikdo nemůže vzít.“ Pak se jeho hlas děsivě zlomil. „Ten chudák chlapec. Co mu udělají? Pořád na něj myslím.“

Burr na něj myslel taky, ale měl před sebou práci.

Vyšetřovací místnost na ministerstvu obrany je bílá, holá, vězeňsky osvětlená a vězeňsky vydrhnutá. Je to cihlová krabice se zatemněným oknem a elektrickým radiátorem, který páchne pálícím se prachem, kdykoli se zapne. Nepřítomnost jakýchkoli nápisů nebo malůvek děsí. Když člověk čeká, uvažuje, jestli se poslední vzkazy zabílí, když je obyvatel popraven. Burr přišel úmyslně pozdě. Když vstoupil, Palfrey se na něj pokusil pohrdlivě podívat přes chvějící se noviny a olízl si rty.

„No, tak jsem tady,“ řekl sveřepě. A vstal. A okázale skládal noviny.

Burr za sebou zavřel a pečlivě zamkl dveře, odložil aktovku, pověsil kabát na věšák a uhodil Palfreyho velmi tvrdě přes tvář. Ale bez emocí, skoro neochotně. Tak, jako by uhodil epileptika, aby odvrátil záchvat, nebo vlastní dítě, aby ho uklidnil v nějaké krizi.

Palfrey znovu tvrdě dosedl na lavici, kde seděl předtím. Rukou se držel za tvář.

„Zvíře,“ zašeptal.

Do jisté míry měl Palfrey pravdu, ale Burrovu divokost ovládala železná ruka. Burr měl skutečně černou náladu; ani jeho nejbližší přátelé, ani jeho manželka ho ve skutečně černé náladě nikdy neviděli. Burr sám se v ní vídal málokdy. Nesedl si, ale skrčil se na bobek vedle Palfreyho, aby jejich hlavy zůstaly hezky těsně u sebe. A aby se Palfreymu lépe poslouchalo, popadl ho při řeči za kravatu se skvrnami od nápojů. Popadl ho oběma rukama těsně pod uzlem, až se z kravaty stala dost děsivá smyčka.

„Byl jsem na tebe hodný, hrozně hodný, Harry Palfrey. Až doteď,“ začal svou řeč, která byla o to lepší, že nebyla připravená. „Nekazil jsem ti ty tvoje triky. Neprásknul jsem tě. Trpělivě jsem se koukal, jak pobíháš tam a zpátky přes řeku, do postele s Goodhewem, pak ho prodat Darkerovi, jak to hraješ na obě strany přesně jako vždycky. Pořád ještě slibuješ každé holce, kterou potkáš, že se rozvedeš? Jasně že slibuješ! A pak pospícháš domů, aby sis to zase vyžehlil u manželky? No jasně, že pospícháš! Harry Palfrey a jeho sobotní svědomí!“

Burr těsněji utáhl šibeniční smyčku Palfreyho kravaty k jeho ohryzku. „‚Ach, co já všechno musím dělat pro Anglii, Mildred!‘“ hrál roli Palfreyho. „‚Jak je přitom těžké zachovat si čest, Mildred! Kdybys z toho znala jen desetinu, tak bys do smrti nespala – samozřejmě krom se mnou. Já tě potřebuju, Mildred. Potřebuju tvoje teplo, tvou útěchu. Mildred, já tě miluju!… Jen to neříkej mé ženě, ona by to nepochopila.‘“ Bolestné škubnutí za uzel. „Pořád ještě prodáváš takovéhle kecy, Harry? Tam a zpátky přes hranici, šestkrát za den? Krysaříš pro jednu stranu, pro druhou, pro obě najednou, dokud ti ta tvoje chlupatá mrňavá hlava nekouká ven zadkem? Jasně že krysaříš!“

Ale Palfrey nemohl dát žádnou racionální odpověď, protože Burr ho nemilosrdně oběma rukama dusil hedvábnou kravatou. Byla to šedá kravata, stříbřitá, takže skvrny byly ještě víc vidět. Možná Palfreymu posloužila při jedné z jeho četných svateb. Vypadala, že se ani nemůže přetrhnout.

Burr teď mluvil malinko lítostivě. „Dny krysaření a podrazů skončily, Harry. Loď se potopila. Ještě jedna krysa a tím to končí.“ Aniž by povolil sevření Palfreyho kravaty, naklonil se a promluvil mu přímo do ucha. „Víš, co je tohle, Harry?“ Zvedl širší konec kravaty. „To je jazyk dr. Paula Apostolla, po kolumbijsku protažený krkem ven zásluhou krysaření Harryho Palfreyho. Ty jsi prodal Apostolla Darkerovi. Pamatuješ? Ergo, ty jsi taky prodal Darkerovi mého agenta Jonathana Pinea.“ S každým prodal utahoval kravatu víc a víc. „Ty jsi prodal Geoffrey Darkera Goodhewovi – jenže to nebylo doopravdy, vid? Ty jsi to předstíral, pak ses obrátil na podpatku a prodal jsi místo toho Goodhewa Darkerovi. Co z toho máš, Harry? Přežití? Na to bych nesázel. Podle mých knih si zasloužíš takových sto dvacet stříbrných z hadího fondu, a pak osiku. Osiku, Harry, Jidášův strom. Protože vzhledem k tomu, co já vím a ty ne, ale co se dozvíš, tak jsi konečně a neodvolatelně dokrysařil.“ Pustil kravatu a prudce vstal. „Jsi schopný číst? Máš vykulené oči. To je hrůzou nebo výčitkami svědomí?“ Obrátil se ke dveřím a popadl černou aktovku. Patřila Goodhewovi. Byla ošoupaná, jak se čtvrt století vozila na Goodhewově kole, a byly na ní znát odřené zbytky úředního znaku. „Nebo ti kalí zrak alkoholická krátkozrakost? Sedni si támhle! Ne, tady! Je tu lepší světlo.“

A při tom támhle a tady Burr smýkal Palfreym jako hadrovým panákem a pokaždé ho prudce posadil. „Mám dneska trochu špatnou náladu, Harry,“ vysvětlil omluvně. „Budeš to muset vydržet. Nejspíš je to tím, že myslím na Pinea, jak ho ti Roperovi miláčci upalují zaživa. Asi začínám být na tu práci starý.“ Hodil na stůl desky. Měly na sobě červené razítko VLAJKOVÁ LOĎ. „Tyhle papíry, které chci, aby sis prohlédl, mají jeden smysl, Harry: jsi úplně a dokonale v prdeli. Rex Goodhew není takový tatrman, za jakého jsi ho měl. Pod tou placatou čepicí má víc, než jsme kdy věděli. Tak čti.“

Palfrey četl, ale asi se mu nečetlo snadno, což ostatně Burr zamýšlel, když si dal takovou práci, aby ho připravil o klid. A ještě než Palfrey dočetl, rozplakal se tak bohatě, že pár jeho slz rozmazalo podpisy a „Milé pány první tajemníky“ a „Pozdravy“ na začátku a na konci padělané korespondence.

Zatímco Palfrey plakal, Burr vytáhl příkaz ministerstva vnitra, který zatím nenesl ničí podpis. Nebyl to plný příkaz. Byl to jen příkaz k zásahu, na jehož základě byl odposlech oprávněn zařídit technickou poruchu na třech telefonních číslech, dvou londýnských a jednom v Suffolku. Tato simulovaná porucha bude mít za následek, že všechny hovory směřující na uvedená tři čísla budou přesměrovány na číslo čtvrté, které bylo uvedeno v příslušné kolonce. Palfrey zíral na příkaz, Palfrey vrtěl hlavou a pokoušel se vyschlými ústy vydávat nesouhlasné zvuky.

„To jsou Darkerova čísla,“ namítal. „Na venkov, do města, do kanceláře. To nemůžu podepsat. Zabije mě.“

„Ale jestli to nepodepíšeš, Harry, tak tě zabiju já. Protože když to pošleš obvyklými kanály a odneseš ten příkaz příslušnému tajemníkovi, tak ten dotyčný tajemník s ním pěkně poběží ke strýčkovi Geoffreymu. Takže to tak neuděláme, Harry. Ty ten příkaz podepíšeš sám a z vlastní pravomoci, což máš za mimořádných okolností právo udělat. A já osobně ten příkaz odešlu do odposlechu po velmi spolehlivém poslovi. A ty osobně strávíš klidný večer s mým přítelem Robem Rookem v jeho kanceláři, abys mezitím nebyl v pokušení jen tak ze zvyku si zakrysařit. A jestli budeš dělat potíže, tak tě můj dobrý přítel Rooke nejspíš připoutá k radiátoru, dokud nebudeš litovat svých četných hříchů, protože on je pěkná vazba. Tady. Vezmi si moje pero. S dvěma kopiemi, prosím. Víš, jací ti státní úředníci jsou. S kým dneska na odposlechu jednáš?“

„S nikým. S Maisie Wattsovou.“

„Kdo je Maisie, Harry? Nějak jsem ztratil přehled.“

„Včelí královna. Bez ní se nic ani nehne.“

„A když je Maisie na obědě se svým strýčkem Geoffreym?“

„S Gatesem. Pearly mu říkáme.“ Nepovedený úsměv. „Pearly je číslo.“

Burr Palfreyho znova zvedl a těžce ho odhodil vedle zeleného telefonu.

„Zavolej Maisie. Tak bys to udělal, kdyby nastala mimořádná situace?“

Palfrey zahvízdl něco, co znělo jako „Jo.“

„Řekni, že je na cestě posel s hrozně důležitým příkazem. Má ho zařídit ona osobně. Nebo Gates. Žádné sekretářky, žádní nižší úředníci, žádné ověřování, žádné zdvižené obočí. Vyžaduješ otrockou, němou poslušnost. Řekni, že jsi to podepsal osobně, potvrzení z nejvyšších míst bude následovat vzápětí. Proč vrtíš hlavou?“ Dal mu facku. „To se mi nelíbí, že na mě vrtíš hlavou. Nedělej to.“

Palfrey se zmohl na plačtivý úsměv, zatímco si zakrýval rukou naražený ret. „Já jen, že bych u toho víc vtipkoval, Leonarde. Zvlášť když je to něco takhle velikého. Maisie se ráda směje. Pearly taky. ‚Ahoj, Maisie! Jen počkej, až ti povím, co se děje! Smíchy se neudržíš!‘ Chytrá holka, víš. Nudí se. Nenávidí nás všechny. Zajímá se jen o to, kdo příště půjde pod gilotinu.“

„Tak to tak zahraj, ano?“ řekl Burr a přátelsky položil Palfreymu ruku na rameno. „Jen mě nezkoušej podrazit, Harry, nebo pod tu gilotinu příště půjdeš ty.“

Palfrey, víc než ochotný poslechnout, zvedl sluchátko zeleného whitehallského vnitřního telefonu a pod Burrovým dohledem vytočil těch pět čísel, která každá nábřežní krysa nasává s mateřským mlékem.

28.

Náměstek generálního prokurátora Ed Prescott byl mužný muž, jak už absolventi Yale z jeho generace bývají, a když Joe Strelski vstoupil do jeho velké bílé kanceláře v centru Miami poté, co musel půl hodiny čekat v předpokoji, Ed mu sdělil novinky jako chlap chlapovi, vynechal zbytečnosti a vypálil to na něj od boku, jak to muži mají rádi, ať už jsou ze starého novoanglického rodu jako Ed, nebo obyčejní zálesáci z Kentucky jako Strelski. Protože, Joe, upřímně řečeno, mě taky doběhli: táhli mě sem kvůli tomu z Washingtonu, donutili mě opustit sakra zajímavou práci v době, kdy každý, a tím myslím každý, dokonce i ti nahoře, pracovat potřebuje – Joe, musím ti to říct na rovinu, nehráli s námi fér. Takže chci, abys věděl, že jsme v tom spolu, věnoval jsi tomu rok života, ale než si dám zase do pořádku dům, tak to bude i rok mého života. A v mém věku, Joe – sakra, kolik let mi ještě zbývá?

„To je mi tě líto, Ede,“ řekl Strelski.

Pokud Ed Prescott zachytil ten podtón, rozhodl se ho přejít v zájmu té hry na dva muže, kteří řeší společné dilema.

„Joe, kolik ti toho Britové přesně řekli o tom agentovi, co měli, o tom člověku se spoustou jmen?“

Strelskému neunikl ten minulý čas.

„Moc ne,“ řekl Strelski.

„Tak kolik?“ zeptal se znovu Prescott jako muž muže.

„Nebyl to profesionál. Byl to nějaký dobrovolník.“

„Někdo zvenku? Lidem zvenku jsem nikdy nevěřil, Joe. V té době, když mi Agentura prokazovala tu čest a čas od času se mnou něco konzultovala, to bylo ještě v době studené války, připadá mi to jako před sto lety, tak jsem jim vždycky radil, aby dávali pozor na ty sovětské rádoby uprchlíky, co vykřikovali, že nám naservírují, co vědí. Co ještě ti o něm řekli, Joe? Nebo si ho nechali pěkně zabaleného do lichotivého závoje záhadnosti?“

Strelski záměrně zachovával kamennou tvář. S lidmi jako Prescott se nic jiného dělat nedá: držet se zpátky, dokud člověk nezjistí, co vlastně chtějí slyšet, a pak to buď říct, nebo se odvolat na Pátý dodatek a v něm zakotvené právo odmítnout výpověď, nebo jim doporučit, ať se jdou vycpat.

„Řekli mi, že ho nějak upravili.“ odpověděl. „Že mu nachystali speciální minulost, aby cílovému člověku připadal zajímavější.“

„To ti řekl kdo, Joe?“

„Burr.“

„Řekl ti Burr vůbec něco o tom, jaké povahy byla ta minulost, Joe?“

„Ne.“

„Naznačil ti Burr, kolik z té minulosti už opravdu měl a kolik z ní mu vyrobili?“

„Ne.“

„Paměť je děvka, Joe. Uvažuj. Řekl ti, že ten člověk je obviněný z vraždy? Možná víc než z jedné?“

„Ne.“

„Z pašování drog? V Káhiře stejně jako v Británii? Možná i ve Švýcarsku? To si ověřujeme.“

„Neříkal nic konkrétního. Jen že tomu člověku vyrobili takovouhle minulost, a když teď už tu minulost má, tak můžeme nechat Apostolla pomluvit jednoho z Roperových pobočníků a předpokládat, že si Roper toho nového člověka vybere jako podpisovatele. Roper používá podpisovatele. Tak mu dali podpisovatele. Roper má rád kolem sebe lidi s nějakým tím škraloupem. Tak mu dali škraloup.“

„Takže Britové věděli o Apostollovi. To mi myslím nikdo neřekl.“

„Samozřejmě že věděli. Zorganizovali jsme s ním schůzku. Burr, agent Flynn a já.“

„Bylo to moudré, Joe?“

„Byla to spolupráce,“ řekl Strelski trochu napjatějším hlasem. „Spolupracovali jsme přece, pamatuješ? Trochu se to pak rozlezlo ve švech. Ale tenkrát jsme plánovali společně.“

Čas se zastavil, zatímco Ed Prescott se vydal na obchůzku své veliké kanceláře. Její tmavá okna byla z tlustého neprůstřelného skla a ranní slunce měnila v odpoledne. Dvojité dveře, zavřené na ochranu proti nevítaným návštěvníkům, byly z pancéřové oceli. Miami prožívá sezonu domovních přepadení, vzpomněl si Strelski. Party maskovaných mužů drží zbraněmi v šachu každého, kdo v domě je, a pak seberou všechno, na co jim padne zrak. Strelski uvažoval o tom, jestli odpoledne půjde na Apův pohřeb. Den je ještě mladý. Uvidíme. Pak uvažoval o tom, jestli se vrátí k manželce. Když věci začaly jít takhle všivě, vždycky o tom uvažoval. Být pryč od ní bylo občas jako být propuštěn na podmínku. Nebyla to svoboda a člověk občas vážně přemýšlel o tom, jestli je to vůbec lepší než ta druhá varianta. Myslel na Pata Flynna a přál si, aby měl Patovu vyrovnanost. Pat nalezl zálibu ve své roli psance stejně jako jiní lidé v penězích nebo slávě. Když Patovi řekli, aby se neobtěžoval chodit do kanceláře, dokud se tahle záležitost nevyjasní, Pat jim poděkoval, potřásl jim rukama, dal si koupel a vypil láhev Bushmills. Dneska ráno, pořád ještě opilý, zavolal Strelského a varoval ho před novou formou cholery, která se šíří v Miami. Říká se jí poslecholera, říkal Pat, a chytneš ji tak, že posloucháš trochu moc sráčů z Washingtonu. Když se ho Strelski zeptal, jestli má nějaké zprávy o Lombardy – třeba jestli ji někdo zabavil, potopil nebo dohnal, Flynn předvedl nejlepší napodobeninu vzorného teplouška, jakou kdy Strelski slyšel: „Ale fuj, Joe, ty ošklivý, nemůžeš se mě přece ptát na takovéhle tajné věci, s tvým prověřením.“ Kde sakra Pat bere všechny ty své hlasy? uvažoval. Možná kdybych vypil láhev irské whisky denně, tak bych taky nějaké zvládl. Náměstek generálního prokurátora Prescott se ho znova snažil přimět k řeči, takže by asi měl raději dávat pozor.

„Burr zřejmě nebyl tak vstřícný, pokud jde o toho jeho Pinea, jako ty o dr. Apostollovi, Joe,“ říkal s dostatečnou výčitkou v hlase, aby to zabolelo.

„Pine a Apostoll byli dva různé typy zdrojů. Nebyli naprosto srovnatelní,“ odsekl Strelski a potěšilo ho, že se zase uvolnil. Nejspíš to bylo tím Flynnovým vtípkem o poslecholeře.

„Mohl bys mi to blíž vysvětlit, Joe?“

„Apostoll byl dekadentní hnusák. Pine byl – Pine byl čestný chlap, který riskoval pro správnou stranu. Burr si tím byl naprosto jistý. Pine byl agent, byl to kolega, byl z rodiny. Nikdy nikdo nepovažoval Apa za rodinu. Dokonce ani jeho dcera ne.“

„Byl Pine taky ten, co málem zmrzačil tvého agenta, Joe?“

„Byl pod tlakem. Bylo to všechno velké divadlo. Možná to přehnal, možná si vzal instrukce trochu moc k srdci.“

„To ti řekl Burr?“

„Snažili jsme se vysvětlit si to tak.“

„To bylo od tebe šlechetné, Joe. Agent ve tvých službách dostane takový nářez, že účet za léčení činí dvacet tisíc dolarů plus tři měsíce pracovní neschopnosti plus hrozící žalobu, a ty mi řekneš, že ten, co ho napadl, to možná trochu přehnal. Tihleti v Oxfordu vychovaní Angličani dokážou hodně přesvědčivě argumentovat. Nezdál se ti Leonard Burr někdy neupřímný? Nečestný? V nějakém směru nemorální?“

Všechno v minulém čase, myslel si Strelski. Včetně mě. „Ne.“

„Ne? Nic víc než Ne?“

„Burr je dobrý operátor a dobrý člověk.“

Prescott se vypravil na další obchůzku po místnosti. Jako rovněž dobrý člověk měl zřejmě potíže vyrovnat se s jistými tvrdými fakty života.

„Joe, teď máme zrovna s Brity nějaké potíže. Mluvím o Zvláštních. Tvůj pan Burr a jeho společníci nám slíbili svědka čistého jako sklo v podobě pana Pinea, elegantní operaci, nějaké pěkně velké hlavy na stříbrném podnose. Šli jsme do toho. Od pana Burra a od pana Pinea jsme čekali jen to nejlepší. Musím ti bohužel říct, že britští Zvláštní svoje sliby nesplnili. Ve svém jednání s námi byli tak obojetní, že by to někteří z nás byli do nich neřekli. Ovšem jiní, kteří mají delší paměť, naopak ano.“

Strelski předpokládal, že by se asi měl k Prescottovi přidat ve všeobecném proklínání Britů, ale neměl chuť. Burr se mu líbil. Burr byl ten typ člověka, se kterým by mohl člověk klidně jít krást koně. A naučil se mít rád i Rooka, i když to byl suchar. Byli to dobří chlapi a řídili dobrou operaci.

„Joe, ten tvůj parádní kousek – promiň, parádní kousek pana Burra – ten čestný chlapík, ten pan Pine, má pěkně dlouhý trestní rejstřík už celá léta. Barbara Vandonová v Londýně a její přátelé tady v Langley vyhrabali na pana Pinea pár moc nepěkných věcí. Jak to vypadá, je to trochu psychopat. Britové bohužel vyhověli jeho choutkám. V Irsku prý měl na svědomí nějaký ošklivý zabijácký kousek, něco s poloautomatem. Podrobnosti jsme se nedozvěděli, protože to ututlali.“ Prescott povzdechl. Lidské jednání může být opravdu složité. „Pan Pine je zabiják, Joe. Zabíjí, krade a pašuje drogy, a je pro mě záhadou, že nepoužil ten nůž, co vytáhl na tvého agenta. Pan Pine je taky kuchař, noční sova, expert na boj zblízka a malíř. Joe, to je přece klasický obrázek psychopatického fantasty. Mně se ten pan Pine nelíbí. Svou dceru bych mu nesvěřil. Pan Pine měl v Káhiře psychopatický románek s děvkou, která patřila obchodníku s drogami, a nakonec ji umlátil k smrti. Rozhodně bych ho nepostavil před soud jako svého svědka a mám ty nejvážnější, opakuji, nejvážnější pochybnosti o získaných údajích. Já jsem je viděl, Joe. Studoval jsem je v mnoha bodech, kdy je svědectví pana Pinea osamocené a nepodepřené dalšími důkazy, ale přitom pro náš případ nezbytné. Lidé jako pan Pine jsou tajní lháři společnosti. Prodají svou vlastní matku a ještě si přitom budou myslet, že jsou Ježíš Kristus. Tvůj přítel Burr je možná schopný, ale je to ctižádostivý člověk, který by se přerazil, jen aby rozjel svou vlastní agenturu, která by mohla soutěžit s velkými hráči. Někteří lidé jsou přirozenou kořistí podvodníků. Netvrdím, že pan Burr a pan Pine jsou rovnocenný pár. Neříkám, že vědomě konspirovali, ale lidé se při tajných poradách dokážou navzájem vybičovat tak, že se k pravdě začnou chovat trochu nonšalantně. Kdyby s námi ještě byl dr. Apostoll – no, byl to právník, a i když byl trochu blázen, věřím, že by jako svědek docela slušně obstál. Porotci vždycky chovají sympatie k člověku, který se navrátil ke Kristu. Ale z toho nic nebude. Dr. Apostoll už svědčit nemůže.“

Strelski se snažil Prescottovi pomoci. „Nikdy se nic nestalo, co ty na to, Ede? Co kdybychom se dohodli, že celý ten případ byla jenom bublina? Nejsou žádné drogy, žádné zbraně, pan Onslow Roper se nikdy na ničem nedomlouval s kartely, spletli jsme si ho s někým jiným, nebo jak budeš chtít.“

Prescott se lítostivě usmál, jako by chtěl říct, že si nemyslel, že to zajde až tak daleko. „Mluvíme o tom, co je možné dokázat, Joe. To je práce právníků. Obyčejný občan si může dopřát to pohodlí, že uvěří pravdě. Právník se musí spokojit s tím, co může dokázat. Ber to takhle.“

„Jasně.“ Strelski se taky usmíval. „Ede, můžu ti něco říct?“ Strelski se ve svém koženém křesle naklonil dopředu a otevřenými dlaněmi naznačil velkodušnost.

„Jen do toho, Joe.“

„Ede, uklidni se, prosím tě. Nedělej si násilí. Operace Klíště je mrtvá. Langley ji zabilo. Ty jsi jen funebrák. Já to chápu. Operace Vlajková loď žije dál, ale já nemám vlajkové prověření. Hádám, že ty ano. Chceš se mnou vyjebat, Ede? Poslyš, nebude to poprvé, nemusíš mě předtím brát na večeři. Už se mnou vyjebali tolikrát a v tolika variantách, že jsem veterán. Tentokrát je to Langley a pár zlých Britů. O pár Kolumbijcích nemluvím. Minule to bylo Langley a pár zlých odněkud odjinud, možná to byli Brazilci, vlastně ne, sakra, byli to Kubánci a v temných dobách pro nás tu a tam něco udělali. Předtím to bylo Langley a pár velmi, velmi bohatých Venezuelanů, ale myslím, že v tom taky byli nějací Izraelci, abych pravdu řekl, tak jsem to zapomněl a spisy se ztratily. A myslím, že taky byla nějaká operace Jistý cíl, ale já jsem neměl cílové prověření.“

Zuřil, ale byl v báječné pohodě. Prescottovo hluboké kožené křeslo bylo sen, mohl v něm lenošit věčně a jen vdechovat pohodlí krásné kanceláře v nejvyšším patře a zapomenout na takové nepříjemnosti, jako jsou lidé, kteří se člověku stavějí do cesty, nebo nahý špicl klečící na posteli s jazykem vytaženým na prsa.

„Ta druhá věc, co jsi mi chtěl říct, Ede, bylo – můžu líbat, ale nemůžu mluvit,“ pokračoval Strelski. „Protože když budu mluvit, tak mě někdo nakopne a sebere mi penzi. Nebo když budu opravdu mluvit, tak se někdo bude třeba nerad, ale přece cítit povinen mi ustřelit hlavu. Já to všechno chápu, Ede. Já znám pravidla. Ede, udělal bys něco pro mě?“

Prescott nebyl zvyklý někoho poslouchat, aniž by ho přerušil, a nikdy pro nikoho nic neudělal, pokud nemohl počítat s protislužbou. Ale dobře poznal hněv a věděl, že hněv časem vyprchá, ať už u lidí, nebo u zvířat, takže usoudil, že bude nejlepší čekat, a pořád se usmíval a odpovídal rozumně, jak by to dělal se zuřivým šílencem. Věděl také, že je důležité nedat na sobě znát obavy. Pod deskou stolu ostatně pořád měl červené tlačítko.

„Pro tebe všechno, Joe, pokud to bude v mých silách,“ odpověděl mile.

„Neměň se, Ede. Amerika tě potřebuje takového, jaký jsi. Nevzdávej se žádného ze svých přátel na vysokých místech ani svých styků s Agenturou ani lukrativních předsednictví tvé ženy ve správních radách jistých společností. Dál za nás všechno zařizuj. Slušný občan už tak ví příliš, Ede. Kdyby věděl ještě víc, mohlo by to vážně ohrozit jeho zdraví. Vezmi si televizi. Pět sekund o jedné věci je pro každého až dost. Lidi je potřeba normalizovat, Ede, ne destabilizovat. A ty jsi člověk, který to za nás udělá.“

Strelski jel opatrně domů ve světle zimního slunce. Hněv všechno zostřoval. Hezké bílé domky na pobřeží. Bílé jachty na konci smaragdových trávníků. Pošťák na polední obchůzce. Před jeho domem stál červený ford Mustang a on poznal, že je Amatův. Našel ho sedět na verandě ve smuteční černé kravatě a pít kolu z lednice. Vedle něj, na Strelského proutěné pohovce, oblečený v černém obleku i s vestou a černou buřinkou, ležel v mrákotách Pat Flynn, prázdnou láhev desetileté whisky Bushmills přitisknutou k hrudi.

„Pat se už zase družil se svým bývalým šéfem,“ vysvětlil Amato s pohledem na ležícího kamaráda. „Dali si takovou časnou snídani. Leonardův agent je na palubě Iron Pashi. Dva chlápci mu pomáhali na Antiguě z Roperova letadla, ještě další dva mu pomáhali do hydroplánu. Patův kamarád cituje ze zpráv sestavených velmi poctivými osobami od Zpravodajců, které mají tu čest a jsou vlajkově prověřené. Pat říkal, že bys o tom možná rád řekl svému kamarádovi Lennymu Burrovi. Pat říká, abys od něj Lennyho pozdravoval. Máš mu říct, že Patovi bylo potěšením pracovat s panem Burrem i přes následné potíže.“

Strelski se podíval na hodinky a rychle vešel dovnitř. Tenhle telefon nebyl bezpečný. Burr to okamžitě zvedl, jako by čekal, až telefon zazvoní.

„Tvůj chlapec si vyjel zaplachtit se svými bohatými přáteli,“ řekl Strelski.

Burr byl vděčný za ten prudký liják. Párkrát zajel k travnaté krajnici a čekal v autě, až se proud bušící do střechy zmírní. Průtrž ho dočasně omilostnila. Vrátila tkalce do jeho podkroví.

Jel později, než měl v úmyslu. „Dávej pozor,“ řekl nesmyslně, když předával zničeného Palfreyho do opatrování Rookovi. Snad tím myslel – dávej pozor na Palfreyho. Nebo možná: Panebože, dávej pozor na Jonathana.

Je na Pashovi, myslel si cestou kolem dokola. Je živý, i když by bylo lepší, aby nebyl. Burrův mozek pro něj chvíli nedokázal udělat nic jiného: Jonathan je živý, Jonathana mučí, teď, zrovna teď ho mučí. Až po dlouhé agónii úzkosti, aspoň Burrovi to tak připadalo, byla jeho mysl schopna zapojit své nemalé uvažovací schopnosti a jeden po druhém spočítat ty drobečky útěchy, které ještě zbývaly.

Je živý. To znamená, že ho Roper chce živého nechat. Jinak by dal Jonathana zabít hned, jak podepsal poslední papír: další neznámá mrtvola u panamské silnice, komu na ní záleží?

Je živý. Lump Roperova formátu nepřiveze člověka na svou výletní jachtu proto, aby ho zabil. Přiveze ho tam, protože se ho potřebuje ptát, a když ho bude potřebovat zabít potom, udělá to ve slušné vzdálenosti od jachty, s příslušnými ohledy na hygienu a na citlivost svých hostů.

Na co se ho tedy Roper chce ptát, co ještě neví?

Třeba: Kolik z jemných detailů celé operace Jonathan prozradil?

Třeba: Jak velké je teď přesně pro Ropera riziko – stíhání, zmaření jeho velkého plánu, odhalení, skandálu, ostudy?

Třeba: Jak velké ochraně se doposud těším mezi těmi, kdo mě chrání? Nebo se po špičkách vyplíží zadním vchodem, až se rozezní poplašný zvonek?

Třeba: Kdo si sakra myslíš, že jsi, že se mi vplížíš do paláce a ukradneš mi moji ženskou z postele?

Nad autem se sklenul oblouk stromů a Burr si vzpomněl na Jonathana, sedícího v chalupě v Lanyonu tu noc, kdy ho vyprovodili za jeho posláním. Drží si Goodhewův dopis ve světle petrolejky: Jsem si jistý, Leonarde. Já, Jonathan. A budu si jistý i zítra ráno. Jak to mám podepsat?

Podepsal jsi toho až moc, říkal si pochmurně v duchu Burr. A já jsem tě do toho dohnal.

Přiznej se, zapřísahal Jonathana. Zraď mě, zraď nás všechny. My jsme tě přece taky zradili, ne? Tak nám to oplať a zachraň se. Nepřítel není tam venku. Je tady, mezi námi. Zraď nás.

Byl deset mil od Newbury a čtyřicet mil od Londýna, ale byl v hloubi venkovské Anglie. Vyšplhal na kopec a vjel do aleje holých buků. Pole po obou stranách byla čerstvě zoraná. Ucítil siláž a vzpomněl si na zimní čaje u kamen v kuchyni své matky v Yorkshire. Jsme čestní lidé, pomyslel si se vzpomínkou na Goodhewa. Čestní Angličané se schopností sebeironie a smyslem pro slušnost, lidé se zdravým rozumem a dobrým srdcem. Co se to s námi sakra stalo?

Rozbitý přístřešek u autobusové zastávky mu připomněl plechovou boudu v Louisianě, kde se setkal s Apostollem, kterého Harry Palfrey zradil Darkerovi, Darker bratrancům a bratranci kdovíkomu. Strelski by u sebe měl pistoli, pomyslel si. Flynn by šel napřed, kulomet přitisknutý k hrudi. Byli bychom ozbrojenci a cítili bychom se bezpečněji právě kvůli těm zbraním.

Ale zbraně nejsou řešení, myslel si. Zbraně jsou klam. Jsem nepovolený a nenabitý, prázdná hrozba. Ale jsem to jediné, čím můžu tomu zatracenému siru Anthonymu Joystonu Bradshawovi zamávat před nosem.

Myslel na Rooka a Palfreyho, jak mlčky sedí vedle sebe v Rookově kanceláři s telefonem mezi sebou. Poprvé se skoro usmál.

Zahlédl návěstí, zahnul vlevo na neupravenou cestu a přepadlo ho mylné přesvědčení, že už tu někdy byl. To se vědomí setkává s podvědomím, četl v nějakém chytrém časopise: společně v člověku vytvářejí pocit déjà vu. Tomu pitomému článku nevěřil. Jeho styl ho přivedl na pokraj zuřivosti a přesně stejný pocit měl i teď, jen když si na něj vzpomněl.

Zastavil auto.

Vůbec byl trochu moc zuřivý. Čekal, až ten pocit poleví. Bože všemohoucí, co se to ze mě stává? Palfreyho jsem málem zaškrtil. Stáhl okénko, vystrčil hlavu a zhluboka dýchal venkovský vzduch. Zavřel oči a stal se Jonathanem. Jonathanem v agónii, s hlavou zvrácenou dozadu, neschopným promluvit. Jonathanem ukřižovaným, téměř mrtvým a milovaným Roperovou milenkou.

Před ním se vztyčily dva kamenné pilíře brány, ale žádná tabule na nich nehlásala Lanyon Rose. Burr zastavil auto, vzal telefon, vytočil přímou linku Geoffreyho Darkera na Nábřeží a slyšel, jak Rookův hlas říká „Haló“.

„Jenom kontroluju,“ řekl Burr a vytočil číslo Darkerova domu v Chelsea. Znovu uslyšel Rooka, souhlasně zavrčel a zavěsil.

Vytočil Darkerovo číslo na venkov, se stejným výsledkem. Příkaz k zásahu fungoval.

Burr projel branou a ocitl se ve zplanělém francouzském parku. Přes polámané zábradlí na něj hloupě civěl jelen. Cesta byla hustě zarostlá plevelem. Tmavá tabule hlásala: JOYSTON BRADSHAW ASSOCIATES, BIRMINGHAM, a slovo BIRMINGHAM bylo škrtnuto. Pod ním někdo přičmáral INFORMACE a šipku. Burr minul malé jezírko. Na protější straně se proti neklidnému nebi rýsovala silueta velkého domu. Za ní se ve tmě krčily rozbité skleníky a opuštěné stáje. Některé stáje bývaly kancelářemi. Kovová vnější schodiště a můstky vedly k řadám dveří zamčených na visací zámky. V hlavním domě svítilo jen světlo nade dveřmi a dvě okna v přízemí. Vypnul motor a vzal ze sedadla Goodhewovu černou aktovku. Zabouchl dveře a vystoupil po schodech. Z kamene trčela železná pěst. Zatáhl za ni, pak na ni zatlačil, ale nepohnula se. Uchopil klepadlo a zabušil na dveře. Ozvěny toho zvuku pohltila vřava psího štěkotu a skřípavého mužského hlasu, který psy hrubě okřikoval:

„Whispere, ticho! Dolů, sakra! V pořádku, Veroniko, já tam jdu. To jste vy, Burre?“

„Ano.“

„Jste sám?“

„Ano.“

Chřestění snímaného řetězu. Otočení klíče v těžkém zámku.

„Zůstaňte, kde jste. Nechte je, ať si vás očichají,“ přikázal ten hlas.

Dveře se otevřely, dva velcí mastifové očichali Burrovy boty, poslintali mu nohavice kalhot a olízali mu ruce. Vkročil do veliké tmavé haly páchnoucí vlhkem a dřevěným popelem. Světlé obdélníky vyznačovaly místa, kde dřív visely obrazy. V lustru svítila jediná žárovka. V jejím světle Burr rozeznal rozměklé rysy sira Anthonyho Joystona Bradshawa. Měl na sobě otřepané smokingové sako a košili bez límečku.

Ta žena, Veronica, stála kus od něj v klenutých dveřích, šedovlasá a neurčitého věku. Manželka? Chůva? Milenka? Matka? Burr neměl nejmenší ponětí. Vedle ní stála malá dívenka. Bylo jí asi devět a měla na sobě tmavomodrý župan se zlatou výšivkou na límci. Na špičkách jejích pantoflíčků byli zlatí králíčci. S dlouhými světlými vlasy rozpuštěnými na zádech vypadala jako francouzské šlechtické dítě, jdoucí na popraviště.

„Ahoj,“ řekl Burr. „Já jsem Leonard.“

„Do postele, Ginny,“ zavolal Bradshaw. „Veroniko, odveď ji do postele. Důležité obchodní jednání, miláčku, musíme mít klid. Jde o peníze, víš? Tak pojď. Dej mi pusu.“

Byla miláček Veronica nebo dítě? Ginny a její otec se políbili, zatímco Veronica je ode dveří sledovala. Burr následoval Bradshawa dlouhou špatně osvětlenou chodbou do pracovny. Už zapomněl na to, jak jsou velké domy pomalé. Cesta do pracovny byla tak dlouhá, jako by přecházel ulici. V krbu hořelo dřevo a před ním stála dvě křesla. Na zdech byly mokré skvrny. Ze stropu ukapávala voda do viktoriánských pudinkových mis postavených na podlaze. Mastifové se opatrně uložili k ohni. Stejně jako Burr nespouštěli oči z Bradshawa.

„Skotskou?“ zeptal se Bradshaw.

„Geoffrey Darker je zatčen,“ řekl Burr.

Bradshaw přijal tu ránu jako zkušený boxer. Snesl ji, skoro ani nemrknul. Stál tiše, opuchlé oči napůl přivřené, jak počítal škody. Podíval se na Burra, jako by od něj čekal další úder, a když se k tomu Burr neměl, o půl kroku vykročil vpřed a pustil se do série divokých, neuspořádaných protiúderů.

„Hovno. Nesmysl. Kravina. Kdo zatknul Darkera? Vy? Vy byste nemohl zatknout ani ožralou kurvu. Geoffrey? To byste si netroufnul! Znám vás. A znám taky zákon. Jste obyčejný poskok. Dokonce nejste ani policajt. Můžete Geoffreyho zatknout asi tak jako –“ chyběla mu metafora „– jako moucha,“ skončil chabě. Pokusil se zasmát. „Pěkně pitomý trik,“ řekl, odvrátil se a oslovil tác s nápoji. „Kristepane.“ A zavrtěl hlavou, jako by to všechno chtěl potvrdit, zatímco si naléval skotskou z nádherné karafy, kterou patrně zapomněl prodat.

Burr dosud stál. Položil aktovku před sebe na podlahu. „K Palfreymu se ještě nedostali, ale je taky na řadě,“ začal úplně klidně. „Darker a Marjoram jsou ve vazbě a čekají na obvinění. Nejspíš to bude oznámeno zítra ráno, možná odpoledne, pokud to dokážeme utajit před reportéry. Přesně za hodinu, pokud nevydám jiné příkazy, přijedou do tohohle domu uniformovaní policisté ve velkých, nablýskaných a hodně hlučných autech, a před zraky vaší dcery a koho ještě máte vás odvezou v poutech na policejní stanici do Newbury a zavřou vás. Budete vyšetřován a souzen zvlášť. Přidáme vám ještě zpronevěru, aby to bylo zajímavější. Podvodné účtování, záměrné a systematické porušování celních a daňových předpisů, nemluvě už o spolčení se zkorumpovanými státními úředníky a pár dalších obvinění, na která ještě přijdeme, až si budete hovět v cele, připravovat si duši na sedmiletý příděl za předpokladu, že vás předčasně propustí pro dobré chování a až se budete snažit shodit vinu na Dickyho Ropera, Corkorana, Sandyho Langbourna, Darkera, Palfreyho a na koho si ještě vzpomenete. Ale takovouhle spolupráci my nepotřebujeme, víte? Ropera v tom pytli máme taky. Na celé západní polokouli není jediný přístav, kde by nečekal jeden ramenatý chlapík s příkazem k vydání v kapse, a jediná otázka je, jestli se Američané rozhodnou zastavit Pashu už na moři, nebo jestli jim všem ještě dopřejí hezkou dovolenou, protože pro ně bude nadlouho poslední.“ Usmál se. Mstivě. Pobaveně. „Síly světla tentokrát vyhrály, sire Anthony. To jest já a Rex Goodhew a pár chytrých Američanů, jestli to chcete vědět. Langley vodila bratra Darkera hezky za nos. Říkají tomu myslím dvojitá operace. Předpokládám, že neznáte Goodhewa. No, poznáte ho nepochybně u soudu jako svědka. Rozený herec, tenhle Rex, jak se ukázalo. Mohl by si na jevišti vydělat jmění.“

Burr se díval, jak Bradshaw vytáčí číslo. Nejdřív ho sledoval, jak se přehrabuje v papírech na velkém intarzovaném stole a odhazuje přitom na všechny strany účty a dopisy. Pak vytáhl drahý, ale ošoupaný diář, přidržel si ho k bledému světlu obyčejné lampy, naslinil si prst a listoval v něm, až došel k písmenu D.

Pak ho pozoroval, jak ztuhl a nafoukl se hněvivou důležitostí, když štěkal do telefonu:

„Pana Darkera, prosím. Pana Geoffreyho Darkera. Sir Anthony Joyston Bradshaw s ním potřebuje mluvit v naléhavé záležitosti. Tak honem, ano?“

Burr se díval, jak z něj důležitost vyprchává a jak se mu pootevírají rty.

„Kdo je to? Inspektor jak? No, co se stalo? Dejte mi Darkera. Je to naléhavé. Cože?“

A pak Burr uslyšel Rookův sebevědomý hlas s lehkým místním přízvukem na druhém konci linky a viděl v duchu tu scénu: Rooke ve své kanceláři, jak stojí u telefonu, protože tak to obvykle dělal, levou ruku připaženou a bradu skloněnou – přehlídková pozice pro zvedání telefonů.

A malý Harry Palfrey se syrovátkově bledým obličejem a strašlivě ochotný spolupracovat, který čeká, až na něj přijde řada.

Bradshaw položil telefon a snažil se vypadat sebevědomě. „Vloupání v domě,“ oznámil. „Je tam policie. Normální postup. Pan Darker ještě pracuje v kanceláři. Mluvili s ním. Všechno je v pořádku. Říkali mi to.“

Burr se usmál. „To říkají vždycky, sire Anthony. Přece si nemyslíte, že vám řeknou, abyste si sbalil kufry a zmizel, nemyslíte?“

Bradshaw na něj zíral. „Hovno,“ zamumlal a vrátil se ke své lampě a notesu s telefony. „Všechno je to kravina. Nějaká blbá hra.“

Tentokrát vytočil Darkerovo číslo do práce, a Burr zase viděl tu scénu před očima: Palfrey zvedá telefon, aby předvedl své nejlepší představení v roli Rookova věrného agenta; Rooke stojí nad ním a poslouchá na paralelce, velkou ruku povzbudivě položenou na Palfreyho paži a jeho jasný, nesložitý pohled povzbuzuje Palfreyho, aby doříkal svůj text do konce.

„Potřebuju Darkera, Harry,“ říkal Bradshaw. „Potřebuju s ním hned mluvit. Je to životně důležité. Kde je?… No počkej, jak to myslíš, nevím?… Sakra, Harry, co je to s tebou?… U něj v domě byli lupiči, je tam policie, volali ho, mluvili s ním, tak kde je?… Nezkoušej na mě ty operační sračky. Já jsem operační. Tohle je operační. Tak ho najdi!“

Pro Burra dlouhé ticho. Bradshaw si tiskne sluchátko k uchu. Zbledl a vypadá to, že dostal strach. Palfrey odříkává svůj velký monolog. Šeptá ho, jak ho to Burr a Rooke naučili. Od srdce, protože pro Palfreyho je pravdivý:

„Tony, polož to, proboha!“ naléhá Palfrey polohlasem a klouby druhé ruky si mne nos. „Všechno vybouchlo. Geoffreyho a Neala už dostali. Burr a spol. po nás tvrdě jedou. Po chodbách pobíhají cizí chlapi. Už nevolej. Nevolej nikam. Venku jsou policajti.“

Pak Palfrey zavěsil – nebo za něj zavěsil Rooke – takže Bradshaw ztuhl s hluchým telefonem u ucha a pusou otevřenou, jako by nevěřil vlastním uším.

„Přinesl jsem s sebou papíry, jestli je chcete vidět,“ řekl spokojeně Burr, když se k němu Bradshaw s vyděšeným pohledem obrátil. „Neměl bych to dělat, ale přiznám se, že mi to působí určité potěšení. Když jsem říkal sedm let, tak to byl pesimistický odhad. To moje yorkshirská krev nejspíš nechtěla přehánět. Spíš to bude tak deset.“

Mluvil teď hlasitěji, ale ne rychleji. Při řeči vybaloval aktovku, zvolna jako kouzelník, který se připravuje k nějakému triku, jedny pomačkané desky za druhými. Občas některé otevřel a nahlédl do některého dopisu v nich, než je odložil. Občas se usmál a zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct – No, věřili byste tomu?

„Je to zvláštní, jak se takovýhle případ může obrátit na čtyráku za jediné odpoledne,“ uvažoval přitom nahlas. „Snažíme se jako blázni, já a moji chlapci a děvčata, a nikdo o tom nechce nic vědět. Pokaždé narazíme na betonovou zeď. Proti Darkerovi máme neprůstřelný případ už, no –“ dopřál si další pauzu a úsměv – „no, co se pamatuju. Pokud jde o sira Anthonyho, no, vás jsme vedli v patrnosti, když jste ještě byl holobrádek na střední škole. Víte, já vás opravdu nenávidím. Je spousta lidí, které bych rád strčil za mříže a nikdy je tam nestrčím, to je pravda. Ale vy jste kategorie sama pro sebe, vždycky jste byl. To přece víte, ne?“ Zaujala ho další složka a dopřál si chvilku na to, aby ji prolistoval. „A pak z ničeho nic zazvoní telefon – v době oběda, samozřejmě, jako vždycky, ale já naštěstí držím dietu – a je to někdo z kanceláře vrchního státního prokurátora, někdo, o kom jsem pomalu v životě neslyšel, a povídá: ‚Koukněte, Leonarde, stavte se na Scotland Yardu, seberte tam pár policajtů a jděte a zavřete toho Geoffreyho Darkera. Už je na čase trochu vyčistit Whitehall, Leonarde, zbavit se všech těch podplacených úředníků a jejich pochybných spojenců venku – takových lidí jako třeba sir Anthony Joyston Bradshaw – a jít okolnímu světu příkladem. Američani to dělají, tak proč bychom to nemohli udělat my? Je načase dokázat, že to myslíme vážně s tím, že nebudeme vyzbrojovat naše budoucí nepřátele – a takové ty řečičky.‘“ Vytáhl další složku, označenou PŘÍSNĚ TAJNÉ, STRÁŽ, DO VLASTNÍCH RUKOU, a láskyplně je poplácal. „Darker je zatím – říká se tomu v dobrovolném domácím vězení. Je to čas na přiznání, jenže tomu tak neříkáme. Rádi trochu přetáhneme habeas corpus, když jde o někoho, kdo je z branže. Člověk si musí občas trochu přizpůsobit zákon, jinak se nikam nedostane.“

Žádné dva blufy nejsou stejné, ale jedno je nezbytné pro všechny, a to je spoluúčast klamajícího i klamaného, to záhadné spojení protichůdných potřeb. U člověka, který se pohybuje na nesprávné straně zákona, to může být podvědomá potřeba vrátit se na tu správnou stranu. U osamělého zločince tajná touha přidat se k nějakému houfu, jakémukoliv houfu, jen když bude moci být jeho členem. A u sešlého plejboje a padoucha, jako byl Bradshaw – nebo o to se aspoň tkadlec z podkroví modlil, když se díval na svého protivníka, jak čte, listuje dopředu, listuje zpátky, bere jiné desky a znova čte – to byla už navyklá snaha získat pro sebe nějaké zvláštní výhody, udělat kšeft století, pomstít se těm, kdo jsou úspěšnější než on. A ta z něj učinila ochotnou oběť Burrova klamu.

„Kristepane,“ zamumlal nakonec Bradshaw a vrátil složky, jako by se mu z nich dělalo špatně. „Nic se nesmí přehánět. Určitě je nějaká střední cesta. Musí být. Já jsem vždycky byl rozumný člověk, vždycky.“

Burr byl méně vstřícný. „No, já bych tomu zrovna neříkal střední cesta, sire Anthony,“ řekl s obnoveným hněvem, vzal složky a nacpal je do aktovky., Já bych tomu říkal jistota odložená na příště. Vy mi teď zatelefonujete na Iron Pashu a diskrétně si popovídáte s naším společným přítelem.“

„O čem?“

„O tomhle: Řeknete mu, že všechno vybouchlo. Řeknete mu, co jsem vám řekl já, co jste viděl, co jste udělal, co jste slyšel.“ Vyhlédl ven z nezakrytého okna. „Vidíte odtud na silnici?“

„Ne.“

„Škoda, protože tam nejspíš už budou. Myslel jsem, že bychom třeba mohli zahlédnout malé modré světélko, jak na nás mrká přes jezero. Ani z horního patra ne?“

„Ne.“

„Řeknete mu, že jsme vás prokoukli skrz naskrz, že jste byl pěkně neopatrný a že od vašich falešných cílových uživatelů jsme vystopovali zdroj a že se zájmem sledujeme plavbu Lombardy a Horacia Enriquese. Ledaže. Řeknete mu, že Američané už mu zahřívají celu v Marion. Hodlají vznést vlastní obvinění. Ledaže. Řeknete mu, že jeho vysoce postavení přátelé u dvora už nejsou přátelé.“ Podal Bradshawovi telefon. „Řeknete mu, že jste k smrti vyděšený. Plačte, jestli to ještě umíte. Řeknete mu, že vězení nevydržíte. Ať vás nenávidí za vaši slabost. Řeknete mu, že jsem skoro uškrtil Palfreyho holýma rukama, ale že to bylo proto, že jsem si chvilku myslel, že je to Roper.“

Bradshaw si olízl rty a čekal. Burr přešel přes pokoj a zastavil se ve stínu u vzdálenějšího okna.

„Ledaže co?“ zeptal se Bradshaw nervózně.

„Pak mu řeknete tohle,“ pokračoval Burr velmi váhavě. „Stáhnu všechna obvinění. Proti vám a proti němu. Lodi můžou volně pokračovat v plavbě. Darker, Marjoram, Palfrey – ti dostanou, co jim patří. Ale ne vy a ne on a ne jeho zboží.“ Zvýšil hlas. „A řeknete mu, že budu jeho a jeho hrozné dílo pronásledovat radši až na konec světa, než abych se vzdal. Řeknete mu, že než umřu, tak vyčistím vzduch.“ Na chvilku se přestal ovládat, pak se vzpamatoval. „Má na lodi člověka jménem Pine. Možná jste o něm slyšel. Corkoran vám kvůli němu telefonoval z Nassau. Ty krysy z Nábřeží pro vás vyhrabaly jeho minulost. Jestli Roper Pinea pustí do hodiny od chvíle, co položíte telefon,“ znova zaváhal, „tak ten případ pohřbím. Má moje slovo.“

Bradshaw na něj zíral se směsí ohromení a úlevy. „Kristepane, Burre. Ten Pine musí být ale úlovek!“ Náhle ho něco napadlo. „Poslyšte – nejste v tom taky malinko namočený, co?“ zeptal se. Pak se Burrovi podíval do očí a jeho naděje pohasla.

„A řeknete mu, že chci taky tu holku,“ řekl Burr, skoro jako by si vzpomněl teprve dodatečně.

„Jakou holku?“

„Starejte se o své, sakra. Pinea a tu holku. Živé a nezraněné.“

Burr nenáviděl sám sebe, když začal diktovat satkomové číslo na Iron Pashu.

Bylo pozdě večer téhož dne. Palfrey šel, aniž vnímal déšť. Rooke ho posadil do taxíku, ale Palfrey ho zaplatil a poslal ho pryč. Byl někde u Baker Street a z Londýna se stalo arabské město. V neony osvětlených oknech malých hotelů postávali v neklidných skupinkách tmavoocí muži, v rukou přebírali korálky a gestikulovali jeden na druhého, zatímco děti si hrály s novými vláčky a ženy v závojích si spolu povídaly. Mezi hotely stály soukromé nemocnice. U osvětleného vchodu jedné z nich se Palfrey zastavil, snad váhal, jestli má vejít, pak se rozhodl, že ne, a šel dál.

Neměl kabát ani klobouk, nenesl deštník. Kolem něj projíždělo taxi a zpomalilo, ale v Palfreyho roztěkané tváři nenalezlo zájem. Byl jako člověk, který založil něco důležitého – třeba svoje auto – v které ulici ho vlastně nechal? – svou manželku, svou milenku – kde se to měli sejít? Jednou si poklepal na kapsy svého promočeného saka, jako by hledal klíče nebo cigarety nebo peníze. Jednou vešel do hospody, která právě zavírala, položil na bar pětilibrovku, vypil dvojitou whisky bez vody a odešel, zapomněl na drobné a mumlal si nahlas „Apostoll“ –, i když jediným svědkem toho později byl student teologie, který se domníval, že se prohlašuje za apostatu, odpadlíka od víry. Vyšel znovu na ulici a šel za svým cílem, prohlížel si všechno, ale zase jako by to odmítal – ne, ty nejsi to místo, ne tady, ne tady. Stará prostitutka s odbarvenými vlasy na něj vesele volala ze dveří, ale on zavrtěl hlavou – ty taky ne. Pohltila ho další hospoda, právě ve chvíli, kdy barman vyvolával: „Poslední objednávky, prosím.“

„Na chlápka jménem Pine,“ řekl Palfrey člověku, jemuž roztržitě připil. „Hrozně zamilovaného.“ Ten muž se s ním tiše napil, protože měl dojem, že Palfrey vypadá zničeně. Nejspíš mu někdo přebral holku, myslel si. Není divu, takovému zakrslíkovi.

Palfrey si vybral ostrůvek, trojúhelník vyvýšeného chodníku se zábradlím, které jako by si nebylo jisté, zda je jeho posláním nepustit lidi ven nebo dovnitř. Ale ostrůvek zjevně pořád ještě nebyl to, co hledal, spíš to bylo něco jako výhodné stanoviště nebo známý mezník.

A nevstoupil pod ochranu zábradlí. Udělal to, co dělají děti na hřišti, vypovídal jiný svědek: opřel se podpatky zvenčí o obrubník a pažemi se vzadu za sebou zachytil zábradlí, takže na chvilku vypadal, jako by se zvenčí držel kolotoče, který se nehýbal, a přitom se díval na prázdné noční patrové autobusy, jak kolem něj spěchají domů.

Nakonec se narovnal a stáhl ochablá ramena dozadu, až připomínal starého vojáka o Dni padlých, vybral si zvlášť rychle přijíždějící autobus a vrhl se pod něj. A na lom úseku silnice, v tuhle noční dobu a na ulici, která po lijáku vypadala jako kluziště, nemohl chudák řidič udělat vůbec nic. A Palfrey by byl ten poslední, kdo by mu to vyčítal.

V Palfreyho kapse se našla poslední vůle, rukou psaná, ale právnicky formulovaná, i když trochu pošramocená. Odpouštěla všechny dluhy a Goodhewa jmenovala vykonavatelem závěti.

29.

Loď Iron Pasha, tisíc pět set tun, sedmdesát pět metrů dlouhá, postavená holandskou firmou Feadship v roce 1987 podle požadavků jejího současného majitele, interiér od Lavinciho z Říma, poháněná dvěma dieselovými motory značky MWM, každý o výkonu dva tisíce koňských sil, a vybavená stabilizátory Vosper a systémem pro satelitní komunikaci Inmarisat včetně protikolizního zařízení a radarového strážního systému – nemluvě o faxu, dálnopisu, tuctu beden Dom Pérignon a živé cesmíně v květináči, čekající na vánoční oslavy – vyplula z Nelsonovy loděnice v Anglickém přístavu na Antiguě v Antilách s ranním přílivem na svou zimní plavbu po Windward Islands a Grenadinách a dál přes ostrovy Blanquilla, Orchila a Bonaire na Curacao.

V přístavu bylo možno vidět nositele zvučných jmen z elegantního klubu St. James, kteří přišli loď vyprovodit. Za mohutného pískání lodních sirén a píšťal stál známý mezinárodní podnikatel pan Dicky Onslow Roper a jeho elegantně oblečení hosté na palubě a mávali na rozloučenou, zatímco přátelé na břehu volali „Dobrý vítr“ a „Užij si to krásně, Dicky, zasloužil sis to“. Z hlavního stěžně vlála osobní vlajka pana Ropera s blýskavým krystalem. Přítomní novináři s potěšením zaznamenali na palubě takové známé oblíbence společenské smetánky, jako je lord Langbourne (pro své nejbližší Sandy), do něhož byla zavěšena jeho choť Caroline, což rozptýlilo pověsti o jejich rozchodu, a překrásná slečna Jemima (pro přátele Jed) Marshallová, přítelkyně pana Ropera už více než rok a známá hostitelka v Roperově Xanadu v Exumách.

Ostatních šestnáct hostů tvořila pečlivě vybraná společnost lidí, kteří hýbou světem, a zahrnovala takové společenské obry, jako je Petros (Patty) Kaloumenos, který se nedávno pokusil koupit od řecké vlády ostrov Spetsai, americká polévková dědička Bunny Saltlakeová, britský automobilový závodník Gerry Sandown a jeho francouzská manželka, či americký filmový producent Marcel Heist, jehož vlastní jachta Marceline se v současné době staví v Bremerhavenu. Ve společnosti nebyly žádné děti. Hosté, kteří nikdy dříve na Pashovi nepluli, strávili velmi pravděpodobně své první dny omdléváním v obdivu nad jeho luxusním vybavením: osmi přepychovými kabinami, které všechny měly obrovskou dvojitou postel, hi-fi zařízení, telefon, barevnou televizi, staré tisky na stěnách a historické táflování; měkce osvětleným edvardiánským salonem z červeného plyše se starožitným hracím stolem a bronzovými hlavami z osmnáctého století, z nichž každá měla vlastní výklenek z ořechového dřeva; javorovou jídelnou s krajinkami ve Watteauově stylu; bazénem, vířivkou, soláriem a italskou zadní palubou pro neformální večeře.

O panu Dereku Thomasovi z Nového Zélandu ovšem společenské rubriky novin nepsaly nic. Nefiguroval v žádném materiálu, který Ironbrand rozdával novinářům. Nebyl na palubě a nemával přátelům na břehu. Nebyl u večeře a netěšil své společníky duchaplným hovorem. Byl v tom, co se na Pashovi nejvíc blížilo archivnímu sklepu Herr Meistera, spoutaný a s roubíkem v ústech a ve tmě, v krvavé samotě občas oživované návštěvami majora Corkorana a jeho asistentů.

Posádku a personál Pashi tvořilo dohromady dvacet lidí, včetně kapitána, prvního důstojníka, strojníka, pomocného strojníka, kuchaře pro hosty a kuchaře pro posádku, hlavní stevardky a hospodyně, čtyř námořníků a lodního účetního. Také tu byl pilot helikoptéry a další pilot pro hydroplán. Bezpečnostní tým byl posílen dvěma Argentinci německého původu, kteří přiletěli s Jed a Corkoranem z Miami, a stejně jako loď, kterou chránil, byl bohatě vybaven. Tradice pirátství v této oblasti zdaleka nevymřela, takže arzenál lodi byl schopen obstát i v delší námořní bitvě, zahnat loupežné letadlo nebo potopit nepřátelskou loď, která by se odvážila příliš blízko. Zbraně byly ve skladu na přídi, kde byly také kajuty bezpečnostního týmu za vodotěsnými ocelovými dveřmi, které ještě navíc chránila mříž. Drželi Jonathana tam? Po třech dnech na moři o tom Jed byla neurčitě přesvědčena. Ale když se zeptala Ropera, zdálo se, že ji neslyší, a když se zeptala Corkorana, ohrnul nos a přísně se zamračil.

„Neklidné moře, milánku,“ řekl Corkoran sevřenými rty. „Nech se vidět, ale ne slyšet, jestli můžu radit. Postel a paluba a moc nevystrkovat hlavu. Pro všechny je to bezpečnější. Necituj mě.“

Změna, kterou na Corkoranovi pozorovala, byla teď úplná. Dřívější loudavost vystřídala krysí činorodost. Usmíval se málokdy a vydával úsečné rozkazy mužským členům posádky, ať už byli oškliví nebo hezcí. Na plesnivý smoking si připnul řádku medailových stužek a pouštěl se do velkých samomluv o světových problémech, kdykoli nebyl nablízku Roper, aby ho okřikl.

Ten den, kdy Jed přijela na Antiguu, byl ten nejhorší v jejím životě. Do té doby už zažila spoustu nejhorších dnů – její katolické výčitky svědomí jí jich připravily víc než dost. Byl den, kdy matka představená vpochodovala do ložnice a řekla jí, ať si sbalí věci, že na ni přede dveřmi čeká taxi. To byl také ten den, kdy jí její otec přikázal, aby šla do svého pokoje, zatímco on se radil s knězem, jak naložit s šestnáctiletou panenskou děvkou, kterou chytili nahou v hrnčířské dílně s vesnickým chlapcem, který se ji neúspěšně pokoušel deflorovat. Pak byl ten den v Hammersmithu, když se dva chlapci, s kterými odmítla spát, opili a pak se rozhodli provést to společně, takže ji vždycky jeden držel a druhý znásilňoval. A pak tu byly ty příliš divoké dny v Paříži, než překročila ta spící těla přímo do náruče Dickyho Ropera. Ale ten den, kdy se v Anglickém přístavu nalodila na Pashu, ty předchozí daleko překonal.

V letadle dokázala ignorovat Corkoranovy skryté narážky tím, že se zahloubala do svých časopisů. Na letišti v Antiguě ji vzal dotěrně pod paží, a když se pokusila vykroutit, sevřel jí paži jako v kleštích, zatímco ti dva blond hoši jí šlapali na paty. V limuzíně jel Corkoran vpředu a ti dva seděli vedle ní, každý z jedné strany a příliš blízko. A když stoupala po můstku na Pashu, semkli se kolem ní všichni tři do jednoho šiku nepochybně proto, aby předvedli Roperovi – jestli se dívá – že poslouchají jeho rozkazy. Když ji tak dovedli až ke dveřím kabiny, musela počkat, až Corkoran zaklepe.

„Kdo je to?“ chtěl vědět Roper zevnitř.

„Jistá slečna Marshallová, šéfe. Živá a poměrně zdravá.“

„Pošli ji dál, Corks.“

„Se zavazadly, šéfe, nebo bez nich?“

„S nimi.“

Vstoupila dovnitř a uviděla Ropera sedět u stolu zády k ní. Zůstal tak, stále zády k ní, zatímco stevard postavil její zavazadla dovnitř a zmizel. Něco četl a přitom si ukazoval perem. Smlouvu nebo něco. Čekala, až skončí, nebo až to odloží a otočí se k ní. Nebo vstane. Neudělal to. Došel ke konci stránky, něco tam naškrábal, patrně iniciály, pak otočil na další stránku a pokračoval ve čtení. Byl to tlustý, na stroji psaný dokument, modrý, s červenou stuhou a červeným okrajem. Měl z něj ještě přečíst pěkných pár stránek. Píše svou závěť, usoudila. A své bývalé milence Jed odkazuji úplné hovno…

Měl na sobě svůj na míru šitý tmavomodrý hedvábný župan s šálovým límcem a karmínovým lemováním. Obvykle, když si ho oblékl, znamenalo to, že se buď budou milovat, nebo že se právě pomilovali. Zatímco četl, občas pohnul rameny, jako by vycítil, že je Jed obdivuje. Vždycky byl pyšný na svá ramena. Jed pořád ještě stála. Byla dva metry od něj. Měla na sobě džínsy a rolák a několik zlatých náhrdelníků. Těšilo ho, když nosila zlato. Koberec byl hnědofialový a úplně nový. Vybírali ho spolu před krbem na Crystalu podle vzorků. Jonathan jim radil. Tohle bylo poprvé, co ho viděla položený.

„Ruším tě?“ zeptala se, když pořád ještě neobrátil hlavu.

„Vůbec ne,“ odpověděl a pořád se skláněl nad papíry.

Sedla si na kraj židle, gobelínovou kabelku si položila na klín. Na jeho těle bylo znát tak velkou sebekontrolu a v jeho hlase tak ovládané napětí, že předpokládala, že už každou chvíli vyletí a uhodí ji, nejspíš obojí jedním pohybem: skok a úder hřbetem ruky, po kterém bude v bezvědomí ještě příští týden. Jednou chodila s Italem, který jí to udělal, aby ji potrestal za to, že vtipkovala. Ta rána ji poslala na druhý konec pokoje. Byla by ji srazila k zemi, ale pomohl jí smysl pro rovnováhu získaný jízdou na koni, takže jen co popadla v ložnici své věci, nechala se tou ranou vynést až z domu ven.

„Řekl jsem, aby udělali humry,“ řekl Roper a dál označoval dokument iniciálami. „Měl jsem dojem, že po tom Corkyho výstupu u Enza si ho zasloužíš. Vyhovuje ti humr?“

Neodpověděla.

„Říkali mi, že ses muchlala s bratrem Thomasem. Líbí? Mimochodem, doopravdy se jmenuje Pine. Pro tebe Jonathan.“

„Kde je?“

„Já jsem si myslel, že se zeptáš.“ Obrátil stranu. Zvedl paži. Postrčil si poloviční brýle na čtení. „Už to trvá dlouho, co? Rychlovky v altánu? Kalhotky dolů v lese? Byli jste dobří, oba, musím přiznat. Všechen ten personál. Já taky nejsem pitomec. Ničeho jsem si nevšiml.“

„Jestli ti říkali, že jsem s Jonathanem spala, tak nespala.“

„O spaní nikdo nic neříkal.“

„Nejsme milenci.“

Vzpomněla si, že totéž říkala matce představené, ale moc to nepomohlo. Roper přestal číst, ale pořád ještě neotočil hlavu.

„Tak co jste?“ zeptal se. „Když ne milenci, tak co?“

Jsme milenci, připustila hloupě. Bylo úplně jedno, jestli byli milenci ve fyzickém nebo v jiném smyslu. Její láska k Jonathanovi a zrada na Roperovi byly dokonány. To ostatní, stejně jako v té hrnčířské dílně, byla jen technická záležitost.

„Kde je?“ opakovala.

Moc zaneprázdněn čtením. Pohnutí rameny, jak něco poznamenává.

„Je na lodi?“

Teď nehybnost sochy, vážné mlčení jejího otce. Jenže její otec se obával, že svět jde k čertu, a neměl chudák nejmenší ponětí, jak to zastavit. Kdežto Roper mu tam ještě pomáhá.

„Říká, že to všechno udělal sám,“ řekl Roper. „Je to tak? Jed neudělala nic. Pine je ten zlý, to všechno Pine. Jed je čistá jako lilie. Ostatně je na něco takového moc hloupá. Konec tiskového prohlášení. Všechno je jen jeho vlastní práce.“

„Jaká práce?“

Roper odložil pero a vstal, stále se mu ještě podařilo nepodívat se na ni. Přešel pokoj k stěně obložené dřevem a zmáčkl knoflík. Elektrické dveře od skříně s nápoji se odsunuly. Otevřel ledničku, vylovil láhev Dom, otevřel ji a nalil si skleničku. Pak, jako by chtěl udělat kompromis mezi díváním a nedíváním se na ni, oslovil její odraz v zrcadlové vnitřní stěně skříně, nebo aspoň to, co z ní viděl mezi řadou lahví vína a vermutu a campari.

„Chceš taky?“ zeptal se skoro něžně, pozvedl láhev Dom a nabídl ji jejímu odrazu.

„Jaká práce? Co měl podle tebe udělat?“

„Neřekl. Ptal sem se, ale neřekl. Co udělal, pro koho, s kým, proč, odkdy. Kdo ho platí. Nic. Mohl si ušetřit pěknou spoustu nepříjemností, kdyby byl mluvil. Galantní chlap. Dobře sis vybrala. Gratuluju.“

„A proč by měl něco udělat? Co s ním děláte? Pusťte ho.“

Obrátil se a šel k ní, konečně se na ni díval přímo těma svýma bledýma očima, a tentokrát si byla jistá, že ji udeří, protože se usmíval tak nepřirozeně uvolněně a choval se tak vypočítaně lhostejně, že se pod tím musela skrývat jeho jiná podoba. Pořád měl na nose brýle na čtení, takže musel sklonit hlavu, aby se na ni mohl podívat přes ně. Pobaveně se usmíval, když se k ní sklonil velmi blízko.

„Šimon Čistý, co, ten tvůj miláček? Bílý jako lilie. Pan Nevinný? Pitomost, miláčku. Jediný důvod, proč jsem ho sem přivezl, bylo to, že nějaký najatý grázl držel mému synovi u hlavy pistoli. A ty mi říkáš, že on o tom nic nevěděl? Sračky, miláčku, vážně. Když mi najdeš svatého, tak zaplatím svíčku. Ale do té doby nechám prachy v kapse.“ Židle, kterou si vybrala, byla nebezpečně nízká. Když se nad ní skláněl, byla jeho kolena v úrovni její brady. „Uvažoval jsem o tobě, Jeds. Přemýšlel, jestli jsi vážně tak hloupá, jak jsem myslel. Jestli v tom s Pinem nejedete spolu. Kdo koho vlastně sbalil na té koňské dražbě, co?“ Tahal ji v zlomyslném žertu za ucho. „Ženské jsou sakra chytré. Chytré, chytré ženské. Dokonce i když předstírají, že v hlavě nemají nic. Člověk si myslí, že si vybral je, a zatím si vyberou jeho. Jsi špicl, Jeds? Nevypadáš jako špicl. Vypadáš jako sakra pěkná ženská. Sandy myslí, že jsi špicl. Mrzí ho, že tě neobtáhl sám. Corks by nebyl překvapený, kdybys byla špicl –“ zženštile se uculil – „a tvůj miláček neřekne nic.“ Při každém slově, které zdůraznil, ji zatahal za ucho. Ne bolestivě. Hravě. „Řekni nám to, Jeds, buď tak hodná, miláčku. Bav se taky trochu. Nekaz hru. Ty jsi špicl, viď, srdíčko? Špicl s hezkým zadkem, co?“

Přesunul ruku k její bradě. Vzal ji mezi palec a ukazováček a zvedl jí hlavu, aby se na ni podíval. Viděla v jeho očích veselí, které tak často omylem považovala za laskavost, a usoudila, že už zase jednou byl člověk, kterého milovala, jen někým, koho si poskládala z útržků takového, jakého ho chtěla mít, a ty kousky, které se nehodily, prostě ignorovala.

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekla. „Nechala jsem se sbalit. Byla jsem vyděšená. Byl jsi anděl. Nikdy jsi mi neublížil. Až doteď. A já jsem ti dávala, co jsem mohla. Dobře víš, že ano. Kde je?“ řekla a dívala se mu přímo do očí.

Pustil jí bradu a udělal pár kroků do pokoje, sklenici se šampaňským držel od těla.

„Dobrý nápad, děvče,“ řekl uznale. „Dobrá práce. Najdi ho. Najdi svého miláčka. Strč mu do chleba pilník. Prostrč ho při návštěvách přes mříže. Škoda, že sis s sebou nepřivezla Sarah. Mohli byste na ní odjet k zapadajícímu slunci.“ Žádná změna tónu. „Neznáš náhodou chlápka jménem Burr, co, Jeds? Křestní jméno Leonard? Křupán ze severu? Zpocený v podpaží? Nábožensky vychovaný? Potkala ses s ním někdy? Vlezla jsi s ním do postele? Nejspíš si říkal Smith. Škoda. Myslel jsem, že třeba ano.“

„Nikoho takového neznám.“

„To je zvláštní. Pine taky ne.“

Oblékali se k večeři, zády k sobě, pečlivě si vybírali oblečení. Formální šílenství jejich dní a nocí na Pashovi začalo.

Jídelníčky. Debaty se stevardem a kuchaři. Paní Sandownová je Francouzka a její názor na všechno je tudíž přijímán jako Písmo svaté, přestože jí jen saláty a přísahá, že o vaření nic neví.

Prádlo. Když hosté nejedí, tak se převlékají, koupou a souloží, což znamená, že musejí mít denně čisté povlečení, ručníky, šaty a ubrusy. Jachta pluje na svém jídle a svém prádle. Celá jedna část obslužné paluby je plná praček, sušiček a napařovacích žehliček a dvě stevardky tu mají od rána do soumraku co dělat.

Vlasy. Mořský vzduch provádí lidem s vlasy strašné věci. Každé odpoledne v pět bzučí paluba pro hosty zvukem fénů a pro ty je příznačné, že se porouchávají právě, když jsou hosté v polovině své toalety. Proto může každý den přesně za deset minut šest Jed počítat s tím, že do chodby vykoukne nějaká napůl oblečená dáma vyrušená v zápalu boje, s vlasy rozježenými jako štětka na umývání záchodů, bude mávat rozbitým fénem a řekne: „Jed, miláčku, byla byste tak strašné laskavá?“ – protože hospodyně tou dobou dohlíží na poslední úpravy stolu před večeří.

Květiny. Každý den navštíví hydroplán nejbližší ostrov, aby přivezl květiny, čerstvé ryby, mořské živočichy, vejce a noviny a aby poslal dopisy. Ale na květinách Roperovi záleží nejvíc, Pasha je proslavený svými květinami, a pohled na zvadlé nebo špatně aranžované květiny by velmi pravděpodobně způsobil v podpalubí těžké zemětřesení.

Zábava. Kde zastavíme, kde budeme plavat, potápět se, koho navštívíme, co kdybychom pro změnu povečeřeli někde v restauraci, poslali vrtulník nebo hydroplán pro manžele Iksovy, odvezli na břeh manžele Ypsilonovy? Protože hosté na Pashovi nejsou žádná statická společnost. Mění se od ostrova k ostrovu podle domluvené délky pobytu, přichází nová krev, nové banality, nový názor na Vánoce: Člověk je strašně pozadu se všemi těmi přípravami, miláčku, ještě jsem neměla čas ani pomyslet na dárky, a nebylo by už na čase, abyste se s Dickym vzali, vypadáte spolu slaďounce!

A Jed v tom šílenství dodržuje svou šílenou rutinu a čeká na skulinku. Roperova poznámka o pilníku v chlebě nebyla tak nepřesná. Vyspala by se třeba se všemi pěti strážci a s Langbournem a dokonce i s Corkoranem, kdyby o to stál, jen aby se dostala k Jonathanovi.

Zatímco čeká, všechny rituály jejího přísného dětství a klášterní školy – pravidlo zatni zuby a usmívej se – ji ovíjejí svým ponižujícím objetím. Když podle nich poslušně jedná, nic není skutečné, ale nic se také nevymkne kontrole. Za obě ta požehnání je vděčná a možnost skulinky pořád zůstává. Když ji Caroline Langbournová oblažuje líčením radostí svého manželství se Sandym, když teď ta malá děvka chůva je zase zpátky v Londýně, Jed se zasněně usměje a řekne: „Caro, miláčku, to mám hroznou radost, kvůli vám oběma. A kvůli dětem, samozřejmě.“ Když Caroline dodá, že nejspíš povídala nějaké úplně bláznivé řeči o těch obchodech, co spolu dávají dohromady Dicky a Sandy, a že opravdu musí připustit, že viděla věci černější než opravdu jsou – a ostatně, jak člověk dneska vůbec může vydělat nějaké peníze, aniž by si přitom malinko zašpinil ruce? – Jed z toho má taky radost a ujistí Caro, že si stejně nepamatuje vůbec nic z toho, co o tom Caro říkala, Jed a obchod, to je jedním uchem tam a druhým ven a zaplať pánbůh za to…

A v noci spí s Roperem a čeká na skulinu.

V jeho posteli.

Poté, co se v jeho přítomnosti oblékala a svlékala, nosila jeho šperky a okouzlovala jeho hosty.

Ke styku obvykle dojde za úsvitu, když její vůle, jako vůle umírajícího, je nejslabší. Natáhne se po ní a Jed v nějaké děsivé dychtivosti na jeho výzvu okamžitě reaguje, sama sobě přitom říká, že tím Jonathanovu tyranovi otupuje zuby, že ho krotí, podplácí, udobřuje v zájmu Jonathanovy záchrany. A čeká na skulinu.

Protože to se od Ropera pořád snaží získat, v šíleném tichu, které spolu sdílejí po první přestřelce: možnost zastihnout ho nepřipraveného. Můžou se spolu smát něčemu tak zásadnímu, jako je špatná oliva. Ale ani v těch sexuálních nepříčetnostech se už nezmiňují o tom jediném, co je ještě spojuje: o Jonathanovi.

Čeká na něco také Roper? Jed, která sama čeká, věří, že ano. Proč by jinak Corkoran klepal na dveře kajuty v nejnemožnější hodiny, strčil hlavu dovnitř, zavrtěl jí a zmizel? V jejích nočních můrách hraje Corkoran druhou roli: roli Jonathanova kata.

Teď už ví, kde je. Roper jí to neřekl, ale byla pro něj zábavná hra sledovat, jak Jed objevovala stopy a skládala je dohromady. A teď ví.

Nejdřív si všimne nepřirozeného shromažďování v přední části lodi, na spodní palubě pod kabinami hostů: shluky lidí, atmosféra nehody. Nemůže říct přesně, co se to děje, a kromě toho tu část lodi vždycky znala jen mlhavě. Ve dnech své nevinnosti o ní slyšela mluvit jako o bezpečnostní oblasti, jindy jako o nemocnici. Je to jediná část lodi, která nepatří ani hostům, ani posádce. A protože sám Jonathan také není ani jedno, ani druhé, Jed připadá nemocnice jako vhodné místo pro něj. Když se záměrně zdržuje v kuchyni, vidí tácy jídla pro nemocného, které sama neobjednala. Jsou plné, když je odnášejí. Jsou prázdné, když se vracejí.

„Je někdo nemocný?“ zastaví Friskyho a vyzvídá.

Friskyho chování už není uctivé, pokud vůbec kdy bylo. „Proč by měl?“ odpoví drze. Tác ve vzduchu. V jedné ruce.

„Tak kdo jí tuhle břečku? – jogurt, kuřecí vývar? – pro koho to je?“

Frisky se tváří, jako by si poprvé všiml, co to má na tácu. „Ale to je pro Tabbyho, slečno.“ Nikdy v životě jí neříkal „slečno“. „Trochu ho bolí zuby, chudáka. Na Antiguě mu trhali zub moudrosti. Moc to krvácelo. Polyká prášky proti bolesti. Jojo.“

Začala sledovat, kdo ho navštěvuje a kdy. Výhodou rituálů, které ji ovládají, je to, že se stará i o ty nejmenší neobvyklé pohyby na lodi; instinktivně ví, jestli ta hezká filipínská stevardka spala s kapitánem nebo s loďmistrem nebo – jak se to jednou krátce stalo, když se Caroline opalovala na zadní palubě – se Sandym Langbournem. Vypozorovala, že Roperovi tři důvěryhodní – Frisky, Tabby a Gus – spí v kabině nad soukromým schodištěm vedoucím k místu, o němž je nyní přesvědčena, že je Jonathanovou celou. A že argentinští Němci na druhé straně chodby možná něco tuší, ale to tajemství nesdílejí. A že Corkoran – ten nový, nafouknutý, servilní Corkoran – tu cestu koná nejméně dvakrát denně, vydává se na ni důležitě a vrací se nasupeně.

„Corky,“ prosí ho úpěnlivě a dožaduje se dřívějšího přátelství. „Corks, miláčku, prosím tě – proboha – jak je mu, je nemocný? Ví, že jsem tady?“

Ale Corkoranovu tvář halí stín, z něhož právě vyšel. „Já jsem tě varoval, Jed. Dal jsem ti šanci,“ odsekne mrzutě. „Nechtěla jsi mě poslouchat. Měla jsi svou hlavu.“ A jde svou cestou jako uražený kostelník.

Občasným návštěvníkem je také Sandy Langbourne. Vybírá si k tomu hodinu po večeři, když večer brousí po palubách a hledá nějakou zábavnější společnost, než je jeho žena.

„Jsi parchant, Sandy,“ šeptá mu, když se loudá kolem ní. „Jsi rozmazlenej zasranej hajzl.“

Langbourna ten výpad v nejmenším nevyvede z míry. Je příliš krásný a znuděný, než aby mu to vadilo.

A Jed ví, že Jonathana navštěvuje také Roper, protože Roper je obvykle zamyšlený, když se vrátí z přední části lodi. I když ho tam nevidí jít, pozná podle jeho chování, že tam byl. Stejně jako Langbourne, i on obvykle dává přednost večerům. Nejdřív procházka po palubě, popovídání s kapitánem nebo hovor s některým z mnoha makléřů, obchodníků s devizami nebo bankéřů: co takhle trochu zariskovat v márech, Bille? – Ve švýcarech, Jacku? – jenech, librách, escudech, malajské gumě, ruských diamantech, kanadském zlatě? A pak postupně kolem těchto a podobných míst je jakoby magneticky přitahován k přední části lodi. A zmizí. Když se zase objeví, má zachmuřenou tvář.

Ale Jed je příliš chytrá, než aby prosila nebo plakala nebo křičela nebo udělala scénu. Jestli může Ropera něco rozčílit tak, že je nebezpečný, je to scéna. Je to neoprávněná invaze do jeho sebeúcty. Jsou to zatracené ženské, co mu fňukají u nohou.

A ona ví, nebo si myslí, že ví, že Jonathan dělá to, o co se pokoušel v Irsku. Pokouší se zabít se vlastní odvahou.

Bylo to lepší než sklep Herr Meistera, ale bylo to také mnohem, mnohem horší. Neobcházel kolem dokola tmavých zdí. Ale to bylo proto, že k nim byl připoután. Nebyl opuštěný, o jeho přítomnosti věděla celá řada pozorných lidí. Ale právě ti lidé mu do pusy nacpali kamzicí kůži a přilepili ji náplastí, a i když existovala dohoda, že mu ty nepříjemné rekvizity odstraní, kdykoli dá znamení, že si přeje mluvit, už mu dokázali, že když takové znamení dá lehkovážně, bude to mít následky. Od té doby se pevně rozhodl nemluvit vůbec, dokonce ani „dobré ráno“ nebo „ahoj“, protože se hrozil toho, že – protože byl typ, který má občas tendenci se svěřovat, i když třeba jen ve své roli hoteliéra – že ho tato slabost zničí, že „ahoj“ se změní v „poslal jsem Rookovi čísla kontejnerů a jméno lodi“ – nebo v nějaké jiné náhodné přiznání, které mu v mukách té chvíle přijde na mysl.

Ale jaké přiznání od něj vlastně chtějí slyšet? Co ještě potřebují vědět, co ještě nevědí? Vědí, že je špion a že většina těch historek o něm je vymyšlená. I jestli nevědí, kolik toho prozradil, přesto vědí dost, aby změnili nebo zrušili své plány, než bude pozdě. Tak proč to naléhání? Proč to zklamání? Pak postupně, jak se výslechy stávaly divočejšími, Jonathan pochopil, že jeho přiznání považují za své právo. Byl jejich špion. Odhalili ho. Jejich pýcha vyžadovala kajícné přiznání pod šibenicí.

Ale nepočítali se Sophií. Nevěděli o té, která s ním sdílela tajemství. O Sophii, která tím prošla před ním. A která tu teď byla, usmívala se na něj přes svou kávu, prosím, egyptskou. Odpouštěla mu. Bavila ho: trochu ho sváděla, naléhala na něj, aby žil za denního světla. Když ho bili do obličeje – dlouhé a pečlivé bití, ale ničivé – porovnával svůj obličej s jejím, a aby ji rozptýlil, vyprávěl jí o tom irském chlapci a o samopalu. Ale žádný zbytečný sentiment, proti tomu byla naprosto a zásadně, nikdy se nepouštěli do sebelítosti a neztráceli smysl pro humor. Vy zabil tu ženu? popichovala ho, zdvihala vytrhané obočí a smála se svým mužským smíchem. Ne, on ji nezabil. Tuhle debatu měli už dávno za sebou. Naslouchala jeho vyprávění o jeho jednání s Ogilveym, vyslechla ho, občas s úsměvem, občas se znechuceným zamračením. „Myslím, že jste splnil svou povinnost, pane Pine,“ prohlásila, když skončil. „Bohužel existuje mnoho druhů loajality a nemůžeme sloužit všem najednou. Stejně jako můj manžel, i vy jste věřil, že jste vlastenec. Příště si vyberete líp. Možná si vybereme spolu.“ Když Tabby a Frisky zpracovávali jeho tělo – většinou tak, že ho spoutávali v polohách působících dlouhou a mučivou bolest – Sophie mu připomínala, jak bylo její tělo také polámáno: v jejím případě bylo bito tak dlouho, až bylo zničeno. A když byl hluboko dole a napůl spal a přemýšlel o tom, jak se dostane zpátky na vrchol rozsedliny, častoval ji líčením obtížných výstupů, které podnikl v Oberlandu – severní stěna Jungfrau, kde byl ve vážném nebezpečí; bivakování ve vichřici o rychlosti sto padesát kilometrů za hodinu. A pokud to Sophii nudilo, nikdy to na sobě nedala znát. Naslouchala, její velké hnědé oči se na něj upíraly, milovaly a povzbuzovaly ho: Jsem si jistá, že se už nikdy neprodáte tak lacino, pane Pine, řekla mu. Naše dobré způsoby před námi můžou někdy skrýt naši odvahu. Máte něco ke čtení do letadla do Káhiry? Asi si budu číst. Pomůže mi to nezapomenout, že já jsem já. A pak byl ke svému překvapení znova v tom bytě v Luxoru, díval se na ni, jak si balí tašku, jednu věc po druhé a velmi rozvážně, jako by si vybírala společníky na mnohem delší cestu než do Káhiry.

A samozřejmě to byla Sophie, kdo ho povzbuzoval, aby zachoval mlčení. Copak ona sama nezemřela, aniž ho zradila?

Když mu strhli lepicí pásku a odstranili kamzičí roubík, požádal na Sophiinu radu o rozhovor s Roperem osobně.

„No to je ono, Tommy,“ řekl Tabby, který sotva popadal dech po té námaze. „Pěkně si pokecáš se šéfem. A pak si všichni hezky dáme pivo jako za starých dobrých časů.“

A Roper, když se mu to hodilo, zašel ho dolů navštívit, oblečen ve svém námořním obleku – včetně těch bílých jelenicových bot s podrážkami ze surové gumy, kterých si Jonathan všiml v šatně na Crystalu – a sedl si na židli na druhém konci místnosti. A Jonathanovi blesklo hlavou, že ho teď Roper už podruhé vidí s rozbitým obličejem a že jeho výraz byl v obou případech stejný: stejné pokrčení nosu, stejné kritické sčítání škod a Jonathanových šancí na přežití. Uvažoval o tom, jak by se asi Roper díval na Sophii, kdyby byl při tom, když ji umlátili k smrti.

„V pořádku, Pine?“ zeptal se příjemně. „Žádné stížnosti, starají se o tebe dobře?“

„Postel trochu tlačí.“

Roper se vesele zasmál. „Nemůžeš mít všechno. Jed se stýská.“

„Tak ji ke mně pošlete.“

„Nic pro ni. Klášterní výchova. Má ráda chráněný život.“

Jonathan tedy vysvětlil Roperovi, že během těch úvodních rozhovorů s Langbournem, Corkoranem a ostatními se opakovaně objevovaly náznaky, že Jed se nějakým způsobem podílí na jeho aktivitách. A chce rozhodně prohlásit, že ať udělal cokoli, udělal to sám a Jed mu v tom ani v nejmenším nepomáhala. A že se příliš mnoho nadělá s několika společenskými návštěvami ve Woodyho domě, ke kterým došlo, když Jed k smrti nudila Caroline Langbourneová a Jonathan byl osamělý. Dál už bohužel nemůže odpovídat na žádné další otázky. Roper, který měl obvykle pohotově odpověď, jako by chvíli nevěděl, co říci.

„Tvoji lidé unesli mého syna,“ promluvil nakonec. „Prolhal sis cestu do mého domu, ukradl jsi mi ženu. Pokusil ses zkazit mi obchod. Mně je úplně jedno, jestli budeš mluvit nebo ne. Jsi mrtvý.“

Takže trest, nejen přiznání, myslel si Jonathan, když mu znova rozbíjeli ústa. A jeho pocit spříznění se Sophií ještě vzrůstal, pokud to vůbec bylo možné. Nezradil jsem Jed, řekl jí. A neudělám to, slibuji. Zůstanu tak pevný jako Herr Kaspar se svou parukou.

Herr Kaspar nosil paruku?

Ale to jsem vám nepovídal? Panebože! Herr Kaspar je švýcarský hrdina! Vzdal se dvaceti tisíc nezdaněných franků ročně, jen aby zůstal věrný sám sobě!

Máte pravdu, pane Pine, souhlasila Sophie vážně, když pozorně vyslechla všechno, co jí vyprávěl. Nesmíte zradit Jed. Musíte být silný jako Herr Kaspar a nesmíte zradit ani sám sebe. Teď si položte hlavu na moje rameno, jako to děláte s Jed, a budeme spát.

A od té chvíle otázky pokračovaly bez odpovědí, občas jednotlivě, občas v celých salvách, Jonathan čas od času vídal Ropera na stejné židli, i když už neměl ty bílé jelenicové boty. A Sophie vždycky stála za ním, ne pomstychtivě, ale jen aby Jonathanovi připomněla, že se nacházejí v přítomnosti nejhoršího člověka na světě.

„Zabijí tě, Pine,“ varoval ho Roper několikrát. „Corky to přežene a bude to. Tihle buzíci nikdy nevědí, kdy přestat. Nech toho, než bude pozdě, radím ti dobře.“ Pak se Roper narovnal a měl ten výraz osobního pocitu marnosti, který všichni míváme, když zjistíme, že nemůžeme pomoci příteli.

Potom se zase objevil Corkoran, sedl si na stejnou židli, dychtivě se naklonil dopředu, pálil na něj otázky jako příkazy a dával Jonathanovi čas, než napočítá do tří. A na tři se Frisky a Tabby znova pustili do práce, dokud se Corkoran neunavil nebo neusmířil:

„No, jesli mě omluvíš, srdíčko, tak si obleču svoje sárí s flitry, zastrčím si do pupku rubín a polknu pár pavích jazýčků,“ olizoval se a ukláněl cestou ke dveřím. „Škoda, že nemůžeš být při tom. Ale když nechceš za tu večeři trochu zpívat, tak co může člověk dělat?“

Nikdo, ani Corkoran, nezůstal dlouho. Když člověk odmítne mluvit a trvá na svém rozhodnutí, představení se stává poněkud jednotvárným. Jedině Jonathan, který se toulal se Sophií svým vnitřním světem, pociťoval nějaký zisk. Nevlastnil nic, co nechtěl vlastnit, jeho život byl v pořádku, byl volný. Gratuloval si k tomu, že se zbavil svých formálních závazků. Jeho otec, jeho matka, jeho sirotčince a zpívající teta Annie, jeho země, jeho minulost a Burr – ti všichni dostali zaplaceno do posledního haléře a na dřevo. Pokud jde o nejrůznější ženské věřitele, jejich obvinění se ho už nedotýkala.

A Jed? Opravdu, je něco krásného v tom zaplatit předem za hříchy, které člověk ještě nespáchal. Oklamal ji, samozřejmě – tehdy u Mama Lowa, když se nechal propašovat do hradu a nabídl nesprávnou verzi sebe samého – ale měl pocit, že ji taky zachránil, a Sophie tento názor naprosto sdílela.

„A nemyslíte, že je moc povrchní?“ zeptal se Sophie způsobem, jakým se mladí muži radí s moudrými ženami o svých láskách.

Předstírala, že se na něj zlobí. „Pane Pine, já myslím, že trochu koketujete. Jste milenec, ne archeolog. Vaše Jed má povahu, která nebyla dotčena. Je krásná, takže je zvyklá, že se k ní lísají, zbožňují ji a občas zneužívají. To je normální.“

„Já jsem ji nezneužil,“ odpověděl Jonathan.

„Ale také jste se k ní nelísal. Není si vámi jistá. Přijde k vám, protože si přeje váš souhlas. Ale vy jí ho nedáte. Proč?“

„Ale Madame Sophie, co myslíte, že dělá ona se mnou?“

„Spojují vás rozpory, které oba nelibě nesete. To je také normální. To je odvrácená strana přitažlivosti. Oba máte, co jste chtěli. Teď je na čase zjistit, co dál.“

„Nejsem na ni připravený. Je banální.“

„Není banální, pane Pine. A já jsem si jistá, že vy nikdy nebudete připraven na nikoho. Ale jste zamilovaný a tím to končí. Teď pojďte spát. Máte před sebou práci, a budeme potřebovat všechnu svoji sílu, když máme tu cestu dokončit. Byla ta bublinková kúra tak zlá, jak Frisky sliboval?“

„Horší.“

Znova skoro zemřel, a když se vzbudil, byl tam Roper se svým zaujatým úsměvem. Ale Roper nebyl horolezec a nechápal urputnost Jonathanova odhodlání: proč bych jinak lezl po horách, vysvětlil Sophii, když ne proto, abych se dostal na vrchol? Na druhé straně hoteliér v něm měl soucit s mužem, který utekl před city. Jonathan skutečně chtěl vztáhnout k Roperovi ruku a v přátelském gestu ho stáhnout sem do propasti, aby šéf viděl, jaké to je: ty, kdo jsi tak hrdý na to, že nevěříš v nic, a já tady dole, se vší svou vírou nedotčenou.

Pak na chvíli usnul, a když se vzbudil, byl v Lanyonu, procházel se po útesech s Jed, už nepřemýšlel o tom, kdo na něj bude čekat za rohem, ale byl spokojený se sebou a s tím, kdo mu jde po boku.

Ale pořád odmítal mluvit s Roperem.

Jeho odmítnutí se stávalo něčím víc než slibem. Byl to zisk, byl to zdroj.

Samotný akt odmítání ho obnovoval.

Každé slovo, které neřekl, každou pěst nebo nohu nebo loket, které ho uspaly, každou novou a ohraničenou bolest do sebe vstřebával jako novou zásobu energie, kterou si střádal pro budoucnost.

Když se bolest stala nesnesitelnou, viděl sám sebe, jak jí vychází vstříc, aby získal a uschoval její životadárné síly.

A fungovalo to. Pod pláštěm muk průzkumník v Jonathanovi sbíral informace pro svou operaci a chystal si plán pro použití své tajné energie.

Nikdo nenosí zbraň, myslel si. Řídí se zákonem všech dobrých věznic. Strážní nenosí zbraně.

30.

Stalo se něco velikého.

Něco dobrého nebo strašného. Ať tak nebo tak, bylo to rozhodující, bylo to konečné, byl to konec života, který Jed až doposud znala.

Telefon je vyrušil v časném podvečeru. Osobní a důvěrný, šéfe, řekl kapitán opatrně. Je to sir Anthony, šéfe, nevím, jestli chcete, abych vám ho přepojil. Roper zavrčel a převalil se na bok, aby telefon vzal. Měl na sobě zase svůj župan. Leželi na posteli nazí po milování, i když Bůh sám ví, že to, co spolu dělali, nemělo pranic společného s láskou, mnohem spíš s nenávistí. V poslední době se znovu oživila Roperova chuť na odpolední milování. Její také. Jejich chuť na sebe navzájem jako by rostla nepřímo úměrně s jejich náklonností. Začala si říkat, jestli má sex vůbec něco společného s láskou. „V posteli jsem dobrá,“ řekla mu potom, s pohledem upřeným na strop. „To jsi,“ souhlasil. „To ti potvrdí každý.“ Pak ten telefon, zády k ní: Ale sakra, no jo, vezmu si to. Záda mu ztuhla, zádové svaly se mu pod hedvábím napjaly, nervózně pohnul boky, nohy položil jednu na druhou, jako by se chtěl chránit.

„Tony, už to přeháníš. Už jsi zase podělaný?… Kdo? No tak mi ho dej. Proč ne?… No tak dobře, mluv, když chceš. Budu tě poslouchat. Se mnou to nemá nic společného, ale vyslechnout tě můžu… Nechoď na mě s dojemnými historkami, Tony, tím mě nerozpláčeš…“ Ale ty nevrlé poznámky se postupně stávaly kratšími a přestávky mezi nimi se prodlužovaly, až nakonec Roper poslouchal naprosto tiše a jeho tělo bylo napjaté a mrtvolně nehybné.

„Okamžik, Tony,“ přikázal náhle. „Vydrž.“ Obrátil se k ní, ani se neobtěžoval zakrýt sluchátko rukou. „Pusť vodu,“ řekl jí. „Jdi do koupelny, zavři dveře, pusť kohoutky. Hned.“

Šla tedy do koupelny a roztočila kohoutky a zvedla izolovanou paralelku, ale samozřejmě slyšel téct vodu a štěkl na ni, ať to okamžitě položí. Pak stáhla proud vody na minimum a přitiskla ucho na klíčovou dírku, dokud ji dveře prudce neudeřily do obličeje a nesrazily ji na podlahu z holandských dlaždic, kterou nedávno nechali položit. Slyšela Ropera volat: „Pokračuj, Tony. Malé místní potíže.“

Poslouchala, jak Roper poslouchá, ale neslyšela už nic. Lehla si do vany a vzpomněla si, jak si kdysi rád vlezl na druhou stranu a vsunul nohu mezi její stehna, zatímco si četl Financial Times, a ona ho na oplátku pokoušela špičkami prstů a snažila se ho přimět k erekci. A občas ji pak odtáhl do postele k dalšímu kolu, takže úplně zmáčeli pokrývky.

Ale tentokrát jen stál ve dveřích.

V županu. Díval se na ni. Uvažoval, co s ní má sakra udělat. A s Jonathanem. A se sebou.

Na tváři měl ten zamračený výraz „nepřibližuj se“, který míval málokdy a nikdy před Danielem: ten, s nímž získal nebo odvrhl všechno, co bylo potřeba získat či odvrhnout k jeho záchraně.

„Radši se oblékni,“ řekl. „Corkoran tu bude za dvě minuty.“

„Proč?“

„Oblékni se.“

Pak se vrátil k telefonu, začal vytáčet číslo, rozmyslel si to. Odložil sluchátko zpátky do vidlice s takovým sebeovládáním, že věděla, že má chuť ho rozbít na kousky a celou loď s ním. Dal ruce v bok a díval se na ni, když se oblékala, jako by se mu nelíbilo, co si bere na sebe.

„Radši si vezmi nějaké pořádné boty,“ řekl.

A v té chvíli se jí zastavilo srdce, protože na palubě nikdy nikdo nenosil nic jiného než pantofle na bosých nohou, kromě večerů, kdy si ženy obouvaly lodičky, i když jim nebyly povoleny jehlové podpatky.

Oblékla se tedy a obula si šněrovací semišové boty s gumovou podrážkou, které si koupila u Bergdorfa při jednom výletu do New Yorku. Když Corkoran zaklepal na dveře, Roper ho vzal do pracovny a mluvil s ním celých deset minut, zatímco Jed seděla na posteli a přemýšlela o té skulině, kterou stále ještě nenašla, o té kouzelné formulce, která by zachránila Jonathana i ji samotnou. Ale na žádnou si nevzpomněla.

Fantazírovala o tom, že vyhodí loď do povětří pomocí toho arzenálu ve skladu na přídi – něco jako v Africké královně, ale se všemi na palubě, včetně sebe a Jonathana; o tom, že otráví stráže nebo že dramaticky odhalí Roperovy zločiny před hosty shromážděnými k večeři a ukončí tuto scénu společným hledáním ukrytého vězně; nebo že bude Ropera držet v šachu kuchyňským nožem. Napadlo ji ještě několik řešení, která tak dobře fungují ve filmech. Skutečnost však byla taková, že posádka a personál ji neustále sledovali, několik hostů poznamenalo, že je nervózní, šeptalo se, že je těhotná, a na lodi nebyl jediný pasažér, který by jí věřil, který by něco udělal nebo – i kdyby je přesvědčila, že má pravdu – kterého by to zajímalo.

Roper a Corkoran vyšli z pracovny a Roper na sebe hodil šaty, když se předtím před oběma svlékl do naha – to mu nikdy nevadilo, naopak se mu to docela líbilo – a ona si jednu ošklivou chvilku myslela, že ji z nějakého důvodu nechá samotnou s Corkoranem, a na žádný dobrý důvod nedokázala přijít. K její úlevě s ním Corkoran vykročil ke dveřím.

„Zůstaň tady a čekej,“ řekl Roper, když odcházeli. Pak za sebou raději zamkl, což zatím nikdy neudělal.

Nejdřív seděla na posteli, pak si na ni lehla. Cítila se jako válečný zajatec, který neví, jestli tábor dobude ta správná nebo ta špatná strana. Ale někdo ho dobude, tím si byla jistá. Dokonce i když byla zamčená v kajutě, rozeznala napjaté polohlasné rozkazy posádce, zrychlené lehké kroky na chodbě. Ucítila pulzování motorů a loď se trochu naklonila. Roper zvolil nový kurz. Vyhlédla z okénka a uviděla, jak se obzor otáčí. Vstala, k svému překvapení si všimla, že má na sobě džíny místo těch modelů za milion dolarů, které kvůli Roperovi musela na lodi nosit, a vzpomněla si na kouzlo posledního dne školního roku, kdy jste se konečně mohli vysvléknout z té nenáviděné šedé uniformy a vzít si něco opravdu odvážného, nějaké barevné bavlněné šaty, pro ten nádherný okamžik, kdy auto vašich rodičů přikulhalo přes kočičí hlavy matky Angely, aby vás odvezlo.

Ale nikdo kromě ní samotněji zatím neřekl, že odjíždí. Byla to její vlastní myšlenka a ona se ji mohla jen snažit vůlí změnit ve skutečnost.

Rozhodla se sbalit si pohotovostní tašku. Když potřebuje rozumné boty, tak bude potřebovat i další rozumné věci. Popadla tedy z vrchní police skříně tašku a dala do ní svou toaletní taštičku a kartáček na zuby a pár kousků čistého prádla. Zotvírala zásuvky a ke svému ohromení našla svůj pas – Corkoran mu ho musel předat. Když došlo na šperky, rozhodla se být velkorysá. Roper jí vždycky rád dával klenoty a existoval vlastnický kodex, který šperk má kterou příležitost připomínat: růžový diamantový náhrdelník jejich první noc v Paříži; smaragdový náramek její narozeniny v Monaku; rubíny k Vánocům ve Vídni. Zapomeň na ně, pokrčila rameny: nech vzpomínky ležet v šupleti. Pak si pomyslela, ale sakra, jsou to jenom peníze, a sebrala tři nebo čtyři kousky jako měnu pro budoucí společné dny. Ale jen je vložila do tašky, hned je znovu vylovila a hodila je na Roperův stolek. Už nikdy nebudu tvoje chodící šperkovnice.

Žádné problémy jí ovšem nezpůsobilo shrábnout pár Roperových ručně šitých košil a hedvábných slipů pro případ, že by je Jonathan potřeboval. A espadrilky od Gucciho, které měl Roper docela rád a které vypadaly, že by to mohlo být Jonathanovo číslo.

Tím vyčerpala svou odvahu a znovu se zhroutila na postel. Je to všechno trik. Nikam nejedu. Zabili ho.

*

Jonathan vždycky věděl, že až přijde konec – ať už se rozhodnou pro jakýkoliv –, přijdou k němu v páru. Jeho kvalifikovaný odhad zněl, že ten pár budou Frisky a Tabby, protože mučitelé, stejně jako všichni ostatní, mají také svůj protokol: tohle je moje práce, tohle je tvoje práce, a ta největší práce je pro největší lidi. Gus byl vždycky jen pomocník. Tvořili pár, když ho vlekli na záchod, tvořili pár, když ho omývali houbou, což patrně dělali z vlastních hygienických důvodů, ne z jeho: nikdy nezapomněli na tu dobu v Colónu, kdy jim vyhrožoval, že se znečistí, a když na něj měli vztek, nikdy mu nezapomněli připomenout, jaký byl hnusný smradlavý parchant, že vůbec na něco takového mohl pomyslet.

Když tedy Frisky a Tabby rozrazili dveře a rozsvítili modré stropní světlo a když se levák Frisky postavil k Jonathanovi zprava, aby měl levou ruku volnou pro případ potřeby, a Tabby si klekl vlevo od Jonathanovy hlavy – chrastil klíči jako obvykle, nikdy neměl ten správný připravený předem – všechno bylo přesně tak, jak průzkumník předpovídal, až na to, že nečekal, že budou tak otevřeně mluvit o účelu své návštěvy.

„Už tě máme dost, plné zuby, Tommy. Zvlášť šéf,“ řekl Tabby. „Takže si uděláš výlet. Je mi líto, Tommy. Měl jsi šanci, ale byl jsi moc zatvrzelý.“

Načež Tabby uštědřil Jonathanovi lhostejný kopanec do žaludku pro případ, že by chtěl dělat potíže.

Ale Jonathan už dávno překonal fázi, kdy chtěl dělat potíže, jak oba viděli. Vlastně si Frisky a Tabby jednu nepříjemnou chvíli mysleli, že potíže skončily definitivně, protože když ho viděli, jak se zhroutil kupředu s hlavou svěšenou ke straně a otevřenými ústy, Frisky padl na kolena, palcem Jonathanovi nadzvedl víčko a zamžoural mu do oka.

„Tommy? No tak. Přece nechceš přijít o vlastní pohřeb, co?“

Pak udělali něco úžasného. Nechali ho tam ležet. Sundali mu pouta a vytáhli mu roubík, a zatímco mu Frisky omýval obličej houbou a znova mu zalepil ústa, ale bez roubíku, Tabby mu stáhl to, co zbylo z jeho košile, a oblékl mu čistou, jednu ruku po druhé.

Ale i když Jonathan hrál hadrového panáka, jeho tajná zásoba energie se už rozlévala do všech částí jeho těla. Jeho svaly, zhmožděné a napůl ochromené křečí, volaly po úlevě nějaké akce. Jeho rozbité ruce a rozdrcené nohy žhnuly, jeho zastřený zrak se vyjasňoval už ve chvíli, kdy mu Frisky otíral oči.

Čekal. Pamatoval na výhodu té chvilky odkladu navíc.

Ukolébej je, myslel si, když ho zvedli na nohy.

Ukolébej je, pomyslel si znova, když se oběma pažemi opřel o jejich ramena a pověsil se na ně plnou vahou, jak ho vlekli chodbou.

Ukolébej je, myslel si, když Frisky ohnutě šplhal první po spirálovém schodišti a Tabby ho podpíral zespodu.

Ach Bože, pomyslel si, když uviděl na temném nebi hvězdy a velký červený měsíc plující na hladině. Ach Bože, dopřej mi tenhle poslední okamžik.

Stáli na palubě, všichni tři jako rodinná skupinka, a Jonathan slyšel Roperovu oblíbenou hudbu z třicátých let, jak se ozývá časnou tmou z taverny na zádi, a veselé zvuky hovoru, jak tam začínala večerní zábava. Přední část lodi byla neosvětlená a Jonathan uvažoval, jestli mají v úmyslu ho zastřelit, jeden výstřel v hlasité hudbě, kdo si ho všimne?

Loď změnila kurz. Pár kilometrů odtud bylo nějaké pobřeží. Pod hvězdami viděl řadu pouličních světel, spíš to vypadalo jako pevnina než jako ostrov. Nebo možná řada ostrovů, kdo to pozná? Sophie, pojď, tohle zvládneme spolu. Je čas vřele se rozloučit s nejhorším člověkem na světě.

Jeho strážci se zastavili a na něco čekali. Jonathan, stále ještě zhroucený a s rukama na jejich ramenou, čekal také, a s potěšením si uvědomil, že mu ústa pod náplastí znova začala krvácet, což bude mít dvojí účinek – jednak to náplast uvolní a jednak on sám bude vypadat zmlácenější, než skutečně je.

Pak uviděl Ropera. Zřejmě tam byl celou dobu a Jonathan si ho v bílém smokingu proti bílému můstku nevšiml. Corkoran tam byl také, ale Sandy Langbourne to nestihl. Nejspíš píchá s některou služebnou.

A mezi Corkoranem a Roperem spatřil Jed, nebo jestli ne, tak mu ji tam Bůh přikouzlil. Ale ano, viděl Jed, a ona spatřila jeho, neviděla nic kromě něj, ale Roper jí musel přikázat, aby mlčela. Měla obyčejné džínsy a žádné šperky, což ho ohromně potěšilo: skutečně nesnášel, když na ni Roper věšel své peníze. Dívala se na něj a on jí pohled oplácel, ale ona to z jeho rozbitého obličeje nemohla poznat. Zřejmě neměla příliš romantické pocity, zvlášť když se tak hroutil a sténal.

Jonathan se v rukou svých strážců sesul ještě hlouběji a oni se poslušně zastavili a uchopili ho ještě pevněji v pase.

„Myslím, že odchází,“ zamumlal Frisky.

„Kam?“ zeptal se Tabby.

A to bylo pro Jonathana znamení, aby jim srazil hlavy dohromady větší silou, než jakou kdy v životě vládl. Ta síla začínala ve skoku, jímž jako by se jedním rázem vznesl z díry, do které ho připoutali. Projela mu rameny, když doširoka rozevřel paže, a pak je srazil jediným velkým a strašným tlesknutím, pak druhým: spánek proti spánku, tvář proti tváři, ucho proti uchu, lebku proti lebce. Projela jeho tělem, když oba muže odstrčil od sebe, pak je hodil na palubu a hranou pravé nohy postupně kopl do obou hlav, nejdřív jedna drtivá rána pro každou, pak druhá do krku. Potom udělal krok vpřed, strhl si náplast z tváře a přitom postupoval k Roperovi, který mu rozkazoval jako tehdy u Meistera.

„Pine. To jsi neměl dělat. Nepřibližuj se. Corks, ukaž mu pistoli. Vysadíme tě na břeh. Vás oba. Odvedl jsi práci a neuspěl. Ztráta času, celá ta pitomá hra.“

Jonathan našel zábradlí lodi a svíral ho oběma rukama. Ale jen odpočíval. Neslábl. Dával svým skrytým silám čas se přeskupit.

„Všechno zboží je dodané, Pine. Předhodil jsem jim jednu dvě lodi, pár zatčení – a co? Přece si nemyslíš, že to dělám sám, co?“ Pak opakoval to, co už řekl Jed: „Tohle není zločin. To je politika. Jinak by moc nebyla na nic. Tak to chodí.“

Jonathan proti němu znovu vykročil, i když šel zeširoka a vrávoral. Corkoran natáhl zbraň.

„Můžeš jít domů, Pine. Ne, nemůžeš. Londýn ti podtrhl nohy. V Anglii je na tebe taky zatykač. Zastřel ho, Corks. Hned. Do hlavy.“

„Jonathane, stůj!“

Volá ho to Jed nebo Sophie? Obyčejná chůze mu dělala potíže. Přál si vrátit se k zábradlí, ale už došel až doprostřed paluby. Pohyboval se těžce. Paluba se kolébala. Kolena se mu podlamovala. Ale jeho vůle se nechtěla vzdát. Byl rozhodnut chytit se do křížku s nedotknutelným, potřísnit ten Roperův úhledný bílý smoking krví, rozbít ten jeho delfíní úsměv, přimět ho křičet, zabíjím, škodím, je dobro a zlo a já jsem zlý!

Roper počítal, tak jako rád počítával Corkoran. Buď počítal strašně pomalu, nebo Jonathana opouštěl smysl pro čas. Slyšel jedna a slyšel dva, ale neslyšel tři, a uvažoval, jestli tohle je jiný způsob umírání: zastřelí tě, ale ty žiješ dál úplně stejně jako předtím; jenže nikdo neví, že tam jsi. Pak uslyšel hlas Jed a byl v něm ten autoritativní tón, který ho vždycky zvlášť rozčiloval:

„Jonathane, proboha, podívej se!“

Roperův hlas se vrátil jako náhodně zachycená rozhlasová stanice odněkud zdaleka. „Ano, podívej se,“ souhlasil. „Podívej se sem, Pine. Podívej, co mám. Hraju si s ní na Daniela. Ale tentokrát to není hra.“

Podařilo se mu podívat se, i když se mu všechno rozplývalo před očima. A viděl, že Roper, jako dobrý velitel, vykročil o krok vpřed před svého pobočníka a stál ve svém dobře padnoucím smokingu téměř v pozoru, až na to, že jednou rukou držel Jed za ty oříškové vlasy a druhou jí přidržoval ke spánku Corkoranovu pistoli – to je pro Corkyho typické, že nosí poctivý armádní devítimilimetrový browning. Pak si Jonathan lehl, nebo upadl, a tentokrát slyšel Sophii i Jed zároveň, jak na něj ječí, aby zůstal vzhůru.

Našli mu přikrývku, a když ho Jed a Corkoran zvedli na nohy, Jed mu ji obalila kolem ramen tím pečovatelským způsobem jako na Crystalu. Jed a Corkoran ho podpírali a Roper pořád držel namířenou zbraň pro případ, že by ho popadl další záchvat. Odtáhli ho na bok lodi, cestou minuli to, co zbylo z Friskyho a Tabbyho.

Corkoran přiměl Jed, aby šla první, pak spolu pomohli Jonathanovi dolů po schůdcích, zatímco Gus zezdola mu podával ruku. Ale Jonathan ji odmítl, a proto téměř spadl do vody, což Jed připadalo jako jeho příznačná tvrdohlavost ve chvíli, kdy se mu všichni snaží pomoci. Corkoran povídal něco otravného o tom, že ostrov patří Venezuele, ale Jed mu řekla, aby mlčel, a on poslechl. Gus se jí pokoušel dávat nějaké pokyny ohledně přívěsného motoru, ale ona se v přívěsných motorech vyznala stejně dobře jako on a také mu to řekla. Jonathan, zabalený do přikrývky jako mnich, se krčil uprostřed člunu a instinktivně ho vyvažoval. Oči, v otocích téměř neviditelné, měl zdvižené k Pashovi, který se nad nimi tyčil jako mrakodrap.

Jed se podívala zpátky na loď a uviděla Ropera v bílém saku, jak se dívá dolů do vody, jako kdyby tam něco ztratil. Chvíli vypadal přesně tak, jak ho viděla tenkrát poprvé v Paříži: poctivý, zábavný anglický gentleman, dokonalý představitel své generace. Zmizel a ona měla dojem, že uslyšela hudbu ze zadní paluby trochu silněji, když se vrátil k tanci.

31.

První si toho všimli bratři Hoskenovi. Vytahovali na moři své vrše na humry pod Lanyon Head. Pete to uviděl a neřekl ani slovo. Na moři nikdy nemluvil. Ostatně ani na souši moc ne. Měli ten den štěstí na humry. Chytili čtyři krasavce, dohromady pět kilo, miláčkové.

Tak tedy Pete a jeho bratr Redfers jeli do Newlynu ve své staré poštovní dodávce a prodali je za hotové, protože vždycky obchodovali jen za hotové. A když se vraceli zpátky do Porthgwarrz, Pete se otočil k Redfersovi a řekl: „Viděls ráno to světlo v tom baráku na Lanyonu?“

A ukázalo se, že Redfers ho viděl také, ale nic z toho nevyvozoval. Předpokládal, že se tam objevil nějaký hipík, nebo jak jim teď říkají, nějaký otrapa z toho tábora nad St. Just.

„Možná to tam koupil nějakej bohatej cvok ze severu,“ napadlo ještě po cestě Redferse a také to řekl. „Už tam bylo dost dlouho prázdno. Skoro rok. Tady dole nikdo takový prachy dohromady nedá.“

Petovi se to vůbec nezamlouvalo. Ten nápad jako by urážel nějaké jeho hluboké přesvědčení. „Jak můžeš koupit dům, když nemůžeš najít toho chlapa, co mu patří?“ zeptal se ostře svého bratra. „To je dům Jacka Lindena. Nikdo ho nemůže koupit, protože by nejdřív musel najít Jacka Lindena.“

„Tak se třeba vrátil Jack, ne?“ řekl Redfers, což si Pete ostatně myslel také, ale nevyslovil to. Pete se tedy ušklíbl a řekl Redfersovi, že je pitomec.

Několik dní pak oba bratry nenapadlo nic dalšího, co by k tomu mohli říct, ani sobě navzájem, ani někomu jinému. Bylo krásně a bylo hodně makrel a taky pražmy, když člověk věděl, kde je hledat, tak proč by se měli obtěžovat kvůli nějakému světlu v ložnici Jacka Lindena?

Až jednou večer, o týden později, když naposled prohlíželi dlouhou mělčinu pár mil na jihovýchod od Lanyonu, kterou měl Pete vždycky zvlášť rád, zachytili ve větru vanoucím od pobřeží vůni kouře z krbu a oba beze slova napadlo, že se jen tak jako by nic projdou po té cestě a kouknou se, kdo to tam sakra bydlí – nejspíš je to ten smradlavý starý nádeník Louda Lucky a ten jeho zatracený vořech. Jestli je to on, tak má smůlu. V domě Jacka Lindena má smůlu. Lucky tam nemá co dělat. To by nebylo správné.

Dávno předtím, než došli ke dveřím, věděli, že to není Lucky ani nikdo takový. Když se Lucky nastěhoval do nějakého domu, neposekal hned trávu kolem cesty ani nevyleštil mosaznou kliku. A nepostavil do ohrady krásnou oříškovou klisnu – sakra, člověče, ta je tak krásná, že se na tebe skoro usmívá! A Lucky by taky nevěšel na šňůru vyprané ženské prádlo, i když byl trochu cvok. Ani by nestál nehybně u okna obýváku, spíš jako stín než jako člověk, ale přesto povědomý stín, i přes tu váhu, kterou ztratil, a nevyzýval tě, aby sis jen troufl přijít blíž, aby ti mohl přerazit nohy, jak to málem udělal Pete Pengellymu tenkrát, když se pokoušel lampovat jeho králíky.

Nechal si narůst vousy, stačili ještě zaznamenat, než se obrátili a uháněli zpátky po cestě dolů: pořádné husté cornwallské vousy, spíš masku než chlupy, sakra. Bože mě nestrestej! Jack Linden s plnovousem jako Ježíš Kristus!

Ale když Redfers, který se tou dobou dvořil Marilyn, sebral odvahu a řekl paní Tretheweyové, své budoucí tchyni, že se Jack Linden vrátil do Lanyonu, ne jako duch, ale živý, zatnula mu rychle tipec:

„To je Jack Linden asi tak jako já,“ odsekla. „Tak nemluv hlouposti, Redfere Hoskene. To je nějaký pán z Irska a jeho paní, a budou tam pěstovat koně a malovat obrazy. Koupili si dům, zaplatili dluhy a obrátili v životě list, a je nejvyšší čas, abys ty udělal to samé.“

„Mně připadal jako Jack,“ řekl Redfers s větší kuráží, než kolik jí cítil.

Paní Tretheweyová chvilku mlčela a uvažovala, kolik toho může bez nebezpečí říct chlapci tak zjevně omezenému.

„Tak poslouchej, Redfersi,“ řekla. „Jack Linden, který sem před časem přijel, je daleko za kopečkama. Ten člověk, co žije v Lanyonu – no, je pravda, že to může být nějaký Jackův příbuzný, a kdo Jacka dobře neznal, tomu může připadat podobný. Ale byla tady za mnou policie, Redfersi. Jeden moc přesvědčivý pán z Yorkshire, moc šarmantní, přijel sem až z Londýna a promluvil si s některými lidmi. A to, co může některým z nás připadat jako Jack Linden, je docela nevinný cizí člověk pro nás, co víme svoje. Tak buď tak hodný a už nikdy nic takového nevykládej, nebo ublížíš dvěma moc vzácným duším.“

John Le Carré

John Le Carré, narozený roku 1931, studoval na univerzitě v Bernu a Oxfordu. Několik let pracoval v diplomatických službách Velké Británie. Světového věhlasu získal svým třetím románem Špion (The Spy Who Came in from the Cold) a trilogií Tinker Tailor Soldier Spy, The Honourable Schoolboy a Smiley’s People, která se dočkala úspěšného televizního přepisu s Alecem Guinnesem v hlavní roli.

John Le Carré bydlí a pracuje v Londýně.

NOČNÍ

RECEPČNÍ

Hlavním představitelem nového akčního špionážního románu jednoho z největších mistrů tohoto žánru je Jonathan Pine – slušný, spolehlivý a nenápadný noční recepční. Sotvakdo ví, že za touto maskou se skrývá bývalý zkušený voják cvičený pro boj s teroristy v Severním Irsku. Ani v prostředí luxusního švýcarského hotelu se mu ovšem nepodaří uniknout démonům vlastní minulosti: proti své vůli je opětovně vtažen do boje proti organizovanému zločinu. V okamžiku, kdy se jako najatý špion konečně dostává až k bossům ilegální organizace, síť kolem něj se nezadržitelně zatahuje a přijde zásah z nejneočekávanější strany…

V Nočním recepčním John Le Carré rozehrává napínavou psychologickou hru, kde v sázce jsou lidské životy, láska, čest a morálka.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai