Ruská sekce

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román

Vydavatel Barley Blair z Velké Británie se dostal do nebezpečné hry tajných služeb kvůli rukopisu knihy, kterou napsal známý ruský vědec. Rozvědka jej vyslala do Sovětského svazu, aby získal o záhadné knize více informací - mohla by totiž změnit rovnováhu sil na světě. Blair se však v Moskvě setká s přitažlivou redaktorkou Káťou a jejich láska náhle vše změní. Blair se musí rozhodnout co vlastně chce. Cit nelze ovládnout, ale zároveň může oba milence zničit, protože ON je Angličan a ONA je Ruska.

Masivní budova z červených cihel na londýnské Victoria Street, sídlo britské zpravodajské centrály – „ruské sekce“, Moskva a Leningrad v třetím roce perestrojky a „glásnosti“… V těchto místních a časových souřadnicích se odehrává příběh malého londýnského nakladatele, skvělého saxofonisty, vyhledávaného společníka, miláčka žen a ironika. Do soukolí špionážních praktik padl čirou náhodou – přislíbil jednomu ruskému vědci, typickému intelektuálovi znechucenému režimem, případné vydání jeho práce. Balíček s rukopisem se však dostane na nesprávnou adresu a v tu chvíli roztočí agenti ve velmocenských zpravodajských službách Západu i Východu parádní kolotoč podle starého osvědčeného scénáře…

Le Carrého RUSKÁ SEKCE se stala bezkonkurenčním bestsellerem zlomového roku 1989 a je označována za nejlepší špionážní román všech dob.

13/34

ISBN 80-205-0289-0

25-094-92

Brit JOHN LE CARRÉ (vl. jménem David John Moore Cornwell, nar. 1931) je vynikajícím představitelem současného špionážního románu: vždyť pozvedl tento žánr populární literatury na úroveň, jež snese srovnání s tzv. „politickými“ prózami mistra pera Grahama Greena. V úctyhodné řádce svých děl, těžících většinou z klimatu studené války, líčí barvité příběhy špiónů a kontrašpiónů, šéfů zpravodajských služeb ze Západu i z Východu, analytiků, tlumočníků, sekretářek a žen i milenek těchto hrdinů. U nás byl zatím představen knihami Kvalitní vražda (A Murder of Quality, 1962; č. 1971) a Městečko v Německu (A Small Town in Germany, 1968; č. 1974). Nejvíce ctitelů mu získala postupně vznikající trilogie, vydaná nakonec souborně pod názvem Pátrání po Karle (The Quest for Karla, 1982), jež spojuje romány Fušer hejsek flink a špeh (Tinker Tailor Soldier Spy, 1974), Vážený žák (The Honourable Schoolboy, 1977) a legendární Smileyho lidé (Smiley’s People, 1979), proslavené televizním seriálem BBC. Neméně úspěšný byl seriál podle dalšího autorova příběhu, Perfektní špión (A Perfect Spy, 19), jejž označil Philip Roth za „nejlepší britský poválečný román“.

Přeložil Miroslav Jindra

BOBU GOTTLIEBOVI,

SKVĚLÉMU REDAKTOROVI

A DLOUHO SOUŽENÉMU PŘÍTELI

Po pravdě řečeno si myslím, že lidé touží po míru

tolik, že by jim vlády už jednou měly jít z cesty

a nechat je, aby ho dosáhli.

Dwight D. Eisenhower

Musíme uvažovat jako hrdinové, abychom se

dokázali chovat aspoň jako slušní lidé.

May Sartonová

Copyright © 1989 by John le Carré

Translation © Miroslav Jindra, 1992

ISBN 80-205-0289-0

PŘEDMLUVA

Autorovo poděkování na začátku románu může unavovat stejně jako nekonečné závěrečné titulky některých filmů, ale mě přesto znovu a znovu dojímá ochota velmi zaměstnaných lidí věnovat čas a vědomosti tak nedůležitému počínání, jako je to moje, a nemohu opominout příležitost vyjádřit jim svůj dík.

S obzvláštní vděčností myslím na rady, které mi poskytl Strobe Talbot, proslulý washingtonský žurnalista, sovětolog a odborník na otázky jaderné obrany. Jsou-li v této knize omyly, zcela určitě za ně nemůže on, a bez něho by jich bylo určitě mnohem víc. Rovněž profesor Lawrence Freedman, autor několika základních prací o konfliktech moderní doby, mi dovolil sedět u svých nohou, ale neodpovídá za má zjednodušení.

Frank Gerrity, který řadu let působil jako agent Federálního vyšetřovacího úřadu, mě zasvětil do tajů detektoru lži, jemuž se nyní tristně říká polygraf, a pokud moje postavy nechovají k tomuto zařízení stejný obdiv jako on, nechť za to čtenář přičítá vinu jen jim samým, nikoli jemu.

Z jakékoli odpovědnosti musím také vyvázat Johna Robertse, ředitele Společnosti Velká Británie – SSSR, a jeho nejbližší spolupracovníky. Při mé první návštěvě v SSSR mě doprovázel právě on a díky jemu se mi tam otevřely nejedny dveře, které by asi jinak zůstaly zavřeny. O mých černých úmyslech neměl však sebemenší tušení a ani se je nepokoušel zjistit. Z jeho lidí bych rád zmínil alespoň Anne Vaughanovou.

Mí sovětští hostitelé ze Svazu spisovatelů byli stejně nevtíraví a jejich velkorysost mě vskutku překvapila. Každý, kdo v těch úžasných letech přijel do Sovětského svazu a dostalo se mu výsady vést rozhovory, k nimž jsem měl příležitost já, musel odtamtud odjíždět s trvalými sympatiemi k tamějším lidem a s pocitem posvátné hrůzy nad rozměrem problémů, se kterými se budou muset vyrovnat. Doufám, že mí sovětští přátelé objeví v tomto smyšleném příběhu odraz potěšení, které jsem pociťoval v jejich společnosti, a nadějí na zdravější a družnější budoucnost, jež jsme sdíleli.

Jazz je velký sjednotitel, a pokud jde o Barleyho saxofon, nechyběli mi nápomocní přátelé. Wally Fawkes, slavný karikaturista a jazzový hráč, mi propůjčil své ucho muzikanta a John Calley dokonalý cit pro slovo i hudbu. Kdyby svět řídili takovíhle lidé, přišel bych rázem o všechny konflikty, o kterých mám co psát.

1

V nejvyšším patře zdobně šeredného hotelu, trůnícího na široké moskevské ulici nějakých dvě stě kroků od Leningradského nádraží, typické budovy stalinské éry, postavené ve stylu, jemuž Moskvané říkají „empír za času moru“, spěla klopýtavě ke svému upocenému konci první prodejní výstava audioprogramů k výuce anglického jazyka a šíření britské kultury, pořádaná Britskou radou. Bylo půl šesté a venku dovádělo nevyzpytatelné letní počasí. Celý den bičovaly město prudké dešťové přeháňky, ale teď se do kaluží opíraly klamné sluneční paprsky a z chodníku se kouřilo. Mladší chodci měli na sobě džíny a tenisky, ale starší občané se ještě choulili do teplých oděvů.

Sál, který Rada pronajala, nebyl drahý, ale pro tuto příležitost se věru nehodil. Sám jsem ho jednou navštívil. Není to tak dlouho, co jsem byl v Moskvě za zcela jiným posláním, a tehdy jsem s diplomatickým pasem v kapse po špičkách vystoupal po mohutném schodišti a stanul tam ve věčném příšeří, které obestírá starobylé taneční sály, když nerušeně dřímou. S těmi obézními hnědými sloupy a pozlacenými zrcadly by se ten interiér lépe hodil pro poslední chvíle potápějícího se zaoceánského parníku než k odstartování Velké iniciativy. Se stropu cenili zuby Rusové v proletářských kšiltovkách a radostně hrozili pěstí Leninovi. Jejich budovatelské nadšení se poněkud tlouklo s magnetofonovými kazetami typu Zvířátka nás učí anglicky a Tříhodinový kurs počítačové angličtiny, povalujícími se všude na ošuntělých nástěnných policích. Poslechové boxy, izolované závěsy z pytloviny, instalovali místní dodavatelé, takže jim leccos chybělo k slibovanému vybavení. Připomínaly smutná lehátka na deštěm vyklizené pláži. Prodejní stánky vystavovatelů, natlačené do stínů pod převislou galérií, působily přímo svatokrádežně – jako by si někdo zřídil sběrnu sázek v důstojné modlitebně.

Přesto tu cosi jako prodejní výstava proběhlo. Po celou dobu výstavy tam chodilo dost lidí – Moskvané si na takovéhle akce potrpí, pokud mají příslušné průkazy a postavení, jež uspokojí mládence s ocelovýma očima a v kožených sakách, hlídkující u vstupních dveří. Přicházejí ze zdvořilosti. Ze zvědavosti. Aby si pohovořili s lidmi ze Západu. Protože se ta výstava prostě koná. A teď tedy nastal pátý a poslední večer a rozjížděl se velký závěrečný koktajl, kterého se účastnili všichni vystavovatelé a pozvaní hosté. Pod centrálním lustrem se sešla skupinka nižších nomenklaturních pracovníků sovětské kulturní byrokracie, dámy s vlasy načesanými do včelích úlů a v květovaných róbách vytvořených pro útlejší postavy, pánové zeštíhlení lesklými francouzsky ušitými obleky, prozrazujícími přístup do speciálních oděvních prodejen. Pouze jejich britští hostitelé, oblečení do nevýrazných odstínů šedi, respektovali monotónnost socialistické střídmosti. Šumot narůstal, brigáda ozástěrkova-ných servírek roznášela chlebíčky s nakrouceným salámem a teplé bílé víno. Výše postavený britský diplomat, i když ne přímo velvyslanec, podával význačnějším hostům ruce a ujišťoval je, že ho to velmi těší.

Niki Landau se jako jediný držel stranou slavnostního ruchu. Nahrbený nad stolkem ve své prázdné kóji dával dohromady poslední objednávky a porovnával rozpočet se skutečnými výdaji, neboť k jeho pevným zásadám patřilo, že na zábavu má člověk právo až poté, co dokončí denní uzávěrku.

A koutkem oka sledoval tu sovětskou ženskou – jevila se mu jen jako zneklidňující modrá skvrna – a naprosto cílevědomě ji ignoroval. Pozor, tohle nějak smrdí, říkal si v duchu a pracoval soustředěně dál. Od té radši co nejdál.

Atmosféra společenské zábavy k Landauovi nepronikala, i když to byl člověk jinak velmi společenský. Především trpěl celoživotní averzí vůči britským oficiálním činitelům – od chvíle, kdy jeho otce nuceně vystěhovali zpátky do Polska. Pokud jde o Brity vůbec, svěřil se mi později, proti těm prý v podstatě nic nemá. Adoptivně byl jedním z nich a projevoval to oddaně důslednou uctivostí konvertity. Ovšem ti poskoci z ministerstva zahraničních věcí, to bylo něco úplně jiného. A čím byli nadutější, čím víc se nakrucovali a pošklebovali a zdvíhali nad ním svoje stupidní obočí, tím víc je nenáviděl a musel myslet na otce. Kromě toho kdyby to záleželo jen na něm, nikdy by se na téhle audiovýstavě neocitl. Byl by zalezlý v jednom maličkém brightonském soukromém hotýlku, do kterého se uchyloval se svými maličkými přítelkyněmi, s jednou novou maličkou přítelkyní.

„Šetřte si střelný prach na září, na moskevský knižní veletrh,“ nabádal své klienty v jejich centrále u západního vnějšího okruhu. „Pochopte, Bernarde, Rusáci milujou knížky, ale audiotrh je děsí a nejsou na něj nasměrovaní. Když tam pojedem na knižní veletrh, vyděláme na tom. Na té audiovýstavě umřem na skrčeninu.“

Ale Landauovi klienti byli mladí a bohatí a představa takové smrti je neděsila. „Niki, kamaráde,“ řekl mu Bernard, obešel si ho a položil mu zezadu ruku na rameno, což Landau nesnášel, „v současném světě musíme hrdě s vlajkou na stožár. Jsme vlastenci, ne? Stejně jako vy, Niki. Proto je naše společnost připravená riskovat. Dnešní Sovětský svaz, s tou svou glásností, to je pro obchod s audionahrávkami něco jako Mount Everest. A vy nám pomůžete vylézt až na jeho vrchol, Niki. Protože když to neuděláte vy, najdeme si někoho jiného, kdo to provede místo vás. Někoho mladšího, Niki – rozumíte? Někoho, kdo má energii i úroveň.“

Cožpak energie, té měl Landau ještě dost. Ale úroveň? Na něco takového zapomeňte. On sám by byl první, kdo by vás o tom vehementně přesvědčoval. Byl prostě číslo, a vůbec mu to nevadilo. Ctižádostivý, zarputilý polský číslo. A byl na to pyšný. Vůbec mu nevadilo, že ho obecně berou jako starýho Nika, obchodního reprezentanta s orientací na východní Evropu, schopného – jak se rád kasal – prodat obscénní fotky gruzínské-mu ženskému klášteru či vlasové tonikum rumunskému holohlavci. Přes nevelkou postavu si hrál na sexuálního atleta, obouval boty s vyšším podpatkem, aby své nemužné figuře dodal anglický rozměr, jemuž se obdivoval, a nosil nápadně elegantní obleky, které přímo křičely „jen se na mě podívejte, jakej já jsem frajer“. Když si starej Nik někde postavil svůj reprezentační stánek, jako by tam začal cinkat zvonek dvoukoláku polského pouličního obchodníčka, ujišťovali jeho kolegové cesťáci nezasvěcené zvědavce.

A mrňavý Landau se smával s nimi a ještě jim přihrával. „Bacha, kluci, takovýho Poláka, jako jsem já, se slušnej člověk nedotkne ani klacíkem,“ naparoval se a objednával další rundu. Takhle je nenápadně donutil, aby se smáli s ním, a ne jemu. A často, aby jim dokreslil, jak to s ním vlastně je, vylovil z náprsní kapsy hřebínek, celý se nahrbil, před nějakým obrazem na zdi nebo jinou lesklou plochou si přičísl černé vlasy dozadu a oběma rukama si je před další dobyvačnou akcí upravil do fazóny co nejmužnější. „Copak se nám to tamhle v koutku krčí za křepeličku?“ halekal s děsivým polským akcentem, prostoupe-ným názvuky mluvy londýnských dokařů. „Hej – slyšíte, kočičko? Proč bysme se dneska večer trápili každej zvlášť?“ A tak asi v každém pátém případě zabodoval, což byla v jeho soukromé účetní knize docela přijatelná bilance, takže stálo za to v tomhle způsobu navazování kontaktů pokračovat.

Dneska však Landau neměl náladu na sexuální výboje. Přemílal v hlavě, jak se tu zase jednou celý týden dřel jako kůň za pár mizerných šupů – neboli, jak mi pak sdělil podstatně výstižněji, za suchý z nosu. Začínalo mu docházet, že každá taková výstava, ať už jde o knihy nebo audioprogramy nebo o cokoli jiného, ho vyčerpává víc, než je si sám ochoten přiznat – ostatně stejně jako ho o mnoho sil připravuje každá milostná avantýra. A to, co z toho má, pak málem nestojí za řeč. Trpce si uvědomoval, že zítřejší letadlo do Londýna bude mít v jeho případě už hezkých pár dní zpoždění. A jestli ta ruská koroptvička v modrém nedá pokoj a bude se mu dál takhle vnucovat, zrovna když se on snaží dorazit vyúčtování, aby si konečně mohl nasadit společenský úsměv a ponořit se do rozjařeného davu, tak se neudrží a v její mateřštině jí sdělí něco, co je pak oba bude nadosmrti mrzet.

Vůbec nepochyboval o tom, že to je Ruska. Jen Ruska totiž mohla mít i v téhle chvíli na předloktí zavěšenou igelitku, v pohotovosti pro případ nějaké náhodné kořisti, protože náhodná dobrá koupě tu v každodenním životě představuje triumfální vítězství, i když obvykle k tomuto účelu sloužila nikoli igelitka, ale síťovka. Jenom Ruska mohla být tak vlezlá, že mu prakticky koukala do pera, jako by kontrolovala, jestli to počítá správně. A taky jenom Ruska byla schopná zahájit svou akci oním upejpavým odkašláním, které Landauovi u mužů vždycky připomnělo otce skloněného nad tkaničkami u bot a u žen, jak se mi pak bezostyšně svěřil, v něm vyvolávalo nutkavou představu postelových hrátek.

„Promiňte, pane. Vy pracujete pro firmu Abercrombie a Blair?“

„Kdepak, zlato,“ zabručel Landau a ani se neobtěžoval zvednout hlavu. Oslovila ho anglicky, takže jí také anglicky odpověděl, protože takhle to praktikoval vždycky.

„Vy jste pan Barley?“

„Žádnej Barley, zlatíčko, Landau jméno mé.“

„Ale tenhle stánek přece patří panu Barleymu.“

„To jste na omylu. Náhodou je to totiž můj stánek. Abercrombie a Blair jsou o číslo dál.“

Stále ještě skloněný nad svou prací mávl Landau rukou, ve které držel pero, směrem doleva, kde přes uličku trůnil prázdný stánek, nad nímž zelenozlatý štít oznamoval přináležitost k slovutnému nakladatelství Abercrombie a Blair.

„Ale tam přece vůbec nikdo není. Je úplně prázdný,“ namítala ta žena bezradně. „A včera byl taky prázdný.“

„To máte pravdu,“ uzavřel Landau diskusi tónem, který by každého jiného odradil od dalších pokusů, a ostentativně se opět ponořil do svých účtů, aby té modré skvrně poskytl čas k odpoutání. Bylo to vyložené hulvátství, což si velice dobře uvědomoval, takže když se nehýbala, začal si připadat jako nějaký nevycválaný buran.

„Ale kde je tedy pan Scott Blair? Ten člověk, co se mu říká Barley? Já s ním nutně musím mluvit. Je to nesmírně důležité.“

To už Landauova neodůvodněná popuzenost hraničila s nenávistí.

„Pan Scott Blair,“ vyštěkl, když konečně zvedl hlavu a podíval se jí přímo do očí, „mezi přáteli nazývaný důvěrně Barley, je prostě v trapu. Což znamená, že tady není a že se ani neobtěžoval s omluvou. Pravda, jeho firma si objednala stánek. A pan Scott Blair je v ní vskutku předsedou, prezidentem, generálním guvernérem, a pokud můžu soudit, doživotním diktátorem. Ovšem ten stánek neráčil obsadit a –“ V tom okamžiku však zachytil její pohled a začal ztrácet půdu pod nohama. „Poslyšte, má milá, já si tu čirou náhodou vydělávám na živobytí, je vám to jasný? A s panem Barleym Scottem Blairem nemám vůbec nic společnýho, i když mi je jinak hrozně sympatickej.“

Tady se však zarazil a onen chvilkový výbuch hněvu náhle vystřídal záchvat rytířskosti. Ta žena se totiž celá chvěla. Netřásly se jí jenom ruce, ve kterých svírala tu hnědou igelitku pro všechny případy, ale i celá šíje. Její strohé modré šaty zdobil starý krajkový límeček a Landau si všiml, jak ta krajka drkotá o její pokožku, která byla ještě bělejší než ten límeček. Ústa však nadále zatínala velice odhodlaně, a on najednou té její naléhavosti podlehl.

„Pane, vy mi laskavě musíte pomoct,“ oznámila mu, jako by žádná jiná možnost neexistovala.

Landau byl strašně pyšný na to, jak se vyzná v ženských. Ovšem tohle chvástání mělo své opodstatnění. „Ženy, to je můj koníček, předmět celoživotního studia a moje stravující vášeň, Harry,“ svěřil se mi jednou, a to prohlášení znělo slavnostně jako zednářská přísaha. Už nedovedl sečíst, kolik žen to vlastně měl, ale s neskrývaným potěšením potvrzoval, že ta cifra jde do stovek a že prý ani jediná z nich neměla sebemenší důvod svého dobrodružství s ním litovat. „Jednak hraju na rovinu a jednak si člověk musí umět vybírat,“ tvrdil důležitě a poklepával si přitom ukazováčkem ze strany na nos. „Žádný přeřezaný žíly nebo rozvrácený manželství, žádný tvrdý výčitky při rozchodu.“ Nikdo se samozřejmě nemohl přesvědčit, jak se věci mají ve skutečnosti, ani já ne, ale instinkt, o který se opíral při svých avantýrách, mu přispěchal na pomoc, když si teď vytvářel úsudek o téhle ženě.

Myslela to smrtelně vážně. Byla inteligentní a věděla, oč jí jde. A kromě toho byla k smrti vyděšená, přestože jí v očích zahlédl záblesk smyslu pro humor. A k tomu všemu z ní vyzařovalo cosi výjimečného, co Landau ve svém květnatém způsobu vyjadřování označil jako „úroveň, kterou člověk může dostat darem jedině od matičky Přírody“. Jinými slovy, byla to silná osobnost. A jelikož ve vypjatých chvílích naše myšlenky většinou neplynou v logické posloupnosti, ale přelévají se v nás ve vlnách intuice a ohlasů prožitých zkušeností, vycítil tohle všechno naráz, a proto její další slova očekával už ve smířlivějším rozpoložení.

„Jeden můj sovětský přítel napsal velice přínosné a významné literární dílo,“ prozradila konečně, ale předtím se musela odhodlaně nadýchnout. „Román. Vynikající román. Je v něm poselství, které má význam pro celé lidstvo.“

Najednou jako by nevěděla, jak dál.

„Tedy román,“ pomáhal jí Landau. Načež – potom ani sám dobře nevěděl proč – se zeptal: „A jak se ten román jmenuje, vážená?“

Došel k závěru, že ta síla, kterou z ní cítí, nevyvěrá ani z touhy udělat dojem, ani z vyšinuté mysli, ale z hlubokého přesvědčení.

„Jaké má tedy to poslání, když už nemá ani název?“

„Prosazuje činy, nikoli slova. Odmítá zdlouhavý proces perestrojky. Požaduje ráznou akci, odmítá pouhé kosmetické úpravy.“

„To chválím.“ Na Landaua to rozhodně udělalo dojem.

Takhle mluvila moje matka, Harry – s bradou bojovně vysunutou a s pohledem přímo do očí.

„Milá dámo,“ naklonil k ní Landau vlídně hlavu, „jestli má kniha vašeho přítele vyjít ve slovutném nakladatelství Abercrombie a Blair, můžete na jejich diskrétnost vzít jed, to mi věřte.“

Mínil to zčásti jako vtip, o který se v té chvíli nedokázal nepokusit, a zčásti také jako instinktivní pokus odlehčit trochu ten třeskutě vážný tón jejich rozhovoru, který by jinak případnému pozorovateli mohl připadat podezřelý. Ať už ten vtip pochopila nebo ne, usmála se ta žena také, vřele a najednou i sebejistě, jako by její strach na chvíli ustoupil do pozadí.

„Takže pane Landau – pokud je vám drahá věc míru, vezměte prosím vás tenhle rukopis s sebou do Anglie a tam ho ihned předejte panu Scottu Blairovi. Ale jen do jeho vlastních rukou. Je to dar založený na bezmezné důvěře.“

Načež se odehrálo cosi na způsob bleskové pouliční šmelinářské transakce mezi velmi zainteresovaným prodávajícím a stejně zainteresovaným kupcem. Landau se nejprve pohledem přes její rameno přesvědčil, kdo všechno postává nebo prochází poblíž – opatrnost byla nezbytná jak v jejím zájmu, tak i co se týkalo jeho samého. Ze zkušenosti věděl, že když Rusáci chtějí na někoho postavit boudu, vždycky se kolem poflakuje spousta nenápadných lidí. V jejich koutě však právě nebyla ani noha, prostor pod galérií, kde byly stánky umístěny, se utápěl v šeru a merenda uprostřed sálu byla už v plném proudu. Tři mládenci v kožených kabátech, hlídkující u vchodu, se těžkopádně vybavovali mezi sebou.

Teprve když skončil s touhle rekognoskací, přečetl si z plastikového štítku na ženině klopě její jméno, což by byl za normálních okolností udělal už dávno, ale ty její tmavohnědé oči ho vyvedly z míry. Jekatěrina Or-lo-va, slabikoval si. A pod tím slovo Říjen, anglicky i rusky. To byl název jednoho menšího moskevského nakladatelství, které se specializovalo na překlady sovětské knižní produkce pro export, hlavně do ostatních socialistických zemí, což ho, obávám se, stavělo do trochu ne-důstojné role.

Potom, nebo možná už zároveň s tím, jak se seznamoval s jejím jménem, ji začal instruovat, jak si má počínat. Landau byl dítětem ulice a v takovýchhle choulostivých věcech dokázal být prohnaný jako liška. Ta holka má možná odvahu jako celá smečka lvů dohromady, jak se tak na ni dívá. Ale v konspiraci se určitě moc nevyzná.

Bez váhání ji tedy vzal pod svá ochranná křídla. Mluvil na ni přitom stejným způsobem jako na každou jinou ženu, která od něj potřebovala nějakou základní radu, třeba jak se nejlépe dostane do jeho hotelového pokoje nebo co má namluvit manželovi, až se pak večer vrátí k němu domů.

„Máte to s sebou, viďte, drahoušku?“ zeptal se s přátelským úsměvem a bleskl očima na tu igelitku.

„Ano.“

„Tady v tomhle.“

„Ano.“

„Tak mi tu igelitku předejte, celou, docela normálně,“ vybídl ji a mluvil dál i při tom, jak mu ji předávala. „Tak je to správně. A teď mi dejte přátelský políbení. Takový to formální. To je ono. Přinesla jste mi totiž oficiální dárek na rozloučenou při příležitosti závěrečného večera naší výstavy, rozumíte. Něco, co utuží britsko-sovětské vztahy a způsobí nadváhu mýho zavazadla při letu domů, pokud to ovšem na letišti nenacpu do odpadkového koše. Docela normální transakce. Dneska jsem takových dárků dostal už nejmíň deset.“

Mezi řečí se k ní otočil zády a v předklonu vytáhl z tašky balíček v hnědém papíře a hbitě ho uložil do své aktovky, takové té značně objemné, s přihrádkami, které se otevírají jako vějíř.

„Jste vdaná, Káťo, že?“

Neodpověděla. Třeba ho ani neslyšela. Nebo byla příliš zaujatá tím, jak ho sledovala.

„Takže ten román napsal váš manžel?“ vyptával se Landau, kterého její mlčení nijak neodradilo.

„Je to pro vás nebezpečné,“ zašeptala. „Musíte věřit, že to, co děláte, má smysl. Pak je všechno jasné.“

Jako by to varování vůbec neslyšel, vybral z hromádky vzorků, které hodlal toho večera rozdat, sadu čtyř výtisků Snu noci svatojánské, vydaného pod záštitou Královské shakespearovské společnosti, ostentativně ji položil na stůl a fixkou napsal na umělohmotný obal: „Kátě – Niki. Ať žije mír!“ A datum. Potom ten balíček vsunul obřadně do té její igelitky, spojil její ouška a honem ji vtiskl do ženiných rukou, protože najednou z ní začal unikat život a on začal mít strach, že mu tam omdlí nebo ztratí sebekontrolu. Teprve potom jí poskytl ujištění, na které zřejmě čekala, a nadále ji přitom držel za ruku, chladnou, jak mi řekl, ale půvabnou.

„Každý musíme tu a tam podniknout něco riskantního, nemám pravdu, zlato?“ pokoušel se o lehkovážný tón. „A teď si tady na tom mejdanu musíme taky trochu užít, co říkáte.“

„Ne.“

„Nebo že bychom si zašli někam na dobrou večeři?“

„To se nehodí.“

„Mám vás doprovodit ke dveřím?“

„Jak chcete.“

„Myslím, že bychom se měli pěkně usmívat, má milá,“ vybídl ji, stále anglicky, a když s ní pak kráčel přes sál, vykládal jí cosi jako dobrý obchodník, kterým se už zase stal.

Když došli k rozlehlému odpočívadlu nad schodištěm, napřáhl k ní ruku. „Takže se uvidíme na knižním veletrhu, ano? V září. A díky za to varování. Budu si to pamatovat. Hlavní ovšem je, že jsme se dohodli. Tak to má být. Nemám pravdu?“

Stiskla mu ruku, a jako by z toho doteku nasála novou sílu, protože se zase usmála, a její úsměv byl sice trochu mátožný, ale vděčný, a téměř neodolatelně vřelý.

„Od mého přítele je to velké gesto,“ vysvětlovala. Odsunula si z čela neposlušnou kadeř. „Ať si je toho prosím vás pan Barley dobře vědom.“

„Vyřídím mu to. Bez starosti,“ ujišťoval ji Landau bodře.

Byl by uvítal, kdyby aspoň jeden úsměv věnovala přímo jemu samému, ale ztratila o něj zájem. Přehrabovala se v taštičce a hledala navštívenku, a on dobře věděl, že do téhle chvíle po něčem takovém ani nevzdechla. „ORLOVA, Jekatěrina Borisov-na,“ stálo na ní, na jedné straně azbukou a na druhé latinkou, opět s názvem Říjen v obou jazykových verzích. Podala mu ji a začala prkenně scházet po tom pompézním schodišti, hlavu vzpřímenou, s jednou rukou na široké mramorové balustrádě, v druhé pohupujíc tou igelitkou. Mládenci v kožených sakách ji sledovali po celou cestu až dolů do haly. Landau zastrčil její vizitku do přední vrchní kapsičky k několika ostatním, které nasbíral v posledních dvou hodinách, sledoval, jak se za ní dívají, a pak na ně spiklenecky mrkl. A ti hoši, po chvíli rozvažování, mu to mrknutí oplatili, protože takovéhle neskrývané ocenění pěkného ruského zadku před cizincem, to byl právě příznačný projev oné nové éry otevřenosti.

Do konce bujaré sešlosti zbývalo ještě padesát minut a Niki Landau toho času dokonale využil. Zpěvem a tancem se pokusil rozveselit zasmušilou skotskou knihovnici ověšenou perlami. Dvojici pobledlých posluchačů z celosvazové literární agentury VAAP přednesl vtipnou politickou anekdotu o paní Thatcherové a nakonec ji přiměl k náhlému výbuchu dunivého smíchu. Flirtoval se třemi dámami z nakladatelství Progress a několikrát svižně odhopkal ke své aktovce, aby každé z nich mohl předat něco na památku. Landau totiž bytostně rád lidi obdarovával, nezapomínal jména a pamatoval si, co slíbil, jakož i mnoho dalších věcí, neboť jeho přímá mysl nebyla zatížena žádnými problémy. Po celou dobu však tu aktovku nenápadně nespouštěl z očí a v samém závěru, když se hosté rozcházeli, ji dokonce třímal ve volné levé ruce, zatímco jim na rozloučenou podával pravici. A když se uvelebil v přistaveném autobusu, který pak oficiální hosty odvážel do hotelu, a připojil se ke sborovému prozpěvování ragbyových písní, vedenému jako obvykle Spikeym Morganem, držel ji pořád pěkně na kolenou.

„Pánové, jsou tu dámy,“ upozornil varovně a povstal, aby mohl to hulákání zdusit, kdykoli mu text písně připadal příliš obscénní. Avšak ani při této hře na velkého dirigenta nepouštěl naditou aktovku na okamžik z ruky.

Před vchodem do hotelu okouněl obvyklý hlouček pasáků, překupníků drog a veksláků, kteří spolu se svými patrony ze Státní bezpečnosti se zájmem sledovali, jak se celá výprava hrne dovnitř. Landau si nevšiml ničeho, co by nasvědčovalo mimo-řádnému zájmu právě o jeho osobu – nikdo z nich nejevil ani známky zvýšené pozornosti, ani nápadné nedbalosti. Válečný invalida, který střežil příchod k výtahům, po něm jako vždycky požadoval cestovní pas, ale když se ho Landau, který si ho už předtím získal balíčkem marlborek, žertovně vyčítavým tónem rusky zeptal, proč radši někde mimo nešpásuje se svou milou, stařík se chraplavě rozřehtal a kamarádsky ho šťouchl do ramene.

„Jestli po mně jdou, říkal jsem si, měli by sebou hodit, nebo jim stopa vychladne,“ svěřoval se mi, jak se tenkrát vmýšlel do situace svých potenciálních protivníků. „Rozumíš, Harry – když chceš někomu něco přišít, musíš jednat rychle, dokud má tvůj člověk kompromitující materiál ještě při sobě,“ vysvětloval, jako by měl s takovými akcemi celoživotní zkušenosti.

„Takže kolem devátý v baru hotelu Nacional,“ řekl mu unaveně Spikey Morgan, když se jim ve čtvrtém patře podařilo prodrat se ven z výtahu.

„Nemůžu ti to slíbit, Spikey,“ reagoval na to Landau. „Abych řek pravdu, nejsem nějak ve formě.“

„Tak to mám kliku,“ zívl Spikey a štrachal se potemnělou chodbou ke svému pokoji, sledován z kukaně patrové děžurné jeduplnýma očima.

Před svým pokojem zmobilizoval Landau veškerou ostražitost a pak teprve vsunul klíč do zámku. Udělají to teď, říkal si. Tady a právě teď – to je nejvhodnější chvíle, kdy mě můžou sbalit i s tím rukopisem.

Ale když vstoupil do pokoje, byl prázdný a naprosto poklidný, až se zastyděl, že počítal s něčím docela jiným. Takže pořád ještě žijem, pomyslel si, a položil aktovku na postel.

Potom zatáhl směšně malé záclony, jak to šlo, což bylo sotva napůl, na dveře zvenčí pověsil naprosto zbytečnou vývěsku Nerušit!, a pak je zamkl. Vyprázdnil všechny kapsy obleku, včetně té, kde skladoval nastřádané nové vizitky, sundal si sako a kravatu, stáhl kovové pásky z rukávů košile a nakonec i tu. Z chladničky vyndal láhev citrónové vodky, nalil si z ní menší dávku a trochu si usrkl. Jak mě pak ujišťoval, na alkoholu není vůbec závislý, ale tam v Moskvě si na závěr dne s potěšením dopřál trochu dobré citrónové vodky. Sklenku si odnesl do koupelny, postavil se před zrcadlo a dobrých deset minut pečlivě zkoumal kořínky vlasů, aby vypátral sebemenší náznaky ponižující šedi, které pak okamžitě retušoval jistým novým přípravkem – zatím se výtečně osvědčoval. Když tuto operaci dovedl ke zdárnému konci, omotal si hlavu důmyslným gumovým turbanem, který mu sloužil jako koupací čepice, a vlezl pod sprchu. Ani ne moc falešně si pod ní notoval píseň „Vida, pana generála – chtěl by, abych si s ním hrála…“ Potom se vydrhl froťákem, pěkně pořádně, aby zvýšil pružnost svalstva, vklouzl do odvážně květovaného županu a stále se zpěvem na rtech odkráčel zpátky do pokoje.

Tohle všechno prováděl zčásti proto, že to tak dělal vždycky a každodenní rutinní program dodával jeho mysli vítanou pohodu, zčásti s pocitem hrdosti, že pro jednou dokázal odhodit veškerou opatrnost a ignoroval pětadvacet přesvědčivých argumentů, jimiž by si lehce zdůvodnil, proč by bylo záhodno dát od téhle věci ruce pryč, čemuž se za stávajících okolností nikdo nemohl divit.

Harry, ta ženská byla strašně vyděšená a potřebovala pomoc. A dokázal snad někdy Niki Landau odmítnout dámu v nesnázích? A jestli se v ní zmýlil, dobrá, podařilo se jí udělat z něj pošetilého šaška, který si teď klidně může sbalit kartáček na zuby a jít se u vchodu do Lubjanky přihlásit o pětileté studium skvělých nápisů na stěnách jejích cel. Protože vždycky ze sebe radši udělal pětadvacetinásobného blázna, než aby s tou paní bezdůvodně vyběhl. A při těch slovech, která si ovšem říkal pouze v duchu, protože vždycky počítal s možností odposlechových štěniček, vytáhl z aktovky ten balíček a s jistým ostychem na něm začal rozvazovat uzlík – ne přeřezávat provázek; přesně jak ho to vždycky učila jeho šetrná maminka, jejíž fotografie v téhle chvíli náležitě odpočívala v jeho náprsní tašce. Obě v sobě mají stejnou jiskru, rozsvítilo se mu najednou příjemně v hlavě, zatímco se trpělivě babral se zaknoceným uzlem. Slovanská pleť, slovanské oči, úsměv. Dvě pěkné slovanské ženské pohromadě. Jediný rozdíl mezi nimi je v tom, že Káťa neskončila v Treblince.

Uzel se konečně vzdal. Landau smotal provázek a odložil ho na postel. Pochop, zlato, musím si to zkontrolovat, omlouval se v duchu ženě jménem Jekatěrina Borisovna. Nechci se v tom moc šťourat, vůbec nejsem zvědavej, ale jestli chci tady v Moskvě zdárně projít celní prohlídkou, musím vědět, co vlastně vyvážím, protože to-tu akci může jenom usnadnit.

Opatrně rozevřel hnědý balicí papír, oběma rukama, aby ho nepotrhal. Nepokládal se vůbec za nějakého hrdinu, aspoň zatím ne. Co bylo nebezpečné pro jistou moskevskou krásku, nemuselo být nebezpečné pro něj. V mládí prošel tvrdou školou, pravda. Londýnský East End, to pro desetiletého polského přistěhovalečka nebyla žádná rekreace, a Landau si do dna vybral svou dávku rozbitých rtů, přeražených nosů, zkrvavených kloubů a hladovění. Ale kdybyste se ho teď nebo kdykoli v průběhu posledních třiceti let zeptali, jaká je jeho definice hrdiny, bez sebemenšího zaváhání by vám vysvětlil, že to je první chap, kterej zdrhne zadníma dveřma, když někdo začne hulákat, že potřebuje dobrovolníky.

Když shlížel na to, co ten hnědý balicí papír obsahoval, jedno věděl určitě: ta záležitost ho příjemně vzrušuje. Proč tomu tak je, to si vyjasní později, až nebude mít nic lepšího na práci. Ale jestli je v téhle chvíli třeba provést něco riskantního, někdo lepší než Niki Landau by se sotva našel. Protože když je Niki dovopravdy vzrušenej, Harry, nikdo nemůže zapracovat líp, jak ti můžou potvrdit všechny moje ženský.

Nahoře ležela obálka a pod ní tři notesové zápisníky, všechno spojené širokou pružnou páskou. Takové si vždycky schovával, ale pak je už nikdy nepoužil. Ovšem ta obálka ho zaujala především, protože na ní bylo její písmo – urovnaný dobře čitelný rukopis, plně se shodující s představou, kterou si o ní utvořil. Čtvercová hnědá obálka, trochu upatlaně zalepená, nadepsaná: „Pan Bartholomew Scott Blair – do vlastních rukou – důležité!“

Vyvlékl obálku zpod té pásky a přidržel si ji proti světlu, ale byla neprůhledná a nic v ní nebylo vidět. Prozkoumal ji palcem a ukazováčkem. Uvnitř byl jen tenký list papíru, možná dva. Pan Scott Blair přislíbil, že ho diskrétně vydá venku, upamatoval se. Pane Landau, pokud je vám drahá věc míru… předejte ihned panu Blairovi… jen do vlastních rukou… dar založený na bezmezné důvěře.

Důvěřuje bezmezně i mně, pomyslel si. Obrátil obálku. Na její zadní straně nebylo napsáno nic.

Víc se z takovéhle zalepené hnědé obálky zjistit nedalo, a protože Landau nehodlal číst soukromé dopisy, ať už byly adresovány Barleymu nebo komukoli jinému, otevřel znovu aktovku, vyhledal v ní přihrádku s dopisními papíry, vyndal z ní jednu svou vlastní červeno-hnědou obálku, na jejíž zadní chlopni bylo vkusně vytištěno „Úřední materiál pana Nicholase P. Landaua“, vsunul do ní tu hnědou a zalepil to. Na přední stranu naškrábl „Barley“ a zastrčil ji do přihrádky označené jako „Společenské záležitosti“, která obsahovala takové vzácnosti jako navštívenky, jež mu předávali docela cizí lidé, a poznámky o všech možných a nemožných úkolech, které slíbil vykonat pro různé známé – třeba pro tu redaktorku, která potřebovala rezervní náplně pro svého parkera, nebo představitele ministerstva kultury, co si přál americky potištěné tričko pro svého synovce, či konečně pro onu dámu z nakladatelství Říjen, která šla náhodou kolem, když likvidoval svůj stánek.

Landau to udělal proto, že mu jeho smysl pro konspiraci, ačkoli ho v něm nikdy nikdo nerozvíjel, bezpečně radil, aby tu obálku přechovával co nejdál od těch notesů. Jestli je o hubu právě jejich obsah, nesmí je nic spojovat s tím dopisem. A obráceně že platí totéž. A v tomhle měl naprosto pravdu. Všichni naši školitelé, i ti nejzkušenější a nejvzdělanější, co se omočili snad ve všech oceánech naší tajné služby, by ho učili přesně tohle.

Teprve potom přišla řada na ty zápisníky. Sundal z nich elastickou pásku, ucho nastražené, jestli z chodby nezaslechne blížící se kroky. Tři typicky umolousané tlusté ruské notesy, konstatoval. Vzal vrchní z nich do rukou a obrátil ho přední stranou dolů. Desky z hrubě vzorovaného papundeklu, hřbet zevnitř vylepený třepící se gázou. Dvě stě dvacet čtyři nezřetelně linkovaných kvartových stránek špatného papíru, pokud si dobře vzpomínal z dob, kdy se živil pouličním prodejem papíráckého zboží. Tady ve Svazu to člověk mohl v každém jen trochu ucházejícím papírnictví dostat za takových dvacet kopějek, ovšem za předpokladu, že zrovna dostali zboží a on se ve správnou chvíli postavil do správné fronty.

Nakonec zápisník otevřel a vyvalil oči na první stránku.

Je to husa, blesklo mu hlavou, a snažil se ovládnout své pobouření.

Nalítla nějakýmu cvokovi. Chudák holka.

Nesmyslná čmáranice, kterou rýsovacím perem vytvořil nějaký šílenec – černým inkoustem, krkolomnou rychlostí a v nejrůznějších směrech. Po okrajích, svisle i podélně, křížem krážem přes sebe, něco jako parodie na doktorský rukopis, proložená pošetilými vykřičníky a podtrhávkami. Něco azbukou, něco latinkou. „Stvořitel tvoří další Stvořitele,“ zahlédl útržek anglicky. „Být. Nebýt. Být proti.“ A pak výtrysk stupidní francouzštiny o válce pošetilců a pošetilosti války, vystřídaný něčím, co vypadalo jako satira na ostnatý drát. Tak to pěkně děkuju, říkal si v duchu, a obrátil na novou stránku a pak hned na další. Obě byly tak pokryté tím bláznivým rukopisem, že skoro nebyl vidět papír. „Po sedmdesáti letech ničení vůle lidu nemůžeme přece čekat, že náhle povstane z prachu a zachrání nás,“ přečetl si. Citát? Myšlenka z bezesné noci? Těžko říci. Spousta odkazů na ruské, latinské a nejrůznější moderní evropské autory. Narážky na Nietzscheho, Kafku a spisovatele, o kterých v životě neslyšel, natož aby něco od nich četl. A zase něco o válce, tentokrát v angličtině: „Staří ji vyhlašují, mladí v ní bojují, ale dnes v ní bojují i malé děti a starci.“ Znovu obrátil list a našel tam pouze kulatou hnědou skvrnu. Zdvihl zápisník k nosu a přičichl k němu. Šnaps, domyslel si pohrdavě. Čpí to jak palírna. Není divu, když je to kámoš Barleyho Blaira. Dvě stránky věnované sérii hysterických výkřiků:

NEJVĚTŠÍHO POKROKU JSME DOSÁHLI NA POLI ZPÁTEČNICTVÍ!

SOVĚTSKÁ PARALÝZA – NEJPROGRESÍVNĚJŠÍ NA CELÉM SVĚTĚ!

NAŠE ZAOSTALOST JE NAŠÍM NEJVĚTŠÍM VOJENSKÝM TAJEMSTVÍM!

KDYŽ NEZNÁME SVÉ VLASTNÍ ZÁMĚRY A MOŽNOSTI, JAK MŮŽEME ZNÁT SAMI SEBE?

NAŠÍM NEJHORŠÍM NEPŘÍTELEM JE NAŠE VLASTNÍ NESCHOPNOST!

A na další stránce báseň, pečlivě okopírovaná bůhví odkud:

Kroutí se kupředu, kroutí se vzad

a lidem nedopřeje rozpoznat,

zda onen had, co tu stopu nechal,

plazil se na jih, či na sever spěchal.

Landau se potácivě vztyčil a plný vzteku přešel k oknu, které vedlo na temný dvůr plný neodvezených odpadků. „Potrhlej žonglér se slovíčky, Harry. Tak jsem si ho otaxíroval. Nějakej dlouhovlasej, zdrogovanej, namyšlenej génius, a ta holka mu na to naletěla, jak to většinou bejvá.“

Měla štěstí, že v Moskvě neexistujou telefonní seznamy, protože v tu chvíli by jí byl určitě zavolal a pověděl jí, co si o ní myslí.

Aby to rozhořčení ještě trochu přiživil, popadl tentokrát druhý zápisník, naslinil si prst a s pohrdavým odporem začal listovat. A tak narazil na ty výkresy. V tom okamžiku přestal na chvíli vnímat okolní svět – jako když uprostřed filmu najednou blikne televizní obrazovka a zazeje prázdnotou. Začal si v duchu nadávat, že se zase jednou projevil ne jako chladný a rozvážný Angličan, ale jako zbrkle impulzivní Slovan. Pak se znovu posadil na postel, ale opatrně, jako by v ní kdosi odpočíval, někdo, komu svým unáhleným odsudkem velmi ublížil.

Landau sice nezřídka pohrdal tím, co se jako literatura jenom tvářilo, ale jeho okouzlení technikou bylo přímo bezmezné. I když třeba někdy moc nerozuměl tomu, na co se dívá, dokázal nad vyvedenou stránkou matematického textu sedět třeba celý den. A teď si na první pohled uvědomil, stejně jako to vycítil u Káti, že to, co má před sebou, je něco extra. Pravda, nebylo to vyvedené podle pravítka, ale tím to bylo zajímavější. Kreslil to někdo od ruky, tužkou, která dovedla myslet. Tangenty, paraboly, kužele. A všechny ty nárysy proložené věcnými popisy, jaké používají architekti a inženýři, výrazy jako „stopník“, „limit donosu“, „systematická odchylka“, „těžiště“, „gravitační pole“, „trajektorie“. Něco bylo anglicky, něco rusky, Harry.

Harry ovšem není moje pravé jméno.

Když však Landau začal porovnávat rukopis těch nádherně vyvedených slov v druhém notesu s onou rozvrácenou džunglí v prvním zápisníku, s úžasem objevil určité nepochybné podobnosti. Takže ho zaplavil pocit, že si prohlíží jakýsi deník schizofrenika, v němž jeden svazeček píše doktor Jekyll a druhý pan Hyde.

Začal zkoumat třetí zápisník, který působil právě tak úpravným a účelným dojmem jako druhý díl, ale byl organizován na způsob souvislého matematického zápisu s daty a čísly a vzorci, a často se tam opakovalo slovo „chyba“, nezřídka výrazně podtržené nebo zdůrazněné připojeným vykřičníkem. A pak. Landau najednou vytřeštil oči a nemohl je odtrhnout od toho, co četl. Učesanou nesrozumitelnost pisatelova technického žargonu přerušil velký třesk, který pohltil i všechny jeho filozofické exkursy a elegantně anotované nákresy. Slova sálala z té stránky s oslňujícím jasem.

„Američtí stratégové mohou klidně spát. Jejich noční můry se nikdy nebudou realizovat. Sovětský těžkooděnec ve svém brnění umírá. Je to druhořadá mocnost, stejně jako vy, Britové. Může sice rozpoutat válku, ale nedokáže ji vést dlouho a nikdy ji nemůže vyhrát. To mi věřte.“

Landau už se dál nedíval. Pocit respektu, smíšený se silnou dávkou pudu sebezáchovy, ho přesvědčoval, že pod tenhle náhrobní kámen se mu podařilo nahlédnout už víc než záhodno. Srovnal všechny ty tři zápisníky na sebe a znovu je spojil tou pružnou páskou. Tak to by bylo, řekl si. Od téhle chvíle se starám jen o sebe, jenom splním svou povinnost. Což znamená, že ten materiál dopravím do své adoptivní anglické vlasti a neprodleně ho předám panu Bartholomewovi alias Barleymu Scottovi Blairovi.

Barley Blair. Landau se nemohl vzpamatovat ze svého úžasu, ještě když otevíral skříň a vytahoval z ní velký hliníkový kufr, ve kterém přechovával svoje vzorky. No to mě teda podržte. Často jsme si dělali srandu, jestli mezi sebou nemáme nějakýho špióna, a teď je to jasný.

Byl absolutně klidný, jak mi pak tvrdil. Angličan v něm už zase nabyl převahy nad Polákem. „Když to dokáže Barley, musím to dokázat taky. Tohle jsem si říkal znovu a znovu.“ A říkal to potom i mně, když si ze mě na určitou krátkou dobu učinil svého zpovědníka. Tohle mi lidi někdy dělají. Vycítí ve mně určitou nerealizovanou část mé osobnosti a osloví ji, jako by skutečně existovala.

Landau zvedl ten kufr na postel, odklapl zámky a vyndal z něj audiovizuální soupravy, které musel na příkaz sovětských úředních míst odstranit ze své výstavky – obrazové dějiny dvacátého století s mluveným komentářem, o kterých ti pánové naprosto arbitrárně usoudili, že jsou protisovětsky orientované, a příručku o lidském těle s názornými akčními fotografiemi, doplněnou kazetou s programem typu „buď fit“, o níž po chvíli roztouženého sledování pohybových kreací pružné mladé bohyně v přiléhavém trikotu usoudili, že je to pornografie.

Soubor kazet s moderními dějinami světa byl uzavřen v lesklém pouzdru na způsob knihy, rozděleném na několik kapes pro jednotlivé kazety, doprovodné texty, karty s postupně se rozšiřující slovní zásobou a poznámkové bloky pro studenty. Zbavil přihrádky jejich obsahu a postupně do nich zkoušel uložit ty zápisníky, ale do žádné kapsy se nevešly. Rozhodl se tedy, že ze dvou udělá jednu. Z bachratého neceséru vylovil nůžtičky na nehty a jistýma rukama se pustil do odstraňování ocelových úchytů jedné dělicí přepážky.

Barley Blair, opakoval si, když pod ně páčil špičku nůžek. Mělo mě to napadnout, když už pro nic jiného tak proto, že do toho chlapa by to nikdo ani ve snu neřekl. Pan Bartholomew Scott Blair, jediný přežívající pokračovatel firmy Abercrombie & Blair – špión. První sponka povolila. Opatrně ji odstranil. Barley Blair, o kterém jsme si mezi sebou říkávali, že by nedokázal prodat seno bohatýmu koni, ani kdyby tím mohl zachránit život umírající matce, a to mohla mít třeba zrovna toho dne narozeniny. Špión. Začal dloubat pod druhou sponku. Člověk, který se nejvíc proslavil tím, že před dvěma lety na knižním veletrhu v Bělehradě ožral Spikeyho Morgana čistou vodkou tak, že ten chudák spadl naprosto tvrdej pod stůl, a pak hrál s místní kapelou na tenorsaxofon tak báječně, že roztleskal i policajty. Špión. Špión-džentlmen. Dobrá – nesu ti psaní od tvojí paní, či jak to říká ten proslavený divadelní štěk.

Landau zkusil vsunout ty notesy do prostoru, který pro ně připravil, ale pořád se tam ještě nechtěly vejít. Takže bude muset zrušit tři ty kapsy.

A jak přesvědčivě ze sebe dělal ožralu. Barley pořád nechtěl jít Landauovi z hlavy. Ten člověk ze sebe dělal šaška, a vlastně dělal šašky z nás. Prošustrovals poslední rodinné peníze, starou firmu jsi decimoval stále víc. Jistěže. Jenže pak se ti vždycky nějakým zázrakem podařilo v City najít nějakou tu elegantní banku, která tě z toho v poslední chvíli dostala, co? A co ty tvoje šachy? Tohle mě přece mělo praštit, vyčítal si Landau. Že mi to nedošlo! Jak by moh chlap, kterej se dokáže sežrat jak doga, hladce na šachovnici rozbít každýho, kdo se mu připlet do cesty – a docela regulérně, Harry! Kdyby to nebyl školenej špión?

Ze tří kapes vznikla jediná a teď už se mu tam ty zápisníky podařilo jakžtakž vpravit, a ještě bylo možné si nad nimi přečíst nápis „Poznámky studenta“.

„Poznámky,“ vysvětloval Landau v duchu zvídavému mladé-mu celníkovi na letišti v Šeremetěvu. „Poznámky, rozumějte, synu. Přesně jak je to tady napsaný. Poznámky studenta. Proto je tu ta kapsa. A ty zápisky, který držíte v ruce, jsou právě poznámky jednoho skutečnýho studenta, kterej ten kurs absolvoval. Proto jsou tady, chápete, synáčku? Jsou to poznámky z přednášek. A tady ty nákresy, to jsou –“

Společensko-ekonomická schémata. Zachycující demografické posuny. S důležitými statistickými údaji, kterých vy Rusáci nikdy nemůžete mít dost, co? Hele, vidíte tohle schéma? Říká se tomu graf růstu.

Což mohlo Landauovi zachránit kůži, ale taky nemuselo – podle toho, jak by to těm mládencům pálilo a kolik by toho věděli a jestli se toho dne nepohádali se svými manželkami.

Ovšem v průběhu té dlouhé noci, která ho teď čekala, či za ranního úsvitu, až vykopnou dveře jeho pokoje a vpadnou k němu s namířenými revolvery a s křikem: „Tak honem, pane Landau – kde máte ty poznámky?“ – v takové roztomilé chvíli by to pouzdro bylo na draka. „Poznámky, pane komisaři? Jaké poznámky? Jo vy myslíte ten paklík žvástů, co mi včera večer na výstavě vnutila ta pošahaná ruská krasotinka. Tak ty možná ještě najdete tamhle v tom koši, jestli ho náhodou pokojská výjimečně už nevynesla.“

Pro případ, že by vskutku k něčemu takovému došlo, začal teď Landau puntičkářsky připravovat scénu. Vyjmul zápisníky z pouzdra toho historického audiovizuálního programu a rafinovaně je naaranžoval do koše na papíry, přesně tak, jako by je tam naštvaně majznul těsně poté, co se na ně před chvílí poprvé podíval. Aby jim tam nebylo smutno, přihodil k nim pár zbylých obchodních prospektů a brožur a taky dva naprosto zbytečné dárečky, které dostal jako upomínku, totiž tenký svazek básní jednoho z nesčetných ruských poetů a sací kolíbku s plechovým držadlem. A navrch to ozdobil jedněmi děravými ponožkami, které může takhle vyhodit jenom zvrhlý západní zbohatlík.

Znovu a znovu se hluboce skláním v obdivu nad Landauovou neškolenou genialitou. Však jsme se jí potom obdivovali všichni.

Toho večera se Landau nešel nikam bavit. Dobrovolně snášel povědomou vězeňskou atmosféru svého moskevského hotelu. Oknem sledoval, jak se dlouhé smrákání mění v hlubokou tmu a jak se zdráhavě rozžíná mdlé osvětlení města. V cestovní konvičce si uvařil čaj a ze svých železných zásob k němu mlsal čokoládové tyčinky s ovocnou náplní. Vděčně v duchu probíral svá nejuspokojivější milostná vítězství a lítostivě se usmíval nad válečnými výpravami, které mu nevyšly. Obrňoval se proti útrapám a samotě a na pomoc si přivolával svoje těžké dětství. Probral obsah náprsní tašky a aktovky a kapes a vyndal všechno, co pokládal za příliš soukromé a o čem se nehodlal bavit přes holý stůl při výslechu – vášnivý dopis, který mu před lety poslala jedna maličká přítelkyně a který v něm stále ještě dokázal vzbudit mlsné chutě, průkazku jistého videoklubu, diskrétně rozesílajícího svým členům šťavnaté kazety. Nejdřív to chtěl spálit, „jako se to dělá ve filmech“, ale pak ho zarazil pohled na kouřové detektory ve stropě, i když by byl klidně vsadil poslední prachy, že stejně nefungují.

Proto si tedy našel papírový sáček, roztrhal všechno na droboučké kousky, strčil to do toho pytlíku, hodil ho z okna a sledoval, jak se ztratil v haldách svinstva na dvoře. Chvílemi si připadal velmi ramenatě, občas byl strachy ztuhlý tak, že si musel zatínat nehty do dlaní, aby se z toho nesložil. V jednom okamžiku si zapnul televizi, protože chtěl zkusit, jestli zrovna nepřenášejí ženskou gymnastiku – ty malé nymfičky se mu moc líbily. Místo toho přinatrefil přímo velkého císaře, který svým obluzeným dětem poiksté vykládal, že starý řád je nahý. A když se mu z baru hotelu Nacional ozval pěkně nadrátovaný Spikey Morgan, bavil se s ním po drátě tak dlouho, až starý Spikey usnul.

Jen jedinkrát, když mu bylo vůbec nejhůř, napadlo Landaua, že by taky mohl zajít na britské velvyslanectví a pokusit se dostat ten svůj kontraband do diplomatického zavazadla. Tahle chvilková slabost ho uváděla v zuřivost. „Jít za těma poskokama?“ ptal se naštvaně sám sebe. „Za těma lokajema, co mi poslali tátu zpátky do Polska? Těm bych, nesvěřil ani pohlednici s Eiffelovkou, Harry.“

A hlavně – ta ženská ho přece o nic takového nežádala.

Ráno se na svou popravu pečlivě oblékl do nejlepších šatů, s maminčinou fotografií v kapsičce košile.

A takhle si ho neustále představuji, kdykoli nahlédnu do jeho složky nebo když ho u sebe čekám na pravidelné půlroční „dobití baterií“, jak tomu říkáme, to znamená, když si přijde u příleži-tosti podpisu dalšího prohlášení o uchovávání státního tajemství ještě jednou prožít tu svou jedinečnou chvíli slávy. Vidím ho, jak bezstarostně vychází na moskevskou ulici, s tím kovovým kufrem v ruce, bez nejmenšího tušení, co vlastně obsahuje, ale přesto skálopevně odhodlaný riskovat kvůli tomu ten svůj statečnej krk.

Jak se on dívá na mě, pokud o mně vůbec kdy přemýšlí, to si netroufám domýšlet. Hanně, kterou jsem moc miloval, ale zklamal, by to bylo naprosto jasné. „Jako na dalšího z těch nemožnejch Anglánů, kteří mají ve tváři vepsanou naději, ale v srdci naprosto prázdno,“ řekla by, celá zrudlá hněvem. Obávám se totiž, že teď si už nebere žádné servítky – co na srdci, to na jazyku. Její bývalá velkodušná shovívavost už vzala z větší části za své.

2

Celý Whitehall se shodl na tom, že žádný případ by už nikdy neměl začínat podobným způsobem. Ministři, kteří byli do celé té záležitosti zasvěcení, z toho měli málem mrtvici. Jmenovali kvůli tomu příšerně tajnou komisi, jejímž posláním bylo zjistit, kde se to vlastně zadrhlo, vyslechnout svědky, identifikovat jména, nebrat ohledy na ničí city, ukázat prstem na viníky, vyplnit bílá místa na mapě, zvolit mě za svého předsedu a sepsat o tom všem zprávu. Jestli ona komise vůbec k nějakému závěru dospěla, to zůstalo hlubokým tajemstvím jejích členů, zvláště nás, co jsme si poctivě protrpěli všechna ta sezení. Protože, jak ostatně všichni dobře víme, účelem podobných komisí je vážně se zaobírat příslušným problémem tak dlouho, dokud si nesedne zvířený prach, a pak se samy pokryjí prachem. Což všechno naše komise, podobná zježené anglické kočce, skutečně také učinila, aniž za sebou cokoli zanechala, pokud se nepočítají tajnůstkářsky nasupená obočí, bezvýznamná prozatímní hlášení a haldy utajené dokumentace ve státní pokladně.

Pokud se přidržím poněkud siláckých, formulací Neda a jeho kumpánů z ruské sekce, začalo to všechno velkolepým poplachem, který vypukl jednoho teplého nedělního večera mezi pátou a půl devátou, kdy jistý Nicholas P. Landau, obchodní zástupce a slušně situovaný daňový poplatník, sice polského původu, ale s čistým trestním rejstříkem, postupně vyzkoušel ne méně než čtyři vchody čtyř různých ministerstev ve Whitehallu, kde se prý snažil vynutit si naléhavý rozhovor s pracovníky britské výzvědné služby, jak tomu sám říkal, ovšem dostalo se mu pouze posměchu a vyhazovu, v jednom případě spojeného s fyzickým násilím. Dosud ovšem zůstává sporné, zda oba tehdejší strážci u vchodu do budovy ministerstva obrany zašli opravdu tak daleko, že dotyčného vzali za límec a zadní část kalhot a vyhodili ze dveří, jak tvrdil on, či zda ho skutečně pouze vyprovodili na ulici, jak hlásili oni, neboť v tomto ohledu naše komise jako rozhodčí orgán selhala.

Ale z jakého důvodu, tázala se naše komise přísně, se oni dva strážní cítili povinováni s ním takto nakládat?

Pan Landau totiž odmítl nechat nás nahlédnout do své aktovky, pane. Jistě – navrhl, abychom ji převzali do opatrování, zatímco bude čekat na přijetí, ale to je proti předpisům. Ano, třepal nám s ní před očima, poplácával ji, přehazoval si ji z ruky do ruky, zřejmě aby nás přesvědčil, že v ní není nic, čeho bychom se měli obávat. Ovšem ani o tom se v předpisech nemluví. A když jsme se ho jemně snažili od řečeného zavazadla oddělit, začal nám tento džentlmen – v něhož se v jejich výpovědi Landau opožděně proměnil – klást odpor, pane, pokřikoval na nás se silným cizím přízvukem a působil značné nesnáze.

A co na vás křičel? ptali jsme se silně sklíčení nad představou člověka, který v neděli huláká na Whitehallu.

Víte, pane, pokud jsme mu stačili porozumět, neboť byl ve stavu silného rozrušení, křičel něco v tom smyslu, že ta jeho aktovka obsahuje přísně tajné dokumenty, pane. Které mu v Moskvě předala jakási Ruska.

A byl to takovej vzteklej polskej rapl, pane, chtělo se jim asi dodat. Takový horký den, jako stvořený pro kriket, pane, a my se zrovna v zadní místnosti dívali na televizní záznam utkání Pákistánců s Bothamem.

Dokonce i na ministerstvu zahraničních věcí, v oné zvolna degenerující baště oficiální britské pohostinnosti, kam se zoufalý Landau uchýlil jako k poslední možné instanci a jen s velkým sebezapřením, se probojoval k povýšenému sluchu ctihodného Palmera Wellowa, autora bystré monografie o Ferenci Lisztovi, pouze díky tvrdošíjnému naléhání a prolití několika upřímných slovanských slz.

Kdyby ovšem Landau nezkusil docela novou taktiku, i ty slovanské slzy by mu asi byly houby platné. Neboť tentokrát na pultě vrátnice způsobně aktovku otevřel, aby mladý, ale už silně nedůvěřivý portýr mohl natáhnout krk a skrz nedávno instalované neprůstřelné sklo se blazeovaným pohledem přesvědčit, že obsahuje pouze několik starých odřených zápisníků a jakousi hnědou obálku, nikoli bombu.

„Přijďte sem v pondělí v šestnáct padesát,“ sdělil mu strážný přes zbrusu nový mikrofon, jako by ohlašoval nějakou velšskou železniční stanici, a propadl se zpátky do temnoty své kukaně.

Dveře zůstaly otevřené. Landau blýskl pohledem po mladíkovi a potom mimo něj na mohutné sloupoví, postavené před sto lety, aby patřičně ohromovalo vzpurná indická knížata. A než si kdokoli stačil uvědomit, co se děje, chňapl po aktovce, úspěšně překonal všechny překážky nastražené pro případ přesně takového nájezdu a – „jako mladá gazela, pane“ – prosvištěl posvátným dvorem a vyběhl po schodišti vedoucím k rozlehlému hlavnímu sálu. Měl kliku. Palmer Wellow, ať už byl jinak jakýkoli, patřil na ministerstvu zahraničí k umírněnému křídlu, a toho dne měl právě službu.

„Ale, ale,“ zahuhlal, když sestoupil po honosných schodech a spatřil rozháranou Landauovu postavičku, prudce oddechující mezi dvěma urostlými strážnými. „Myslím, že v tom pěkně lítáte. Mé jméno je Wellow. Pracuji tady jako úředník.“ Levou pěst si tiskl k rameni, jako by mu takovíhle šupáci byli odporní, ale pravou napřahoval k seznamovacímu pozdravu.

„Úředník mi nestačí,“ ohradil se Landau. „Potřebuju nějakou vyšší šarži, nebo nic.“

„No, ministerský úředník je dost vysoká šarže,“ ujistil ho skromně Palmer. „Nesmíte se nechat zmást tím nic neříkajícím označením.“

Patřilo se konstatovat (a náš výbor to učinil), že do té doby neučinil Palmer Wellow nic, co by se mu dalo vytknout. Byl to divný pavouk, ale docela výkonný. Žádnou vyleštěnou botou nešlápl vedle. Teď zavedl Landaua do jedné hovorny a usadil ho tam, ztělesněná ochota. Objednal pro něj šálek čaje s cukrem, aby ho vzpamatoval z toho šoku, a nabídl mu dietní suchary. Vytáhl luxusní pero, dárek od přítele, a zapsal si jeho jméno a adresu a údaje o obchodních společnostech, které používaly jeho služeb. Z Landauova britského pasu si opsal číslo a rok a místo narození, 1930 ve Varšavě. S odzbrojující upřímností trval na tom, že s výzvědnou službou nemá vůbec nic společného, ale slíbil, že Landauův materiál „předá příslušným místům“, která mu jistě budou věnovat patřičnou pozornost. A protože Landau opět nedal jinak, připravil pro něj na modrém konceptním papíru improvizované potvrzení, podepsal ho a zařídil, aby ho vrátný opatřil denním razítkem s vyznačením hodiny. Řekl mu, že budou-li si s ním orgány ještě přát o celé věci hovořit, určitě se mu ozvou, nejspíš po telefonu.

Teprve potom se mu Landau váhavě odhodlal podat přes stůl ten odrbaný písemný materiál a s lítostí sledoval, jak se ho chápe Palmerova ochablá ruka.

„Ale proč to nepředáte přímo panu Scottu Blairovi?“ podivil se Palmer, když si přečetl jméno na obálce.

„Snažil jsem se, krucinál!“ vybuchl Landau v novém záchvatu rozhořčení. „Vždyť jsem vám to říkal. Zkoušel jsem se ho dovolat všude možně, až jsem se z toho málem pominul. Doma není, v práci taky ne, není ani v klubu, prostě jako by se propad do země.“ V zoufalství mu začala selhávat angličtina. „Od samýho letiště ho sháním. Já vím – ona je sobota.“

„Ale dneska je přece neděle,“ namítl Palmer se shovívavým úsměvem.

„A včera byla teda sobota, ne? Zkoušel jsem jeho firmu. Jenom to tam houkalo. Hledám v seznamu. Najdu jednoho v Hammer-smithu. Jiný iniciály, ale Scott Blair. Zvedne to nějaká načuřená ženská a pošle mě do háje. Znám jednoho cesťáka, Archieho Parra, obstarává mu prodej v jihozápadní Anglii. Ptám se ho: ‚Archie, člověče, potřebuju nutně sehnat Barleyho, nevíš, co s ním je?‘ ‚Vypařil se, Niki. Zase jednou se nad ním zavřela voda. Už tejdny ho nikdo z branže neviděl.‘ Tak se snažím na dotazech, v Londýně i v okolních hrabstvích. Nikde ho nemaj, žádnej Bartholemew. Taky není divu, že jo, jestli je –“

„Jestli je co?“ zeptal se Palmer se zájmem.

„Podívejte se – zmizel, že jo. Ne poprvé. Asi to musí mít nějakej důvod, že se takhle vytrácí. Kterej nikdo nezná, protože ho taky nikdo znát nemá. Nejspíš tady jde o krk. Nejen o jeho. Ta ženská tvrdila, že to je strašně urgentní. A šíleně tajný. Takže s tím něco proveďte, prosím vás.“

Téhož večera, kdy se toho ve světě moc nedělo, kromě další otravné krize v Perském zálivu a jakési špinavé televizní aféry kolem finačních machinací několika washingtonských vysokých vojenských činitelů, vypravil se Palmer na jeden docela zajímavý večírek na Montpelier Square, který pořádal jeho ročník z Cambridge – samí staří mládenci jako on, ale docela se to tam rozjelo. Rovněž informace o tomhle mejdanu se donesly k uším naší komise.

„Neslyšel někdo z vás o chlápkovi jménem Scott Blair, jen tak náhodou?“ zeptal se Wellow kamarádů, když už doba značně pokročila. Na Landaua si vzpomněl ve chvíli, kdy na klavíru maně vyloudil pár taktů ze Chopina. „Nemotal se někdy kolem nás někdo toho jména?“ otázal se znovu, když se jeho první dotaz utopil v okolním hluku.

„Byl o pár let nad náma. Studoval na Trinity,“ doneslo se k němu zřetelně z druhého konce místnosti. „Historii. Fanda do jazzu. Hodlal se živit hrou na saxofon, ale fotr mu to nedovolil. Barley Blair, jasně. Od rána v lihu.“

Palmer Wellow zahrál hromový akord, který rozpovídanou společnost rázem umlčel. „Zajímá mě, jestli náhodou nepracuje jako špión,“ vysvětloval.

„Ten jeho fotr? Ten už je dávno pod drnem.“

„Ale ne, troubo. Barley.“

Jeho informátor se odloupl od houfce mladých i méně mladých pánů, jako by najednou vystoupil zpoza opony, a stanul před ním, se sklenicí v ruce. Ke svému potěšení v něm Palmer poznal dávného kamaráda z Trinity někdy před sto lety.

„Tak to ti nepovím, jestli Barley pracuje jako špión – bohužel,“ prohlásil ten Palmerův kámoš se svou příznačnou drsností, a narůstající bábel v pozadí se opět měnil v dřívější řev. „Vím jenom jedno – že to je pěknej průserář, jestli ti to stačí.“

Palmer se pak do rozlehlých prostor ministerstva zahraničí vrátil s podnícenou zvědavostí a vyzvedl si Landauovy zápisníky a tu obálku u vrátného, u kterého si ten materiál schoval. A teď nadchází onen okamžik, kdy se jeho jednání, jak to vyjádřila pracovní verze zprávy vypracovaná naší komisí, začalo ubírat nesprávným směrem. Či jak to mnohem příkřeji vyjádřil Ned a jeho kolegové z ruské sekce, kdy provedl něco, zač by ho v kterékoli civilizované zemi vytáhli za palce vysoko nad město a nechali ho tam v klidu rozjímat nad spouští, kterou způsobil.

Protože Palmer se nad těmi notesy začal královsky bavit. Potěšeně se jimi zabýval dvě noci a jeden a půl dne. Došel k závěru, že je to četba k popukání. Tu nahnědlou obálku neotevřel – teď už na ní stálo napsáno Landauovou rukou „Přísně soukromý materiál určený p. B. Scottu Blairovi nebo některému vysoce postavenému pracovníkovi Zpravodajské služby“. Neboť podobně jako Landau patřil i on k lidem, kteří pokládali za nepřístojné číst dopisy určené někomu jinému. Kromě toho byla pečlivě zapečetěná a Palmer nerad řešil čistě technické problémy. Ovšem notes s bláznivými aforismy a citáty, zalykající se nenávistí vůči politikům a vojenským papalášům, s roz-troušenými narážkami na klasicky renesančního člověka Puškina a klasicky sebevražedně disponovaného Kleista, ho přímo fascinoval.

Neviděl důvod, proč by se s tím mělo nějak spěchat, nepociťoval žádnou zodpovědnost. Byl diplomat, nikoli tajný agent. A tajní agenti představovali v Palmerově živočichopisu osoby bez intelektuálních koňských sil, které by je mohly stavět na jeho úroveň. Po pravdě řečeno, neskrýval své pohoršení nad skutečností, že ortodoxní ministerstvo zahraničních věcí, jehož je pracovníkem, stále více připomíná spíše tajnou organizaci, kryjící nechutnou činnost výzvědné povahy. Palmer byl totiž úctyhodně vzdělaný pán, i když poněkud nesystematicky. Studoval arabštinu a s vyznamenáním absolvoval moderní historii. Ve volném čase se věnoval ruštině a sanskrtu. Byl vybaven vším kromě znalostí matematiky a zdravého rozumu, což vysvětluje, proč ignoroval ony únavné stránky algebraických vzorců, rovnic a diagramů, ze kterých se skládaly zbývající dva zápisníky a jež na rozdíl od pisatelových filozofických exkursů působily nudně ukázněným dojmem. A vysvětluje to rovněž (i když se výbor silně zdráhal takové zdůvodnění přijmout), proč Palmer ignoroval Služební předpisy pro interní pracovníky, postihující problematiku emigrantů a zacházení s informacemi zpravodaj-ské povahy, a jednal podle své vlastní libovůle.

„Ten chlap má šílené nápady, Tigu – fantastické úlety,“ svěřil se jednomu značně staršímu kolegovi ze studijního odboru v úterý, kdy se konečně rozhodl, že nastal čas se o tu akvizici s někým podělit. „To musíš číst.“

„Ale jak víš, že to psal chlap, Palmíku?“

Palmík to tak nějak cítil, Tigu. Sálalo to z toho.

Palmerův starší kolega si zběžně prohlédl první notes, potom druhý, a nakonec se posadil a věnoval se soustředěně třetímu. Potom si ještě jednou prohlédl nákresy v druhém zápisníku. A pak se v něm prosadil profesionál, který pochopil, že tohle není žádná legrace.

„Poslyš, Palmíku, na tvém místě bych sebou pěkně hodil a běžel bych to předat těm mládencům,“ radil. Pak si to rozmyslel a odnesl jim to sám, a to věru rychle, i když napřed brnkl přes pohotovostní linku Nedovi, aby mu nikam neutekl.

A tak teprve teď, s dvoudenním zpožděním, vypuklo peklo. Ve středu ve čtyři hodiny ráno v posledním patře Nedovy pobočky v rozložité budově z červených cihel na Victoria Street, známé jako „ruská sekce“, stále ještě oslnivě plála všechna okna, neboť teprve v těch chvílích se pomalu chýlilo k závěru první zmatené sezení týmu, který později vešel ve známost jako skupina Modráček. O pět hodin později, když si mezitím odseděl další dvě jednání v centrále tajné služby v honosné budově na nábřeží, dřepěl Ned už zase u svého stolu a dokumentace se kolem něj vršila takovým tempem, jako by se mu tam děvčata z kartotéky rozhodla zbudovat pouliční barikádu.

„Cesty Boží jsou nevyzpytatelné,“ poznamenal Ned ke svému nazrzlému asistentovi Brockovi v jedné krátké pauze před přísunem dalšího materiálu, „ale co to je proti tomu, jakým způsobem si vybírá svoje kosáky.“

V hantýrce zpravodajské služby se výrazem „kosák“ označuje takzvaný živý zdroj, což je osoba, které normální jazyk říká prostě špión. Když teď toho slova použil, narážel tím Ned na Landaua? Nebo na Káťu? Či na bezejmenného autora zápisníků? Nebo už se jeho mysl zaměřovala k mlhavým obrysům onoho velkého britského mistra špionáže, pana Bartoloměje Scotta Blaira? To Brock nevěděl, a taky mu to bylo jedno. Pocházel z Glasgowa, ale jeho rodiče pocházeli z Litvy, a abstraktní řeči ho popuzovaly.

Pokud jde o mě, musel jsem čekat celý týden, než Ned s patřičnou zdráhavostí usoudil, že nadešel čas zatáhnout do věci starýho Palfreyho. Starej Palfrey – říká se mi tak snad odjakživa. Nikdy jsem nepochopil, co se přihodilo mým dvěma křestním jménům. „Kdepak je starej Palfrey?“ ptávali se. „Kde vězí ten ochočenej orel našeho práva? Zavolejte toho starýho žongléra s paragrafy! Tohle bude lepší přehrát na starýho Palfreyho!“

Se mnou jste brzy hotovi. Nemusíte si se mnou dělat vrásky. Mé celé jméno zní Horatio Benedict dePalfrey, ale na toho Horatia Benedicta můžete ihned zapomenout, a nevzpomínám si, že by si kdy někdo všiml toho „de“. Na Zpravodajské službě jsem Harry, takže jsem často Harry i pro sebe – jsem taková poslušná duše. Když si večer v poustevně svého staromládeneckého bytečku připravuju nějakou tu kotletku, běžně si sám se sebou povídám jako s Harrym. Právní poradce lidí, kterým právo značně překáží, to je moje funkce. Kdysi jsem byl mladším společníkem zaniklé firmy Mackie, Mackie a dePalfrey, advokátní poradenství a realizace přísežných prohlášení, Chancery Lane. Ale to skončilo před dvaceti lety. Už dvacet let působím jako ten nejpokrokovější pracovník tajné služby, kdykoli připravený ukrást váhy téže slepé bohyni, kterou mé mladé srdce bylo vychováno bezmezně uctívat.

Jak jsem si zjistil, anglické slovo „palfrey“ označovalo kdysi jistý typ jezdeckého koně, a to nikoli koně válečného nebo loveckého, ale komoně sedlaného speciálně pro dámu. Na tomhle konkrétním oři ujela jistý kus cesty pouze jediná malá dáma, ale při té příležitosti ho téměř uštvala k smrti. Jmenovala se Hanna. A právě kvůli Hanně jsem vyhledal azyl v utajené pevnosti, ve které vášně nemají žádný prostor a jež má natolik tlusté zdi, že se mi k uším nemohlo donést její bušení na dveře a plačtivý hlas, žadonící, abych ji vpustil dovnitř a čelil skandálu, který tak děsil mladého právníka na prahu slibné životní kariéry.

Naděje ve tváři, ale srdce prázdné, říkávala o mně. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že trošku chytřejší ženská by si možná takovéhle postřehy nechávala pro sebe. Nedostatek sebe-ovládání totiž někdy vyjeví skutečnou pravdu. „Proč se tedy trápíš s takovým beznadějným případem?“ protestoval jsem. „Jestli je pacient už mrtvý, proč se ho tvrdošíjně snažit oživit?“

Protože jsem ženská, to byla jediná odpověď, kterou jsem z její reakce dokázal vyčíst. Protože věřila v možnost spasení mužské duše. Protože jsem se za tu svou nemožnou nedostatečnost zdráhal patřičným způsobem platit.

Teď už jsem ovšem za ni zaplatil ažaž, to mi věřte.

To kvůli Hanně chodím dodnes tajnými chodbičkami a svoji zbabělost nazývám povinností a slabost sebeobětováním.

To kvůli ní tady sedávám dlouho do noci, v téhle šedivé kanceláři s nápisem PRÁVNÍ ODDĚLENÍ na dveřích, zavalený haldami písemné dokumentace, magnetofonových kazet a filmů, jako bych řešil nějaký rozvodový spor, a zatím plánuju oficiální maskování operace Modráček a krytí jejího protagonisty Bartolomewa (alias Barleyho) Scotta Blaira.

A Hanna rovněž způsobuje, že když teď starej Palfrey spisuje tuhle očistnou zpověď, odkládá občas pero, zdvihne hlavu a hluboce se zasní.

Návrat Nikiho Landaua pod britskou vlajku, pokud ji vůbec kdy opustil, se udál přesně osmačtyřicet hodin poté, co ty notesy pleskly o Nedův pracovní stůl. Od chvíle, kdy prožil tu ostudnou anabázi po Whitehallu, ožíral se Landau vztekem a ponížením. Přestal chodit do práce a svůj byteček v Golders Green, který si obyčejně piplal a čančal, jako by na tom záležel jeho život, hanebně zanedbával. Jeho melancholické rozpoložení nerozptýlila ani Lydie. Sám jsem na vnitru nahonem zařizoval, aby dali souhlas s odposlechem jeho telefonu, takže když mu zavolala, vyslechli jsme, jak ji odmítá. A když se tam pak celá nešťastná dostavila osobně, naše sledovačka hlásila, že jí jenom nabídl šálek čaje a hned ji vyprovodil.

„Vážně mi není jasný, co jsem zvorala, ale i tak mě to moc mrzí,“ slyšeli, jak si na odchodu smutně povzdechla.

Sotva vyšla na ulici, Ned mu zavolal. Landau se mě později docela důvtipně vyptával, jestli to byla čirá náhoda.

„Pan Niki Landau?“ ptal se Ned tónem, který nepřipouštěl žádné žerty.

„Zdá se,“ odpověděl Landau a posadil se zpříma.

„Já jsem Ned. Zřejmě máme jednoho společného přítele. Není třeba ho jmenovat. Vy jste pro něj onehdy laskavě přinesl dopis. Měl jste s tím bohužel problémy, jak jsem se dozvěděl. A taky jste dodal jistý balíček.“

Ten hlas Landaua ihned silně vzrušil. Sebejistý a velitelský hlas schopného úředníka – žádnej cynickej šašek, můj milej Harry.

„Ano, to je pravda,“ připustil, ale Ned už pokračoval.

„Myslím, že není nutné pouštět se do nějakých podrobností takhle po telefonu, ovšem na druhé straně jsem přesvědčen, že bychom si měli důkladně popovídat. Kromě toho bych vám rád stiskl ruku. A to co nejdřív. Kdy se vám to hodí?“

„Kdykoliv,“ odpověděl Landau a v poslední chvíli se zarazil, aby nedodal „pane“.

„Odjakživa si myslím, že v takovýchhle případech nemá smysl schůzku odkládat. Co vy na to?“

„Velmi se mi ulevilo, Nede,“ odpověděl Landau s úsměvem ve hlase.

„Pošlu pro vás vůz. Bude tam za chvilku, takže radši zůstaňte, kde jste, a čekejte, až na vás cinknou. Bude to zelený rover. Poznávací značka začíná na B. Řidič se jmenuje Sam. Když budete mít pochybnosti, ať vám ukáže služební průkaz, a jestli vás ani to neuspokojí, zavolejte mi jeho číslo. Zvládnete to?“

„Ten náš společný přítel je v pořádku, doufám,“ neodolal Landau, ale Ned už mezitím zavěsil.

Zvonek zadrnčel za pár minut. Nechali stát auto za rohem, pomyslel si Landau, když plynul dolů po schodech jako ve snu. Takže tohle je ono. Jsou to profíci. Cílem byl dům v elegantní čtvrti Belgravia, s čerstvě renovovanou terasou. Bílé průčelí v zapadajícím slunci oslnivě zářilo. Výstavný palác, chrám tajemných sil, které řídí naše osudy. Nablýskaný mosazný štítek u sloupového vchodu nesl název ŘEDITELSTVÍ ZAHRANIČNÍCH STYKŮ. Landau ještě ani nevyšel po schodech a dveře se před ním otvíraly. Sotva je za ním uniformovaný strážce zavřel, spatřil proti slunečnímu světlu štíhlého muže s přímým držením těla, tak asi něco přes čtyřicet, nejdřív jen jako tmavou siluetu, potom i seriózní mužné rysy pohledného obličeje, načež přišlo podání ruky, diskrétní, ale důvěryhodné, takové, jakým se zdraví námořní důstojníci.

„Výborně, Niki. Pojďte dál.“

K příjemné tváři nemusí vždycky patřit příjemný hlas, ale v Nedově případě tomu tak bylo. Landau ho následoval do oválné pracovny a cítil, že by se mu mohl přiznat k čemukoliv a Ned by i potom stál při něm. Ve skutečnosti ony vlastnosti, které se Landauovi u Neda na první pohled líbily, z něj právě dělaly okouzlujícího Krysaře: nevtíravý šarm, nezdůrazňovaná přitažlivost, nenápadný vliv dominantní osobnosti, nakonec i to jeho „Pojďte dál.“ Vycítil v něm polyglota, protože jím byl i on sám. Stačilo tu a tam pronést ruské jméno nebo frázi a Ned se toho ihned chytil a s úsměvem navázal. Je to náš člověk, Harry. Když se jeden potřebuje někomu s něčím svěřit, byl Ned tím pravým, a ne ten panák z ministerstva zahraničních věcí.

Dokud však Landau nezačal vyprávět, ani si sám neuvědomoval, jak zoufale se potřebuje ze svého dobrodružství vypovídat. Jak jednou otevřel ústa, byl ztracený. Pak už jen užasle naslouchal sám sobě, protože nemluvil pouze o Kátě a o těch notesech a o důvodech, proč je vlastně vůbec převzal, a o tom, jak je ukryl, ale o celém svém dosavadním životě, o problémech se svou slovanskou duší, o své lásce k Rusku, navzdory tomu, jak to tam vypadá, o svém pocitu, že se bezmocně plácá mezi dvěma kulturami. A Ned ho přece k tomu nijak nenabádal, ani ne-směroval. Byl rozený posluchač. Nanejvýš se pohnul, aby si do bloku načrtl pár úhledných poznámek, a to jenom tehdy, když si výjimečně potřeboval vyjasnit nějaký detail – například ten okamžik na letišti, kdy Landaua nedbale odmávli a pustili do odbavovací haly, aniž mu věnovali jediný pohled.

„A prošli takhle všichni, nebo jenom vy?“

„Všichni. Jenom mávli rukou a bylo to.“

„Neměl jste dojem, že si na vás dali nějak záležet?“

„V jakém smyslu?“

„Jestli vám nepřipadalo, že s vámi zacházejí jinak než s ostatními. Líp, například.“

„Prošli jsme všichni jako hejno ovcí. Chci říct stádo,“ opravil se Landau. „Podívali se na vízum a hotovo.“

„A ostatní skupiny procházely podobně snadno, nevšiml jste si?“

„Zřejmě jsme jim mohli být všichni ukradení. Nejspíš za to mohla ta letní sobota. Nebo se začíná projevovat ta glásnosť. Na důkladnější prohlídku si vytáhli jen pár lidí a ostatní šli rovnou. Jestli mám říct pravdu, připadal jsem si jako cvok. Všechny ty složité přípravy jsem si moh ušetřit.“

„Zachoval jste se nesmírně rozumně. Zvládl jste všechno na jedničku,“ chlácholil ho Ned bez sebemenšího náznaku povýšenosti a shovívavosti a dál si při tom dělal poznámky. „A vedle koho jste seděl v letadle, to si pamatujete?“

„Vedle Spikeyho Morgana.“

„A kdo seděl z druhé strany?“

„Nikdo. Měl jsem místo u okýnka.“

„Co to bylo za sedadlo?“

Landau si jeho číslo pamatoval. Když to jen trošičku šlo, snažil se v letadle získat vždycky totéž místo.

„Během letu jste si jistě hodně povídali?“

„Vlastně dost, to ano.“

„A o čem?“

„No, hlavně o ženskejch. Spikey se nastěhoval na Notting Hill k dvěma nezávislým novinářkám.“

Ned se pobaveně zasmál. „A řekl jste Spikeymu o těch notesech? Jen tak z úlevy, že to máte šťastně za sebou, Niki? V takové situaci by to bylo docela přirozené, někomu se svěřit!“

„To mě ani ve snu nenapadlo. Neprozradil bych to živé duši. Ani tehdy, ani v budoucnu. Říkám to jenom vám, když je adresát k nenalezení, ale vy jste k tomu oprávněný.“

„Lydie taky neví nic?“

Landaua se to dotklo a na chvíli zastínilo jeho obdiv k Nedovi a dokonce i překvapení nad tím, jak důvěrně se Ned vyzná v jeho soukromém životě.

„Moje přítelkyně, Nede, o mně prakticky nic nevědí. Spíš se můžou jen domýšlet, než že by mě skutečně znaly,“ odrazil okamžitě náznak podezření. „O mých tajemstvích nevědí ale vůbec nic, protože nemám ve zvyku se jim svěřovat.“

Ned pokračoval v psaní. A ten ukázněný pohyb pera, spolu s onou narážkou na jeho případnou neopatrnost, Landaua vypro-vokoval, aby si i on ohřál polívčičku, protože si dobře všiml, že kdykoli padne zmínka o Barleym, Nedovy jinak přátelsky naladěné rysy poněkud ztvrdnou.

„Barley je ale v pořádku, viďte? Že se mu nic nestalo, či snad ano?“

Ned jako by neslyšel. Vzal si další list papíru a psal dál.

„Barley by v mé situaci zašel na ambasádu, co?“ dorážel Landau dál. „Je přece profesionál. Jo – Barley. Prozrazujou ho ty šachy, jestli vás to zajímá. Radši by je neměl hrát. Na veřejnosti teda určitě ne.“

Teprve teď se Nedova hlava pomalu zvedla od poznámek a Landau spatřil v jeho tváři kamennou masku, která byla hrozivější než jeho slova: „My nikdy nikoho nejmenujeme, Niki,“ řekl s nepřirozeným klidem. „Ani mezi sebou ne. Vy jste to pochopitelně nemohl vědět, takže vám to nevyčítám, ale prosím vás, abyste si na to dal pro příště dobrý pozor.“

Možná si potom uvědomil, jaký účinek to na Landaua mělo, protože vstal a přešel ke stolku z atlasového dřeva, z karafy nalil do dvou sklenic sherry a jednu mu odnesl. „Jinak ano, je v pořádku,“ dodal.

Beze slova tedy Barleymu připili, ale mezitím si Landau stačil už desetkrát odpřisáhnout, že to jméno mu už nikdy nepřejde přes rty.

„Nemůžeme si dovolit, abyste příští týden odjel do Gdaňska,“ prohlásil Ned. „Sehnali jsme vám lékařské potvrzení a obdržíte finanční kompenzaci. Jste nemocný. Podezření na žaludeční vředy. Nějakou dobu nebudete smět chodit do práce – bude vám to moc vadit?“

„Udělám všechno, co chcete,“ souhlasil Landau.

Před odchodem ještě musel podepsat úřední prohlášení, jímž se zavazoval k naprosté mlčenlivosti, čemuž Ned blahosklonně přihlížel. Jde o velice rafinovaně formulovaný dokument právní povahy, jehož smyslem je především udělat dojem na podpisujícího, jinak je vlastně k ničemu. Ale ani sám zákon, který toto opatření předpisuje, ke slávě svých tvůrců moc nepřispívá.

Potom Ned vypnul mikrofony a skryté videokamery, na nichž vzhledem k vážnosti rozvíjejícího se případu dvanácté patro trvalo.

Doposud obstarával všechno sám, na což měl ostatně jako šéf ruské sekce plné právo. Správný zpravodaj musí umět pracovat na vlastní pěst. Dokonce ještě ani nezavolal starého Palfreyho, aby to pitomé prohlášení přečetl. Alespoň zatím ještě ne.

Jestli se až do toho odpoledne cítil Landau zanedbávaný a opomíjený, pak mu to vynahradil zbytek týdne, kdy byl doslova zahlcen pozorností. Na druhý den časně ráno ho Ned se svou obvyklou zdvořilostí telefonicky požádal, aby se odebral na určitou adresu v Pimlicu. Vyklubal se z ní činžák z třicátých let se zdobenými kovovými okenními rámy natřenými nazeleno a s hlavním vchodem, kterým by se nejspíš mělo vstupovat do biografu. V přítomnosti dvou mužů, které mu nepředstavil, probral Ned s Landauem stručně celou jeho historku ještě jednou, načež ho těm vlkům předhodil.

Jako první se ujal slova trochu roztěkaný, nesoustředěný muž s dětsky růžovými tvářemi, nevinně jasnýma očima a sakem, které barvou i materiálem ladilo s jeho rozcuchanou lněnou kšticí. I hlas mu zněl, jako by byl duchem nepřítomný. „Modré šaty měla, jste říkal? Já se jmenuju Walter,“ dodal, jako by i jeho samého ta informace vyděsila.

„Ano, pane.“

„A nemohl jste se splést?“ zapípal ten člověk, naklonil hlavu a úkosem se na Landaua zadíval zpod hebkého obočí.

„Vyloučeno, pane. Modrý kostým a hnědá igelitka. Na nákupy tam ženské většinou nosí síťovku, ale ona měla tašku z hnědého plastiku. ‚Tak, Niki,‘ říkal jsem si, ‚dneska by se to moc nehodilo, ale pokud se s tou dámou budeš chtít zaplést někdy příště, což není nic nemožnýho, měl bys jí z Londýna přivézt pěknou modrou taštičku, aby jí šla k šatům, pamatuj si to.‘ Takže proto jsem si tak jistý, chápete? Přesně si vzpomínám, na co jsem při pohledu na ni myslel, pane.“

Když jsem pak poslouchal zvukový záznam, s údivem jsem si všiml, že Landau říká Walterovi tvrdošíjně „pane“, ačkoliv Neda neosloví nikdy jinak než křestním jménem. Nebyla to však ani tak známka toho, že by měl Landau před Walterem takový respekt, spíše šlo o projev jistého odporu, který v něm Walter vyvolával. Koneckonců Landaua přece jen zajímaly spíše ženy, kdežto Walter byl naprosto opačný typ.

„A černé vlasy, říkáte?“ vyzpěvoval Walter, jako by šlo o něco nevídaného.

„Černé, pane. Černé a velmi jemné. Přímo havraní. Na to můžete vzít jed.“

„Nešlo o přeliv?“

„To já bych poznal, pane,“ ohradil se Landau a dotkl se vlastních vlasů, neboť byl odhodlán svěřit jim úplně všechno, včetně tajemství svého věčného mládí.

„Před chvílí jste se zmínil, že byla asi z Leningradu. Podle čeho tak soudíte?“

„Jak se nesla. Uvědomoval jsem si, že to je třída. Viděl jsem v ní něco jako ruskou Římanku. Byla z Petrohradu.“

„Nemohla to být třeba Arménka? Nebo Gruzínka? Židovka?“

Nad tím posledním námětem se Landau sice na okamžik zarazil, ale potom ho zavrhl. „Já sám jsem Žid, pane. Ono to sice neznamená, že bych musel jiného Žida poznat na dálku, ale asi by mě to nejspíš trklo.“

Ticho, které možná pouze odráželo Walterovu nerozhodnost, jako by Landaua pobízelo, aby to rozvedl. „Abych pravdu řekl, podle mně se to s tím židovstvím přehání. Pokud se chcete cítit jako Žid, tak hodně štěstí a užijte si to. Jestli se ale bez toho obejdete, tak vás k tomu nikdo nemůže nutit. Já sám jsem především Brit, potom Polák, a pak teprve přijde na řadu to ostatní. A je mi jedno, že spousta lidí by to řadila obráceně. To je jejich věc.“

„To jste vystihl přesně!“ ožil Walter, zahihňal se a potěšeně luskl prsty. „Stručně a jasně. A říkáte, že anglicky mluvila docela dobře?“

„Víc než dobře, pane. Přímo akademicky. Všichni bychom se od ní mohli učit.“

„Že by to byla učitelka?“

„Měl jsem ten dojem,“ přiznal se Landau. „Učitelka, profesor-ka. Vzdělání z ní přímo čišelo. Rozhodně inteligentní ženská, a se silnou vůlí.“

„Dobří tlumočníci se dokážou udělat neviditelnými, aspoň já si to myslím. Tahle dáma se spíš předváděla.“

„Výborně, vynikající odpověď,“ radoval se Walter a povytáhl si své růžové manžety. „A měla snubní prstýnek. Dobrý postřeh!“

„Na to dám krk, pane. Zásnubní prstýnek, i snubní. Po tom se obvykle koukám nejdřív, ale v Rusku to je jinak než v Anglii, musíte si zkontrolovat opačnou ruku, protože děvčata tam nosí prstýnky na pravé ruce. Svobodné Rusky jsou pěkné mrchy a rozvodů je tam až hrůza. Dávám přednost těm, co doma mají milého a solidního manžílka a párek dětiček, ke kterým se musejí vrátit. V takovém případě jsem k službám.“

„Na to bych se chtěl zeptat. Má podle vás děti, nebo ne?“

„O tom vůbec nepochybuju, pane.“

„Ale jděte, to přece vědět nemůžete,“ napomenul ho Walter mrzutě a smutně svěsil koutky. „Jste snad médium?“

„Boky, pane. I když byla hrozně vyděšená, pořád si uchovávala důstojnost. Žádná Junona, ani křehká víla. Jednoznačně matka.“

„A co výška?“ zeptal se Walter ječivým diskantem a jeho neobrvená víčka mu poplašeně vylétla vzhůru. „Zkusíte nám odhadnout její výšku? Představte si ji vedle sebe a zkuste se poměřit. Díváte se na ni nahoru, nebo dolů?“

„Rozhodně je spíš větší než menší. Ale to už jsem vám říkal.“

„Takže byla vyšší než vy?“

„Ano.“

„Stopětasedmdesát? Stoosmdesát?“

„Spíš to druhý,“ zavrčel Landau.

„A teď zpátky k jejímu věku. Předtím jste trochu váhal.“

„Jestli jí je víc než pětatřicet, není to na ní vidět. Nádherná pleť, perfektní postava, prostě ženská v rozkvětu, především duševním,“ konstatoval Landau se smířlivým úsměvem. Walter mu byl sice v lecčems nesympatický, přesto však v něm probouzel typicky polskou slabost pro excentrické podivíny.

„Je neděle. Kdyby to byla Angličanka – myslíte, že by šla do kostela?“

„Tenhle problém by měla už dávno jednou provždy vyřešený,“ vyhrkl Landau ke svému vlastnímu úžasu dřív, než měl čas si odpověď promyslet. „Třeba by tvrdila, že Bůh neexistuje, nebo třeba naopak, že existuje, ale v každém případě by na rozdíl od většiny z nás nezůstala jen u konstatování. Promyslela by si to, rozhodla by se a vyvodila by z toho veškeré důsledky.“

V tu chvíli Walterovy podivné způsoby roztály v gumově širokém úsměvu. „Vy jste jednička, člověče,“ prohlásil závistivě. „A co exaktní vědy – vyznáte se v nich aspoň trochu?“ pokračoval hlasem, který se opět ponořil do mlh.

„Moc ne. Sem tam něco znám. Co člověk posbírá cestou.“

„Co fyzika?“

„Nanejvýš průměr, pane. Středoškolská úroveň. Prodával jsem kdysi učebnice. Žádný zkoušky bych asi neudělal. Ale něco jsem přece jenom pochytil – řekněme to takhle.“

„Co je to telemetrie?“

„To slovo slyším poprvé.“

„Nesetkal jste se s ním ani v angličtině, ani v ruštině?“

„V žádném jazyce, pane. Bohužel. Telemetrie mě prostě minula.“

„A co vám říká pé-es-chá?“

„Prosím, pane?“

„Pravděpodobnost systematické chyby. Proboha, vždyť tam toho o téhle věci napsal spoustu, přece víte, v těch příšerných notesech, co jste nám přinesl. Netvrďte mi, člověče, že byste se nepamatoval na pé-es-chá.“

„To jsem teda musel přehlídnout. Já to jen tak probletroval. Vážně.“

„Dokud jste nedošel k tomu místu, kde se praví, že sovětský těžkooděnec ve svém brnění umírá. Tam jste přestal. Proč?“

„Ne že jsem k tomu došel. Náhodou jsem na to narazil.“

„Tak dobře, náhodou jste na to narazil. A to vás přivedlo k určitému závěru. Mám pravdu? O tom, co vlastně chtěl autor sdělit. Co to tedy podle vás bylo?“

„Že jsou neschopní – asi to. Že na to nemají. Tedy Rusáci. Že to jsou břídilové.“

„Břídilové v čem?“

„V konstrukci raket. Mají v tom samé chyby.“

„Jaké chyby?“

„Nejrůznější. Magnetické chyby. Systematické chyby – ať už je to, co chce. To je přece vaše starost, tohle zjistit.“

Landauova nevrlá obrana však jenom zdůraznila jeho autentičnost jako svědka. Protože, když se chtěl blýsknout a neměl na to, jeho nevědomost je přesvědčovala, že je čistý, jak dal nyní Walter s úlevou najevo.

„Myslím, že to snad nemohl zvládnout líp,“ prohlásil, jako by byl Landau zcela mimo doslech, a na závěr rozpřáhl paže v teatrálním gestu. „Řekl nám všechno, co si pamatuje. Nic si nevymýšlí, ani třeba jenom, aby to znělo líp. Že je to tak, Niki?“ obrátil se na Landaua dychtivě a prudce rozkřížil nohy, jako by ho něco kouslo do rozkroku.

„Jistě, pane, můžete se spolehnout.“

„Vážně jste si nic nepřidal? My bychom na to stejně dřív nebo později přišli. Tím byste shodil všechno, co jste vypověděl, chápete.“

„Samozřejmě, pane. Bylo to přesně tak, jak jsem vám říkal. Nic jsem si nepřidal a nic jsem neubral.“

„A já o tom ani v nejmenším nepochybuju,“ otočil se Walter na své kolegy, hlas plný vnitřního přesvědčení, a znovu se uvelebil v křesle. „Tohle je v naší branži vůbec nejtěžší, a vlastně v každé branži: říct ‚já vám věřím‘. Tady Niki si na nic nehraje, a takových lidí je jako šafránu. Kdyby bylo víc jemu podobných, jsme úplně zbyteční.“

„A tohle je Johnny,“ vysvětloval Ned v úloze štábního pomocníka.

Johnny měl prošedivělé vlasy, buldočí čelisti a dokumentační složku plnou úředně vyhlížejících depeší. S tím zlatým řetízkem od hodinek na vestě a v elegantně ušitém tmavošedém obleku vypadal jako ztělesněná představa kontinentální servírky o tom, jak má vypadal typický anglický džentlmen, ovšem v tomhle by s ní Landau rozhodně nesouhlasil.

„Niki, nejdříve ze všeho vám musíme poděkovat, kamaráde,“ zahájil Johnny protáhlým akcentem Američana z východního pobřeží. Rozuměj, my štědří dobrodinci, naznačoval jeho blaho-sklonný tón. Co držíme v rukou rozhodující karty. Johnny za to asi ani nemůže. Schopný agent, ale neumí tu svou amerikánskou nadřazenost držet na uzdě. Někdy si myslím, že právě v tomhle je hlavní rozdíl mezi našimi a americkými zpravodajci. Američani, kteří si svou moc i peníze umějí tak dokonale vychutnat, to své štěstí jaksepatří inzerují. Chybí jim instinktivní schopnost přetvářky, která je pro nás Brity něco jako druhá přirozenost.

Zkrátka a dobře, Landau se teď pěkně naježil.

„Moc by vám vadilo, kdybych se vás taky na něco zeptal?“ pokračoval Johnny.

„Pokud s tím souhlasí Ned,“ vyjádřil se Landau.

„Ale jistě,“ přikývl Ned.

„Takže jsme zase na té audiovýstavě, tenkrát večer. Ano, kamaráde?“

„No – on je to ještě spíš podvečer, Johnny.“

„A vy tu Jekatěrinu Orlovovou doprovázíte přes sál až ke schodišti. Co stojí ti fízlové. A tam se s ní loučíte.“

„Drží se mě pod paží.“

„Drží se vás pod paží, fajn. Před těmi fízly. A vy se za ní pak díváte, jak kráčí ze schodů. Sledujete ji ještě, když vychází na ulici, kamaráde?“

Nikdy předtím jsem neslyšel, že by Johnny někomu říkal „kamaráde“, takže jsem usoudil, že chtěl prostě Landaua nějak vyvést z míry, jak to do agentů hustí psychologové, které si tyhle služby vydržují.

„Přesně tak,“ odsekl Landau.

„Až ven na ulici? Ještě si to rozmyslete,“ radil mu Johnny okázale, jako by ho hájil před soudem.

„Až ven na ulici a pryč z mého života.“

Johnny počkal, aby si všichni, ale především Landau sám, byli jisti, že mu dal šanci. „Niki, kamaráde, naši lidé tam totiž v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách pronikli. Ale shora z těch schodů nedohlédl na ulici ani jediný.“

Landau zrudl, ne rozpaky, ale hněvem. „Viděl jsem, jak schází dolů po schodech. Viděl jsem, že zamířila k východu na ulici. A nevrátila se. Takže pokud tu ulici v posledních čtyřiadvaceti hodinách někdo neodstranil, což by za Stalina bylo klidně možné…“

„Neměli bychom raději pokračovat?“ zarazil ho Ned.

„Nevšiml jste si, že by šel někdo za ní?“ tlačil ho Johnny zase ke zdi.

„Po schodišti, nebo ven na ulici?“

„V obou případech, kamaráde, v obou.“

„Ne, nevšiml. Na ulici jsem ji vyjít neviděl, sám jste mi to právě vysvětlil. Tak co kdybych se teď začal ptát já a vy byste odpovídal?“

Johnny se líně rozvalil v křesle a opět zasáhl Ned. „Niki, některé věci se prostě musejí prošetřit velice pečlivě. Ve hře je toho strašně moc, a Johnny jenom plní rozkazy.“

„Jenže mně už ta hra nebaví,“ trucoval Landau. „Zpochybňuje se tady, co říkám, a mně se vůbec nelíbí, když ze mě nějakej Američan dělá blázna. Kdyby to byl aspoň Brit!“

Johnny se znovu začal hrabat v těch svých lejstrech. „Niki, popište nám laskavě opatření státní bezpečnosti v souvislosti s tou výstavou, pokud jste je ovšem sám dokázal zaznamenat.“

Landau se stísněně nadechl. „Tak tedy,“ pustil se do toho znovu, „v hotelové hale se poflakovali dva mladí uniformovaní policajti. Ti zapisují všechny Rusy, kteří přicházejí a odcházejí, což je úplně normální. Nahoře v tom výstavním sále jsme měli ty pravé, co chodí v civilu, takzvaná očka, tichošlápci – Rusové jim říkají toptúni,“ dodal pro Johnnyho poučení. „Za pár dní je člověk zná jako svý boty. Nic nekupujou, ani nekradou exponáty, prospekty a výtisky zdarma taky neloudí. Jedno je mi ale záhadou – jeden z nich je vždycky vyšisovanej blonďák. Byli tam celkem tři, celý týden pořád ti samí. Právě tihle mládenci se za ní koukali, když scházela dolů po schodech.“

„A to byli všichni, kamaráde?“

„Co já vím, tak ano, ale vy mě z toho jistě vyvedete.“

„Že byste si nevšiml dvou dam neurčitého věku, už ale prošedivělých, které tam taky chodily každý den, přicházely brzy a pozdě odcházely, taky nic nenakupovaly, neuzavřely žádný kontrakt se žádným vystavovatelem, a přitom podle všeho neměly vůbec žádný oficiální důvod pro návštěvu veletrhu?“

„Vy myslíte Gertu a Daisy.“

„Prosím?“

„To byly takové staré chudinky z Knihovní rady. Chodily tam jako na pivo. Jejich hlavní zábavou bylo shazovat brožury ze stojanů a vyžebrávat volné. Pokřtili jsme je jako Gertu a Daisy, podle postav v jednom britském rozhlasovém seriálu, který byl populární za války a těsně po ní.“

„A to vás nenapadlo, že tam tyhle dvě dámy můžou rovněž mít dozor?“

Nedova energická ruka se sice pohotově vymrštila, ale zadržet Landaua už nestačila.

„Johnny,“ zasyčel Landau, který toho už měl vážně dost. „Bylo to v Moskvě, chápete? V Moskvě, sovětském hlavním městě, kamaráde. Kdybych tam měl pořád dumat nad tím, kdo všechno kolem mě může bejt fízl, tak bych v hotelu nevylez z postele a večer do ní nevlez. Tam odposlouchávají snad i vrabčáky na stromech!“

Johnny se zase chvíli probíral v těch telegramech. „Uvedl jste, že se Jekatěrina Borisovna Orlovová zmínila, že sousední stánek firmy Abercrombie a Blair byl prázdný i předchozího dne, je to tak?“

„Ano, to jsem skutečně uvedl.“

„Vy jste si jí ale předchozího dne nevšiml. Mám pravdu?“

„Máte.“

„Jenže jste se taky dal slyšet, že hezkou ženu nikdy nepřehlédnete.“

„Ano, to platí, děkuji, a kéž mi ta schopnost dlouho vydrží.“

„To vám ale v tom případě neměla uniknout, nemyslíte?“

„Občas nějakou přece jen propasu,“ přiznal Landau, znovu zrudlý vztekem. „Třeba když jsem otočený zády nebo skloněný nad stolem, nebo když jsem třeba zrovna na záchodě – potom je docela možné, že má pozornost na chvíli ochabne.“

Johnnyho neotřesitelný klid vzbuzoval obdiv. „Vy máte v Polsku příbuzné, že, pane Landau?“

„Kamarád“ už zřejmě splnil svou funkci, protože jsem ho v dalším záznamu marně hledal.

„Ano.“

„A je pravda, že vaše starší sestra zastává vyšší funkci v polském vládním aparátu?“

„Moje sestra pracuje na polském ministerstvu zdravotnictví jako revizorka zdravotních zařízení. Zdaleka to není to, čemu říkáte vyšší funkce, a už je taky dávno v důchodovém věku.“

„Stal jste se někdy, ať už přímo nebo nepřímo, vědomým terčem nátlaku či vydírání ze strany zpravodajských agentur komunistického bloku nebo třetích stran působících v jejich zájmu?“

Landau se obrátil na Neda. „Jakým terčem? Nejspíš pořád ještě neumím dost dobře anglicky!“

„Jako, že byste o tom věděl,“ vysvětloval Ned s varovným úsměvem. „Že byste si to uvědomoval.“

„Tak v tom případě nestal,“ odpověděl Landau.

„Při svých cestách do zemí východního bloku jste ale navazoval důvěrné styky s tamějšími občankami, je to tak?“

„Pár jsem jich zatáh do postele. Ale to se nedá považovat za důvěrné styky.“

Walter vypískl přidušeným smíchem, jako zpovykaný školáček, zatáhl hlavu mezi ramena a dlaní si zakryl svůj příšerný chrup. Ale Johnny šel tvrdošíjně za svým. „Pane Landau, neměl jste někdy v minulosti kontakty s výzvědnými službami některé spřátelené nebo nepřátelské země?“

„Nikoli.“

„Prodal jste někdy nějakou informaci osobě jakéhokoliv postavení či profese – novinám, informační kanceláři, policii, armádě? Za jakýchkoli okolností, byť zcela nevinných?“

„Nikoli.“

„Nejste a nikdy jste nebyl členem komunistické strany nebo nějaké mírové organizace či skupiny sympatizující s jejich cíli?“

„Jsem britský občan,“ konstatoval Landau a vzdorně vystrčil svou polskou bradičku.

„A nemáte ani nejmenší představu, jakkoli mlhavou, o celkovém smyslu zprávy obsažené v tom materiálu, kterým jste se zabýval?“

„Já se tím materiálem nezabýval. Jenom jsem ho předal dál.“

„Ale mezitím jste si ho přečetl.“

„Četl jsem to, čemu jsem rozuměl. Něco ano. Ale potom jsem toho nechal. To jsem vám už přece říkal.“

„Proč jste toho nechal?“

„Protože jsem slušně vychovanej, když už to chcete za každou cenu vědět. Ovšem pokud jde o vás, vážně o tom začínám pochybovat.“

Johnny se však vůbec nezastyděl a dál se přehraboval v té hal-dě papírů. Vytáhl obálku se štůskem fotografií pohlednicového formátu a rozložil je na stole jako hrací karty. Některé byly rozmazané, ale všechny bez výjimky hrubě zrnité. U některých bylo popředí více či méně zakryté. Zachycovaly různé ženy, scházející ze schodů ponuré, úředně působící budovy, ve skupinkách i jednotlivě. Některé měly v ruce síťovky, jiné šly s hlavou skloněnou, ruce prázdné. Landau si vzpomněl, jak mu vyprávěli, že Moskvanky mají ve zvyku vypadnout přes oběd do ulic, v rychlosti si nakoupit, co zrovna potřebují a co se jim vejde do kapes, a kabelku nechávají demonstrativně ležet na pracovním stole, jako důkaz pro celý svět, že si majitelka jenom na chvilku odběhla někam přes chodbu.

„Tohle je ona,“ vystrčil Landau náhle ukazováček.

Johnny opět předvedl jednu ze svých fint, odkoukaných od advokátů ze soudní síně. Na takovéhle šaškárny byl sice příliš inteligentní, nedokázal si je však odpustit. Zatvářil se zklamaně a nevěřícně, jako by Landaua přistihl při lži. Videozáznam nemilosrdně zachytil, jak strašně to přehrává. „Jak si tím můžete být tak jistý, člověče? V kabátě jste ji nikdy neviděl!“

Landau se ovšem nenechal zmást. „Ale jistě, je to ona, je to Káťa,“ prohlásil neoblomně. „Poznal bych ji kdekoli. Je to Káťa. Tady má sice vlasy vyčesané nahoru, ale je to Káťa. Dokonce má v ruce stejnou tašku – tu igelitku.“ Pozorně si tu fotografii prohlížel. „Je vidět i ten snubní prstýnek.“ Na okamžik jako by zapomněl, že tu není sám. „Udělal bych to pro ni znova třeba hned zejtra,“ zasnil se. „A další den zas.“

Což se stalo docela uspokojivou tečkou za Johnnyho nepřátel-sky předpojatým výslechem tohoto svědka.

Jak ubíhaly dny a jeden neprůhledný výslech následoval za druhým, nikdy na témž místě dvakrát a nikdy se stejnými lidmi, s výjimkou Neda, narůstal v Landauovi pocit, že se celá ta záležitost pozvolna blíží ke svému vyvrcholení. Ve zvukovém studiu na Portland Place mu přehrávali různé ženské hlasy, Rusek mluvících rusky i Rusek mluvících anglicky, ale Kátin hlas mezi nimi nerozeznal. Jindy se zas k jeho zděšení zabývali finančními záležitostmi – ne svými, ale Landauovými. Výše jeho konta – kde to k čertu vyšťourali? Daňová přiznání, výplatní pásky, úspory, hypotéky, životní pojistka – berňák by nemohl být důkladnější.

„Nám můžete věřit, Niki,“ nabádal ho Ned, ale měl přitom na tváři tak upřímný a uklidňující úsměv, že Landau vycítil, že Ned svým způsobem stojí při něm, a vůbec – že brzy nastane obrat k lepšímu.

Chtějí mi tu nabídnout práci, napadlo ho v pondělí. Chtějí ze mě udělat špióna, jako je Barley.

V úterý si pomyslel, že možná hodlají napravit tu hanebnost, kterou provedli jeho tátovi, i když dvacet let potom, co umřel.

A ve středu na něj řidič Sam zazvonil naposledy a všechno se vyjasnilo.

„Tak kam to bude dneska, Same?“ vyzvídal Landau rozjařeně. „Do Toweru na popravu?“

„Kdepak, do Sing-Singu,“ vylepšil to Sam, a oba se rozesmáli.

Sam ho pochopitelně nezavezl ani do Toweru, ani do Sing-Singu, ale k postrannímu vchodu právě jednoho z těch ministerstev, která se Landau před pouhými jedenácti dny neúspěšně snažil ztéci. Šedooký Brock ho doprovodil po zadním schodišti nahoru a zmizel. Landau vešel do rozlehlé místnosti s vyhlídkou na Temži. Za stolem proti němu sedělo několik mužů. Vlevo trůnil Walter, s pečlivě upravenou kravatou a ulízanými vlasy, vpravo Ned. Oba se tvářili velmi vážně. Mezi nimi, s rukama vykukujícíma zpod manžet, naplocho přitisknutýma na stolní desku a s nepřístupným výrazem na úhledných tvářích, trůnil ještě docela mladý a velmi elegantně oblečený muž, o kterém Landau správně usoudil, že je zřejmě nadřízený těch druhých dvou. Landau to později trefně popsal tak, že ten člověk vypadal jako postava z nějakého úplně jiného filmu. Pevně svíral rty a celkově byl jako ze škatulky – jako by měl za chvíli vystoupit v televizi. Vyzařovalo z něj větší bohatství, než jaké představují pouhé peníze. Bylo mu čtyřicet, stál na počátku velké kariéry, ale nejhorší na něm byla ta jeho neposkvrněnost. Vyhlížel příliš mladě na to, aby se mohl zabývat zlotřilostmi dospělých.

„Já jsem Clive,“ představil se tichým hlasem. „Pojďte dál, pane Landau. Řešíme problém, co teď s vámi.“

A za Clivem – vlastně za těmi všemi – spatřil Niki Landau dodatečně i mě. Starého Palfreyho. Ned zpozoroval, že mě Landau zaznamenal, usmál se a nenuceně nás seznámil.

„A tohle je Harry, Niki,“ představil mě nepravdivě. Nikdo jiný si zatím nevysloužil specifikaci své domácí pracovní náplně, ale v mém případě ji Ned poskytl. „Harry je náš domácí sudí, Niki. Dohlíží, aby se nikomu neukřivdilo.“

„To mě těší,“ vzal to Landau na vědomí.

V tom okamžiku tady do celé té historie skromně vstupuje moje osoba – právnický poslíček, napravovatel průšvihů, herec malých rolí, trochu dvorní šašek a nakonec kronikář; chvíli Rosenkranz, chvíli zas Guildenstern, jenom příležitostně Palfrey jako takový.

A aby se Landau cítil ještě důležitěji, byl tam s námi i Reg, důvěru vzbuzující rudovlasý vazoun, který Landaua dovedl k oslovské lavici, vlastně židli, trůnící uprostřed místnosti, a sám se posadil vedle něj na druhou. Landauovi byl Reg okamžitě sympatický, což nebylo nic divného, protože Reg byl povoláním sociální pracovník a jeho klientelu tvořili nejrůznější přeběhlíci, navrátili rezidenti a prozrazení agenti, a dále mnoho dalších osob obojího pohlaví, jejichž závazky vůči Anglii by časem mohly ochabnout, kdyby nebyl po ruce starý Reg Wattle a jeho vlídná choť Berenice, aby je vzali za ruku a ukonejšili.

„Odvedl jste výtečnou práci, ale bohužel vám nemůžeme prozradit souvislosti vašeho činu, protože to by bylo riskantní,“ začal Clive svým bezvýrazným hlasem, když se Landau pohodlně usadil. „I to málo, co víte, je už příliš. A my si prostě nemůžeme dovolit, abyste se nadále potuloval po celé východní Evropě s našimi utajenými informacemi v hlavě. To by bylo velice nebezpečné. Pro vás i pro osoby do toho případu zapletené. Takže jste nám sice prokázal cennou službu, ale současně jste nám to silně zkomplikoval. Kdyby byla válka, asi bychom vás uvěznili nebo jednoduše zastřelili či tak podobně. Válka ovšem není, alespoň oficiálně ne.“

Kdesi během své pouti k moci ovládl Clive umění úsměvu. Vůči přátelsky nakloněným lidem to byla zbraň značně neférová, něco jako když se mlčí do sluchátka. O neférovém jednání toho ovšem Clive věděl pramálo, protože neměl ponětí ani o jeho opaku. A pokud jde o vášeň, pro něho to byl prostředek vhodný v situacích, kdy bylo třeba někoho o něčem přesvědčit.

„Koneckonců byste mohl identifikovat několik velmi důležitých osob, nemám pravdu?“ pokračoval tak tichounce, že nikdo ani nedutal, aby jim neušlo ani slovo. „Pochopitelně rád věřím, že byste to neudělal dobrovolně, ale když člověka připnou za spoutané ruce k radiátoru, tak nemá moc na vybranou. Nakonec určitě ne.“

Když Clive konečně usoudil, že Landaua vystrašil víc než dostatečně, podíval se směrem ke mně a pokynul mi. Pak přihlížel, jak otvírám honosné kožené desky, jež jsem si s sebou přinesl, a podávám Landauovi obsažný dokument, který jsem si pro tuto příležitost připravil a který představoval závazek, že se Landau napříště bezpodmínečně zdrží veškerých výjezdů za železnou oponu, že nikdy neopustí tuto zemi, aniž by to určitý počet dní předem ohlásil Regovi, s nímž pak přesně dohodne podmínky takového vycestování, a že Reg bude mít rovněž v úschově Landauův cestovní pas, čímž se předejde mnoha nepříjemnostem. A že se Landau neodvolatelně smíří se skutečností, že v jeho dalším životě bude Reg či kdokoli patřičnými místy na Regovo místo určený hrát roli důvěrníka, filozofa a diskrétního poradce ve všech osobních záležitostech, včetně takových delikátností, jako je daňový odvod z obnosu jednoho sta tisíc liber, kterou reprezentoval přiložený šek, směrovaný na fulhamskou pobočku jedné naprosto nezajímavé britské banky.

A aby snad náhodou časem nepolevil ve své úctě k úřadům, že bude mít rovněž za povinnost hlásit se pravidelně každý půlrok u právního poradce zpravodajské služby, totiž tady u našeho Harryho, k obnovení závazku mlčenlivosti o věcech státního tajemství – u starého Palfreyho, někdejšího Hannina milence, člověka zdeptaného tíhou života do té míry, že je ho klidně možné pověřit, aby pomáhal držet zpříma svoje spoluobčany. A že dále v návaznosti na výše uvedené skutečnosti se od této chvíle celá ta záležitost, týkající se jisté ruské dámy a literárního rukopisu jejího přítele, včetně obsahu zmíněného rukopisu, ať už Landau chápe jeho dosah či nikoli, a úlohu, kterou v této souvislosti sehrál jistý britský vydavatel, považuje za zcela uzavřenou, pohřbenou, zapomenutou a vymazanou, a to na věky věkův, amen.

Dokument existoval pouze v jediném exempláři, který bude spočívat v mém trezoru, dokud nebude roztrhán na malé kousíčky nebo se nerozpadne stářím. Landau si text dvakrát přečetl, a Reg mu při tom koukal přes rameno. Poté se Landau na chvíli ponořil do svých vlastních úvah, aniž by se staral o to, kdo všechno ho sleduje nebo kdo vlastně na něm vyžaduje, aby svým podpisem stvrdil, že jako problém přestává existovat. Protože to už Landauovi došlo, že on je ten, kdo kupuje, nikoli ten, kdo prodává.

Viděl sám sebe, jak v tom moskevském hotelovém pokoji stojí u okna, a vzpomínal, jak úpěnlivě si v té chvíli přál, aby mohl pověsit toulavé boty na hřebík a začít méně klopotný způsob existence. A pobaveně si pomyslel, že ho tedy Stvořitel vzal nejspíš za slovo a zařídil všechno přesně podle toho přání, a k rozpačité nelibosti přítomných se tomu dokonce hlasitě zasmál.

„Jenom doufám, Harry, že tenhle šek sanuje ten Amerikán,“ poznamenal.

Tento vtip se nesetkal s ohlasem, který by si jinak určitě zasloužil – byla to totiž náhodou pravda. Landau si tedy od Rega půjčil pero, podepsal to, dokument mi podal a přihlížel, jak připojuji svůj podpis coby svědek, Horatio P. dePalfrey, kterýžto podpis nabyl po těch dvaceti letech takové stupně nečitelnosti, že kdybych se podepisoval jako Heinzův kečup, muselo by to nejen pro Landaua, ale i pro ostatní přítomné vyjít nastejno; jak potom tu písemnost odkládám do její kožené rakvičky a zaklapávám nad ní víko. Následovalo potřásání rukou a vzájemné projevy uspokojení a Clive zamumlal: „Jsme vám nesmírně zavázáni, Niki.“ Přesně jako v tom filmu, v němž Landau ve svých představách občas hrál.

Nakonec všichni ještě jednou Landauovi podali ruku, a když ho pohledem vyprovodili na tu jeho filmově happyendovou cestu proti zapadajícímu slunci, přesněji když v bezstarostném rozhovoru s Regem, který byl málem dvakrát větší než on, vyšel ven na chodbu, hned se dychtivě začali těšit na záznamy z odposlechů, k nimž jsem už předem s ohledem na neodolatelný tlak intenzivního amerického zájmu získal povolení.

Napojili se mu na telefon doma i v kanceláři, četli jeho poštu, přichytili elektronické čidlo na zadní nápravu jeho milovaného triumfu se sklápěcí střechou.

Sledovali ho i ve volném čase, získali písařku z jeho kanceláře, aby ho fízlovala jako „podezřelého cizince“, než si odkroutí těch pár týdnů výpovědní lhůty.

V barech, které považoval za svá oblíbená loviště, mu nastrkovali pod nos potenciální přítelkyně. Avšak přes všechna tato únavně náročná a zcela zbytečná opatření, diktovaná oním mimořádným zájmem americké strany, se výsledek stejně rovnal nule. Neujel mu sebemenší náznak, ani jedna vychloubačná větička. Na nic si nestěžoval, nikdy se nevytahoval, nikdy nezatoužil po publicitě. Po pravdě řečeno, stal se hrdinou jednoho z mála šťastně završených příběhů, které se v téhle branži odehrály.

Dokonale sehrál úlohu prologu. A pak už se na scéně nikdy neobjevil.

Ani jednou se nepokusil spojit se s Barleym Scottem Blairem, oním významným britským špiónem. Až do konce života k němu bude chovat posvátnou úctu. Dokonce, i když s velkou slávou otevíral svůj obchod s videokazetami, ve chvíli, kdy by Landaua jistě víc než kdy jindy potěšilo přihřát se v slunečné blízkosti onoho sice utajeného, ale zato opravdového britského hrdiny, ani tehdy neporušil pravidla hry. Možná mu k spokojenosti stačilo pouhé vědomí, že jednoho moskevského večera, když vlast zavolala, i on se dokázal zachovat jako pravý anglický džentlmen, kterým kdysi tolik toužil být. Nebo se v něm třeba probudil spokojený Polák, který mohl na sousedního ruského medvěda udělat dlouhý nos. A možná držel slovo jen kvůli vzpomínce na Káťu, na tu odhodlanou, čestnou Káťu, statečnou a krásnou, která ho i přes svůj vlastní strach dokázala varovat před nebezpečím, které podstupoval. „Musíte věřit, že to, co děláte, má smysl.“

A Landau tomu skutečně uvěřil a byl na to jaksepatří hrdý, ale to by byl na jeho místě každý.

A ten jeho obchod s videokazetami výborně prosperoval. Stala se z něj senzace. Pravda, jistým jedincům se některé jeho artikly mohly zdát až příliš senzační, třeba některým policejním činitelům z Golden Greenu, jimž jsem musel přátelsky domluvit, ale pro ostatní lidi to byl hotový ráj.

A navíc jsme ho my zpravodajci měli rádi, protože nás viděl přesně tak, jak jsme si přáli, jako všemocné, schopné a hrdinné strážce vnitřního zdraví našeho velkého národa. Podobný postoj jsme sotva mohli očekávat třeba od takového Barleyho – o nic víc, musím přiznat, než od Hanny, i když ta nás vždycky viděla jen zvenčí, jako místo, kam za mnou nemohla, svatyni krajního kompromisu, a proto – podle jejího nelítostného přesvědčení – krajního zoufalství.

„Podle mě od nich nelze čekat žádnou spásu,“ sdělila mi jen pár týdnů předtím, když jsem se z nějakých důvodů pokusil zpravodajskou službu velebit. „Já v nich vidím spíš cosi chorobného.“

3

My staří profíci s oblibou prohlašujeme, že každá zpravodajská akce se občas zvrhává ve frašku. Čím je případ významnější, tím víc tragikomických situací se v něm vyskytuje, a celotýdenní pátrání po muži jménem Bartholomew alias Barley Scott Blair vygenerovalo tolik horečných zmatků a frustrace, že by to stačilo zaměstnat tucet tajných služeb, a díky tomu se nezapomenutelně zapsalo do dějin té naší. Ortodoxní mladí novicové jako Brock z ruské sekce se naučili Barleyho život nenávidět dávno předtím, než nalezli osobu, která ho vedla.

Když už se po něm sháněli plných pět dní, nabyli pocitu, že o Barleym vědí naprosto všechno kromě jednoho drobného detailu – kde mu je právě konec. Byli skvěle informováni o svobodomyslném rodinném prostředí, v němž vyrůstal, a o jeho nákladném vzdělání (obojí v tomto případě podle všeho nezanechalo výraznějších stop), důkladně se poučili o nepubli-kovatelných podrobnostech jeho manželských svazků, vesměs brzy zpřetrhaných. Objevili kavárnu ve čtvrti Camden Town, kde hrával šachy s každým otrapou, který mu tam padl do rány. Opravdový džentlmen, i když má jistě nějaké to máslo na hlavě, dozvěděl se Wicklow, který si zahrál na soukromého detektiva, angažovaného v rozvodové při. Pod obvyklou podlou, ale účinnou záminkou se vetřeli k jeho sestře v Hove, zoufající si nad životem, který ten člověk vede, navštívili obchodníky v Hamp-steadu, kteří si s ním dopisovali, spojili se s jeho provdanou dcerou, žijící v Granthamu (ta ho přímo zbožňovala), a se synem v City, vlkem-samotářem, který byl tak nesdílný, jako by právě usiloval o bobříka mlčení.

Vyzpovídali členy amatérské jazzové kapely, ve které kdysi hrával na saxofon, vedoucí účetní v nemocnici, kam chodil na zdravotní prohlídky, a vikáře jednoho kostela ve čtvrti Kentish Town, kde k úžasu všech zpíval ve sboru tenor. „Takový krásný hlas, jen kdyby docházel pravidelněji,“ postěžoval si shovívavě pan vikář. Ale když se mu – opět s pomocí starého Palfreyho – pokusili napíchnout telefon, aby si případně toho krásného hlasu taky trochu užili, nebylo co odposlouchávat, protože ho společnost vzhledem k tomu, že neplatil účty, odpojila.

Našli o něm dokonce zmínku i v našich registrech. Či spíše ji pro ně objevili Američané, což našim rozhodně nepřidalo na náladě. Ukázalo se totiž, že počátkem šedesátých let, kdy se každý Angličan, postižený zdvojeným příjmením, octl v ne-bezpečí, že ho budou chtít naverbovat ke zpravodajské službě, poslali Barleyho do New Yorku prověřit jakousi ostře sledovanou bilaterální bezpečnostní smlouvu. Rozzuřený Brock se znovu obrátil na centrální evidenci. Tam nejprve popřeli, že by o Barleym měli jakýkoli záznam, ale posléze ve staré kartotéce vyštrachali jeho kartu a podle ní našli složku, obsahující původní kádrový materiál a příslušné další písemnosti. Brock se přihnal do Nedovy kanceláře, jako by právě objevil klíč ke všemu. Věk: 22! Koníčky: divadlo, hudba! Oblíbené sporty: žádné! Důvod zájmu o dotyčnou osobu: bratranec jménem Lionel, sloužící v královské gardě!

Chyběl jenom záznam o finanční odměně. Řídící agent pozval Barleyho na oběd do Athenea, jeho spis opatřil razítkem NEUVAŽOVAT O DALŠÍM ZAPOJENÍ a dal si tu práci, že rukou připsal V žádném případě.

Tato podivná epizoda, stará už hodně přes dvacet let, však přece jen nepřímo ovlivnila postoj našich hochů k Barleymu, stejně jako jim na chvíli zamotaly hlavu bizarní levičácké kontakty starého Salisburyho Blaira, jeho otce. V jejich očích to zpochybňovalo Barleyho nezávislost. V Nedových nikoli, neboť ten byl otužilejší; ale u Brocka a jiných mladších hochů ano. Vedlo je to k pocitu, že k nim Barley tak trochu patří, i když jen jako neúspěšný aspirant na jejich mystické poslání.

Dalším zdrojem zklamání se stal Barleyho otřískaný automobil, který našla policie na místě zákazu parkování v Lexham Gardens, s vyraženým postranním okénkem, s prošlým technickým průkazem a s flaškou skotské v přední přihrádce, podloženou svazečkem milostných dopisů, psaných Barleyho rukou.

„Odtáhnout, vyřadit z provozu, vypsat pokutu, nebo rovnou odvézt do šrotu?“ ptali se Neda telefonicky z dopravního inspektorátu.

„Vykašlete se na to,“ odpověděl Ned otráveně. Nicméně se tam s Brockem hnali, aby to okoukli, v marné naději, že by mohli objevit nějakou stopu. Ty milostné dopisy byly adresované jisté dámě z Gardens, ale ta mu je vrátila. Já jsem ten poslední člověk na světě, ujišťovala je tragickým hlasem, který by mohl vědět, kde se Barley právě vynachází.

Teprve následujícího dne, byl to čtvrtek, objevil Ned při trpělivém studiu měsíčních výpisů z Barleyho bankovního konta mezi doklady o chronickém překračování úvěru stálý čtvrtletní platební příkaz ve prospěch jedné lisabonské realitní firmy – Real Kdosi Limitada; něco přes sto liber. Ned na to zíral nevěřícíma očima. Dlouhou chvíli. Pak pronesl jedno velice ošklivé slovo, ačkoli za normálních okolností nikdy neklel. Potom spěšně zatelefonoval na cestovní odbor a požádal, aby prošetřili starší záznamy odletů z obou londýnských letišť, Gatwicku a Heathrow. Když mu zavolali zpátky, zaklel ještě jednou. Konečně byli doma. Celé dlouhé dny plné telefonních rozhovorů, osobních dotazů, bušení na dveře, předpisů porušených na všemožný způsob, sledovacích záznamů, telegrafických depeší spřáteleným službám v polovičce hlavních měst světa, to vše ozdobené selháním jejich vychvalované dokumentace před očima Američanů. A žádná z těch nespočetných osob, s nimiž mluvili, žádná rešerše neodhalila onen jediný klíčový, nepostradatelný fakt, který potřebovali znát: že někdy před deseti lety, když zdědil po jakési vzdálené tetě pár tisíc liber, opatřil si Barley Blair v náhlém hnutí mysli ošuntělý přechodný příbytek v Lisabonu, kam pak míval ve zvyku si čas od času zajet odpočinout od zátěží, které doléhaly na jeho mnohostrannou duši.

Mohl to být i Cornwall, mohla to být Provence, nebo třeba Timbuktu. Ale čirou náhodou ho upoutal právě Lisabon, místo blízko pobřeží, hned vedle malého neudržovaného parčíku, natolik blízko rybího trhu, že by se jistě našlo dost lidí, jejichž jemnocit by se tomu vzpíral.

Na ruskou sekci se po tomto objevu sneslo cosi jako klid před bitvou a Brockova hranatá tvář zesinala vztekem.

„Kdo je teď náš člověk v Lisabonu?“ zeptal se ho Ned, který se už zase cítil lehkým jako pírko.

Pak zavolal starého Palfreyho alias Harryho a vyhlásil mu všeobecnou pohotovost, kterýžto výraz – jak by řekla Hanna – vlastně přesně vystihuje mou permanentní situaci.

Barley seděl u baru, když ho Merridew konečně dostihl. Hřadoval na vysoké stoličce a filozofoval o hlubinách lidské povahy. Jeho posluchačem byl jeden alkoholem prosáklý pan major od dělostřelectva, který v Lisabonu užíval své penze – major Arthur Winslow Graves, později zaregistrovaný jako Barleyho kontakt, čímž sice konečně vstoupil do historie, ale sám se o tom nikdy nedozvěděl. Barley tam dřepěl nahrben svými dlouhými ohebnými zády směrem k otevřeným dveřím, a ty dveře vedly na dvůr, takže Merridew, dosti obtloustlý třicátník, stačil nabrat něco poztráceného dechu, než zahájil svůj výpad. Honil se za Barleym už půl dne, všude ho o chloupek minul a každým takovým neúspěchem silně narůstal jeho vztek:

V Barleyho bytě, sotva pět minut odtud, kde mu nějaká Angličanka se silně vulgárním přízvukem poradila škvírou na dopisy, aby se šel vycpat.

V Britské knihovně, kde ho důstojná knihovnice informovala, že tam Barley strávil odpoledne v rozjímání, čímž podle všeho chtěla naznačit – byť to na přímý dotaz ihned zcela popřela – mátožné alkoholické opojení.

V odporné tudorovské putyce v Estorilu, kde Barley s několika kumpány tekutě povečeřel a odkud se společně hlučně vypotáceli necelou půlhodinku předtím, než tam Merridew dorazil.

Tenhle hotel – raději si skromně říkal pensão – byl původně starý klášter a Angličané to místo přímo milovali. Cestou sem musel Merridew vystoupat po schodech dlážděných kočičími hlavami pod baldachýnem z úponků vinné révy, a když je zvládl a opatrně obhlédl situaci, musel zase seběhnout dolů, přikázat Brockovi, aby sebou hodil, „a to hezky svižně“, a zatelefonoval z kavárny na rohu Nedovi. Pak musel znovu po těch schodech nahoru, a proto teď sotva lapal po dechu a připadal si utahanější než obvykle. Pach chladivého pískovce a čerstvě umleté kávy se tu mísil s vůní večerních květů, ale na Merridewa to nepůsobilo. Chyběl mu vzduch k dýchání. Skřípavý vzlykot vzdálených tramvají promísený s houkáním lodních sirén tvořil jediné zvukové pozadí Barleyho monologu. Merridew však vnímal pouze ten.

„Slepý děti neumějí kousat, můj milej Gravey, ty stará nádhero,“ vysvětloval Barley trpělivě s pavoučím ukazovákem zapíchnutým do majorova pupku a loktem opřeným o pult vedle šachovnice s rozehranou šachovou partií. „To je vědecky prokázaný, Gravey. Slepý děti se kousat musej naučit. Nahni se ke mně. Zavři oči.“

Do obou dlaní vzal něžně majorovu hlavu, přitáhl si ji k sobě, rozevřel ochablá ústa a nacpal do nich pár oříšků kešu. „Hodnej chlapeček. A teď hezky kousat – chňap, chňap! Bacha na jazyk. K sobě zuby. A znova.“

Merridew to využil jako svou příležitost, nasadil seznamovací úsměv a vkročil do lokálu, kde se lekl dvou vyřezávaných ženských postav v životní velikosti, mulatek v dvorském úboru, stojících na stráži po obou stranách hned za dveřmi. Barva vlasů kaštanová, barva očí zelená, opakoval si a kontroloval příslušné Barleyho identifikační znaky, jako by to byl kůň. Výška sto osmdesát dva, hladce vyholený, žádná vada řeči, štíhlá postava, sklon k výstřednímu oblékání. Jaképak výstřední oblékání – houby, pomyslel si Merridew, stále ještě celý zadýchaný, když zaznamenal, že Barley má na sobě plátěné sáčko typu safari, šedé flanelové kalhoty a sandály. Co by si ti cvoci v Londýně představovali, že by měl mít v takovéhle horké lisabonské noci asi na sobě? Norkovej kožich?

„Promiňte laskavě,“ zašveholil co nejpříjemněji. „Hledám jistou osobu. Třeba byste mi mohl pomoci.“

„Což dokazuje, ty můj sladkej maminčin mazlíčku,“ uzavřel Barley svůj výstup, když napřed majora opatrně vrátil do původní vzpřímené pozice, „abych citoval onu slavnou píseň, že navzdory skutečnosti, že nás ten velký čaroděj-dobroděj uplácal z masa, jíst lidi je neslušné.“

„Prosím vás, nezlobte se, ale vy zřejmě budete pan Bartholomew Scott Blair,“ začal znovu Merridew. „Ano? Jste to vy?“

Barley nadále držel majora za klopu, aby odvrátil vojenskou pohromu, ale přitom se na stoličce opatrně pootočil a začal si Merridewa prohlížet, zespodu od bot až nahoru k jeho úsměvu.

„Já jsem Merridew z vyslanectví, abyste rozuměl. Jsem jenom druhý sekretář obchodního oddělení. Moc se omlouvám, ale obdrželi jsme pro vás přes naše spojení dost důležitý telegram. Asi byste nás měl neprodleně navštívit a přečíst si ho. Nevadilo by vám to?“

Ovšem potom si Merridew nemoudře dovolil gesto typické pro obézní vládní úředníky. Opsal paží rozmáchlý půlkruh a dlaní si obřadně přejel vrcholek hlavy, jako by si chtěl potvrdit, že má skalp na řádném místě. A toto nápadné gesto, které ten tlouštík předvedl v místnosti, kde strop padal na hlavu, podle všeho v Barleym probudilo znepokojení, které by jinak sladce dřímalo, protože najednou podivuhodně vystřízlivěl.

„To mně jako chcete sdělit, že mi někdo umřel, či co?“ zeptal se s úsměvem tak křečovitým, že by ho dokázal vyloudit jen ten úplně nejhorší vtip.

„Ale prosím vás, příteli. Proč hned myslet na tragédii. Jde o obchodní věc, ne konzulární. Proč by to jinak šlo přes nás?“ Pokusil se o uklidňující zahihňání.

Jenže Barley se tím nedal ukolébat. Ani trošku. Zůstával ve střehu, ať se to Merridew snažil bagatelizovat sebevíc. „A co si to tu teda vykládáme?“ zeptal se.

„Nic mimořádného,“ opáčil Merridew vylekaně. „Naléhavý telegram. Neberte to osobně. Diplomatická depeše.“

„A kdo v tom telegramu naléhá?“

„Ale nikdo. Nemůžu vám tady o tom přede všemi vykládat. Je to důvěrné. Povíme si o tom mezi čtyřma očima.“

Zapomněli na ty jeho brýle, pomyslel si Merridew, když Barleymu vracel upřený pohled. Kulaté, s černými obroučkami, příliš malé pro jeho oči. Posouvá si je na špičku nosu, když se na člověka mračí. Aby na něj líp viděl.

„Nic není tak horký, aby to nemohlo počkat do rána,“ prohlásil Barley a otočil se zpátky k majorovi. „Povolte si pásek, pane Merridew, a dejte si se dvěma špindírama panáka.“

Merridew možná nebyl žádný hubeňour a výšky taky moc nepobral, ale byl umíněný a docela fikaný, a jako mnozí tělnatci měl v sobě značné rezervy vzteklosti, a když bylo třeba, dokázal jim rázem zdvihnout stavidla.

„Tak podívejte se, vážený pane Scotte Blaire, mně osobně do vašich věcí nic není – zaplaťpámbu, musím připodotknout. A taky nejsem poštovní doručovatel, ani poslíček. Jsem diplomat a těším se určitému postavení. Lítám po městě už půl dne a hledám vás. Venku dole na mě čeká vůz a jeden další pracovník velvyslanectví a mám kromě toho taky právo na nějaké své soukromí. Promiňte.“

Tenhle duet mohl trvat donekonečna, kdyby se najednou neočekávaně neprobral pan major. Vypnul prsa, přitiskl pěsti ke švům kalhot a vystrčil bradu v grimase povinné úcty. „Královna volá, Barley,“ vyštěkl. „Velvyslanectví je něco jako zdejší Bucking-hamskej palác. To pozvání je rozkaz. Její Veličenstvo nesmíš urazit.“

„On není žádný Její Veličenstvo,“ namítal Barley trpělivě. „Nemá na hlavě korunu.“

Merridew uvažoval, nemá-li si přivolat na pomoc Brocka. Pokusil se o podmanivě sebejistý úsměv, ale Barleyho pozornost upoutal přístěnek, ve kterém váza s uschlými květinami maskovala prázdný krbový rošt. Zkusil zahlaholit: „Takže v pořádku? Můžem jít?“ – jako by volal na manželku, která se nemůže a nemůže vypravit na slavnostní večeři. Ale Barleyho roztěkaný pohled zůstával přilepený na těch květinách. Jako by v nich spatřoval celý svůj život, každou jeho pochybenou odbočku, každý mylný krok, od narození až do této chvíle. Ale v okamžiku, kdy se už Merridew vzdával veškerých nadějí, začal Barley posbírávat svých pět švestek a rituálně je ukládat do kapes té své lovecké kajdy, jako by se opravdu chystal na safari: zprohýbanou náprsní tašku, plnou neuhrazených šeků a neplatných úvěrových karet; pas, prosáklý potem a odraný neustálým cestováním tak, že chytal plíseň; bloček s tužkou, který s sebou tahal proto, aby si v alkoholovém opojení mohl zapisovat moudra, jež pak zastřízliva vyhodnocoval. A když s tím byl hotov, připlácl na barový pult velkou bankovku, jako někdo, kdo teď dlouho nebude peníze potřebovat.

„Doprovodíte pana majora do taxíku, Manueli. To znamená, že ho svedete ze schodů, posadíte na zadní sedadlo a zaplatíte drožkaři předem. A co zbude, můžete si pak nechat. Ahoj, Gravey. Děkuju za milou společnost.“

Padala rosa. Dorůstající měsíc se rozvaloval mezi vlhkými hvězdami. Sestupovali po schodech a Merridew, který šel první, neopomněl Barleyho varovat, aby si dával pozor a neublížil si. Přístav se hemžil rozhýbanými světýlky. U chodníku čekala černá limuzína s diplomatickou poznávací značkou. Brock čekal celý natřesený vedle ní ve tmě. Opodál parkovalo další nenápadné auto.

„Takže tohle je Eddie,“ představoval Merridew Brocka Barleymu. „Omlouvám se, že jsme tě nechali tak dlouho čekat, Eddie. Dovolal ses, doufám?“

„Jasně,“ přisvědčil Brock.

„A doma je všechno v pořádku, předpokládám. Dětičky spinkají a vůbec. Paninka ti moc nevynadá?“

„Bez starosti,“ zavrčel Brock tónem, který říkal ‚Drž laskavě hubu, ano?‘

Barley seděl vpředu, hlavu na opěrce, oči zavřené. Merridew řídil. Brock vzadu ani nehlesl. Druhý vůz se pomalu rozjel za nimi, přesně tak, jak se sluší na svědomité sledovatele.

„Tudy vy normálně jezdíte na velvyslanectví?“ zeptal se Barley za zdánlivého klimbání.

„To je tak – služba si odnesla ten telegram domů, víte?“ vysvětloval Merridew s přehnanou ochotou, jako by odpovídal na obzvlášť trefně položenou otázku. „Rozumějte – přes víkend musíme budovu velvyslanectví izolovat kvůli irským teroristům. To víte.“ Zapnul rádio. Ozval se hluboký ženský hlas, vzlykající v beznadějném zoufalství. „Fadová,“ oznámil. „Tuhle ženskou já zbožňuju. Kvůli ní jsem nejspíš tady. Určitě. Její kazety si dávám posílat poštou.“ Volnou rukou si začal dirigovat. „Jo, Fadová…“

„To vy jste otravovali mou dceru a idiotsky jste se jí vyptávali na všechno možný?“ zeptal se Barley.

„Ale ne, my jsme jen komerčáci, bohužel,“ řekl na to Merridew a dirigoval dál ze všech sil. Barleyho otevřenost však jeho mysl značně vyvedla z míry. Jen ať si mu to řeknou sami, s tím já nechci nic mít, říkal si v duchu, když pocítil, jak mu Barleyho pronikavý pohled propaluje pravou tvář. Jestli se teď doma na ústředí musejí zaobírat takovýmihle záležitostmi, tak to mě pámbu chraň před místem přímo na ministerstvu zahraničí.

To městské sídlo si pronajali od bývalého pracovníka zpravodajské služby, nyní britského bankéře, který měl k dis-pozici ještě jeden dům v Cintře. Dohodl to s ním starý Palfrey. Nechtěli žádnou oficiální budovu, nic, co by pak případně mohlo být využito proti nim. Ovšem starobylost toho místa v sobě nesla nepřehlédnutelnou působivost. Zaklenutý vchod ozařovala tepaná kočárová lampa. Žulové dláždění ve vstupním prostoru bylo úmyslně zdrsněné, aby na něm koňům neklouzaly podkovy. Merridew zazvonil. Brock stál pro všechny případy těsně za nimi.

„Dobrý večer. Pojďte dál,“ uvítal je srdečně Ned, který otevřel těžké zdobné dveře.

„No a já se odporoučím,“ ševelil Merridew. „Jsem rád, že to všechno takhle vyšlo. Senzace.“ Kryl se dál brblavou clonou slov a spěšně hopkal zpátky ke svému vozu, jen aby ho někdo náhodou nezadržel. A v té chvíli kolem proplul ten druhý vůz, jako dobrý přítel, který kamaráda ochranitelsky doprovodil nebezpečnou nocí k jeho prahu.

Ned a Barley se delší dobu beze slova vzájemně oceňovali, jak to umějí pouze Angličané, kteří jsou prakticky stejně velcí, pocházejí ze stejné společenské vrstvy a tvarem hlavy se jeden druhému podobají jako vejce vejci. A přestože Ned svým vzhledem představoval přímo archetyp ukázněného britského sebeovládání a vyrovnanosti, a proto byl v mnoha ohledech Barleyho přesným opakem, přestože Barley byl celý rozevlátý a hranatý a jeho tvář i ve chvílích uvolnění vyjevovala umíněnou připravenost pronikat vnější slupkou jevů k jejich podstatě, měli v sobě oba dost toho druhého, aby to dokázali rozpoznat. Zavřenými dveřmi k nim doléhaly mužské hlasy, ale Ned se tvářil, jako by je neslyšel. Odvedl Barleyho chodbou k jakési studovně a pozval ho dovnitř, zatímco Brock zůstal v hale.

„Jste hodně opilý?“ zeptal se Ned ztlumeným hlasem a podal Barleymu sklenici ledové vody.

„Ne,“ odpověděl Barley. „Kdo mě to unesl? Co se tu děje?“

„Já jsem Ned. Hned vám to objasním. Neexistuje žádný telegram, ve vašich osobních záležitostech se neděje nic mimořádného. Nikdo vás neunesl. Jsem pracovníkem britské výzvědné služby. Ti pánové, co čekají vedle, jsou taky od nás. Kdysi dávno jste se k nám hlásil. Teď budete mít příležitost nám pomoci.“

Rozhostilo se ticho, Ned čekal na Barleyho reakci. Byli oba stejně staří. Ned se už pětadvacet let v různých rolích představoval lidem, které potřeboval získat, jako britský tajný agent, ale tohle bylo poprvé, kdy se jeho klient nijak neprojevil – nepromluvil, nemrkl, neusmál se, neudělal krok vzad, nedal najevo sebemenší překvapení.

„Já ale vůbec nic nevím,“ prohlásil Barley.

„Třeba bychom po vás chtěli, abyste něco zjistil.“

„Zjistěte si to sami.“

„Bez vás nemůžeme. Proto jsme tady.“

Barley se přesunul k policím s knihami, s hlavou na stranu si přes kulaté obroučky svých brýlí prohlížel tituly a přitom upíjel vodu z té sklenice.

„Napřed jste komerčáci, teď najednou špióni,“ podotkl.

„Proč si nepromluvíte s velvyslancem?“

„To je cvok. Znám ho z Cambridge.“ Vytáhl jednu vázanou knihu a podíval se na frontispis. „Samý sračky,“ poznamenal pohrdavě. „Zřejmě to kupujou na metry. Komu to tu patří?“

„Velvyslanec vám potvrdí mou autenticitu. Když se ho zeptáte, jestli by ve čtvrtek neměl čas na golf, řekne vám, že až po páté hodině.“

„Já golf nehraju,“ řekl Barley a vzal do ruky jinou knihu. „Vlastně nehraju nic. Hry mě už přestaly zajímat.“

„Kromě šachů,“ upozornil ho Ned a podržel mu před očima rozevřený telefonní seznam. Barley pokrčil rameny a vytočil číslo. Když uslyšel velvyslance, objevil se mu na tváři hejskovský, i když trochu nejistý úsměv. „To je Tubby? Tady Barley Blair. Co kdybysme si spolu ve čtvrtek zahráli golf? Prospělo by to vašim játrům.“

Kyselý hlas na druhém konci drátu mu oznámil, že by měl čas až po páté hodině.

„To je moc pozdě,“ namítl Barley. „To bysme museli hrát už potmě – ten hajzl zavěsil,“ postěžoval si a zatřásl němým sluchátkem. Pak si všiml Nedovy ruky na vidlici přístroje.

„Bohužel nejde o žádnou srandu,“ řekl Ned. „Naopak, ta věc je skutečně velice vážná.“

Barley se opět ponořil do svých úvah. Pomalu uložil sluchátko do vidlice. „Hranice mezi skutečně velice vážným a skutečně velice srandovním je skutečně velice nezřetelná.“

„Tak ji spolu překročíme, ano?“

Hovor za dveřmi utichl. Barley otočil knoflíkem a vešel, Ned za ním. Brock zůstal na stráži přede dveřmi. Všechno před tím jsme slyšeli přes mikrofon.

Barley byl jistě zvědav na to, co ho tam čeká, ale my jsme na tom byli stejně. Je to zvláštní věc, obracet něčí život naruby a přitom se s tím člověkem osobně vůbec nesetkat. Barley pomalu vstoupil, udělal několik kroků a zastavil se. Dlouhé paže se mu kývaly podél boků, když ho Ned v polovině cesty ke stolu představoval ostatním mužům.

„Tohle je Clive, tohle Walter, a tamhle Bob. Tady Harry. Pánové – tohle je Barley.“

Barley při každém jménu sotva pohnul hlavou. Zdálo se, že ho zajímá spíš to, co vidí na vlastní oči, než co mu někdo povídá.

Velmi ho zaujal ozdobný nábytek a celý trs obyčejných pokojových rostlin. I pomerančovník. Dotkl se jednoho plodu, pomazlil se s jedním listem a pak si jemně očichal palec a ukazováček, jako by se chtěl přesvědčit, že to všechno není umělé. Vanula z něj trpná naštvanost, předbíhající specifikaci své příčiny. Asi má vztek, že ho probudili, pomyslel jsem si. Že si ho vytáhli a vyvolali jménem – Hanna říkávala, že něčeho takového jsem se já bál daleko nejvíc.

Taky si vzpomínám, že mě napadlo, jaký je to elegán. Ne zásluhou toho ošuntělého oblečení, proboha. Ale díky tomu, jak se pohyboval, gestům rukou, umdleným stopám někdejšího kavalírství. Měl v sobě přirozenou zdvořilost, i když se ji snažil potlačovat.

„S příjmením se nezatěžujete, jak vidím – nebo se mýlím?“ zeptal se Barley, když dokončil prohlídku místnosti.

„Nemýlíte, bohužel,“ odpověděl Clive.

„Protože minulý týden navštívil mou dcera Antheu jakýsi pan Rigby. Představil se jako daňový kontrolor. Plácal cosi v tom smyslu, že přišel opravit chybný daňový výměr. To byl taky nějaký váš kašpárek?“

„Jak vás tak poslouchám, tak pravděpodobně ano,“ připustil Clive s arogancí člověka, který se nemusí obtěžovat lhaním.

Barley se na něj podíval. Měl před sebou typickou britskou tvář, která působila dojmem, jako by ji nabalzamovali, když byl její nositel ještě malé princátko, popelavě bledou, a v ní tvrdé chytré oči a za nimi prázdno. Obrátil pohled k Walterovi, kulaťoučkému, ježatému, dobře naloženému, rozšafnému Falstaffovi z bohatších společenských salónů. A od něj přejel očima k Bobovi, zaznamenal jeho patricijský rozměr, pokročilejší věk, strejcovskou blahosklonnost, hnědou barvu obleku, které dával přednost před odstíny šedi a modři. Bob si hověl s nohama nataženýma dopředu a s paží majetnicky položenou na opěradle křesla. Z náprsní kapsičky mu vykukovaly poloviční brýle se zlatými obroučkami. Podrážky jeho popraskaných mahagono-vých bot vypadaly jako spodní plochy dvou žehliček.

„Barley, v tomhle spolku jsem já cizí element,“ prohlásil Bob žoviálně se silným bostonským přízvukem. „A taky tu budu nejspíš nejstarší, a nechce se mi tu sedět pod falešnou vlajkou. Je mi osmapadesát, pámbu požehnej, a pracuju pro sí-aj-ej, která, jak asi budete vědět, sídlí v Langley ve Virgínii. Samozřejmě že mám příjmení, ale nehodlám vás urazit tím, že bych vám ho nabídl, protože s tím pravým by mělo velice málo společného.“ Zvedl ruku, posetou jaterními skvrnami, a líně zasalutoval. „Moc mě těší, že vás poznávám, Barley. Pojďte si s námi užít trochu legrace. A zároveň posloužíme dobré věci.“

Barley se obrátil k Nedovi. „Tak tohle se mi vážně líbí,“ řekl, ale nebyla v tom ani špetka emoce. „Kam si tedy společně vyrazíme? Která země to bude? Nikaragua? Chile? Salvador? Írán? Jestli potřebujete odrovnat nějakého pohlavára z třetího světa, věru že jste kápli na toho pravého.“

„Moc se tady nechvástejte,“ zavrčel Clive, ačkoli chvástání bylo to poslední, co se Barleymu dalo vytknout. „Nejsme o nic lepší než ta Bobova parta, a máme naprosto stejné metody. A taky zákon o státním tajemství, který oni nemají, a vy byste teď měl podepsat příslušné prohlášení.“

Clive pokynul směrem ke mně, čímž Barleyho donutil, aby patřičně, byť opožděně, zaregistroval mou přítomnost. Při podobných příležitostech se vždycky snažím sedět trochu opodál, a toho večera tomu bylo nejinak. Zřejmě pozůstatek snů o tom, že ze mě jednou bude soudce. Barley se na mě podíval a přímo živočišná přímost jeho pohledu mě na okamžik vyvedla z rovnováhy. Nějak se nehodila k obrazu rozhárance, který jsme si o něm vytvořili. Barley mě přelétl očima, zaznamenal nevím co, a pak si začal ještě důkladněji prohlížet místnost.

Interiér to byl dosti nabubřelý a Barley se možná domníval, že ten dům patří Cliveovi. Zařízení místnosti by určitě vyhovovalo Cliveovu vkusu, protože Clive byl maloburžoazní typ – v tom smyslu, že si neuvědomoval, že nějaký lepší vkus vůbec existuje. Byla tam honosná vyřezávaná křesla, pestře čalouněné pohovčičky, elektrické svíčky na stěnách. U stolu, za kterým jsme seděli, by generálové velkých armád mohli pohodlně sjednávat příměří. Trůnil ve zvýšené alkovně, lemované rozkošatělými fíkusy v exotických květináčích.

„Proč jste nejel do Moskvy?“ zeptal se Clive, aniž čekal, až se Barley usadí. „Počítali tam s vámi. Měl jste pronajatý stánek, zabukovanou letenku a zamluvený hotel. Ale nedorazil jste a nezaplatil. Místo toho jste si zajel s jistou dámou do Lisabonu. Proč?“

„To byste byl radši, kdybych sem přijel s pánem?“ opáčil Barley. „Co je vám či americké Ústřední zpravodajské službě do toho, jestli si sem přivezu ženskou nebo třeba cvičenou ondatru?“

Odšoupl židli a posadil se, spíš vzdorně než poslušně.

Clive na mě kývl a já jsem předvedl svůj obvyklý výstup. Zvedl jsem se, obešel ten nemožně honosný stůl a položil před Barleyho formulář prohlášení se závazkem zachování státního tajemství. Z kapsičky u vesty jsem vytáhl důležitě vyhlížející plnicí pero a s pohřební vážností jsem mu ho podával. Avšak on upíral oči někam mimo místnost, což jsem u něj toho večera i v průběhu následujících měsíců pozoroval často – jeho zvyk dívat se přes přítomné do jakéhosi vlastního těžce zkoušeného výsostného území; jeho náhlé výbuchy hlučných tirád, jimiž jako by vymítal zlé duchy, které nikdo jiný neviděl; jeho bezdůvodné lusknutí prsty, které jako by říkalo „tak platí“, ačkoli nikdo kolem neměl ani zdání, k jakému návrhu by se to vztahovalo.

„Podepíšete to?“ zeptal se Clive.

„A co budete dělat, když nepodepíšu?“ odpověděl otázkou Barley.

„Nic. Protože vám teď přede svědky sděluji, že tohle setkání a všechno, co tady mezi námi proběhne, je přísně tajné. Harry je právník.“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem.

Barley postrčil nepodepsaný formulář přes stůl dál od sebe. „A já vám něco povím – mám sto chutí to namalovat velkými písmeny na střechu,“ prohlásil s neochvějným klidem.

Vrátil jsem se i s tím důležitým perem na své místo.

„Podle všeho jste před odjezdem z Londýna napáchal dost zmatků,“ podotkl Clive, když ukládal formulář zpátky do desek. „Všude samé dluhy, nikdo nemá tušení, kam jste se poděl, zástupy plačících milenek – to se chcete totálně odrovnat, či co?“

„Zdědil jsem romantické sklony – stejně jako romanticky orientované ediční zaměření svého nakladatelství,“ vysvětloval Barley.

„A co to má jako znamenat?“ zeptal se Clive, který si ani v nejmenším nepřipouštěl svou nevědomost. „To je nějaký elegantní opis pro to, čemu se normálně říká pornografie?“

„Můj dědeček se udělal na románech pro služky. V té době měla spousta lidí služky. Táta tomu začal říkat ‚lidové romány‘ a navázal na tradici.“

Jedině Boba to pohnulo k pokusu nabídnout útěchu. „Proboha, Barley,“ zahalekal, „co je špatnýho na romantický literatuře? Je možná lepší než některý ty sračky, co se vydávají jinde. Moje žena to čte ve velkým, a nezanechalo to na ní žádný trvalý následky.“

„Když se vám nelíbí knihy, které vydáváte, proč s tím něco neuděláte?“ zeptal se Clive, který četl výhradně jen zpravodajskou dokumentaci a pravicový tisk.

„Mám poradní sbor,“ odpověděl Barley unaveně, jako by mluvil s otravným děckem. „Mám dozorčí radu. Mám rodinné akcionáře. Tetičky. Lpí na staré prověřené koncepci. Příručky typu Udělej si sám. Zamilované ženské romány. Návody, jak získat srdce ženy, jak získat srdce muže. Ptactvo Britského impéria.“ Pohlédl na Boba. „Ústřední zpravodajská služba USA – pohled zevnitř.“

„Proč jste nejel na tu audiovýstavu do Moskvy?“ opakoval Clive.

„Tetičky ten mač stornovaly.“

„Mohl byste to blíže vysvětlit?“

„Myslel jsem si, že bych mohl zájem firmy zaměřit i na audiokazety. Rodina na to přišla a zatrhla mi to. To je všechno.“

„A tak jste utek,“ konstatoval Clive. „To děláte vždycky, když vám někdo zkříží plány? Asi byste nám měl říct, co znamená tenhle dopis,“ navrhl, a aniž se na něj podíval, přistrčil ho po stole Nedovi.

Nikoli originál. Ten byl v Langley, kde ho členové elitní technické skupiny zkoumali ze všech stran a pátrali po všem možném – od otisků prstů až po legionářskou nemoc. Faksimile, vyrobené pod Nedovým pečlivým dohledem, včetně té hnědé obálky, na kterou Káťa napsala rukou adresu „Pan Bartholomew Scott Blair – do vlastních rukou – důležité!“; zapečetěné, ale později během svého putování rozříznuté kapesním nožíkem. Clive ji podal Nedovi a ten ji postoupil Barleymu. Walter se svou tlapou škrábal ve vlasech a Bob velkomyslně přihlížel s tváří mecenáše, který právě věnoval spoustu peněz na nějaký dobročinný účel. Barley střelil pohledem po mně, jako by se mi chtěl přihlásit jako klient. Jak se k tomu mám postavit? ptaly se jeho oči. Mám si to přečíst, nebo jim to mám strčit zpátky? Doufám, že jsem se tvářil dost nepřístupně. Žádné klienty jsem už dávno neměl. Patřil jsem zpravodajské službě.

„Přečtěte si to pozorně,“ nabádal Ned Barleyho.

„Máte na to spoustu času, nikdo na vás nespěchá,“ přidal se Bob.

Kolikrát jsme my všichni ten dopis během minulého týdne pročítali? říkal jsem si v duchu, když jsem Barleyho sledoval, jak si obálku prohlíží ze všech stran, dává si ji dál od sebe a pak zase blíž k očím, kulaté brejličky posazené na čele. Kolik různých názorů na to psaní bylo vysloveno a zase zavrženo? Bylo to psáno ve vlaku, to byl závěr šestičlenné skupiny expertů z Langley. Tři jiní experti v Londýně prohlásili, že v posteli. Na zadním sedadle automobilu. Ve spěchu, jako vtip, z lásky, ze strachu. Podle jedněch to psala žena, podle druhých muž. Člověk, který to psal, byl levák. Byl pravák. Osoba, jejíž původní písmo je azbuka. Kdepak – latinka. Obojí. Ani jedno.

Vrcholem celé té komedie bylo, že se obrátili i na starého Palfreyho. „Podle našeho autorského práva je vlastníkem dopisu jako takového příjemce, ale copyright si podržuje pisatel,“ vysvětlil jsem jim. „Nedovedu si ovšem představit, že by vás chtěl někdo pohnat před sovětský soud.“ Těžko říct, jestli jim můj názor přidělal vrásky, nebo přinesl úlevu.

„Poznáváte ten rukopis, nebo ne?“ ptal se Clive Barleyho.

Ten nakonec přece jen zasunul dlouhé prsty do obálky a vylovil z ní vlastní dopis – ale jaksi štítivě, jako by stále napůl čekal, že to bude nějaký účet. Potom se zarazil. Sundal si ty podivné kulaté brýle a položil je na stůl. Pak se i se židlí obrátil, aby mu nikdo neviděl přímo do tváře. Když začal číst, zamračil se. Dočetl první stránku a pak se podíval na konec dopisu, kdo je tam podepsaný. Vrátil se na začátek druhé stránky a dočetl text bez přerušení až do konce. A potom si to celé prošel v jednom zátahu ještě jednou, od „Můj milovaný Barley“ až k závěrečnému „Tvá milující K“. Vzápětí sevřel dopis žárlivě oběma rukama v klíně a nahrbil se nad ním, takže – ať už to byl záměr, nebo náhoda – mu nikdo neviděl do obličeje a pramen vlasů vpředu mu visel dolů jako nějaký hák a jeho soukromé modlitby nemusely vystoupit ze svého soukromí.

„Ona je cvok,“ zahuhlal do temna pod sebou. „Naprostej, totální magor. Přece tam ani nebyla.“

Nikdo se nezeptal, kdo je ta ona nebo kde bylo to tam. I Clive věděl, že někdy je nejlepší ani nedutat.

„Ká znamená Káťa, to jest Jekatěrina, domnívám se,“ zapípal po chvíli Walter. „Po otci Borisovna.“ Měl pomuchlaného žlutého motýlka s hnědooranžovým vzorem.

„Neznám žádnou Ká, neznám žádnou Káťu, neznám žádnou Jekatěrinu,“ prohlásil Barley. „Ani Borisovnu. Žádnou takovou jsem ani nepřefik, ani jsem s ní neflirtoval, žádnou takovou jsem ani nepožádal o ruku, ani si nevzal. Pokud si vzpomínám, nikdy jsem se s žádnou ženskou toho jména nesetkal. Ale jo, setkal.“

Čekali, a já s nimi. Byli bychom čekali třeba celou noc a pod nikým by ani židle nevrzla a nikdo by se neodvážil zakašlat, když Barley pátral ve své paměti po nějaké Kátě.

„Jedna stará vykopávka v Auroře,“ dal se nakonec slyšet. „Snažila se mi vnutit pár uměleckých tisků ruských malířů. Nesežral jsem jí to. Tetičky by se mnou vyběhly.“

„V Auroře?“ zeptal se Clive, který neměl ponětí, jestli jde o nějaké město nebo kdovíjaký státní podnik.

„Tak se jmenuje jedno nakladatelství.“

„Vzpomenete si na její příjmení?“

Barley zavrtěl hlavou, s tváří stále mimo dohled. „Měla fousy,“ poznamenal. „Fousatá Káťa. V šeru vypadala na devadesát.“

Bobův zvučný hlas zněl přímo stereofonně a dokázal měnit všechno, co zasáhl. „Co kdybyste to přečetl nahlas, Barley?“ zahlaholil tónem starého kamaráda ze skautských let. „Když to budete číst nahlas, třeba vám to osvěží paměť. Zkuste to, Barley, co říkáte.“

Barley, Barley – každý s ním byl hned kamarád, kromě Clivea, který ho, pokud mě paměť neklame, nikdy neoslovil jinak než Blaire.

„Jasně, zkuste to. Přečtěte to nahlas,“ přidal se Clive, ale to už znělo jako rozkaz. K mému překvapení to Barley zřejmě přijal jako – docela dobrý nápad. Vzpřímil se jediným pružně spojitým pohybem, jako by neměl páteř, a dopis i jeho obličej se octly v plném světle. Zamračený jako předtím začal číst hlasem, pečlivě zastírajícím pravé pocity.

„Můj milovaný Barley.“ Naklonil dopis jinak a začal znovu. „Můj milovaný Barley, vzpomínáš na slib, který jsi mi dal jedné noci v Peredělkinu, když jsme leželi na verandě dači našich přátel a recitovali si básně jednoho velkého ruského mystika, který miloval Anglii? Zapřísahal ses, že vždycky budeš stavět lidství nad národní cítění, a že až to bude třeba, zachováš se jako slušný člověk.“

Znovu se odmlčel.

„Nic z toho není pravda?“ zeptal se Clive.

„Už jsem říkal. Tu babu jsem v životě neviděl!“

Tohle Barleyho ohrazení znělo mnohem energičtěji než předtím. Jako by chtěl od sebe odstrčit něco, co ho ohrožovalo.

„Proto Tě nyní žádám, abys svůj slib dodržel, i když ne tak, jak jsme si představovali tu noc, kdy se z nás stali milenci. Naprostej žvást,“ zamumlal. „Ta kačena pitomá to všechno zmotala. Žádám Tě, abys předložil tuhle knihu lidem v Anglii, kteří smýšlejí jako my. Vydej ji mně k vůli, s podporou argumentů, které jsi formuloval s takovým zápalem. Předlož ji vědcům a inteligenci a pověz jim, že to je první uvolněný kámen velké laviny a že další musejí uvést do pohybu oni. Pověz jim, že to, co se teď u nás otevřelo, nám umožní společně zastavit zkázu a vykastrovat nestvůru, kterou jsme stvořili. Zeptej se jich, co je pro lidstvo nebezpečnější – přizpůsobit se jako rab, nebo se postavit na odpor jako člověk? Zachovej se jako slušný člověk, Barley. Miluju Gercenovu Anglii a miluju i Tebe. Tvoje milující K. Kdo to ksakru je? Spadla z višně či co? Oba se zbláznili.“

Barley nechal dopis ležet na stole a poodešel do temného kouta místnosti. Tiše přitom klel a pravou pěstí tloukl naprázdno směrem k zemi. „Čert aby tu ženskou vzal,“ zanadával. „Vezme dva naprosto odlišný příběhy a zmotá je dohromady. A kde je vlastně ta kniha?“ Uvědomil si, že jsme tu taky, a díval se teď na nás.

„V bezpečí,“ odpověděl Clive s kosým pohledem směrem ke mně.

„Kde je, prosím vás? Je moje.“

„Spíš jsme si mysleli, že toho jejího přítele,“ namítl Clive.

„Byla svěřena mně. Viděli jste, co napsal. Já jsem její vydavatel. Je moje. Nemáte na ni právo.“

Oběma nohama vstoupil právě na to území, kam jsme ho nechtěli vpustit. Ale Clive se ho rychle pokusil zkrotit.

„Co napsal?“ opakoval Clive. „Chcete říct, že Káťa je muž? Proč říkáte napsali? Všechno nám to pletete, člověče. Jste vážně zmatkář, to vám povím.“

Čekal jsem ten výbuch už dřív. Vycítil jsem, že Barleyho poddajnost znamená pouze dočasné příměří, nikoli naše vítězství, a že pokaždé, když mu Clive přitáhl uzdu, jenom ho přivedl blíž k revoltě. Takže když se Barley pomalu přesunul zpátky ke stolu, naklonil se přes něj a s dlaněmi obrácenými dopředu oddálil paže od boků v gestu, které si bylo možné vykládat jako projev krotké bezmoci, zdaleka jsem nečekal, že na Cliveův útok zareaguje se smířlivou rozvahou. Ale s takovou mohutností té detonace jsem přece jen nepočítal.

„Na tohle nemáte právo, rozumíte?“ zařval Barley Cliveovi přímo do tváře a nechal ty dlaně dopadnout na stůl tak tvrdě, že lejstra, která jsem měl položená před sebou, jen poskočila. Z chodby se vřítil dovnitř Brock a Ned ho musel poslat zase ven. „Je to můj rukopis. Poslal mi ho můj autor. Abych já posoudil, co s ním, až já uznám za vhodné. Nemáte právo mi ho ukrást, číst ho, nechat si ho. Takže mi tu knihu pěkně navalte a táhněte si domů na ten svůj špinavej ostrov.“ Prudce mávl paží směrem k Bobovi. „A toho bostonskýho bráhmana si laskavě vemte s sebou.“

„Na ten náš ostrov,“ opravil ho Clive. „Ta kniha, jak vy tomu říkáte, není vůbec žádná kniha, a nemáme na ni právo nikdo, ani my, ani vy,“ pokračoval ledově a nepravdivě. „Mě vaše ušlechtilá vydavatelská etika vůbec nezajímá. Tady ostatní taky ne. Víme pouze to, že rukopis, o který jde, obsahuje tajné údaje o vojenské síle Sovětského svazu, které, jsou-li pravdivé, mají klíčový význam pro obranu Západu. A do této části světa náležíte i vy, a pokud tomu rozumím, vůbec vám to není proti mysli. Co byste dělal na našem místě? Ignoroval to? Hodil to do moře? Nebo byste se pokusil zjistit, jak to, že to ten člověk poslal právě nějakému zkrachovanému britskému nakladateli?“

„Ale on chce, aby se to publikovalo! Abych to vydal! A ne abyste to schovali do těch svých tajných sejfů!“

„To jistě,“ reagoval Clive a znovu šlehl pohledem po mně.

„Rukopis byl úředně zabaven a označen jako přísně tajný,“ dal jsem se slyšet. „Podléhá týmž opatřením jako tato schůzka. Ba ještě striktnějším.“ Můj profesor práva se v tu chvíli musel obrátit v hrobě – nikoli poprvé, obávám se. Ale je to stejně zázrak, co všechno si může právník dovolit, když nikdo nezná zákon.

Na magnetofonovém záznamu se pak zjistilo, že následující ticho trvalo minutu a čtrnáct vteřin. Ned si to změřil na stopkách, když se pak vrátil na ruskou sekci. Čekal trpělivě, dokonce s potěšením, ale přece jen se začal bát, nedošlo-li náhodou k jedné z těch šílených poruch v záznamu, které si vždycky vybírají klíčové chvíle. Ale když v tom tichu trochu napnul uši, zachytil vzdálené zavrčení automobilového motoru a útržek dívčího smíchu, protože Barley mezitím rozhodil okenní závěsy a shlížel na náměstí. Minutu a čtrnáct vteřin jsme tedy pozorovali Barleyho siluetu, rýsující se podivuhodně zřetelně proti lisabonskému nebi. Načež se na záznamu zničehožnic ozve úděsný rachot, jako by se roztříštilo několik okenních tabulek najednou, a pak následuje cosi jako výtrysk naftového pramene, takže se na okamžik zdá, že Barley uskutečnil dlouho připravovaný pokus o útěk a vzal s sebou pár ozdobných portugalských nástěnných talířů a barokně tvarovaných květinových váz. Ve skutečnosti celý ten randál způsobilo to, že Barley objevil servírovací stolek s nápoji, do broušené sklenky vhodil tři kostky ledu a zalil je uměřenou dávkou skotské, a to všechno jen několik centimetrů od mikrofonu, který Brock se svou příznačnou přepečlivostí ukryl v jedné z bohatě vyřezávaných přihrádek.

4

Utábořil se na svém konci místnosti, co nejdál od nás, jak to šlo, na tvrdé školní židli. Dřepěl tam bokem k nám, skloněný nad sklenkou whisky, kterou držel oběma rukama a do níž pohlížel jako nějaký velký myslitel. Či aspoň osamělý myslitel. Nemluvil k nám, ale k sobě, se sžíravou naléhavostí, a ani se nepohnul, jenom když se občas napil nebo pokýval hlavou, aby podtrhl nějaký jen pro něj důležitý a obvykle odtažitý bod vyprávění. Jeho řeč byla směsicí puntičkářství a nevěřícnosti – takhle mluví lidé, když vyprávějí o nějaké nešťastné události, jako je náhlé úmrtí nebo dopravní nehoda. Takže – já byl tady a vy tamhle a ten člověk přišel odtamtud.

„Stalo se to na posledním moskevském knižním veletrhu. V neděli. Ne před veletrhem, po něm,“ začal.

„V září,“ podotkl Ned, a Barley po něm otočil hlavu a zamumlal „Díky“, jako by byl za tu nápovědu opravdu vděčný. Pak svraštil nos, narovnal si brýle a pokračoval.

„Byli jsme strašně uondaní,“ vyprávěl. „Většina vystavovatelů to zabalila už v pátek a vypadli. Zůstalo nás tam už jen pár. Lidi, kteří chtěli ještě dovařit nějaké kontrakty nebo nijak zvlášť nespěchali domů.“

Ten člověk byl osobnost a teď byl středem zájmu. Bylo těžké nepocítit k němu jisté sympatie, jak tam tak opuštěně seděl. Nepomyslet si: tak takhle jsem tu klidně mohl dřepět třeba i já, kdyby se Pánubohu zlíbilo. Tím spíš, že nikdo z nás neměl ani ponětí, jaké hrůzy ho ještě v životě čekají.

„V sobotu večer jsme se pěkně zlískali a v neděli jsme jeli Jumbovým autem do Peredělkina.“ Opět jako by si uvědomil, že má obecenstvo. „Peredělkino je středisko sovětských spisova-telů,“ vysvětloval, jako by to jméno nikdo z přítomných ještě neslyšel. „Když se dobře chovají, vyfasují tam daču. Svaz spisovatelů to má přesně rozdělené – kdo dostane daču, kdo píše nejlíp ve vězení, kdo nepíše vůbec.“

„Kdo je Jumbo?“ zeptal se Ned – výjimečné přerušení.

„Jumbo Oliphant. Peter Oliphant. Ředitel nakladatelství Lupus Books. Skrytý skotský fašista. Svobodný zednář s černým pásem. Domnívá se, že má pro Sověty zvláštní přitažlivost. Že má od nich cosi jako úvěrovou kartu.“ Vzpomněl si na Boba a obrátil k němu hlavu. „Ne American Express, samozřejmě. Úvěrovou kartu moskevského knižního veletrhu, kterou ho obdařili ruští pořadatelé, aby mu ukázali, jak vysoko si ho cení. Dostal k dispozici vůz, překladatelku, platili mu hotel, moh sníst kaviáru, kolik chtěl. Jumbo se snad narodil s takovou kartou v hubě.“

Bob se zašklebil až příliš doširoka, aby to působilo upřímně. Ale byl to dobrosrdečný chlap a Barley to rozpoznal. Napadlo mě, že Barley je jedním z těch lidí, před kterými se přívětivá povaha nedokáže schovat, stejně jako on sám neuměl za-maskovat svou vlastní přístupnost.

„Takže jsme vyrazili,“ navázal Barley nit svých vzpomínek. „Oliphant od Lupusů, Emery z nakladatelství Bodley Head a nějaká žába od Penguinů, na jméno si nevzpomenu. Ale jo – Magda. Jak bych moh zapomenout takové jméno? A samozřejmě pan Blair od firmy Abercrombie a Blair.“

Vezli si zadky v té Jumbově stupidní limuzíně, pokračoval Barley. Z truhly svých vzpomínek lovil krátké větičky jako kusy starého šatstva. Pro našeho Jumba totiž nějaký obyčejný vůz nestačil, musela to být ta nesmyslně mohutná čajka s ložnicový-mi záclonkami, bez brzd a s gorilou, které páchlo z úst, namísto řidiče. Plánovali, že se podívají na Pasternakovu daču, o které jedna fáma tvrdila, že se z ní má stát muzeum, avšak jiná bila na poplach, že ji ti kreténi chtějí strhnout. A možná i k Pasternakovu hrobu. Jumbo Oliphant zprvu nevěděl, kdo to byl, ten Pasternak, ale Magda zamumlala Živago a Jumbo samozřejmě viděl ten film, vyprávěl Barley. Nebylo kam spěchat, chtěli se jen trochu projít a nadýchnout se venkovského vzduchu. Ovšem Jumbův šofér to hnal po zvláštním jízdním pruhu, vyhrazeném právě pro oficiální papaláše v čajkách, takže jim cesta trvala místo hodinu sotva nějakých deset vteřin. Zaparkovali v jedné velké louži a škobrtali ke hřbitovu ještě celí roztřesení vděčností, že tu jízdu přežili.

„Hřbitov je na návrší, utopený mezi spoustou stromů. Šofér zůstane ve voze. Prší. Ne moc, ale ten chlap má strach o ty svoje příšerné šaty.“ Barley se odmlčel a ve vzpomínkách se k tomu řidiči vrátil. „Opičák jeden šílenej,“ zahuhlal.

Měl jsem ovšem dojem, že Barley spílá spíš sobě než tomu šoférovi. Jako by z něho tryskal celý sbor sebeobviňujících hlasů. Bylo by mě zajímalo, jestli ho ostatní slyší taky. Měl v sobě spoustu lidí, kteří ho doháněli na pokraj šílenství.

Problém byl v tom, vysvětloval Barley, že se strefili právě do dne, kdy si tam rovněž vyrazily osvobozené masy. Kdykoli se tam dostal předtím, říkal, nebyla tam ani noha. Jenom omřížované hrobky a šlahouny břečťanu. Ale oné zářijové neděle, kdy byl vzduch prostoupen vůní dosud nepoznané svobody, se kolem hrobu tlačilo na dvě stě obdivovatelů všech možných typů, a když odcházeli, stále jich přibývalo. Hrob se topil v záplavě květin, vyprávěl Barley. A po celou dobu se na něj snášely další a další obětiny. Lidé si podávali kytice nad hlavami dopředu, aby se na tu hromadu vůbec dostaly.

Pak začala recitace. Nějaký menší chlápek četl básně. Vzrostlá dívka zase prózu. Potom nízko nad jejich hlavami začal přelétávat malý aeroplán, sem a tam, takže nebylo slyšet ani slovo.

„Vrrrrr, vrrrrr…!“ napodoboval Barley ten zvuk a dlouhým zápěstím mával ve vzduchu ze strany na stranu. „Uíííúúú, uíííúúú…!“ cedil znechuceně nosem.

Letadlo ovšem nedokázalo uhasit nadšení davu, stejně jako se to nedařilo dešti. Kdosi začal zpívat, ostatní rebelanti se při refrénu přidali a za chvíli z toho byla protestní manifestace. Letadlo nakonec odletělo, pravděpodobně proto, že mu docházelo palivo, ale takhle to nikdo nebral, vykládal Barley. Ani náhodou. Všem se zdálo, že toho hajzla vypudil z oblohy ten zpěv.

Stále sílil a mohutněl a působil přímo mysticky. Barley znal rusky asi tak tři slova a ostatní ani jedno, to jim však vůbec nebránilo v tom, aby se připojili. Magdě se z očí řinuly potoky slz. A když pak scházeli z toho návrší, zapřísahal se Jumbo Oliphant s hrdlem zadrhnutým při všem, co m je svaté, že hned jak se vrátí do svého damaškem vystlaného zámku v londýnských docích, vydá každé slovo, které Pasternak napsal, ne jenom ten film, ale všechno ostatní, nebo ať od něj pes kůrku nevezme, a všechny náklady že zatáhne ze své vlastní, soukromé kapsy.

„Jumbo mívá takovéhle záchvaty nadšení často,“ vysvětloval Barley s odzbrojujícím úšklebkem svému obecenstvu, ale především Nedovi. „Někdy ho to drží i několik minut.“ Pak se odmlčel, znovu sé zamračil, sundal si ty své roztodivné kulaté brejličky, které mu očividně spíš vadily, než pomáhaly, a postupně si nás všechny prohlédl, jako by si chtěl znovu připomenout situaci, ve které se ocitl.

Byli stále ještě na cestě z kopečka, pokračoval pak, dosud přemoženi dojetím, když je doběhl tamten malý Rus, s cigaretou vztyčenou vedle tváře jako svíčku, a anglicky se jich zeptal, jestli jsou Američani.

Clive nás zase všechny předběhl. Pomalu zvedl hlavu. V jeho manažerském hlase zazněl ostře nabroušený tón. „Jaký ‚tamten malý Rus‘? O žádném jsme ještě neslyšeli.“

Nepříjemně tak Barleymu připomněl svou přítomnost. Barley nad ním znovu otráveně zkřivil tvář. „Proboha, ten recitátor přece,“ vysvětloval. „Ten chlápek, co u toho hrobu četl Pasternakovu poezii. Zeptal se, jestli jsme Američani. Ne – Britové, bohudíky, odpověděl jsem.“

A já jsem si uvědomil, stejně jako asi všichni ostatní, že to byl právě Barley, nikoli Oliphant či Emery či ta dívka Magda, kdo se stal oficiálním mluvčím celé skupiny.

Barleyho vyprávění na sebe vzalo podobu přímého dialogu. Měl vynikající imitační schopnosti. Ten malý chápek měl v jeho podání autentický ruský přízvuk, jeho Oliphant věrně skotsky poštěkával. Ta nápodoba z něj tryskala naprosto spontánně, jako by si vůbec neuvědomoval, že ty lidi imituje.

„Vy jste spisovatelé?“ ptal se ten zakrslý Rus Barleyho hlasem.

„To ne, bohužel. Jenom nakladatelé,“ odpověděl mu Barley hlasem Barleyho.

„Angličtí nakladatelé?“

„Jsme tady na moskevském knižním veletrhu. Já vedu jedno menší londýnské nakladatelství, Abercrombie a Blair, a tohle je sám ředitel nakladatelství Lupus Books. Bohatej pán. Jednoho dne ho povýší do šlechtického stavu. Tady mu dělají, co mu na očích vidí. Nemám pravdu, Jumbo?“

Oliphant se ohradil, že to Barley silně přehání. Ale ten Rusá-ček toho chtěl vědět ještě mnohem víc.

„Mohu se tedy optat, co jste dělali u Pasternakova hrobu?“ ptal se.

„Octli jsme se tu náhodou,“ skočil jim znovu do řeči Oliphant. „Čirou náhodou. Viděli jsme houf lidí a šli jsme se podívat, co se děje. Naprostá náhoda. Pojďme, přátelé.“

Avšak Barleymu se vůbec nechtělo. Řekl nám, že ho Oliphantovo chování silně popudilo a že nemínil nečinně přihlížet, jak ošklivě se ten skotský zazobanec chová k tomu podvyživenému Rusovi.

„Přišli jsme ze stejného důvodu, jako všichni ostatní tady,“ odpověděl. „Projevit úctu k velkému spisovateli. A líbila se nám vaše recitace. Velmi působivá. Vynikající. Klasa.“

„Vy si vážíte Borise Pasternaka?“ zeptal se ten pomenší Rus.

A opět Oliphant, tento velký bojovník za občanská práva, procedil chraplavě skrze sevřené čelisti: „Ve věci Borise Pasternaka ani kteréhokoli jiného sovětského spisovatele nezaujímáme žádné zásadní stanovisko. Jsme tu jako hosté. Výlučně jako hosté. K sovětským vnitřním záležitostem neprojevujeme žádný názor.“

„Jsme přesvědčeni, že je skvělý,“ prohlásil Barley. „Že je to světový autor. Hvězda první velikosti.“

„Ale proč?“ dorážel ten malý muž, jako by chtěl vyprovokovat konflikt.

Barleyho nebylo třeba ponoukat. To je jedno, že není zase tak zcela přesvědčený o tom, že Pasternak je opravdu takový génius, jakého z něj dělají. Co na tom, že si po pravdě řečeno spíše myslí, že je povážlivě nadhodnocován. To byl názor nakladatele, ovšem tady se odehrávala válka.

„Vážíme si jeho talentu a jeho umění,“ odpověděl Barley. „Vážíme si jeho lidských kvalit. Vážíme si jeho rodiny a jeho kultury. A za desáté, nebo za kolikáté vlastně, vážíme si jeho schopnosti proniknout k srdci ruského lidu navzdory tomu, že mu smečka byrokreténů odpírala denní světlo – pravděpodobně titíž zhovadilci, kteří sem dneska poslali ten aeroplán.“

„Dokázal byste z něj něco citovat?“ vyptával se mužík.

Barley disponoval tímto druhem paměti, jak nám teď rozpačitě vysvětloval. „Vytáhl jsem na něj první sloku básně, která má název Nobelova cena. Po tom svinském letadle se podle mého výborně hodila.“

„Mohl byste nám to teď tady zopakovat?“ požádal ho Clive, jako by bylo vždycky nutné všechno překontrolovat.

Barley něco zamumlal a mě napadlo, že je to možná nakonec docela plachý člověk.

„Jak zvíře v ohradě, od přátel odříznut, od slunce, svobody, jsem sám, a lovci kolem mne teď zavírají kruh. Však utéci už není kam.“

Ten malý Rus zamračeně naslouchal a přitom upíral oči na rozžhavený konec své cigarety, vyprávěl Barley. Na okamžik si prý začal říkat, jestli nakonec opravdu nenaletěli provokatérovi, jak se strachoval Oliphant.

„Když si tak vážíte Pasternaka, mohl bych vás pozvat na setkání s několika přáteli?“ navrhl ten chlápek. „Jsme spisovatelé. Máme tu daču. Byla by to pro nás velká čest, pohovořit si s význačnými britskými nakladateli.“

Oliphantovi stačila první část tohoto proslovu, aby u něj propukl vážný záchvat kesonové nemoci, pokračoval Barley. Jumbovi bylo naprosto jasné, jak to může dopadnout, když člověk přijme pozvání od nějakého neznámého Rusa. Na to byl přímo expert. Přesně věděl, jak člověka někam vlákají, omámí ho, zkompromitují hanbatými fotografiemi a přinutí ho, aby se vzdal ředitelské funkce i nadějí na šlechtický titul. Kromě toho měl přes státní literární agenturu VAAP rozdělaný ambiciózní koprodukční vydavatelský projekt a poslední věc, po které toužil, bylo zaplést se s nežádoucími intelektuály. Oliphant to na Barleyho vychrlil divadelním šepotem, který jako by předpokládal, že ten ruský človíček je hluchý jak poleno.

„Stejně – „ ukončil tu tirádu triumfálně, „vždyť prší. A co uděláme s naším vozem?“

Oliphant se podíval na hodinky. Dívka Magda upírala oči před sebe na zem. Mládenec Emery se díval na dívku Magdu a v duchu si říkal, že by věděl o lepším způsobu, jak v Moskvě trávit nedělní odpoledne. Avšak Barley, jak nám řekl, si ještě jednou toho cizího Rusa prohlédl a došel k závěru, že mu je sympatický. Barley neměl žádné nekalé plány s tou dívkou a ani ho nenapadlo myslet na šlechtický titul. Pevně se rozhodl, že se radši nechá vyfotografovat nahatý s jakýmkoli počtem přítulných ruských kočiček než v dokonalém obleku zavěšený do Jumba Oliphanta. Takže jim všem zamával, nechal je odjet v té Jumbově limuzíně a zůstal s tím cizím Rusem.

„Něždanov,“ vyhrkl Barley náhle do ztichlé místnosti a přerušil tak proud svého vyprávění. „Už jsem si vzpomněl, jak se ten chlap jmenoval. Něždanov. Dramatik. Stál v čele jednoho studiového divadla, ale své hry tam nesměl uvádět.“

Teď přerušil jeho chvilkovou odmlku vysoko posazený hlas Waltrův. „Vážený příteli, Vitalij Něždanov je v poslední době velké jméno. Za pět týdnů je v Moskvě premiéra tří jeho aktovek a všichni jsou z něj celí pryč. Ne snad že by byl zase tak strašně dobrý, ale to nesmíme říkat nahlas, protože je to disident. Či byl.“

Poprvé od chvíle, kdy jsem ho uviděl, se po Barleyho tváři rozlil náznak šťastného výrazu, a já jsem měl okamžitě pocit, že teprve tohle je jeho pravé já, které se doposud skrývalo v mracích. „Tak to je vážně skvělé,“ řekl s bezelstným uspokojením člověka, který se dovede radovat z úspěchu druhých. „Fantastické. Přesně tohle Vitalij potřeboval. Moc vám děkuji, že jste mi to řekl,“ dodal a vypadal v tom okamžiku mladší o dvacet let.

Pak však zase zvážněl a začal po malých doušcích upíjet svou whisky. „Nebylo tam k hnutí,“ zamumlal bezvýrazně. „Zřejmě podle hesla čím víc lidí, tím větší zábava. ‚Dovolte, abych vám představil svou sestřenku.‘ ‚Nechcete trochu té uzené rolky?‘“ Ale všiml jsem si, že se v jeho očích, stejně jako v jeho hlase, usadil nepřítomný výraz, jako by už byl zahleděn do budoucnosti a odhadoval trápení, které ho v ní čekalo.

Rozhlédl jsem se po přítomných. Bob se usmíval. Usmíval by se i na smrtelné posteli, ale s onou upřímností starého skauta. Clivea jsem viděl z profilu, jeho tvář byla ostrá jak sekera a přibližně stejně nezúčastněná. Walter nezůstal ani chvíli v klidu. Seděl s chytrou hlavou vyvrácenou dozadu, křenil se na ozdobný strop, vrtěl se a potil a na houbovitý ukazováček si navíjel pramínek vlasů. A Ned, velitel – schopný, činorodý Ned, Ned znalec jazyků a ostřílený válečník, vykonavatel i plánovač – seděl od začátku v plném střehu, jako by čekal na příkaz k rozvinutí akce. Když jsem se na něj zadíval, napadlo mě, jak jsou někteří lidé, stižení kletbou přílišné loajálnosti, vystaveni riziku, že může přijít den, kdy najednou nebudou mít čemu sloužit.

Velký, rozlehlý dům, odříkával Barley v telegrafickém stylu, ke kterému se uchýlil. Edwardovské, dřevem obložené stěny, omřížované verandy, zarostlá zahrada, březový háječek. Napůl shnilé lavičky, ohniště s dřevěným uhlím, ve vzduchu pach kriketového hřiště za deštivého odpoledne, všude samý břečťan. Asi třicet lidí, většinou mužů, posedávalo a postávalo po zahradě, připravovali jídlo a popíjeli a vůbec si nevšímali špatného počasí, přesně po anglickém způsobu. Ošuntělá stará auta, zaparkovaná podél příjezdové cesty, jak to bylo zvykem v Anglii, než se dostali k veslu ti kazisvěti paní Thatcherové. Příjemné tváře, konverzač-ně zdatné hlasy, nomenklatura uměleckého světa. Vejde Něždanov a přivádí Barleyho. Neotočí se po nich ani jedna hlava.

„Hostitelka byla básnířka,“ vyprávěl Barley. „Tamara – příjmení si nepamatuju. Trošku mužatka, bělovlasá, docela prima. Manžel – šéfredaktor jakéhosi vědeckého časopisu. Něždanov byl jeho švagr. Každej tam byl něčí švagr. Literáti u nich mají velký slovo. Když máte co říct a režim vám nezacpe ústa, hned je posluchačů habaděj.“

Ve své těkavé paměti si teď Barley ten zážitek rozštěpil na tři části. Oběd, který začal někdy kolem půl třetí, když přestalo pršet. Večer, který následoval vzápětí po obědě. A pak to, co označil jako „dozvuky“, tedy chvíle, kdy už vlastně bylo po Všem, a co se – pokud jsme si to my teď tady dokázali domyslet – odehrálo v oněch rozmlžených hodinách někdy mezi druhou a čtvrtou, kdy Barley podle svého vlastního vyjádření zmámeně povlával mezi nirvánou a téměř vražednou kocovinou.

Než začal oběd, Barley se ploužil od skupinky ke skupince, jak nám sdělil – nejdřív s Něždanovem, pak sám, a šmůzoval s každým, kdo o to projevil zájem.

„Šmůzoval?“ opakoval Clive podezřívavě, jako by se právě dozvěděl o nějaké nové zvrhlé neřesti.

Bob přispěchal na pomoc a přeložil mu to. „Kecal, Clive, bavil se,“ vysvětloval se svou příznačnou vlídností. „Konverzoval a mezitím nasával. Nic temného.“

Ale když je pak pozvali k tomu obědu, pokračoval Barley, rozesadili se kolem stolu, dřevěné desky na zkřížených podpěrách. Barley na jednom konci, Něždanov na protějším a mezi nimi spousta lahví gruzínského bílého, a nejlepší angličtinou, na kterou se zmohli, vášnivě debatovali o tom, zůstává-li pravda pravdou, i když nevyhovuje velké proletářské takzvané revoluci, a zda bychom se neměli uchýlit k duchovním hodnotám svých předků a má-li perestrojka vůbec nějaký kladný dopad na život prostých lidí, a jak když chce člověk opravdu dokonale poznat, v čem vlastně spočívá marasmus Sovětského svazu, stačí zkusit odeslat chladničku z Novosibirsku do Leningradu.

Clive mu do toho znova skočil, což mě naštvalo, i když jsem to na sobě nedal znát. Jako člověk, kterého nudí nepodstatné věci, požadoval jména. Barley si připleskl dlaň na čelo. Na svůj nepřátelský postoj vůči Cliveovi už zapomněl. Jména, Clive – proboha… Jeden z těch chlápků byl profesorem na Moskevské státní univerzitě, ale jméno se mi nepodařilo zachytit, pochopte. A pak někdo ze zásobovacího odboru ministerstva chemického průmyslu – byl to Něždanovův nevlastní bratr, říkali mu Apatykář. Jistý Grigorij ze sovětské Akademie věd, ale příjmení mi není známo, natož jeho obor.

„Byly tam taky nějaké ženy?“ zeptal se Ned.

„Dvě, ale žádná Káťa,“ odpověděl Barley, a na Nedovi bylo vidět, že stejně jako já kvituje jeho pohotovou reakci.

„Ale ještě někdo tam přece byl, ne?“ naléhal Ned.

Barley se napřímil, aby si mohl přihnout. Pak se zase naklonil dopředu, zasadil si sklenku mezi kolena a nahrbil se nad ní nosem dolů, jako by se z ní chtěl nadechnout moudra.

„Jistě, jistě, jistě – ještě někdo tam byl,“ přisvědčil. „Všude je vždycky ještě někdo,“ dodal záhadně. „Nikoli Káťa. Někdo jiný.“

Hlas se mu změnil. Nedokážu říct, v čem přesně. Zněl tlumeněji. Byl v něm náznak lítosti či špatného svědomí. Spolu s ostatními jsem čekal, co teď přijde. Všichni jsme v té chvíli cítili, že se na obzoru objevuje cosi mimořádného.

„Hubenej vousáč,“ pokračoval Barley, jako by se mu ta postava pozvolna vynořovala z temnot. „Dlouhán. Tmavej oblek, černá kravata. Vyzáblá tvář. Proto si asi nechal narůst ty vousy. Příliš krátký rukávy. Brunet. Zkárovanej.“

„Jmenoval se nějak?“ zeptal se Ned.

Barley stále ještě zíral do šera a popisoval, co nikdo z nás nemohl vidět.

„Goethe,“ odpověděl po chvíli. „Jako ten básník. Říkali mu Goethe. Náš význačný spisovatel – seznamte se. Mohlo mu být padesát, ale taky třeba osmnáct. Chlapecká postava. Červené skvrny na lícních kostech. A ty vousy.“

Tohle byl teprve okamžik, jak Ned potom poznamenal, když svému týmu přehrával záznam z tohoto sezení, kdy Modráček z operačního hlediska rozprostřel svá křídla. Tu chvíli nevyznačuje žádné zlověstné ticho či hromadné zatajení dechu. Místo toho si Barley vybral právě ji k mohutnému záchvatu kýchání, jakých jsme pak v průběhu svých styků s ním zažili ještě mnoho. Začalo to sérií jednotlivých pšíknutí, která pak akcelerovala do velkolepé salvy. A potom pozvolna odumírala a on si zatím otíral tvář kapesníkem a ty křečovité záškuby prokládal tichými kletbami.

„Zatracená alergie,“ vysvětloval omluvně.

„Byl jsem fantastickej,“ shrnul to Barley. „Dokonalost sama.“

Dolil si sklenku, tentokrát vodou. V pomalém pravidelném rytmu ji přikládal ke rtům a usrkával z ní, jako ti napájející se ptáci z umělé hmoty, kteří se kývávali nahoru dolů mezi jinými tretkami na policích potemnělých anglických barů, než je odtamtud vytlačily televizory.

„Mistr světa. Hvězda jeviště i filmového plátna. Elegantní zápaďák vybraných způsobů. Proto jsem tam taky šel, ne? Jenom Sověti jsou natolik pošetilí, že jsou ochotní poslouchat moje žvásty.“ Nad sklenicí se mu už zase houpal pramen vlasů. „Takhle to tam chodí. Vyjdete si na procházku venkovskou krajinou a skončíte mezi houfem nadranejch básníků, hádajících se o vztahu svobody a zodpovědnosti. Jdete se vyčurat na špinavej veřejnej záchodek a od sousední mušle se k vám někdo nakloní a chce po vás vědět, jestli existuje posmrtnej život. Protože jste ze Západu. Takže to samozřejmě víte. A řeknete jim to. A oni si to budou pamatovat. Jako Písmo svatý.“

Hrozilo nebezpečí, že přestane mluvit vůbec.

„Proč nám prostě neřeknete, co se dělo, a neponecháte ty komentáře nám?“ vybídl ho Clive, jako by chtěl naznačit, že na nějaké kritické hodnocení nemá Barley právo.

„Osvíceně jsem se producíroval. To se dělo. Jalová mysl měla hody. Nemluvme o tom.“

Ale my jsme o tom samozřejmě velmi chtěli mluvit, jak naznačoval Bobův přívětivý úsměv. „Barley, nebuďte na sebe tak ošklivý. Proč by si měl člověk vyčítat, že se snažil být zábavný, proboha. Jak to vypadá, nestalo se nic víc, než že jste se jim svým vystoupením odvděčil za tu hostinu.“

„O čem jste hovořil?“ zeptal se Clive, nezviklán Bobovou dobrosrdečností.

Barley pokrčil rameny. „Jak za jedno odpoledne přebudovat ruské impérium. Záplava řečí o míru, pokroku a glásnosti. O okamžitém a bezpodmínečném odzbrojení.“

„Bavíte se často na tahle témata?“

„Když jsem v Rusku, tak jo,“ odsekl Barley, opět na chvíli popuzen Cliveovým tónem, brzy ho to však zase přešlo.

„Mohli bychom slyšet, co jste říkal?“

Ale Barley ten svůj příběh nevykládal Cliveovi. Říkal ho sám sobě a té místnosti a všem, kdo tam byli, svým souputníkům, bod za bodem, celý inventář své pošetilosti. „Odzbrojení není vojenská záležitost, ani politická, prohlásil jsem. Je to věc lidské vůle. Musíme se rozhodnout, jestli chceme mír, anebo válku, a připravit se na to. Protože co si sami upečeme, to si s největší pravděpodobností taky sníme.“ Odmlčel se. „Plácal jsem páté přes deváté, co mě napadlo,“ vysvětloval, tentokrát zase Nedovi. „Dost jsem tam toho tehdy o těchhle věcech četl, takže jsem měl k dispozici horký argumenty.“

Jako by cítil, že to musí vysvětlit podrobněji, začal to rozvádět. „Došlo totiž k tomu, že se ze mě přes ten týden stal přímo expert. Myslel jsem, že by si tam má firma mohla zajistit pohotové vydání nějaké zajímavé knížky. Jeden dotěra mě na tom knižním veletrhu přemlouval, abych koupil britská práva na jistou publikaci o glásnosti a mírové krizi. Soubor úvah bývalých i současných jestřábů, přehodnocujících původní strategii. Může nakonec skutečně propuknout mír? Získali několik starých amerických válečných harcovníků ze šedesátých let a ukazovali, jak řada z nich od té doby, co je poslali do výslužby, otočila své názory o sto osmdesát stupňů.“

Omlouval se, a já si lámal hlavu proč. Na co nás to připravuje? Proč si myslí, že by měl ten šok předem zmírnit? Bob nebyl přes všechno své dobráctví žádný hlupák, a určitě si kladl touž otázku.

„To mi nepřipadá jako špatný nápad, Barley. Z toho by se mohl vyklubat docela fajn kšeft. Mě samotného by to docela zajímalo,“ poznamenal se spikleneckým zachechtáním, které by se hodilo někam do sportovní šatny.

„Takže jste vedli řeči,“ konstatoval Clive svým jedovatě špičatým hlasem. „A vy jste se v tom přímo vyžíval. Tohle nám chcete naznačit? Chápu, že to není nic snadného, rozpomenout se na úlety vlastní zalkoholizované fantazie, ale byli bychom vám vděčni, kdybyste se o to aspoň seriózně pokusil.“

Co asi Clive vystudoval, říkal jsem si v duchu – jestli vůbec něco vystudoval. Kde to bylo? Kdo ho vyplodil, formoval? Kam výzvědná služba chodí na tyhle mrtvé předměstské duše, které to mají v hlavě tak dokonale v pořádku, jestli tam ovšem vůbec něco mají?

Barley však přijal tenhle nový výpad bez jakéhokoli odporu. „Řek jsem jim, že věřím Gorbačovovi,“ svěřoval se nevzrušeně a dopřál si další doušek vody. „Oni že mu možná nedůvěřují, ale já ano. Prohlásil jsem, že úkolem Západu teď je najít druhou polovinu toho člověka, a že Východ si musí uvědomit význam té první, kterou má k dispozici. Řekl jsem jim, že kdyby byli Američani věnovali odzbrojovacímu procesu stejnou pozornost jako vysazování nějakých bláznů na Měsíc či vyzdobování zubní pasty růžovými proužky, byli bychom odzbrojili už dávno. Pověděl jsem jim, že se Západ dopouští těžkého hříchu, když věří, že se nám podaří zbankrotovat sovětský systém neustálým stupňováním závodů ve zbrojení, protože tak dáváme všanc osud lidstva. Prohlásil jsem, že když Západ tak vehementně mává mečem, jenom poskytuje sovětským vůdcům záminku, aby nechávali brány uzamčený a udržovali ve státě kasárenský systém.“

Walterovi uniklo kňučivé zachechtání a honem si hlaďounkou rukou přikryl mezerovité zuby. „Panebože! Takže za ten svrab v Rusku můžeme my. No to je něco fantastického! Nemyslíte si čirou náhodou, že si to možná taky tak trochu zavinili sami, například? Tím, že se tak neprodyšně uzavřeli do těch svých paranoidních bludů? Ale ne, to by ho ve snu nenapadlo. To je evidentní.“

Barley se nedal zastrašit a dokončil svou zpověď. „Někdo se mě zeptal, jestli třeba neuvažuju o tom, že atomové zbraně vlastně už čtyřicet let udržují mír ve světě. Na to jsem mu řek, že to jsou jezuitský žvásty. To by se taky dalo stejně dobře tvrdit, že za klid zbraní mezi bitvou u Waterloo a Sarajevem vděčíme střelnýmu prachu. A co to je vlastně mír, zeptal jsem se. Atomová puma neodvrátila válku v Koreji a nezarazila Vietnam. Nezabránila obsazení Československa, ani blokádě Berlína, ani vybudování berlínský zdi, ani vpádu do Afghánistánu. Jestli je tohle mír, zkusme ho zajistit bez bomby. Řek jsem jim, že všechny ty experimenty v kosmu jsou nadraka, že bychom si měli zaexperimentovat s lidskou přirozeností. Velmoci by si měly svět ohlídat společně. Dal jsem se pěkně unést.“

„A to jste všechny tyhle nesmysly myslel vážně?“ zeptal se Clive.

To Barleymu zřejmě nebylo moc jasné. Najednou to vypadalo, že považuje sám sebe za naivního troubu a že se za to stydí. „Potom jsme mluvili o jazzu.“ pokračoval. „O Bixovi Bieder-beckovi, Louisi Armstrongovi, Lesteru Youngovi. Něco jsem jim i zahrál.“

„Chcete snad říct, že tam měl někdo saxofon?“ zvolal Bob spontánně, jako by to byl dobrý vtip. „A co ještě tam měli? Bicí? Desetičlennou kapelu? Barley, tomuhle nemůžu věřit!“

Nejdřív jsem si pomyslel, že Barley chce třeba odejít. Napřímil se a povstal. Rozhlédl se, jako by hledal, kde jsou dveře, a pak k nim s omluvným výrazem ve tváři zamířil, takže Ned se polekaně vymrštil, ve strachu, že by se Brock k Barleymu dostal dřív. Avšak Barley se zastavil vpůli cesty přes místnost u nízkého vyřezávaného stolku. Sklonil se nad ním, špičkami prstů začal poklepávat na jeho okraj a nosově přitom prozpěvoval „pá-pa-páá, pa-pa-pa-pa…“ za napodobovaného doprovodu činelů, bubínků a drátěných štětek.

Bob se roztleskal a Walter se k němu připojil. Já taky, a Ned se začal smát. Jediný, kdo se nebavil, byl Clive. Barley se napil, aby se trošku zchladil, a znovu se posadil.

„A pak se mě zeptali, co by se s tím dalo dělat,“ pokračoval, jako by z té židle vůbec nevstal.

„Kdo se zeptal?“ dožadoval se Clive tím nesnesitelným tónem plným nedůvěry.

„Jeden z těch lidí u stolu. Záleží na tom?“

„Předpokládejme, že záleží na všem,“ dal se slyšet Clive.

Barley opět začal mluvit s ruským přízvukem, hlasem zahlcujícím se naléhavostí. „‚Dobrá, Barley. Řekněme, že je tomu tak, jak tvrdíte. Kdo má provádět ty experimenty s lidskou přirozeností?‘ ‚Vy,‘ odpověděl jsem. To je moc překvapilo. ‚Proč my?‘ Vysvětlil jsem jim, že pokud má dojít k nějaké radikální změně, mají to Sověti snazší než Západ. Jejich vládnoucí špička je nepočetná a inteligence má u nich tradičně velký vliv. V západ-ních demokraciích je mnohem těžší proniknout ke sluchu davu. Ten paradox je potěšil. Mně se taky líbil.“

Ani tenhle frontální útok na velké hodnoty demokracie nemohl narušit Bobovu shovívavou přívětivost. „No, Barley – je to trošku přitažené za vlasy, ale možná na tom něco bude.“

„A navrhoval jste něco konkrétního, co by se mělo podniknout?“ naléhal Clive.

„Prohlásil jsem, že už zbývá pouze utopie. Řek jsem jim, že to, co před nějakými dvaceti lety vypadalo jako čiré fantazírování, stává se teď naší jedinou nadějí, ať už mluvíme o odzbrojení, ekologii nebo o prostém přežití lidstva. Gorbačov to pochopil, Západ to přijmout nechce. Řek jsem, že se k tomu musejí vyslovit západní intelektuálové. Že by Západ měl jít příkladem, a ne plácat se na chvostu. Uvolnit tu lavinu – to je povinností všech.“

„Takže jednostranné odzbrojení,“ konstatoval Clive a sepnul ruce. „Aldermastonské pochody. To známe. No dobře. Samozřejmě.“ Ovšem vyslovil to tónem, který jednoznačně znamenal „ani náhodou“.

Na Boba to však udělalo dojem. „A ke všem těmhle tirádám vás inspirovalo to málo, co jste si v těch dnech stačil přečíst?“ zeptal se. „Barley, to je pozoruhodné. Kdybych já do sebe stačil takhle vstřebávat informace, byl bych na sebe pyšný.“

Možná až příliš pozoruhodné, znělo v podtextu, ale Barley to zřejmě nezaznamenal.

„A když jste nás takhle zachraňoval před našimi nejhoršími sklony, co mezitím dělal ten člověk… ten Goethe?“ zeptal se Clive.

„Nic. Ostatní mi do toho skákali. Goethe nikoli.“

„Ale poslouchal vás, ne? S vyvalenýma očima, hádám.“

„Předělávali jsme svět. Kriticky jsme se vrátili k Jaltě. Mluvili jsme jeden přes druhého. Kromě Goetha. Ten ani nejed, ani nemluvil. Předhazoval jsem mu různé nápady, jenom proto, že zůstával mimo. Ale on jenom chlastal a byl pořád zsinalejší. Tak jsem rezignoval.“

Goethe mlčel jako ryba, pokračoval Barley stále týmž tónem, plným hořce zmatené sebekritiky. Ten člověk celé odpoledne ani nepípl, stěžoval si Barley. Jenom poslouchal a jako by při tom upřeně zíral do jakési neviditelné křišťálové koule. Občas se zasmál, ale valnou většinou ve chvíli, kdy ke smíchu nebyl žádný důvod. Nebo se najednou zvedl a zamířil přímo ke stolu s nápoji, aby si nalil další dávku vodky, ačkoli všichni ostatní pili víno, a vrátil se s plnou velkou sklenicí, jejíž obsah pak do sebe házel velkými doušky, kdykoli někdo pronesl nějaký příhodný přípitek. Goethe sám však nenavrhl žádný, dodal Barley. Byl to jeden z těch lidí, kteří nemusejí říct ani slovo, a přesto z nich na jejich okolí vyzařuje morální síla. Takže člověk nakonec neví, jestli náhodou neumírají na nějakou skrytou chorobu, či jestli v nich třeba nebobtná nějaký velký čin.

Když pak Něždanov odvedl celou společnost dovnitř, poslouchat na stereu desky s Countem Basiem, Goethe se poslušně připojil. Ale promluvit ho Barley uslyšel až pozdě v noci, kdy už ho dočista pustil z hlavy.

V té chvíli se Ned odhodlal k jednomu ze svých řídkých dotazů. „Jak se k němu chovali ostatní?“

„Se značným respektem. Byl něco jako jejich maskot. ‚Ať nám řekne Goethe, co si o tom myslí.‘ A on jen zvedl sklenici a připil jim a všichni se smáli, jenom on ne.“

„Dámy taky?“

„Každý. Kořili se mu. Ustupovali mu z cesty. Pozor, přichází velký Goethe!“

„A nikdo vám neřekl, kde bydlí nebo pracuje?“

„Zaslech jsem, že si tam dopřává dovolenou, protože v prostředí, ve kterém se pohybuje, se nesmí pít. Takže tam trávil jakési chlastací prázdniny. Chlastali na počest jeho chlastací dovolené. Byl něčí bratr. Možná Tamařin, nevím určitě. Nebo bratranec. Přeslechl jsem to.“

„Myslíte, že ho před něčím ochraňovali?“ zeptal se Clive.

Barleyho odmlky jsou naprosto jedinečné, pomyslel jsem si. Skutečnost, která je kolem něj, není pro něj podstatná. Jeho mysl opouští místnost a ostatní čekají jako na jehlách, jestli se do ní ještě někdy vrátí.

„Ano,“ vyhrkl najednou, jako by jeho samého ta odpověď překvapovala. „Ano, jistě – ochraňovali. Jasně. Ovšem. Byl to takový klub jeho ochránců.“

„A před čím ho chránili?“

Další pauza.

„Možná před tím, aby o sobě nemusel mluvit, něco vysvětlovat. Tenkrát mě to nenapadlo. Ale teď si myslím, že to tak nějak bylo.“

„A proč by o sobě neměl mluvit, něco vysvětlovat? Dovedl byste uvést nějaký důvod, aniž byste si moc vymýšlel?“ vyptával se Clive, očividně rozhodnutý Barleyho rozčílit.

Ale s Barleym to ani nehnulo. „Já si nic nevymýšlím,“ odpověděl, a řekl bych, že žádný z nás o tom nepochyboval. Na chvíli se zas vypařil. „Byl to člověk nabitý intelektem. Sálalo to z něj,“ řekl, když se k nám znovu vrátil.

„Co tím myslíte?“

„Takové výmluvné ticho. Jako když jedete stopadesátkou po dálnici a slyšíte jenom tikat mozek.“

„Ale nikdo vám neřekl ‚je to génius‘ nebo něco takového?“

„To neřekl. Nebylo to zapotřebí.“

Barley zalétl pohledem k Nedovi, který chápavě přikyvoval. Jako voják do morku kostí, ačkoli vzhledem k současnému postavení v civilu se dokázal vždycky vynořit někde před vámi, i když vy jste se domnívali, že se vás teprve pokouší dostihnout.

Bob se zeptal na něco jiného. „Nevzal si vás někdo stranou a nezačal vám vysvětlovat, proč má Goethe problémy s alko-holem?“

Barley se hurónsky rozchechtal. Z těch jeho občasných záchvatů, kdy se přestal ovládat, šel trošku strach. „V Rusku není třeba mít k chlastu speciální důvody, proboha! Jmenujte mi jedinýho Rusa, kterej by za něco stál a s problémy svý země se vyrovnával střízlivej!“

Znovu se odmlčel a s grimasou se ponořil do stínů. Přimhouřil oči a skrze sevřené zuby tiše cedil jakési vyčítavé kletby, podle mě namířené proti sobě samému. Pak se vzpamatoval. „Probudil jsem se s trhnutím kolem půlnoci.“ Zasmál se. „‚Proboha, kde to jsem?‘ Ležel jsem na lehátku na verandě, přikrytý dekou! Napřed mě napadlo, že jsem někde ve Spojených státech. Typická zastřešená novoanglická veranda olemovaná moskytiérou, za kterou se rýsovala zahrada. Nešlo mi do hlavy, jak jsem se moh po tom příjemném obědě v Peredělkinu octnout tak rychle v Americe. Pak se mi vybavilo, že se se mnou přestali bavit a mě to tam začalo nudit. Nic osobního. Byli jenom namazaní a dělalo jim potíže hovořit v tom stavu cizím jazykem. Tak jsem uleh na tu verandu s flaškou whisky v ruce. Někdo přese mě hodil přikrývku, aby mě ochránil před rosou. Musel mě probudit ten měsíc, pomyslel jsem si. Byl jako kolo od vozu. Zalitej krví. Pak jsem si uvědomil, že na mě někdo mluví. Velmi střízlivě. Dokonalou angličtinou. Kristepane, říkal jsem si, takhle pozdě, a noví hosté? ‚Některé věci představují nezbytné zlo, pane Barley. Některé věci představují ovšem spíše zlo než nezbytnost,‘ slyšel jsem. Citoval, co jsem já sám tvrdil při obědě. Z té mé epochální přednášky o míru. Koho jsem citoval já, neměl jsem potuchy. Pak jsem se podíval pozorněji a zaregistroval, že se nade mnou vznáší málem dvoumetrová fousatá supí postava, v ruce flašku vodky, s vlasy čechranými nočním vánkem. A v příští chvíli dřepěl ten chlap vedle mě s ušima mezi koleny a doléval si skleničku. ‚Ahoj, Goethe,‘ pozdravil jsem ho. ‚Jak to, že jste ještě živej? Rád vás tu vidím.‘“

Ať už Barleyho před chvílí osvobodilo cokoli, zahnalo ho to teď zase zpátky do vězení, protože jeho tvář opět potáhly temné chmury.

„Potom mi ještě zopakoval mou další obědovou perlu. ‚Všechny oběti jsou si rovny. Žádné si nejsou rovnější než jiné.‘

Zasměju se. Ale ne moc. Jsem v rozpacích, zdá se. Znejistělý. Připadá mi, že mě fízlovali. Ten chlápek tam dřepí celou tu dobu, nic nejí, jenom nasává, a neřekne ani slovo. A najednou o deset hodin později mě cituje, jako by to měl nahraný na magnetofonu. Není to příjemnej pocit.

‚Co vy vlastně jste, Goethe?‘ ptám se ho. ‚Čím se živíte, když zrovna nenasáváte a neposloucháte, co se povídá?‘

‚Jsem morální vyvrhel,‘ řekne mi na to. ‚Kšeftuju se zavrženými teoriemi.‘

‚Já jsem vždycky rád, když potkám spisovatele,‘ povídám. ‚Co právě teď píšete?‘

‚Všechno možné,‘ odpoví. ‚Dějiny, komedie, vylhanosti, románky pro ženy.‘ Načež se rozhovoří o jednom svém výplodu, je to příběh o hroudě másla, která roztaje na slunci, protože nemá ustálený světový názor. Jenomže nemluví jako spisovatel. Je příliš ostýchavý. Vysmívá se sám sobě, a vsadil bych se, že i mně. Ne že by na to neměl právo, ale o to míň to bylo k smíchu.“

Znovu jsme museli čekat a pozorovat při tom Barleyho siluetu. Sedělo to napětí v nás, nebo v něm? Usrkl ze sklenice. Zavrtěl hlavou a zamumlal něco jako „je to v pytli“ nebo snad „to to chytli“ – ani uši přítomných, ani mikrofony to nestačily přesně zaznamenat. Židle pod ním zapraskala jako vlhké dřevo v krbu. Na nahrávce to zní jako přepadení za použití střelných zbraní.

„A pak mi povídá: ‚Tak co, pane Barley. Jste přece nakladatel. To se mně ani nezeptáte, kam na ty svoje nápady chodím?‘ Pomyslel jsem si, že takovéhle otázky nakladatelé obvykle nekladou, ale co na tom. ‚Tak jo, Goethe,‘ povídám. ‚Odkud čerpáte ty svoje nápady?‘

‚Pane Barley. Ty svoje nápady čerpám – za prvé…‘ A začne mi to vyjmenovávat.“

Barley vytrčil svoje dlouhé prsty a začal to sám na nich odpočítávat. Ruskou intonaci teď jen slabě naznačoval. A já jsem znovu žasl nad přesností jeho sluchové paměti, která nestavěla pouze na prostém opakování slov, jako spíše na jejich vybavování z jakéhosi zakletého prostoru plného ozvěn, z něhož se jeho uším nikdy nic nevytratilo.

„‚Svoje nápady čerpám – z papírových ubrusů berlínských kaváren třicátých let, to za prvé.‘ Pak si přihne vodky a s ní zároveň s hlasitým polknutím pozře i porci nočního vzduchu. Až to zaškrundá. Víte, jak to myslím. Znáte ty chlápky, co jim to v prsou přímo bublá? ‚Za druhé,‘ pokračuje, ‚z publikací nadanějších konkurentů. Za třetí z obscénních fantazií generálů a politiků všech národů. Za čtvrté z osvobozených intelektuálních kapacit, reprezentovaných zverbovanými nacistickými vědátory. Za páté z duchovních zdrojů velkého sovětského lidu, jehož demokratické tužby se filtrují směrem vzhůru konzultacemi na všech úrovních, aby se pak utopily v Něvě. A za šesté, případ od případu, z myslí význačných západních intelektuálů, kteří mi občas vstoupí do života.‘ Očividně narážka na mě, protože se na mě přisaje očima, aby zjistil, jak se na to tvářím. Civí a civí, jako nějaké přemoudřelé dítě. A předává mi ty životně důležité signály. A pak se najednou promění a začne se tvářit podezíravě. To je pro Rusy typický. ‚To jste se tedy vytáhl, během toho oběda,‘ poznamená. ‚Jak jste dokázal přesvědčit Něždanova, aby vás pozval?‘ Je to úšklebek. Říká ‚já ti nevěřím.‘

‚Nemusel jsem ho přesvědčovat,‘ odpovídám. ‚Byl to jeho nápad. Co se mi to snažíte přišít?‘

‚Na nápady nemá nikdo monopol.‘ povídá na to. ‚Nasadil jste mu to do hlavy. Jste všemi mastmi mazaný. Chytrá práce, řekl bych. Gratuluju.‘

A najednou se už na mě nešklebí a místo toho mi svírá ramena, jako by se topil. Není mi jasný, jestli mu je blbě, nebo jestli jenom ztratil balanc. Mám nepříjemnej pocit, že se mu třeba chce zvracet. Chtěl bych mu pomoct, ale nevím jak. Pálí jako žehlička a leje z něj pot. Až to na mě kape. Vlasy má mokrý. Oči mu planou jako vyděšenýmu děcku. Asi bych mu měl uvolnit límec, napadne mě. A pak zaslechnu jeho hlas, dere se mi přímo do ucha, cítím jeho rty i horkej dech. Napřed mu nerozumím, je moc blízko. Odtáhnu se, ale on se nedá setřást.

‚Každé slovo, které jste vyslovil, vám podepíšu,‘ šeptá. ‚Mluvil jste mi z duše. Přísahejte, že nejste britský špión, a já vám za to taky něco povím.‘

„To jsou přesně jeho slova,“ ujišťuje nás Barley, jako by se za ně styděl. „Pamatoval si každý slovo z toho, co jsem říkal. A já si zase pamatuju každý slovo z toho, co říkal on.“

Nebylo to poprvé, co Barley mluvil o paměti jako o nějakém prokletí, a možná právě proto jsem si vzpomněl na Hannu – což se mi stávalo dost často.

„Chudáčku Palfrey,“ vysmívala se mi v jedné ze svých krutých nálad. Prohlížela si při tom svoje nahé tělo v zrcadle, dopíjela svou vodku a chystala se na návrat k manželovi. „Jak by moh člověk s takovou pamětí, jako máš ty, vůbec někdy zapomenout na ženskou mýho formátu?“

Působil Barley takhle na každého? říkal jsem si. Vyhmátne takhle u každého nevědomky jeho nejcitlivější místečko a probudí v něm ty nejskrytější myšlenky? Třeba něco takového provedl i s Goethem.

Následující pasáž pak nikdy nikoho ani nenapadlo parafrázovat, kondenzovat, „redigovat“. Zasvěcencům bylo umožněno seznámit se s nekrácenou nahrávkou nebo jejím kompletním přepisem. Pro nezasvěcence ten záznam neexistoval. Od něj se odvíjelo všechno, co pak následovalo, a úmyslně bylo pro něj zvoleno nic neříkající označení „Lisabonský kontakt“. Různí ti alchymisté a analytici a aplikátoři na obou stranách Atlantiku, jimž se postupně dostal do rukou, si vždycky neomylně vybrali právě tuhle pasáž, aby ji prohnali svými kouzelnými skříňkami a opřeli o ni aprioristické argumenty, ze kterých odvozovali svou rafinovanou činnost.

„‚Namouduši nejsem žádnej špión, vážený pane Goethe. Nejsem, nikdy jsem nebyl a nikdy nebudu. U vás se to třeba nosí, ale u nás ne. Co takhle šachy. Máte rád šachy? Hrajete je? Pojďme se bavit o šachu.‘

Jako by mě neslyšel. ‚A nejste Američan? Nejste vážně ničí špión? Ani náš?‘

‚Poslyšte, Goethe,‘ povídám, ‚už mě to začíná štvát. Nepracuju pro nikoho. Patřím jen sám sobě. Buď se budeme bavit o šachu, nebo se obraťte na jinou adresu, ano?‘ Myslel jsem, že teď už konečně přestane, ale kdepak. O šachu vím všechno, řekne mi. V šachu uplatňuješ určitou strategii, a když ji tvůj soupeř neprokoukne nebo poleví v pozornosti, vyhraješ. V šachové partii se teorie stává realitou. Ale v životě, v určitém typu života, se mohou vyskytnout situace, kdy jeden hráč fantazíruje o tom druhém tak groteskně, že si nakonec sám vytvoří nepřítele, jakého potřebuje. Jestli s tím souhlasím. Naprosto, Goethe. A pak jdou najednou šachy stranou a on se začne vyblívat o sobě, jak mají Rusové ve zvyku, když jsou ožralí. Proč je na světě, jen tak čistě mezi náma. Tvrdí, že se narodil s dvojí duší, podobně jako Faust, a proto mu taky říkají Goethe. Že jeho matka byla malířka, ale že malovala to, co kolem sebe viděla, takže přirozeně nemohla vystavovat a nesměla si ani kupovat materiál. Protože všechno, co kolem sebe vidíme, je státní tajemství. I když to je jen iluze, je to stejně státní tajemství. I když to nefunguje a nikdy fungovat nebude, je to státní tajemství. A nejpřísnější státní tajemství je to, co je odshora až dolů lež jako věž. Jeho otce že drželi dvanáct let v pracovních táborech a že zemřel na nadbytek intelektuálních schopností. Otcova potíž záležela v tom, že byl mučedník. Oběti jsou na tom špatně, světci ještě hůř, pokračoval, ale mučedníci, to je absolutní průser. Souhlasím i s tím?

Souhlasím. Nevím dost dobře proč, ale mám takříkajíc kindrštůbe, a když do mě chlápek, kterej mi drží hlavu jako v kleštích, hučí, že jeho táta seděl dvanáct let a pak ho zlikvidovali, nebudu se s ním hádat, i kdybych byl nevímjak zkárovanej.

Zeptal jsem se ho, jak se vlastně doopravdy jmenuje. Že prý žádné jméno nemá. To že si jeho otec vzal do hrobu. V každé slušné společnosti střílejí hlupáky, ale v Rusku je to jinak, takže jeho otce odpráskli, protože na rozdíl od jeho matky odmítal umřít na zlomené srdce. Abych prý mu něco slíbil. On že má Angličany hrozně rád. Angličani že jsou morální vůdcové Evropy, udržovatelé tradic, sjednotitelé velkého evropského ideálu. Že rozumějí poměru mezi slovy a činy, kdežto v Rusku už na činy nikdo nevěří, takže slova se stala náhražkou pravdy, ve všech vrstvách společnosti, až do nejvyšších kruhů, pravdy, kterou lidi nechtějí slyšet, protože ji nemůžou změnit, nebo kdyby se ji pokoušeli změnit, ztratili by zaměstnání. Možná taky, protože prostě nevědí, jak ji změnit. Neštěstí Rusů prý je v tom, že by se rádi stali Evropany, ale jsou odsouzeni k tomu, aby se stali Američany, a Američané otrávili svět materialistickou logikou. Jestli má můj soused auto, musím já mít dvě. Když má flintu, musím já mít dvě flinty. Když má bombu, musím já mít větší bombu a potřebuju jich víc, bez ohledu na to, že jimi nikdy nebudu moct zasáhnout cíl. Takže mi stačí si vsugerovat, že můj soused má tu flintu a opatřit si dvě, a tak si zdůvodním všechno, co budu chtít vyrobit. Potvrdím mu to?“

Je přímo zázrak, že ho na tomhle místě nikdo nepřerušil, ani Walter. Neskočil mu do toho, byl zticha jáko všichni ostatní. Než Barley pokračoval, nevrzla ani židle.

„Potvrdím. Jasně, Goethe, souhlasím s vámi do posledního písmenka. Všechno je lepší než nechat na sebe dorážet, jestli nejsem britskej špión. Začne mluvit o velkém básníkovi a mystikovi devatenáctého století Piturinovi.“

„Pečorinovi,“ ozval se vysoký pronikavý hlas. Walterovi konečně došla trpělivost.

„Tak dobře, Pečorinovi,“ souhlasil Barley. „Vladimíru Pečorinovi. Ten že se chtěl obětovat za lidstvo, umřít na kříži se svou matkou u nohou. Jestli jsem o něm slyšel. Neslyšel. Pečorin pak emigroval do Irska a tam se z něj stal mnich, sdělil mi. To Goethe udělat nemůže, protože nedostane vízum a pánaboha nadto příliš nemiluje. Pečorin měl pánaboha rád a přírodní vědy by ho byly začaly zajímat až ve chvíli, kdy by vzaly na vědomí lidskou duši. Zeptal jsem se ho na věk. Jeho, ne Pečorinův. Vypadal teď na sedmiletýho kluka, kterýmu táhne na stovku. Odpoví, že má blíž k smrti než k životu. Že mu je padesát, ale že jako by se zrovna narodil.“

Walter mu skočil do řeči, ale tiše, jako bychom byli v kostele – nezavřískal jako obvykle. „Proč jste se ho ptal, jak je starý? Mohl jste se přece zeptat na spoustu jiných věcí. Cožpak bylo v té chvíli tak důležité zjišťovat, kolik má zubů?“

„Znervózňovalo mě to. Když se zrovna nemračil, neměl v obličeji ani vrásku.“

„A mluvil o přírodních vědách. Ne o fyzice. Je to tak?“

„O přírodních vědách. A potom začal recitovat něco z toho Pečorina. A hned mi to překládal. Napřed to říkal rusky, pak anglicky. Jak sladké nenávidět rodnou zem a lačně očekávat její zkázu… a v její zkáze vidět zásvit obecného znovuzrození. Doslova si to nepamatuju, ale takhle nějak to bylo. Pečorinovi bylo jasné, že člověk může milovat svou vlast a zároveň nenávidět její společenský systém, poučoval mě. Pečorin taky zbožňoval Anglii. Jako on, Goethe. Anglii jako domov spravedlnosti, pravdy a svobody. Pečorin byl toho názoru, že na zradě není nic nečestného, pokud člověk zrazuje to, co nenávidí, a zároveň bojuje za to, co miluje. Předpokládejme, že by Pečorin znal nějaká velká tajemství ruské duše. Co by udělal? To je jasné. Předal by je Angličanům.

To už bych ho byl moc rád ze sebe setřás. Začínám panikařit. Zase se na mě lepí jak pijavice. Tváří na tvář. Hvízdá a skřípe to v něm jako v parním stroji. Srdce se mu dere z hrudi. Valí na mě ty svý velký hnědý oči. ‚Co jste to pil?‘ ptám se. ‚Kortizon?‘

‚Víte, co jste taky při obědě říkal?‘ ptá se.

‚Nic,‘ povídám. ‚Nebyl jsem tam. To byli ti dva chlapi, co mě předtím praštili.‘ Ale vůbec mě neposlouchá.

‚Říkal jste, že v dnešní době musí člověk myslet jako hrdina, aby se mohl chovat jako normální lidská bytost.‘

‚To nebylo ze mě,‘ ujistil jsem ho. ‚Kdepak. Někde jsem to zaslech. Na to bych sám nepřišel. A teď zapomeňte na to, co jsem říkal, a vraťte se ke svým přátelům.‘ Jako bych mluvil do zdi. Chytne mě za paži. Má ruce jako holčička, ale prsty ze železa. ‚Slibte mi, že jestli v sobě někdy najdu odvahu myslet jako hrdina, budete vy jednat jako normální lidská bytost.‘

‚Heleďte,‘ povídám, ‚necháme toho a půjdem si něco sníst. Bude tam určitě nějaká polívka. Voní to až sem. Dáte si? Polívku?‘

Pokud dobře vidím, nepláče, ale tvář má úplně mokrou. Jako by se ta zsinalá pleť zalila bolestným potem. Svíral mi ruku jako umírající knězi, který mu přišel dát poslední pomazání. ‚Slibte mi to,‘ prosil.

‚Ale co vám mám proboha slíbit?‘

‚Slibte mi, že se zachováte jako džentlmen.‘

‚Já ale nejsem džentlmen. Jsem nakladatel.‘

Nato se rozesměje. Poprvé. Chechtá se, ale zní v tom něco divnýho. ‚Nedovedete si představit, jak mě tahle vaše odmítavá poznámka potěšila,‘ povídá.

V té chvíli jsem se zvedl. Opatrně, abych ho nevylekal. A on se mě pořád drží jako klíště.

‚Každý den vědecky hřeším,‘ vyhrkne. ‚Předělávám pluhy na meče. Podvádím naše vládce. Klamu vaše. Zvěčňuju lež. Denně v sobě vraždím lidskost. Vyslechněte mě.‘

‚Ale já už musím jít, Goethe. Jen si představte, jak jsou ty roztomilý děžurný v mým hotelu celý pryč z toho, že ještě nejsem doma. Pusťte mě, člověče, vždyť mi zlomíte ruku.‘

Obejme mě. Přitáhne si mě k sobě. Připadá mi, že jsem najednou strašně tlustej, vedle takovýho hubeňoura. Mokrý vousy, mokrý vlasy a horkost z něj přímo sálala.

‚Slibte mi to,‘ naléhá.

Mačkal to ze mě jako šílenec. Nic takovýho jsem ještě nezažil. ‚Slibte mi to! Slibte to!‘

‚Tak jo,‘ povídám. ‚Jestli se z vás někdy stane hrdina, budu se chovat jako normální slušnej člověk. Ujednáno. Platí? A teď už mě pusťte, buďte tak hodnej.‘

‚Slibte mi to,‘ mele dál.

‚Slibuju,‘ řeknu a setřesu ho.“

Walter teď přímo křičí. Už ho nic nemohlo zarazit, ani naše předběžná varování, ani zuřivé pohledy, které jsme na něj vrhali Ned, Clive i já. „A vy jste mu to věřil, Barley? Nehrál to na vás?

Vy se přece vyznáte v tlačenici, člověče, nejste padlej na hlavu. Co jste si o tom v té chvíli myslel?“

Ticho. A dost dlouhé. A pak Barley konečně odpověděl. „Byl jak dělo. Takhle sťatej jsem já byl snad nanejvýš dvakrát v životě. Možná třikrát. Nalejval se tím bezbarvým mokem celej den a pil dál, jako by to nebyla vodka, ale voda. Ale zrovna teď měl jasnou chvilku. Věřil jsem mu. Patří k lidem, kterým prostě nemůžete nevěřit.“

Walter řičel dál.

„Ale co jste mu věřil? Co vám to vlastně povídal? Co jste si pod tím představoval? Po všech těch kecech o věcech, které nedosáhnou svého cíle, o tom, jak celý život lže svým vládcům i vašim, o šachách, které vlastně vůbec nejsou šachy? Přece umíte spočíst, kolik je dvě a dvě. Proč jste s tím nepřišel za námi? Já vím proč! Strčil jste prostě hlavu do písku jako pštros. ‚Nic nevím, protože to nechci vědět.‘ Tak je te s váma.“

A pak je ze záznamu slyšet, jak si Barley zase sám pro sebe kleje a přechází po místnosti. „Do prdele, do prdele…,“ cedí skrze zuby. A znova a znova. A pak do toho zasáhne hlas Cliveův. Jestli někdy dostane Clive za úkol, aby vydal příkaz ke zničení světa, představuju si, že promluví tímhle odtažitým tónem.

„Je mi líto, ale asi vás budeme muset požádat, abyste nám v tomhle závažném případu poskytl svou pomoc,“ prohlásil.

Je to ironie, ale dal bych krk na to, že to Cliveovi bylo vážně líto. Byl to člověk technicky orientovaný, který to s živými zdroji informací moc neuměl – provinciální špiónokrat moderní školy. Věřil, že fakta představují jediné spolehlivé informace, a každým, kdo se jimi neřídil, upřímně pohrdal. Pokud měl v životě rád něco jiného než vlastní kariéru a svůj stříbrný mercedes, se kterým by odmítal vyjet z garáže, kdyby na něm byl sebemenší škrábaneček, byly to počítače a mocní Američané – v tomto pořadí. Kdyby byl Modráček rozluštěný kód, špionážní satelit nebo poradní výbor kooperujících služeb, byl by Clive na vrcholu blaha. Pak by pro něj Barley vůbec nemusel existovat.

Kdežto Ned byl jeho pravý opak, a o to víc musel riskovat. Svým založením i výcvikem to byl typický agent-chodec a řídící důstojník. Při práci s živým materiálem byl ve svém živlu, té se oddával přímo vášnivě. Vnitřními střety různých špionážních koncepcí upřímně pohrdal a s úlevou je přenechával Cliveovi, podobně jako analytické úkoly Walterovi. V tomto smyslu to byl zarytý primitivní tradicionalista, což je údělem všech lidí, kteří se musí zabývat lidskou povahou, kdežto Clive, který v nevy-počitatelně lidské přirozenosti spatřoval obrovskou zrádnou bažinu, se těšil pověsti osvíceného modernisty.

5

Přesunuli jsme se do knihovny, kde se spolu Barley a Ned bavili na začátku. Brock tam zavěsil promítací plátno a instaloval projektor. Židle rozestavil do podkovy a každému jednotlivému účastníkovi té seance při tom naplánoval konkrétní místo; jako mnoho jiných lidí vznětlivé mysli se v takovýchhle služebnických pracích přímo vyžíval. Naše předcházející jednání sledoval z od-poslechu, a přestože vůči Barleymu choval hlubokou nedůvěru, bledé baltské oči mu teď jiskřily vzrušením. Barley, hluboce zamyšlený, se usadil v první řadě mezi Bobem a Clivem, jako význačný, byť trochu vyšinutý host na nějakém soukromém promítání. Když Brock spustil projektor, sledoval jsem siluetu Barleyho hlavy, napřed zamyšleně skloněné, ale jakmile se o plátno opřel první diapozitiv, prudce se zdvihla. Ned seděl vedle mě. Neřekl ani slovo, ale cítil jsem, kolik disciplinovaného úsilí musí vynakládat, aby ukrotil své vzrušení. Před očima nám defilovalo dvacet mužských tváří, většinou sovětských vědců, které pracovníci londýnských a langleyských registrů nahonem vytipovali jako osoby, které mohly mít přístup k informacím obsaženým v materiálech případu Modráček. Někteří se objevili víckrát, napřed s plnovousem, pak po jeho vyretušování. Několik fotografií zachycovalo ty lidi třeba o dvacet let mladší, protože nic novějšího se v archívech nenašlo.

„Nikdo z těch, co jsme viděli,“ prohlásil Barley, když ta přehlídka skončila. Náhle si přitiskl dlaň na hlavu, jako by dostal žihadlo.

Bob tomu nechtěl věřit. Jeho nedůvěra byla stejně roztomilá jako předcházející důvěřivost. „To nepřipouštíte vůbec žádnou pochybnost, Barley? Nějaké to ‚možná tenhle‘? To jste si nějak moc jistý – na člověka, který musel být pěkně namazaný, když byl s tím chlápkem pohromadě. Proboha, já sám jsem zažil mejdany, kde jsem si nemoh vzpomenout, ani jak se jmenuju.“

„Ani náznak, vážený příteli,“ ujistil ho Barley a zase se pohroužil do sebe.

Teď byla na řadě Káťa, i když to Barley nemohl, vědět. Bob na to šel od lesa, jako pravý profesionál z Langley, který nám předvádí svou techniku.

„Barley, teď vám ukážeme pár mládenců a děvčat, kteří jsou tak či onak zaangažováni v moskevské knižní produkci,“ oznámil mu s přehnanou ležérností, když Brock začal promítat další sadu. „Na leckoho z nich jste možná při svých ruských toulkách narazil, někde v recepčních střediscích, na veletrzích, mezi lidmi, kteří se tam vyskytovali. Když uvidíte někoho známého, křikněte.“

„No ne! To je Leonora!“ zvolal Barley potěšeně, ještě než Bob domluvil. Na promítaném snímku si to po volné asfaltové ploše štrádovala vznosně ztepilá dáma s pozadím připomínajícím hrací plochu fotbalového stadiónu. „Leni je velký kápo u es-ká,“ dodal Barley.

„Es-ká?“ dotazoval se Clive, jako by právě objevil neznámou tajnou společnost.

„Sojuzkniga. To je organizace, která má v Sovětském svazu na starosti celostátní distribuci zahraniční literatury. Jestli se pak ty knihy dostanou někomu do rukou, to už je jiná záležitost. Leni je pěkný číslo.“

„Znáte její příjmení?“

„Zinovjevová. –“

Správně, naznačoval Bobův úsměv zasvěcencům.

Promítali mu další diapozitivy a on označoval osoby, které zná, ale když mu ukázali fotografii Kátinu, tu, kterou viděl i Landau, v tom plášti a s vyčesanými vlasy, jak sestupuje po schodech s igelitkou v ruce, zamumlal Barley jenom „dál“, jako u všech ostatních, kde vyfotografovanou osobu neznal.

Bob z toho byl nádherně vyvedený z míry. „Nechte to tam ještě chvilku,“ žádal hlasem tak nešťastným, že by se i malé dítě muselo dovtípit, jak je pro něj tenhle obrázek důležitý.

Brock mu vyhověl, a my ostatní jen zalapali po dechu.

„Barley, tahle malá dáma s tmavými vlasy a s velkýma očima pracuje v moskevském nakladatelství Říjen. Mluví výborně anglicky, stejně spisovně jako vy nebo Goethe. Pokud je nám známo, dělá tam redaktorku a má na starosti smluvní jednání o překladech sovětských děl do angličtiny. Nic vám to neříká?“

„V životě jsem ji neviděl – bohužel,“ odpověděl Barley.

Načež ho Clive postoupil mně. Pokynem hlavy. Převezměte si ho, Palfrey. Teď je to váš člověk. A pořádně ho vyděste.

Při takovýchhle verbovkách používám speciální zabarvení hlasu. Jeho úkolem je vyvolat atmosféru slavnostního manžel-ského slibu, a já tenhle tón nemám rád, protože Hanna ho přímo nenávidí. Kdyby bylo v mé profesi zvykem maskovat se falešným bílým pláštěm lékaře, v téhle chvíli bych vpichoval zrádnou injekci. Avšak tehdy večer, sotvaže jsem s Barleym osaměl, přepnul jsem na spíše ochranitelský rejstřík a stal se ze mě jiný, možná trochu omládlý Palfrey, o jakém bývala Hanna ochotna přísahat, že má veškeré předpoklady se prosadit. Oslovil jsem Barleyho nikoli jako nějakého vyjeveného kandidáta spolupráce, ale spíše jako přítele, kterého bych chtěl předem varovat.

Takhle vypadá naše nabídka, informoval jsem ho. Volil jsem formulace, které byly na nohy vzdálené právnickému žargonu. Tady si dobře prohlédněte oprátku, kterou vám nasazujeme kolem krku. A dejte si pozor. Rozmyslete si to.

V obvyklých případech lidi vybízím, aby se posadili. Barleyho jsem nechal přecházet po místnosti, protože jsem si všiml, že se cítí mnohem lépe, když se může pohybovat sem tam a občas spojit ruce za zády a rozkošnicky se protáhnout. Sympatie, které ve vás někdo vzbudí, se mohou stát prokletím, i když mají jepicí život, a mě před nimi nedokáží uchránit ani všechny špatné anglické zákony dohromady.

A jak jsem se s ním takhle aspoň na chvíli sbližoval, zazna-menával jsem u něj postupně celou řadu věcí, které jsem si předtím ve větším okruhu přítomných nestačil uvědomit. Třeba jak se jeho tělo ode mě odklání, jako by se bránil hluboce zakořeněnému sklonu vydat se každému, kdo o něj projeví zájem. Jak se jeho paže marně snaží ukáznit a neklidně se zmítají, hlavně v loktech, které ho neustále zrazovaly a pokoušely se vymanit z té svěrací kazajky, do které mu je bůhvíkdo nacpal.

A uvědomil jsem si taky svoje zklamání nad tím, že ho stále ještě nedokážu zkoumat dost zblízka, ale jenom kolem něj kroužím, abych zachytil alespoň záblesky jeho odrazu v pozlace-ných zrcadlech, kolem nichž procházel. Až doteď na něj stále myslím jako na někoho, kdo člověku dokázal unikat někam strašně daleko. A když mi občas vstoupil do té tirády s nějakým drobným dotazem a pak se zase ode mě odpoutal, aby se mohl v klidu vyrovnat s tím, co mu říkám, takže jsem měl najednou před sebou širokánská záda, přes která nebylo možné proniknout ke vzdorovitému čelu na opačné straně, uvědomoval jsem si hloubku jeho melancholické zadumanosti.

A rovněž to, jak když mě potom zase vzal na vědomí, nebylo v jeho očích ani stopy po podlézavosti, ze které se mi u jiných adresátů mých moudrých promluv tak často zvedá žaludek. Jeho to mé kázání nezastrašilo. Ani se ho netklo. Jeho oči mě však přesto znervózňovaly, stejně jako když na mě spočinuly poprvé. Byly příliš pravdivé, příliš upřímné, příliš bezbranné. Nemohlo je ochránit žádné z těch jeho trhavých gest. Připadalo mi, že bych se do nich mohl vedrat, stejně jako kdokoli jiný, a získat nad ním vládu, a ten pocit mě děsil, jako by z něj čišela jakási hrozba. Vzbuzoval ve mně strach o mou vlastní bezpečnost.

Přemýšlel jsem o materiálech z jeho spisu. Kolik střemhlavých pádů, kolik činů evidentně sebezničující povahy, jak málo rozvážné obezřelosti. Ty děsivé informace o tom, jak si počínal na studiích. Pokus získat vítězné vavříny v boxu, který skončil pobytem ve školní nemocnici s přeraženou sanicí. Vyloučení ze školy, protože při zpívané mši četl epištolu přiožralý. „Opil jsem se večer předtím, pane, nebylo to schválně před tou mší.“ Zmrskali ho a vyhodili.

Pomyslel jsem si, jak by to bylo pohodlné, pro mě i pro něj, kdybych se mohl odvolat na nějaký závažný kriminální čin, který by mu trápil svědomí, na nějaké zbabělé selhání nebo trestuhodné opominutí. Avšak Ned mě předtím důkladně seznámil s celým jeho životem, s jeho nejtajnějšími zákoutími, nemocemi, finančními problémy, milenkami, manželkami, dětmi. A nenašlo se v tom vůbec nic mimořádného. Samé úplně obyčejné věci. Žádný velký třesk, žádný velký zločin. Velkého vůbec nic – a v tom byl možná klíč k jeho osobnosti. Že by svou loďku opakovaně rozbíjel o bezvýznamná skaliska života proto, že mu nebylo dopřáno vyplout na volné moře? Že by tím jenom vyzýval Stvořitele, aby si ho vyzkoušel na něčem důležitějším, nebo mu dal laskavě pokoj? Choval by se stejně střemhlavě, kdyby bylo v sázce něco opravdu velikého?

A pak, aniž jsem si to stačil uvědomit, se naše role najednou vyměnily. Stojí nade mnou a shlíží dolů. Skupina čeká v knihovně a zvuky, které sem odtamtud doléhají, svědčí o tom, že už jsou nějak neklidní. Přede mnou na stole leží formulář závazku spolupráce. Ale Barley studuje mě, ne ten formulář.

„Takže máte ještě nějaké dotazy?“ ptám se ho. Vzhlížím k němu nahoru a uvědomuji si, že je to vážně kus chlapa. „Chtěl byste vědět ještě něco, než to podepíšete?“ Nakonec přece jen přepnu na ten svůj speciální hlas – v sebeobraně.

Napřed se zatváří zmateně, potom pobaveně. „Proč? Máte vy ještě něco, nač byste se mě chtěl zeptat?“

„Ta dohoda není férová,“ varuju ho stroze. „Stal jste se nositelem závažného tajemství. Neříkal jste si o to, ale teď ho ze sebe nemůžete setřást. Víte toho dost, aby za to jednoho muže a možná i jednu ženu mohli pověsit. To vás zařazuje do určité kategorie. Nese to s sebou závazky, ze kterých se nemůžete vymanit.“

Pomoz mi pámbu – ten chlap ve mně zase probudí vzpomínku na Hannu. Zabolí mě to po ní, jako by ta rána byla docela čerstvá.

Pokrčí rameny, chce snad ze sebe to břemeno setřást. „Já nevím, co vlastně vím,“ poznamená.

Někdo zabuší na dveře.

„Problém je v tom, že vám toho třeba budou chtít svěřit ještě víc,“ povídám už zase přívětivěji, protože bych chtěl, aby si uvědomil, že mám o něj starost. „To, co víte, může být jenom začátek toho, co chtějí, abyste pro ně zjistil.“

Podepíše. Ani si to nepřečte. Tohle je klient za všechny prachy. Upsal by svou duši a ani by mu to nedošlo, a taky by mu to bylo jedno. Znovu klepou, ale já musím ještě připojit svoje jméno jako svědek.

„Díky,“ řekne.

„Za co?“

Odložím pero. A máme ho, říkám si v duchu s mrazivým pocitem vítězství, když Clive a ostatní pochodují dovnitř. Obtížný klient, ale podepsal mi to.

Ale druhá polovina mé bytosti se stydí a z neznámých důvodů je celá vyplašená. Mám pocit, že jsem zažehl požár v našem vlastním táboře a nikdo nemůže říct, kam až se rozšíří a kdo ho uhasí.

Kladným rysem dalšího jednání bylo pouze to, že se nevleklo. Přišlo mi líto Boba. Nebyl to zákeřný člověk, natož zaslepený fanatik. Dal se snadno přečíst, ale to jistě není zločin ani ve světě tajných služeb. Byl spíše podobného ražení jako Ned než Clive a měl blíže k pojetí špionážní činnosti, jak ho praktikovala britská tajná služba, než k metodám Američanů z hlavního stanu CIA v Langley. Byly doby, kdy lidí jako Bob bylo v Langley hodně, a to té organizaci jenom sloužilo ke cti.

„Barley, máte nějakou představu o povaze těch materiálů, které nám osoba nazývaná Goethe doposud poskytla? Řekněme o jejich významu obecně?“ zeptal se Bob nepříliš obratně, na tváři svůj široký úsměv.

Vzpomněl jsem si, že podobnou otázku položil Johnny Landauovi. A spálil si prsty.

„Jak bych mohl?“ odpověděl Barley. „Ještě jsem nic neviděl. Neukázali jste mi to.“

„A můžete s jistotou potvrdit, že Goethe vám v tomto ohledu nic předem nenaznačil? Nepošeptal vám, jako autor nakladateli, co by vám možná – jednoho dne, pokud oba dodržíte svůj slib – mohl poslat? Co by přesahbvalo rámec toho, co jste nám vyprávěl o té návštěvě Peredělkina – těch obecných řečí o zbrojení a vykonstruovaném nepřátelství?“

„Pověděl jsem vám všechno, co si pamatuju,“ ujišťoval ho Barley a nechápavě nad tím kroutil hlavou.

A stejně jako tehdy Johnny zašilhal nyní i Bob do poznámek, které schovával pod stolem. Ale na Bobovi bylo jasně vidět, jak je mu tahle situace nepříjemná. „Barley, během těch šesti pobytů v Sovětském svazu, které jste za posledních sedm let absolvoval – nenavázal jste tam, třeba jen na velmi krátkou dobu, nějaké spojení s obránci míru, disidenty nebo jinou podobnou skupinou?“

„A to by byl zločin?“

„Odpovězte na otázku, prosím,“ vpadl do toho Clive.

K mému úžasu mu Barley vyhověl. Podle všeho byl Clive občas natolik malý, že na něj prostě nedosáhl. „Tam se potkáte s nejrůznějšími lidmi, Bobe. S jazzmeny, s kolegy z nakladatelské branže, intelektuály, žurnalisty, umělci – na tu otázku není možný odpovědět. Lituju.“

„Tak ji trošku pozměním a zeptám se, jestli se znáte s nějakými bojovníky za mír přímo v Anglii.“

„Nevzpomínám si.“

„Barley, vy se nepamatujete na dva členy jisté bluesové kapely, se kterou jste hrával v letech sedmdesát sedm až osmdesát, kteří se angažovali v kampani za jaderné odzbrojení a v dalších mírových akcích?“

Barley se tvářil trošku popleteně, ale zároveň i pobaveně. „Vážně? Můžete mi říct jména?“

„Moc by vás překvapilo, kdybych jmenoval Maxi Burnse a Berta Wunderleyho?“

K potěšení všech kromě Clivea se Barley upřímně rozesmál. „Panebože! Kdepak bojovníci za mír, Bobe. Maxi byl militantní komouš. Kdyby někde sehnal bombu, byl by vyhodil náš parlament do povětří. A Bert by mu při tom rád asistoval.“

„Prý to byli homosexuálové, ano?“ ptal se Bob s dobráckým úsměvem.

„Teplí jak rozpálená plotna,“ přisvědčoval spokojeně Barley.

S očividnou úlevou složil Bob v té chvíli ten svůj tahák a pohlédl na Clivea, aby munaznačil, že už skončil. Ned Barleymu navrhl, že by se mohli trochu nadýchnout čerstvého vzduchu. Walter přičinlivě zamířil ke dveřím a otevřel je. Ned ho zřejmě požádal, aby mu dělal štafáž, jinak by si Walter nic takového ani ve snu nedovolil. Barley chvíli váhal a pak sebral ze stolu láhev skotské a skleničku a zasunul je do postranních kapes té své kazajky. Řekl bych, že nás tím gestem chtěl tak trošku šokovat. Takto vyzbrojen se pomalu vydal za nimi, takže my zbývající tři jsme osaměli a mohli jsme si promluvit.

„Ty otázky, co jste na něj vypálil, vymyslel Russell Sheriton?“ zeptal jsem se Boba co nejpřátelštěji.

„Na takovéhle blbiny Russell už dneska kašle,“ odpověděl s očividnou otráveností. „Ten už dlouho míří někam mnohem výš.“

Boj o moc v Langley byl záhadou i pro ty, kdo se na něm přímo podíleli, natož pro naše pány barony z dvanáctého patra. Nicméně se ze všeho toho skrytého vření a kolotání často vynořovalo Sheritonovo jméno jako dosti pravděpodobný tip na funkci šéfa celé organizace.

„A kdo je tedy autorizoval?“ vyptával jsem se v té věci umíněně dál. „Kdo formuloval ty otázky, Bobe?“

„Možná Russell.“

„Ale vždyť jste zrovna teď tvrdil, že na takové věci on už kašle!“

„Třeba se musí snažit ty svoje bojary nějak krotit,“ snažil se z toho vyvléci Bob. Zapálil si lulku a zatřepal sirkou.

Posadili jsme se a čekali na Neda.

Ten stinný strom roste ve veřejném parku blízko nábřeží. Už předtím jsem pod ním stál i seděl, pozoroval, jak se nad přístavem zvedá svítání, a na můj plášť do deště dopadaly slzy rosy. Naslouchal jsem tady i jakémusi starému mystikovi s tváří světce, aniž jsem mu slovo rozuměl. Přijímá na tom místě s oblibou své žáky, ovšem za bílého dne. Jsou nejrůznějšího věku a říkají mu „pane profesore“. Kolem kmene je zbudována lavička, rozčleněná železnými opěradly na jednotlivá sedadla. Barley seděl uprostřed, vedle sebe měl z jedné strany Neda a z druhé Waltera. Nejdřív prý zapadli do jedné ospalé námořnické krčmy, na nějakém kopci, říkal Barley, ale Ned si z nějakého důvodu odmítá vzpomenout, kde to bylo. Pak sešli dolů do údolí a skončili tady. Brock parkoval v pronajatém voze na opačném konci trávníku a bděle je střežil. Ze skladišť na druhé straně nábřežní komunikace sem zaléhalo kvílení jeřábů, oddechování zvedáků nákladních aut a halekání rybářů. Bylo pět ráno, ale přístav byl vzhůru už od tří. Na obloze se shlukovaly a zase rozpadaly první mraky, stejně jako v den, kdy Bůh stvořil svět.

„Vyberte si na to někoho jiného,“ bránil se Barley. Řekl to různými formulacemi už několikrát. „Já na to nejsem ten pravý člověk.“

„My jsme si vás nevybrali,“ řekl na to Ned. „Vybral si vás Goethe. Kdybychom věděli, jak se k němu dostat bez vás, neváháme ani chvilku. Upnul se na vás. Pravděpodobně čekal už celá léta, až se objeví někdo jako vy.“

„Vybral si mě, protože jsem nebyl špión,“ vzdoroval Barley. „Protože jsem tam zpíval ty krásný árie.“

„Ani teď nebudete špión,“ ujišťoval ho Ned. „Budete dál pan nakladatel. Jeho nakladatel. Budete spolupracovat se svým autorem a zároveň s námi. Co je na tom špatného?“

„Je to pro vás terno, a vy na to máte,“ přemlouval ho Walter. „Není divu, že chlastáte. Dvacet let všichni přehlížejí vaše kvality. Teď se vám naskýtá šance zazářit. Máte kliku.“

„Zazářil jsem v Peredělkinu. Kdykoli zazářím, zhasnou světla.“

„Dokonce se z vás může stát solventní člověk,“ poznamenal Ned. „Tři týdny přípravy v Londýně, než vám dají vízum, pak jeden docela příjemný týden v Moskvě, a máte o sebe do smrti postaráno.“

S obezřetností pro něj příznačnou se Ned vyhnul slovu „výcvik“.

Znovu zasáhne Walter, který chvíli nemilosrdně naléhá, chvíli to zkouší s podlézavým lichocením, ale Ned to trpí. „Peníze nechme stranou, na to je Barley moc velkej formát! Máte příležitost zasloužit se o vlast, a to je něco, co valné většině lidí nikdy není dopřáno. Sní o ní, upsali by za ni duši, ale ona o ně ani nezavadí. A potom, až splníte svůj úkol, můžete všechno hodit za hlavu, využívat výhod toho, že jste Brit, a mít přitom dobrý pocit, že si je zasluhujete, protože i ty je třeba si vybojovat, jako všechno ostatní. I když třeba nad nimi budete ohrnovat nos, na což pak máte samozřejmě svaté právo.“

A ukáže se, že Ned udělal dobře. Barley se zasměje a řekne Walterovi něco jako „Nechte toho, člověče…“

„A vydělá na tom i ten váš autor, nezapomínejte,“ naváže svým otevřeně chlapským tónem Ned. „Zachráníte mu krk. Když už se jednou odhodlal prozradit státní tajemství, nejmenší, co pro něj můžete udělat, je předat ho do rukou kompetentním lidem. Vy jste studoval v Harrow, že?“ dodal, jako by si na to právě vzpomněl. „Nečetl jsem někde, že jste se vzdělával na té slavné soukromé instituci?“

„Jenom jsem tam chodil do školy,“ řekl Barley a Walter se opět houkavě zasmál. Barley se k němu ze zdvořilosti připojil.

„Proč jste se k nám tehdy před léty hlásil? Vzpomínáte si, co vás k tomu vedlo?“ vyptával se Ned. „Nebylo to něco jako smysl pro povinnost?“

„Nechtěl jsem jít k otci do podniku. Instruktor na univerzitě mi radil, abych šel učit na soukromou přípravku. Bratranec Lionel navrhl, abych se dal k špiónům. A vy jste mě odmítli.“

„Jistě, ale obávám se, že vám tu laskavost tentokrát prokázat nemůžeme,“ konstatoval Ned.

Ti tři tam mlčky seděli jako staří kamarádi a pozorovali přístav. V dálce přetínal vjezd do přístavu řetěz válečných lodí, jejichž ráhnoví vroubily náhrdelníky světel.

„Víte, že jsem vždycky věřil, že se někdo takový vyskytne?“ zazpíval Walter najednou neurčitě směrem k moři. „V hloubi srdce jsem Boží člověk, tím jsem si jistý. Nebo možná padlý marxista. Vždycky jsem věřil, že jejich dějiny se dříve nebo později musí s někým takovým vytasit. Máte nějaké vzdělání v oblasti přírodních věd? Nemáte. Jak byste taky mohl. Patříte k té zvláštní generaci posledních panenských humanistů. Kdybych se vás zeptal na rychlost spalování, tak byste si nejspíš myslel, že mluvím o tom, jak se pečou koláče.“

„Nejspíš,“ souhlasil Barley a proti své vůli se opět zasmál.

„A co pé-es-chá. Říká vám to něco?“

„Zkratky nesnáším.“

„Tak tedy pravděpodobnost systematické chyby. Pořád nic?“

„Jsem přece analfabet,“ vyštěkl Barley v jednom ze svých nepředvídatelných záchvatů podrážděnosti.

„Překalibrovat. Kdo nebo co se překalibrovává, a jakým způsobem?“

Barley se ani neobtěžoval s odpovědí.

„Tak dobře. To tedy rovněž nebudete vědět, čemu se v zasvěcených kruzích říká super-roura, co? Že by to snad bylo něco nového ke kamnům?“

Barley pokrčii rameny.

„Super-roura se říkalo nejmohutnější sovětské raketě es-es devět,“ vysvětloval Walter. „V temných letech studené války ji jednou vyvezli na prvomájovou vojenskou přehlídku. Nad jejími rozměry se tajil dech a později se uváděla do souvislosti s takzvanou trojitou stopou. To vám taky nic neříká? Nevadí, vysvětlím vám to. Výrazem trojitá stopa se označovaly tři obrovské jámy kdesi daleko v ruských pustinách, jejich pravidelné rozložení jako by kopírovalo systém, podle kterého byla rozmísťována podzemní sila skupin amerických mezi-kontinentálních balistických střel typu Minuteman. Naskytla se otázka, jestli třeba ty jámy nevznikly po dopadu tří na sobě nezávisle zacílených hlavic, a co když jsou tedy Sověti schopní zasáhnout tři americká sila naráz? Ti, co tomu odmítali věřit, tvrdili, že ta trojitá stopa vznikla náhodou. Zato obhájci oné teorie šli ještě dál a začali říkat, že ty hlavice jsou určeny k ničení velkoměst, nikoli raketových sil. Ti nakonec vyhráli a dostali zelenou pro vývoj protibalistických řízených střel. Jejich teorie se pak o tři roky později ukázala jako pochybená, ale na tom už nezáleželo. Mezitím se už stačili prosadit. Vidím, že máte potíže to sledovat.“

„Ani jsem se moc nesnažil,“ odsekl Barley.

„Ale učil by se rychle, o tom není pochyb,“ ujišťoval Walter Neda spokojeně přes Barleyho, kterého měli mezi sebou. „Pořád-ný nakladatel se umí intelektuálně vypořádat se vším.“

„Co je špatného na tom, chtít něco důležitého zjistit?“ stýskal si Ned tónem člověka, který to myslí dobře, ale ti druzí jsou na něj nějak moc chytří. „To nedokážu pochopit. Nechceme po vás přece, abyste ty zatracený rakety postavil či dokonce odpálil. Jenom vás žádáme, abyste nám pomohl dozvědět se něco víc o nepříteli. Jestli nemáte ty jaderné záležitosti rád, tím líp. A když se ukáže, že nepřítel je vlastně spíš přítel, stane se něco?“

„Měl jsem dojem, že studená válka už prakticky skončila,“ řekl Barley.

Nato Ned zalapal po dechu, jako by ho to sdělení opravdu poplašilo, a přidušeně zvolal: „Propánakrále…“

Ale Walter se tak neovládal. Walter předstíral upřímné rozhořčení, ačkoli možná ho ani moc nepředstíral. Byl schopen brát se kdykoli za cokoli, někdy i za několik různých věcí najednou. „Samé laciné politické komedie a předstírané přátelské vztahy!“ zamumlal. „Vězíme až po krk v největším ideologickém střetu lidských dějin, a vy mi budete vykládat, že už to vlastně skončilo, protože pár politiků pokládalo za vhodné vzít se na veřejnosti za ruce a vyhodit na smetiště pár starých nepotřebných hraček. Říše Zla je na kolenou, jistě! Hospodářsky jsou na dně, tu svou ideologii si můžou strčit za klobouk, a vzadu na dvorku se jim všechno rozpadá. Ale nepovídejte mi, že to je důvod k tomu, abychom si klidně odepnuli pistole, protože to bych vám nespolk. Tím víc je totiž musíme špehovat na každém kroku čtyřiadvacet hodin denně, a kdyby se chtěli zvednout ze země, je třeba je pěkně zkopat. Jen pámbu ví, co si o sobě budou myslet za takových deset let!“

„Je vám jasné, že jestli se na Goetha vykašlete, přenecháváte ho Američanům?“ sdělil mu Ned zcela praktickou informaci. „Bob ho z rukou nepustí, proč taky. Nedejte se ukolébat těmi jeho noblesními univerzitními manýrami. Jak potom budete moct sám se sebou žít?“

„Já nechci žít sám se sebou,“ ujišťoval ho Barley. „Těžko bych hledal někoho nesnesitelnějšího.“

Přes rudý pruh rodícího se východu slunce přeplul břidlicově šedý mrak a vzápětí se rozpadl.

„Dá se to říct docela jednoduše,“ prohlásil Ned. „Je to drsné a neanglické, ale přesto to povím. Chcete být při obraně své vlasti hráčem pouze pasívním, nebo aktivním?“

Barley v sobě ještě lovil odpověď, když ji Walter vyslovil za něj, a to s názvukem konečnosti, která nepřipouštěla odpor. „Jste občanem svobodné společnosti. Nemáte na vybranou,“ oznámil mu.

Lomoz přístavu narůstal s tím, jak přibývalo denního světla. Barley pomalu vstal a masíroval si kříž. Podle všeho měl v těch místech neustále bolesti, vzadu těsně nad pasem. Možná právě proto se tak hrbil.

„Každá slušná církev by vás lotry už dávno upálila na hranici,“ poznamenal unaveně. Obrátil se k Nedovi a shlížel na něj skrz ty své malinkaté brejličky. „Já se na to nehodím,“ varoval ho. „A vy jste cvok, když mě na to chcete angažovat.“

„Nikdo z nás se na to nehodí,“ ujistil ho Ned. „Máme co dělat s něčím, co by na světě vůbec nemělo existovat.“

Barley se vydal přes trávník a hledal při tom po kapsách klíče. Zabočil do postranní uličky, a zmizel jim z dohledu. Brock se tiše rozjel za ním. Dům měl zkosený tvar, vpředu byl užší a vzadu mnohem širší. Barley odemkl vstupní dveře a potom je za sebou zavřel. Stiskl minutový vypínač a začal stoupat do schodů, pomalu a rovnoměrně, protože měl před sebou dlouhou cestu.

Byla to hodná ženská a opravdu za nic nemohla. Všechny ženské byly hodné. Všechny u něj plnily určité poslání, podobné tomu, se kterým se Hanna vyrovnávala v mém případě – chtěly ho zachránit, napravit, soustředit jeho mnohotvárný talent jedním směrem, umožnit mu znovu začít a osvobodit se od všech nových začátků, o které se kdy pokusil předtím. A Barley ji v tom povzbuzoval, stejně jako povzbuzoval všechny, se kterými se znal před ní. Stával po jejich boku u pacientova lůžka, jako by on sám nebyl pacient, ale člen lékařského týmu. „Tak co s tímhle ubožákem provedem, abychom ho zase postavili na nohy?“

Jediný rozdíl byl v tom, že nikdo nevěřil na úspěch léčby – naprosto stejně jako já.

Ležela na břichu, úplně vyčerpaná, a zřejmě spala. Celý den v bytě uklízela. Stejně jako si vězňové udržují pořádek v celách a pozůstalí se starají o rodinnou hrobku, cídila povrch světa, který nemohla změnit. Jiní by možná Barleymu pověděli, že je vůči sobě příliš tvrdý. Ženy mu to říkaly často. Nabádaly ho, aby si nepřičítal odpovědnost za obě poloviny každého vztahu, který se mu zhroutil. Barley však věděl svoje. Uvědomoval si vzdálenost, která je mezi ním a vším ostatním. V té době byl stále ještě oním bezkonkurenčním znalcem své vlastní nevyléčitelné choroby.

Sáhl jí na rameno, ale ani se nepohnula, takže podle toho poznal, že je vzhůru.

„Musel jsem na velvyslanectví,“ řekl. „Lidi v Londýně baží po mý krvi. Musím tam a něco s tím provést, nebo mi seberou pas.“

Zpod postele vylovil kufr a začal do něj ukládat košile, které mu vyžehlila.

„Říkal jsi, že tentokrát tady zůstaneš,“ připomněla mu. „Že sis tu anglickou vojnu už odsloužil. Že už jsi s tím tam skončil.“

„Objednali pro mě letadlo na dnes ráno. Nic se s tím nedá dělat. Za pár minut pro mě přijede auto.“ Zašel si do koupelny pro kartáček na zuby a holicí strojek. „Mají toho na mě tolik, že proti tomu nemůžu nic dělat,“ zavolal odtamtud.

„A já se vrátím k manželovi.“

„Zůstaň tady. Můžeš tu bydlet. Jak chceš. Bude to trvat jen pár týdnů. Pak zas budu mít pokoj.“

„Aspoň kdyby sis tak nepouštěl hubu na špacír. Všecko by bylo fajn. Považovala bych to za docela normální milostnou aférku. Měl by sis přečíst svoje dopisy. Poslouchat se, co povídáš.“

Barley se skláněl nad kufrem a ani se na ni nepodíval.

„Tohle už žádný jiný nedělej, prosím tě,“ dodala.

A pak se už nedokázala dál ovládat. Rozeštkala se, a vzlykala i ve chvíli, kdy odcházel, a vzlykala i druhý den ráno, když jsem jí hodil udičku a zeptal se, co všechno jí svěřil. Nic. Vyvrhla ze sebe všechno, co mezi nimi bylo, ale hájila ho zuby nehty. Hanna by se zachovala stejně. Chová se tak dosud – její loajálnost nepolevila ani v nejmenším, i když jsem všechny její iluze dokonale zničil.

Na to, aby Barleyho dostali do fazóny, měli Ned a jeho lidi z ruské sekce pouhé tři týdny. Přesněji tři víkendy a patnáct všedních dnů, které začínaly až po páté hodině, kdy se Barley mohl utrhnout ze svého podniku.

Ale Ned se do té práce zakousl tak, jak toho byl schopen jenom on. Instruktory udržoval v pohotovosti třeba celou noc a sebe čtyřiadvacet hodin denně. A Barley, se svou příznačnou proměnlivostí, se rozhoupával a otáčel v každém závanu větru, až se nakonec ustálil a našel vyrovnanou tvář, tím serióznější, jak se blížil den jeho odjezdu. Často se zdálo, že bez odporu přijímá veškerou filozofii našeho povolání. Není to koneckonců tak, sdělil jednou Walterovi, že zdání je vlastně jedinou formou existence? No jistě, panebože! zvolal Walter nadšeně – a ne jenom v naší branži! A není snad veškerá identita člověka jenom maska? rozváděl to Barley. A není jediným světem, ve kterém člověku stojí za to žít, svět utajený před ostatními? Walter ho ujistil, že to je svatá pravda, a poradil mu, aby si tam zajistil trvalý pobyt, než půjdou ceny nahoru.

Barley od první chvíle padl na Waltera láskou. Byla mu sympatická jeho křehkost, a když se teď na to všechno dívám zpátky, jeho pomíjivost. Jako by od začátku věděl, že drží za ruku člověka, kterého brzy čeká cesta na skládku. Jindy ovšem zela Barleyho vlastní tvář prázdnotou jako otevřený hrob. Nebyl by to Barley, kdyby se nechoval jako kyvadlo.

Nejvíc ho přitahovala rodinná atmosféra, kterou Ned s ne-omylným instinktem pro svého nezakotveného svěřence neúnavně vytvářel – společné upovídané večeře, přijetí do rodiny v postavení jejího nejvýznamnějšího člena, šachové partie se starým Palfreym, kterého Ned rafinovaně zapřáhl do Barleyho kočáru, aby vyvážil rušivě efemérní působení Walterovo.

„Zaskočte, kdykoli budete mít náladu,“ řekl mi Ned a přátelsky mě poplácal po zádech.

A tak se ze mě stal Barleyho Haryček.

Haryčku, pojďte, dáme si partičku! Haryčku, nechcete zůstat na večeři? Haryčku, starouši, kde máte svou skleničku?

Boba zval Ned jen zřídka a Clivea vůbec ne. Byla to Nedova show, Barley byl Nedův člověk. A Ned měl citlivé oko na všechno, co Barleymu nejvíc sedělo.

Jako lokalitu zcela bezpečnou vybral Ned pěkný edwardovský domek v Knightsbridgi, v části Londýna, kde Barley neměl žádné kontakty. Clive se svíjel nad výší nájemného, ale v tomto případě platili Američané, takže jeho šetrnost nebyla na místě. Bylo to v jedné slepé uličce sotva pět minut pěšky od obchodního domu Harrods a já jsem ten domek pronajal jménem Skupiny pro výzkum a podporu etiky, dobročinné organizace, kterou jsem zaregistroval už před léty a držel si v záloze pro strýčka Příhodu. Jako hospodyně ho dostala na starost paní Coadová, příslušnice tajné služby, kterou jsem ve věci akce Modráček řádně podle předpisu zavázal slibem mlčenlivosti. Dětský pokoj v posledním patře jsme upravili na skromnou učebnu a stejně jako všechny ostatní místnosti, vesměs vejmi útulné a pěkně zařízené, jsme ji vybavili odposlechem.

„Pro následující údobí tady budete doma,“ řekl Ned Barleymu, když jsme ho prováděli po domě. „Tady je vaše ložnice, pokud budete něco takového potřebovat, tady jsou klíče. Telefonujte si odtud, jak je libo, ale budeme vás bohužel muset od-poslouchávat, takže soukromé hovory si radši obstarávejte z té budky na protější straně ulice.“

Pro všechny případy jsem ovšem rozšířil souhlas ministerstva vnitra s odposlechem i na tu budku. Americký zájem o tuhle záležitost byl vskutku intenzívní.

Barley a já jsme nebyli žádní náruživí spáči, a když si šli ostatní lehnout, hráli jsme spolu šachy. Byl to vznětlivý a často brilantní soupeř, ale já mám v sobě určitou dávku kalkulačních schopností, kterých se jemu nedostává, a využíval jsem jeho slabostí víc než on mých. Koneckonců jsem si velice pečlivě prostudoval všechny jeho materiály. Ovšem stejně se dosud pamatuji na partie, kdy jedním pohledem zhodnotil situaci a pak mě třemi či čtyřmi tahy s hýkavým potěšením donutil hru vzdát.

„Tak jsem vás zase jednou utřel, Harry! Otrávenej? Jen to přiznejte!“

Ale když jsme pak ty figurky znovu postavili, vycítil jsem, že už nemá tu správnou šachistickou trpělivost. Začal těkat po místnosti a mávat kolem sebe rukama a myšlenky vysílat na hodně daleké cesty.

„Jste ženatý, Harry?“

„Ne tak, aby to stálo za řeč,“ odpověděl jsem.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Žena bydlí na venkově. Já ve městě.“

„Máte ji už dlouho?“

„Několik životů,“ reagoval jsem ležérně a začal jsem litovat, že jsem mu nedal jinou odpověď.

„Milujete ji?“

„Ale příteli!“ Jenže on na mě upíral oči a chtěl to opravdu vědět.

„Takhle na dálku možná. Asi ano. Jistě,“ dodal jsem zdráhavě.

„A ona vás?“

„Řekl bych, že ano. Už jsem se jí na to dost dlouho neptal.“

„Dětičky?“

„Chlapec. Vlastně už spíš chlap.“

„Vídáte ho?“

„Pošle mi vždycky gratulaci k vánocům. A občas se sejdeme na pohřbu nebo na svatbě. Svým způsobem jsme docela kamarádi.“

„Co dělá?“

„Flirtoval s právy. Teď vydělává prachy.“

„Spokojenej se životem?“

Štvalo mě to, což je teď už u mě vzácné. Co mu proboha bylo po tom, jestli jsem šťastný nebo jak koho miluju. Ten člověk byl přece nástroj v našich rukou. Já jsem měl právo dostat se na kůži jemu, ne on mně. Ještě neobvyklejší bývá, že na sobě nechám tu naštvanost znát. Ale stát se to muselo, protože jsem postřehl, jak se na mě pozorně zahleděl, jako by si kladl otázku, jestli třeba náhodou nezavadil o nějakou rodinnou tragédii. Pak zrudl a odvrátil se. Určitě přemýšlel, jak odvést řeč jinam.

„Přistupuje k tomu vstřícně, tak nějak bych to formuloval,“ informoval Neda jistý pan Candyman, specialista v oblasti nejnovějších odposlechových zařízení, umístěných přímo na lidském těle. „Netvrdil bych, že je to přirozený talent, ale poslouchá soustředěně a má fantastickýho pamatováka.“

„Je to džentlmen, pane Nede,“ prohlásila agentka, která Barleyho školila v základech pouličního sledování. „Myslí mu to a má smysl pro humor, což je při sledovací práci poloviční záruka úspěchu, jak já často říkám.“

Později se přiznala, že sice v souladu se služebními předpisy odmítla jeho sbližovací pokusy, ale že jeho zásluhou začala hlouběji chápat dílo Scotta Fitzgeralda.

„Tedy ona je to pěkná ptákovina,“ vrčel Barley na konci jedné únavné lekce v technice tajného písma. Ale bylo vidět, že ho to přesto docela baví.

A jak se blížil den zúčtování, jeho poddajnost stále výrazněji narůstala. Dokonce, i když jsem k němu přivedl našeho účetního znalce Christophera, nudného suchara, který strávil plných pět dní přepečlivou revizí účetních dokladů firmy Abercrombie & Blair, neprojevil Barley ani špetku vzpurnosti, kterou jsem od něj v tu chvíli očekával.

„Chrisi, chlapče drahý, dneska se topí každá malá nakladatelská krysa!“ protestoval a houpavým krokem přecházel sem a tam po pokoji v rytmu vlastního pobrukování. „Majitelé velkých podniků, jako je Jumbo, stačí požrat všechny zelené listy, a my jenom ohlodáváme kůru.“ A s německým přízvukem dodal: „Fy mít sfóje metody, my sáze náše.“

Ale Ned a já jsme o topících se nakladatelských krysách nechtěli ani slyšet. Chris taky ne. Na téhle operaci nám záleželo a jako noční můra nás pronásledovala obava, že by nám Barley mohl zbankrotovat, sotva ji spustíme.

„Ale já nepotřebuju žádnýho redaktora!“ křičel Barley a šermoval proti nám svými trpce zkoušenými brýlemi. „Nemůžu ho ani zaplatit.

Na drahých tetinkách v Ely by popraskaly podvazky, kdybych si najal nějakýho zatracenýho redaktora!“

S těmi tetinkami jsem to ale už vyřídil. Lady Pandoru Weir-Scottovou, o které Barley vzhledem k její neochvějné anglikánské víře mluvil většinou jako o „té posvátné krávě“, jsem uhranul a získal na svou stranu při obědě v jedné elegantní restauraci. Zahrál jsem si na důležitého papaláše z ministerstva zahraničí a přísně důvěrně jsem ji informoval, že nakladatelství Abercrombie & Blair má získat jakousi vyloženě podpultovou dotaci z Rocke-fellerovy nadace určenou k podpoře britsko-sovětských kulturních vztahů. Ale nesmí se to proláknout, protože pak by se jejich podniku ty peníze vzaly a získalo by je nějaké jiné nakladatelství, které by si je zasluhovalo víc.

„Nevím, kdo by si ty prachy zasluhoval víc než já,“ ujišťovala mě lady Pandora a s lokty doširoka roztaženými se pokoušela vydolovat z talíře poslední zbytečky humra. „Jen si to zkuste, řídit ten podnik s příjmem pouhých třiceti tisíc ročně!“

Zlomyslně jsem se jí zeptal, jestli můžu tu dobrou zprávu svěřit i jejímu synovci.

„Co vás to napadá! S tím si to vyřídím sama. Když jde o peníze, zpacká, na co sáhne. Kromě toho – co neví, nepoví.“

Tím víc bylo záhodno, abychom co nejrychleji sehnali někoho, kdo by na Barleyho dával pozor. „Dal jste si inzerát,“ vysvětloval mu Ned a podstrkoval mu pod nos drobné oznámení v nej-novějším čísle jednoho kulturního časopisu. Renomované britské nakladatelství hledá lektora-rusistu s redaktorskou perspektivou. 25– 45 let, beletrie i odborná literatura. Přiložte životopis.

Načež odpoledne následujícího dne se do nakladatelství Abercrombie & Blair v Norfolk Street nedaleko Strandu, silně zatíženého hypotékou, dostavil k přijímacímu pohovoru Leonard Carl Wicklow.

„Mám tu pro vás jednoho anděla, pane Barley,“ linul se ze stařičkého domácího telefonu rozradostněně ginem prosáklý hlas paní Dunbarové. „Mám mu říct, aby zaletěl k vám dovnitř?“

Ten anděl měl do nohavic zakousnuté cyklistické klipsy a přes prsa křížem zavěšený plátěný batůžek. Vysoké andělské čelo bez sebemenšího náznaku ustaranosti, zlaté andělské kučery. Andělsky modré oči neznající zlo. Andělský nos tak záhadně vybočující do strany, že při prvním setkání měl člověk silné nutkání sáhnout po něm a narovnat mu ho. Vyzpovídejte si ho jako kohokoli jiného, nabádal Ned Barleyho. Leonard Carl Wicklow, narozen v Brightonu v roce 1964, studia na Škole slovanských a východoevropských studií londýnské univerzity uzavřel s vyznamenáním.

„Á – to jste vy. Senzace. Posaďte se,“ brumlal Barley. „Co za čerta vás přivádí k zájmu o nakladatelskou práci? Svinská branže.“ Obědval toho dne s jednou ze svých militantnějších autorek a ještě ten zážitek nestačil strávit.

„No – kumuluje se to ve mně vlastně už celé roky, pane řediteli,“ dal se Wicklow slyšet s úsměvem andělského nadšení na rtech.

„Jestli u nás skutečně nastoupíte, moc se vám toho kumulovat nebude,“ varoval ho Barley, kterého ta nadnesená formulace dost popudila. „Budete moct pokračovat. Budete moct vytrvávat. Budete se moct dokonce i prosadit. Ale dokud to tu budu kočírovat já, kumulovat mi tady nic nebudete, na to vemte jed.“

„Nepoznám, jestli ten moula vrčí, nebo přede,“ stěžoval si večer po návratu do Knightsbridge otráveně Nedovi, když jsme všichni tři stoupali po úzkém schodišti na večerní instruktážní dostaveníčko s Walterem.

„Umí obojí, a to velice dobře,“ ujistil ho Ned.

A Walterovy semináře Barleyho přímo okouzlovaly – každé představení vyprodáno. Barleyho nesmírně přitahovali lidé, kteří nelpěli příliš úzkostlivě na životě, a Walter působil dojmem člověka, kterému stačí zvednout se ze židle, a už mu hrozí, že přepadne přes okraj světa do záhuby. Hovořili spolu o odborných záležitostech, bavili se o jaderné teologii, diskutovali o hororovém příběhu sovětské vědy, za jejíhož dědice bylo třeba Modráčka chtě nechtě považovat, ať už to byl ve skutečnosti kdokoli. Walter byl příliš dobrý instruktor, aby dal najevo, jaký je vlastně jeho úkol, a Barleyho zájem byl už natolik probuzený, že se po tom nepídil.

„Kontrola?“ hulákal jestřáb Walter na Barleyho rozhořčeně. „To vážně nedokážete rozlišovat mezi kontrolou a odzbrojením, vy bloude? Zmírnit světovou krizi – slyšel jsem dobře? Tenhle žvást máte z Guardianu! Naši vůdcové krize přímo zbožňují! Krize – to jsou pro ně slavnostní hody! Naši vůdcové prahnou po krizi tak vášnivě, že jsou ochotni rozčtvrtit zeměkouli, aby ji objevili a posílili si tak svoje skomírající libido!“

A Barley, kterého ani nenapadlo, že by se mohl urazit, se předkláněl v křesle, hýkal rozkoší a propukal v potlesk a dožadoval se pokračování. Provokoval Waltera, vyskakoval na nohy, pobíhal po místnosti a vykřikoval: „Ale – počkejte přece, ksakru – ale!“

Opravdu měl výtečnou paměť a vrozené vlohy, jak předvídal Walter. A jeho vědecká neposkvrněnost vzala za své při prvním útoku, když Walter proslovil svou úvodní přednášku o rovno-váze strachu, kterou se mu podařilo proměnit v inventární seznam všech pošetilostí lidstva.

„Není z toho úniku,“ prohlásil s uspokojením, „a žádná zbožná přání v tomhle případě nic nezmůžou. Tenhle džin se zpátky do láhve nevrátí, konfrontace tu s námi bude věčně, budeme do sebe zaklesnutí stále pevněji a každá generace dostane do rukou dokonalejší hračky. A žádná strana nemá naději, že by se mohla cítit dostatečně bezpečná. Ani dosavadní protagonisté, ani ti zlotřilí nováčkové, co se každý rok vytasí se svou vlastní příruční bombičkou a stanou se členy klubu. Nechce se nám tomu věřit, protože jsme taky jenom lidi. Můžeme si dokonce i vsugerovat, že hrozba pominula. Ale to se ve skutečnosti nikdy nestane. Nikdy, nikdy, nikdy.“

„A kdo nás tedy zachrání, Walte?“ zeptal se Barley. „Vy a tady Nedský?“

„Ješitnost, jestli vůbec něco, a o tom moc pochybuju,“ odpověděl Walter. „Žádný státník nechce odejít do historie jako ten blbec, co za jedno odpoledne zničil svou zemi. A možná podělanost. Většina našich ušlechtilých politiků trpí narcistickým odporem k sebevraždě, díky Bohu.“

„Jinak žádná naděje?“

„Bez pomoci Boží nikoli,“ prohlásil Walter spokojeně. Kdysi vážně přemýšlel o tom, jestli nemá radši vstoupit do mnišského řádu než do tajné služby.

„A oč jde tedy Goethovi?“ zeptal se jindy Barley s nádechem podráždění ve hlase.

„Chce zachránit svět. To bychom chtěli všichni.“

„Ale jak ho chce zachránit? Jaká je jeho verze?“

„To nám právě musíte zjistit.“

„A co nám už sám sdělil? Proč to nemůžu vědět?“

„Příteli, nebuďte dětina,“ vyjel Walter nedůtklivě, ale Ned se do toho rychle vložil.

„Víte všechno, co potřebujete vědět,“ prohlásil autoritativně, klidným tónem. „Hrajete roli posla. Na to jsme vás vybavili, přesně tím vás on sám chce mít. Informoval nás, že na sovětské straně spousta věcí nefunguje. Vykreslil nám obraz selhávání na všech úrovních – omyly, nekompetentnost, vážné nedostatky v řízení, a ke všemu tomu ještě falšovaná hlášení o výsledcích zkoušek, která se posílají do Moskvy. Možná je to pravda, možná si to vymyslel. Možná si to pro něj vymyslel někdo jiný. Jak to vypadá, je to dosti zamotaná historie.“

„A my si myslíme, že to je pravda, nebo ne?“ dorážel umíněně Barley.

„To vám nemůžeme sdělit.“

„Proč ne?“

„Protože při výslechu nakonec každý začne mluvit. Hrdinové už se nevyskytují. Mluvil byste vy, mluvil bych já, mluvil by Walter, mluvil by Goethe, i ona by mluvila. Takže kdybychom vám svěřili, co o nich víme, riskovali bychom, že oslabíme svoje možnosti, jak se o nich dozvědět víc. Známe něco speciálního, co úzkostlivě utajují? Jestli je odpověď na tuto otázku Ne, je jim jasné, že nám chybí buď software, nebo zařízení, nebo vzorec, nebo příslušné supertajné pozemní středisko k tomu, abychom si to mohli zjistit. Ovšem pokud je odpověď Ano, rozvinou únikové akce, jejichž účelem bude znemožnit nám, abychom je mohli touž metodou nadále sledovat a odposlouchávat.“

Seděli jsme s Barleym nad šachovnicí.

„Takže vy se domníváte, že manželství může fungovat jenom na dálku?“ navázal na náš předcházející rozhovor, jako bychom ho nikdy nepřerušili.

„O lásce to platí určitě.“ Ostentativně jsem se otřásl odporem a odvedl rozhovor k méně intimním tématům.

Když nadešel jeho poslední večer u nás, připravila paní Coadová pstruhy a servírovala je na vyleštěné stříbrné míse. Přizvali jsme Boba, který se objevil s lahví prvotřídní sladové whisky a dvěma lahvemi výtečného francouzského vína. Ale i při téhle slavnostní večeři se Barley tvářil stejně zamyšleně jako jindy, až do chvíle, kdy ho Walter z té letargie vytrhl svým závěrečným proslovem.

„Otázkou je proč,“ zatrylkoval zničehonic a jeho přeskakující hlas naplnil celou místnost. Doléval si při tom víno do mé sklenky. „To nás zajímá. Ne ten materiál sám, ale motiv. Proč? Uvěříme-li motivu, uvěříme i tomu člověku. A pak budeme věřit i jeho materiálům. Na začátku nebylo slovo, ani čin, ani ten praštěnej had. Na začátku bylo proč. Proč utrhla to jablko? Nudila se? Byla zvědavá? Dostala za to zaplaceno? Přiměl ji k tomu Adam? Když ne on, tak kdo? Ďábel – to je povídačka pro holčičky. Na toho zapomeňte. Pracovala pro někoho? Nestačí říct: Protože tam to jablko bylo. To může platit pro Everest. Možná i pro ráj. Ale nikoli pro Goetha a pro nás a zcela určitě se s tím nespokojí naši chrabří američtí spojenci – nemám pravdu, Bobby?“

A když jsme se všichni rozchechtali, zavřel pevně oči a pozvedl hlas ještě výš.

„Nebo si vezměte tu okouzlující krásku Káťu! Proč si Goethe vybral zrovna jí! Proč vystavil její život takovému riziku? A proč mu to dovolila? Nemáme ponětí. Ale musíme si to zjistit. Musíme se o ní dozvědět všechno, co se dá, protože v naší branži je ten, kdo podává zprávu, její nedílnou součástí. Jestli je Goethe autentický, to děvče pokládá hlavu na špalek. To je bez debaty. Jestli není, co o ní můžeme soudit? Že by si to všechno sama vymyslela? Je s ním opravdu ve styku? Nebo je v kontaktu s někým jiným, a v tom případě s kým?“ Vytrčil neškodný ukazovák Barleymu do obličeje. „A pak jste tu vy, vážený pane. Myslí si Goethe, že jste agent, nebo ne? Řekl mu snad někdo o vás, že jste agent? Buďte schránčlivý. Uschovejte pečlivě každý valounek, který najdete. Bůh vás ochraňuj, jakož i všechny, kdo s vámi budou na jedné lodi.“

Diskrétně jsem si nalil do jiné sklenice a připili jsme si. Vzpomínám si, jak k nám v tom hlubokém tichu zvenčí doléhal hlas Big Benu, nesoucí se sem proti proudu řeky od Westminsteru.

Teprve příštího dne časně ráno, kdy do Barleyho odjezdu zbývalo už jen několik málo hodin, umožnili jsme mu nahlédnout do dokumentů, kterých se tak vehementně dožadoval už v Lisa-bonu – do faksimilií Goethových notesů, zhotovených za drakonických podmínek přísného utajení v Langley do nej-menších podrobností, včetně tlustých ruských kartónových desek, vyzdobených perokresbami zobrazujícími rozesmáté sovětské školáky.

Vzal je beze slova do obou rukou a my ostatní jsme mohli sledovat, jak se v tu chvíli proměňuje v profesionálního nakladatele. Otevřel první sešitový zápisník, letmo si prohlédl vazbu, potěžkal ho, rozevřel a palcem přejel listy od začátku do konce, jako by odhadoval, jak dlouho by mu trvalo si ho přečíst. Sáhl po druhém, otevřel ho na náhodné dvojstraně, a obličejem mu přelétla nelibost, když zjistil, že je to psané škrabopisem a dosti hustě.

Potom se střídavě probíral všemi třemi zápisníky, těkaje od obrázků k odbornému textu a od něj k literárním výlevům, a jako by chtěl dát najevo, že si svůj úsudek hodlá udělat sám, po celou dobu držel nedůvěřivě hlavu mírně zakloněnou a na stranu.

Ale když zvedl oči, všiml jsem si, že si přestal uvědomovat, kde to vlastně je, a zdálo se, že upřeně hledí k nějakým vzdáleným horám, které vidí jenom on.

Když Barley odjel, uskutečnila se rutinní prohlídka jeho hampsteadského obydlí, která nepřinesla nic, co by jednoznačně dokládalo jeho duševní rozpoložení. Mezi krámy na psacím stole našli starý zápisník, do kterého byl zvyklý si dělat poznámky. Poslední zápisy vypadaly jako zcela čerstvé. Nejpřípadnější bylo asi dvojverší, které si vypsal z pozdní poezie Stevie Smithové.

Temné noci se ani tak neděsím spíš přátel, které neznám…

Ned ten citát svědomitě zařadil do dokumentace, ale odmítl z něj cokoli vyvozovat. S kterým agentem to v předvečer jeho první akce aspoň trošku necloumá?

A na zadní straně jednoho starého účtu, odhozeného do koše na papíry, objevil Brock citát, který nakonec vystopoval k Theodoru Roethkovi a o němž se z důvodů známých jen jemu samému zmínil až po několika týdnech.

Učím se tím, že jdu, kam musím jít.

6

Káťa se probudila naráz, a jak sama sebe potom přesvěd-čovala, s nutkavým přesvědčením, že nastal den D. Byla to emancipovaná sovětská žena, ale pověrčivost v sobě ještě zdaleka nedokázala potlačit.

„Bylo to tak souzeno,“ utvrzovala se později.

Skrze ošuntělé záclony bylo vidět bílé slunce, dopadající na cementové promenády jejího severního moskevského před-městí. Všude kolem se jako rozedraní růžoví obři zdvíhaly k prázdné obloze bloky cihlových činžáků, ověšených girlandami sušícího se prádla.

Je pondělí, ležím ve své vlastní posteli. Konečně jsem unikla z té ulice. Myslela na svůj sen.

Po procitnutí zůstala ještě chvilku ležet, procházela v duchu svým tajným světem a snažila se z mysli vypudit temné představy, jež v ní vzbuzoval. A když se jí to nedařilo, vyskočila z postele a impulzivně, jak dělala většinu věcí, s navyklou hbitostí vklouzla mezi rozvěšené šatstvo a chátrající koupelnové vybavení a osprchovala se.

Jak Landau konstatoval, byla to opravdu krasavice. Její urostlé tělo bylo žensky plné, ne však kypré, s něžně útlým pasem a pevnýma nohama. Měla bohatou černou hřívu vlasů, jevící sklony volně povlávat, když se jí náhodou nechtělo pracně ji krotit. Šibalská tvář vyzařovala inteligenci a jako by prosvětlo-vala všechno kolem. Ať oblečená, anebo nahá, každý její pohyb měl v sobě půvab.

Když se vysprchovala, utáhla kohoutky, jak to šlo, a dorazila je několika údery dřevěné paličky, která nesla nápis „Tu máš!“ S tichým prozpěvováním sebrala malé zrcátko a vracela se do ložnice, aby se oblékla. Zase ta ulice – kde to bylo? V Leningradě či snad v Moskvě? Ranní sprcha nedokázala její sen odplavit.

Kátina ložnice byla maličká, nejmenší místnost ze tří, které tvořily její nevelký byteček – přístěnek, kam se vešla jen jedna skříň a postel. Káťa však na tento stísněný prostor byla zvyklá. Když si kartáčovala vlasy a stáčela a spínala je do uzlu, jak je nosila do práce, vyznačovaly se její rychlé pohyby smyslnou, byť trochu ledabylou elegancí. Byt vlastně mohl být ještě menší, kdyby ji její zaměstnání neopravňovalo získat dvacet čtverečních metrů navíc pro práci doma. Strýček Matvej zvyšoval nárok o dalších devět. A za zbývající prostor vděčila dvojčatům a svému vlastnímu důvtipu. Pokud šlo o byt, nestěžovala si.

Možná to byla nějaká kyjevská ulice, napadlo ji, když si uvědomila, že v tom městě nedávno byla. Ale ne. Kyjevské ulice jsou široké, a tahle byla úzká.

Oblékala se a panelák se začal probouzet. Vděčně odpočítávala rituály normálního světa kolem. Nejdříve ohlásil skrz zeď budík Goglidzeových, že je půl sedmé, a po něm začal zběsile výt jejich barzoj, dožadující se, aby ho šli vyvenčit. Chudáci Goglidzeovi. Musím jim přinést nějaký dárek, pomyslela si. Minulý měsíc umřela Nataše maminka a v pátek převezli Otakarova otce do nemocnice s nádorem na mozku. Dám jim trochu medu, napadlo ji – a v témže okamžiku si uvědomila, že poněkud trpkým úsměvem posílá pozdrav jednomu bývalému milenci, alternativnímu malíři, kterému se proti všem zákonům přírody dařilo chovat na střeše jednoho domu za Arbatem ilegálně včely. Zacházel s ní moc ošklivě, aspoň její přítelkyně ji o tom ujišťovaly. Káťa ho však vždycky v duchu hájila. Byl to koneckonců umělec, možná génius. A taky skvělý milenec, a mezi záchvaty vzteku ji často uměl i rozesmát. A především – dokázal nemožné, a proto ho Káťa milovala.

Po Goglidzeových se ozvalo vřískání malé dcerušky Volcho-vových, které se prořezávaly první zoubky, a chvilku nato začal od nich zdola pronikat dunivý rytmus nejnovějšího amerického rockového hitu, přehrávaného na jejich novém japonském stereu. Kde na to ti lidé proboha berou, říkala si Káťa v dalším návalu sousedského zájmu – Jelizaveta pořád v tom a Saša se sto šedesáti rublíky měsíčně? Po Volchovových přišla řada na zasmušilé Karpovovy – pro ty existovalo jen rádio Moskva. Před týdnem se jim utrhl balkón a dole to zabilo jednoho milicionáře a jednoho psa. Panelákoví vtipálci přišli s tím, že by se na památku toho psa měla zorganizovat dobročinná sbírka.

Nadešla chvíle, kdy se proměňovala v Káťu-shánilku. V pon-dělí byla naděje, že se dají sehnat čerstvá kuřata a čerstvá zelenina; o víkendu přiváželi tohle zboží do Moskvy soukromníci. Její přítelkyně Táňa měla bratrance, který prodej dodávek od malorolníků zprostředkovával. Musí Táně zatelefo-novat.

Při té příležitosti si také vzpomněla na ty lístky na koncert. Definitivně se rozhodla. Hned jak dorazí do podniku, vyzvedne si ty dvě vstupenky na Filharmonii, které jí redaktor Barzin slíbil jako odškodné za to, jak ji na prvomájovém večírku opilecky obtěžoval. Ona sice žádné jeho nemravné návrhy nezaregistro-vala, ale Barzin se stejně pořád trápil nějakými sebemučivými výčitkami, a ona přece jeho pocitu provinění nebude stát v cestě – natož když na sebe vezme podobu úzkoprofilových lístků na koncert.

V poledne, až si obstará nákupy, střelí ty lístky podnikovému vrátnému Morozovovi, který jí slíbil čtyřiadvacet kostek mýdla z dovozu, v dárkovém balení. Za to luxusní mýdlo pak získá onen štůček zeleně kostkované čistě vlněné látky, který pro ni schovává pod pultem vedoucí toho obchodu s textilem. Proč asi – o tom Káťa odmítala uvažovat. Odpoledne po té maďarské recepci pak tu látku předá Olze Stanislavské, která z ní na svém východoněmeckém šicím stroji, nedávno vyměněném za starobylou rodinnou singerovku, spíchne oběma dvojčatům k narozeninám kovbojské košile. A možná ještě té látky zbude dost, aby za ni u zubaře vymohla pro obě děti soukromou prohlídku zubů.

Takže sbohem, koncerte. To by bylo.

Telefon – vzácný červený aparát dovezený z Polska – byl v obýváku, kde spal její strýc Matvej. Voloďa ho potají vynesl z továrny a byl natolik férový, že si ho nevzal s sebou, když z bytu definitivně odcházel. Po špičkách obešla spícího Matveje – věnovala mu cestou láskyplný pohled, protože její otec měl Matveje ze všech svých bratrů nejraději – a přenesla přístroj díky jeho dlouhé šňůře přes předsíň k sobě do ložnice, postavila ho na postel a začala vytáčet číslo, ještě než si ujasnila, komu vlastně bude volat nejdřív.

Dvacet minut pak obvolávala své přítelkyně. Z valné části si předávaly informace, kde je co k dostání, ale někdy šlo o věci důvěrnější. Dvakrát, sotva položila sluchátko, volal někdo ji. Včera večer byl u Zoji jeden nový český filmový režisér. Alexandra se jí svěřila, že je prostě báječný a že ona dneska vezme osud do svých rukou a zavolá mu. Ale pod jakou záminkou? Káťa si chviličku namáhala mozek a pak se vytasila se svou radou. Dneska mají ve Svazu železničářů otevírat svou výstavu tři avantgardní sochaři, kteří byli dosud zakázáni. Proč mu nenavrhnout, že by ho na tu výstavu vzala? Alexandra to přijala s nadšením. Káťa měla vždycky skvělé nápady.

Ljuba jí sdělila, že každý čtvrtek je možné koupit hovězí z černého trhu, a to vzadu za chladírenským vozem, zaparko-vaným na silnici k Šeremetěvu. Budeš se ptát po Tatarovi jménem Jan, ale ve vlastním zájmu si ho drž pěkně od těla, dobře? Od Olgy se dozvěděla, že v jednom krámě blízko Kropotkinovy ulice jsou k mání kubánské ananasy. Stačí se ptát po Dimitrijovi a zaplatit dvojnásobek ceny, kterou budou požadovat.

Když dotelefonovala, zjistila, že ji pořád ještě pronásleduje ta latinkou se modrající americká kniha o odzbrojení, kterou jí půjčil Nasajan. To byl nový redaktor Října pro oblast literatury faktu. Nikdo ho neměl rád, nikomu nebylo jasné, jak se na to místo dostal. Zato se však o něm vědělo, že vlastní klíče k jejich jediné kopírce, což ho jasně řadilo mezi temnější postavy podniku. Své knihy měla na chodbě, v přeplněných regálech zabudovaných od podlahy až ke stropu. Usilovně tam hledala. Ta kniha byla trójský kůň. Chtěla ji mít pryč z domu a Nasajana z krku.

„Takže ono by se to mělo překládat?“ ptala se ho stroze, a on zatím přecházel po její kanceláři, pošilhával po její korespon-denci a šťoural se v hromadě dosud nepřečtených rukopisů. „Proto chcete, abych si to přečetla?“

„Myslel jsem si, že by vás to mohlo zajímat,“ odpověděl. „Jste matka. Liberálního smýšlení, ať už to znamená cokoli. Hlavu máte plnou Černobylu, znečištěných řek a Arménie. Když si ji nechcete půjčit, prosím.“

Objevila tu zatracenou knihu zastrčenou mezi Hughem Walpolem a Thomasem Hardym. Vytáhla ji, zabalila do papíru, strčila do pohotovostní igelitové tašky a pověsila ji na knoflík u dveří, protože v poslední době myslela opravdu na všechno, ale zároveň stále na něco zapomínala.

Ten knoflík ke dveřím jsme koupili na bleším trhu, vzpomněla si v návalu citu. Voloďo, ty můj drahý nesnesitelný manželi, odsouzený pěstovat si svou doživotní nostalgii v komunálním bytě s pěti zanedbanými slaměnými vdovci, jako jsi ty sám!

Když ukončila svůj telefonní maratón, spěšně zalila kytičky a šla vzbudit dvojčata. Děti spaly ve své společné posteli v roztodivných pozicích. Stanula nad nimi v posvátném obdivu a chvíli v sobě nenacházela sílu, aby je probudila. Pak se usmála, aby až otevřou oči, uviděly nad sebou její usmívající se tvář. Asi hodinu se pptom věnovala výhradně jim. Tak tomu bylo každé ráno. Uvařila jim kaši, oloupala pomeranče a zpívala s nimi infantilní písničky – skončili Pochodem nadšenců, který měly daleko nejraději. Hulákaly tu píseň unisono s bradičkami přitisknutými ke hrudi, jako hrdinové Revoluce – a netušily, ačkoli Káťa to věděla a měla z toho velké potěšení, že ta melodie, kterou zpívají, je vlastně nacistický vojenský marš. Zatímco pily čaj, připravovala jim balíčky s jídlem na poledne – pro Sergeje bílý chléb, pro Annu tmavý, a mezi ty krajíce pro každého plátek sekané. Potom zapnula Sergejovi límec, upravila Anně červený šáteček u krku, políbila je a kartáčem jim upravila vlásky, protože ředitelka školy byla panslavistka, která hlásala, že upravenost je projevem úcty ke státu.

A když s tímhle vším byla hotova, posadila se k dětem na bobek a obě najednou objala, jak to v posledních čtyřech týdnech dělala každé pondělí.

„Takže co uděláte, když maminka jednou večer nepřijde domů, protože bude muset honem odjet na nějakou konferenci nebo za někým, kdo těžce onemocní?“ tázala se vesele.

„Zatelefonujem tátovi a řekneme mu, aby přijel a zůstal tady s náma,“ hlásil Sergej a vymanil se jí z objetí.

„A já se postarám o strýčka Matveje,“ připojila se Anna.

„A když bude táta taky pryč, co uděláte pak?“

Začali se hihňat. Sergej, protože ta představa ho zneklidňovala, a Anna, protože ji možnost takové pohromy příjemně vzrušovala.

„Půjdeme k tetě Olze!“ vypískla Anna. „Natáhneme její hodiny s kanárkem, aby zpíval.“

„A pamatujete si telefonní číslo tety Olgy? Umíte ho zazpívat?“

Zazpívali a potěšeně při tom hýkali smíchem, všichni tři. Dvojčata se stále ještě smála, když s dupotem sbíhala před ní po páchnoucím schodišti, které puberťákům sloužilo jako hnízdečko lásky a alkoholikům jako hospoda, a všem ostatním kromě dětí a Káti zřejmě jako veřejný záchodek. Vykročili do slunce, a držíce se za ruce, Káťa uprostřed, procházeli parkem ke škole.

„A jaký životní cíl si pro sebe dneska stavíte, soudruhu?“ ptala se Káťa Sergeje s předstíranou vážností, když mu ještě jednou upravovala límec.

„Sloužit ze všech sil našemu lidu a vlasti!“

„A co ještě?“

„Nedovolit Vitaliji Karpovovi, aby mi šlohnul svačinu!“

A zase smích, ještě když se děti od ní odtrhly a rozběhly se nahoru po kamenných schodech. Káťa jim mávala, dokud nezmizely.

V metru pak viděla všechno ve světlých barvách a jakoby z dálky. Všimla si, jak jsou všichni pasažéři zamračení, jako by k nim ona sama nepatřila; a jak jsou snad všichni začtení do moskevských novin, což byl ještě sotva před rokem jev přímo nemyslitelný, protože noviny byly dobré tak nanejvýš jako toaletní papír nebo ucpávka do oken, když jimi táhlo. Jindy by možná Káťa taky četla noviny, nebo možná nějakou knížku nebo rukopis, na němž právě pracovala. Avšak dneska, ačkoli se usilovně snažila zapomenout na ten pitomý sen, žila příliš mnoho životů najednou. Vařila tatínkovi rybí polévku, aby odčinila nějaký svůj prohřešek. Trpěla na hodině klavíru u postarší Taťány Sergejevny, která ji peskovala za nesvědomitou přípravu. Utíkala tou ulicí a nemohla se probudit. Nebo spíš se ta ulice hnala za ní. Málem kvůli tomu zapomněla přestoupit.

Když dorazila k budově nakladatelství, nesměle moderní stavbě z odlupujícího se dřeva a plačícího betonu – spíš by tady měl být veřejný plavecký bazén než státní nakladatelství, říkala si vždycky –, překvapilo ji, že ve vstupní hale se kladivy a pilami ohání skupina řemeslníků, a na okamžik ji zavalila odporná představa, že se tam staví lešení pro její veřejnou popravu.

„Máme na to prostředky v rozpočtu,“ sděloval jí sípavě Morozov, který neopomněl žádnou příležitost, aby s ní prohodil slovíčko. „Ty prachy nám přiklepli už před šesti lety. Ale teprve teď se nějakej byrokrat uvolil podepsat příkaz.“

Výtah byl jako obvykle v opravě. Výtahy a kostely, pomyslela si, ty v Rusku opravujem pořád. Začala tedy svižně vystupovat po schodech, potkávala kolegy a halasně přála dobré jitro každému, kdo to očividně potřeboval. Ani vlastně nevěděla, proč tak spěchá. Když na to pak později vzpomínala, říkala si, jestli ji podvědomě nepopohánělo zvonění jejího telefonu, protože když vešla do kanceláře, drnčivě se dožadoval, aby ho někdo zbavil toho utrpení.

Hrábla po sluchátku a bez dechu ze sebe vyrazila: „Ano…“ Podle všeho však stejně promluvila moc brzy, protože vzápětí se v telefonu ozval mužský hlas, který se anglicky poptával po madam Orlovové.

„Orlovová u telefonu,“ odpověděla rovněž anglicky.

„Madam Jekatěrina Orlovová?“

„Kdo je tam, prosím?“ zeptala se s úsměvem. „Že by lord Peter Whimsey osobně? Kdo je tam?“

Zřejmě to bude nějaký kamarád, který se pokouší o blbé vtipy. Nejspíš zase otravuje Ljubin manžel a chce si dát rande. Pak jí ale najednou vyschlo v ústech.

„My se ještě neznáme, bohužel. Moje jméno je Scott Blair. Barley Scott Blair, z londýnského nakladatelství Abercrombie a Blair. Jsem tady obchodně. Máme jednoho společného známého. Nikiho Landaua. Niki mi důtklivě nakazoval, abych vám určitě zavolal. Moc mě těší.“

„Mě rovněž,“ slyšela Káťa svůj hlas a cítila, jak ji obestírá jakýsi horký mrak a žaludek, hned pod hradním košem, se jí začíná bolestivě svírat. V tom okamžiku vešel dovnitř Nasajan, ruce v kapsách a neoholený, což byl způsob, jímž dával najevo svou intelektuální převahu. Když zjistil, že telefonuje, nahrbeně se naklonil a vytrčil směrem k ní svou šerednou tvář, svraštělou do zlobného šklebu, aby jí dal najevo, že by měla ten hovor neprodleně ukončit.

„Bonžůr, Káťo Borisovno,“ oslovil ji sarkasticky.

Ale ten hlas v telefonu už zase pokračoval a dotíral na ni. Byl to silný hlas, takže si představovala, že ten člověk bude zřejmě spíše čahoun. Zněla z něj sebejistota, takže měla dojem, že to musí být jeden z těch arogantních Angličanů, co nosí drahé obleky, neumějí se chovat a chodí s rukama spojenýma za zády.

„Abyste věděla, proč vlastně volám,“ pokračoval ten člověk. „Pokud je mi známo, Niki vám slíbil, že se poohlédne po nějakých starých vydáních Jane Austenové s původními ilustracemi, je to tak?“ Nepočkal, až mu to potvrdí nebo vyvrátí. „Takže já jsem pár těch knížek přivezl – a jsou vážně moc pěkné – a tak si říkám, jestli bychom se nemohli sejít, někde, kde by nám to oběma vyhovovalo, abych vám je mohl předat.“

Nasajana už unavilo mračit se na ni, a jak bylo jeho zvykem, začal se prohrabovat v její přihrádce s došlou poštou.

„Jste velmi laskav,“ odříkávala do sluchátka svým nejod-tažitějším tónem. Na tvář si nasadila masku zdeúřední lhostej-nosti. Jako divadýlko pro Nasajana. A obrnila svou mysl. Ve svém vlastním zájmu.

„Niki vám taky posílá asi tunu Jacksonova čaje,“ pokračoval ten hlas.

„Tunu?“ optala se Káťa. „O čem to mluvíte?“

„Ani jsem nevěděl, že Jacksonovi ještě fungujou. Měli skvělej kšeft na Piccadilly, kousíček od Hatchardova knihkupectví. Přesto – mám tady před sebou tři různé druhy jejich čajů –“

Zmizel.

Zatkli ho, blesklo jí hlavou. Nikdy netelefonoval. Je to zase ten můj sen. Bože na nebesích, co si mám teď počít?

„– Assam, Darjeeling a Orange Pekoe. Co to, proboha, je – ‚píkou‘? To mi připadá jako jméno nějakého exotického ptáka.“

„Tak to nevím. Spíš to ale bude nějaká rostlina.“

„Asi máte pravdu. Stejně – otázka zní: kde vám to všechno předám? Můžu vám to někam přinést? Nebo byste se pro to mohla zastavit u mě v hotelu? Že bychom se něčeho napili a já bych vám to při té příležitosti oficiálně předal?“

Začínala mu být vděčná za tu upovídanost. Poskytoval jí čas, aby se vzpamatovala. Prohrábla si rukou vlasy a ke svému překvapení zjistila, že jsou docela upravené.

„Ještě jste mi nesdělil, ve kterém hotelu bydlíte,“ napomenula ho přísně.

Nasajan po ní káravě otočil hlavu.

„To jsem skutečně neudělal. Jsem nemožný. Bydlím v Oděse – víte, kde je hotel Oděsa? Kousek dál ulicí za starými lázněmi? Mně se tam líbí. Pokaždé žádám o tenhle hotel, ale ne vždycky ho dostanu. Přes den pořád sedím na nějaké poradě – to je tak vždycky, když si sem člověk zaletí jen na pár dní. Ale večery mám momentálně dost volné, kdyby se vám to hodilo. Co třeba hned dneska – co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek, že – nešlo by to dnes večer?“

Nasajan si zapálil jednu z těch svých hnusných cigaret, přestože celá redakce věděla, že Káťa kouření nenávidí. Pak ji namířil ke stropu a s rozkoší z ní svými zženštilými rty zašlukoval. Zamračila se na něj, ale on to ignoroval.

„To by mi náhodou docela vyhovovalo,“ odpověděla Káťa co nejodměřeněji. „Musím dneska na jednu oficiální recepci, která se koná nedaleko odtamtud. Na počest významné maďarské delegace,“ dodala, i když jí nebylo jasné, na koho chce vlastně udělat dojem. „Těšíme se na to už celé týdny.“

„Senzace. Báječné. V kolik hodin? V šest? V osm? Jak by se vám to hodilo?“

„Ta recepce začíná v šest hodin. Přišla bych tak asi v osm patnáct.“

„Tak asi v osm patnáct. Platí. Jméno si pamatujete? Scott Blair. Scott jako ten z Antarktidy. A Blair psáno bé-el-á-í-er. Jak vypadám? Tak na dvě stě let. Životem zdecimovaný dlouhán, na nose brejle, skrz které skoro nevidím. Ale Niki mi tvrdil, že vy jste sovětská verze Venuše Miloské, takže já vás určitě snadno poznám.“

„Nedělejte si ze mě legraci!“ zvolala proti své vůli se smíchem.

„Budu se poflakovat dole v hale a vyhlížet vás, ale co kdybych vám dal pro všechny případy telefon ke mně do pokoje? Máte při ruce tužku?“

Když zavěsil, protichůdné pocity, které se v ní nahromadily, vystoupily z břehů a ona se s planoucíma očima obrátila na Nasajana.

„Grigoriji Tigranoviči. Já vím, že tu zastáváte důležité postavení, ale přesto nemáte žádné právo mi takhle čenichat po kanceláři a poslouchat moje telefonní hovory. Tady máte tu svou knihu. Jestli mi chcete něco říct, učiňte tak laskavě někdy později.“

Potom popadla štůsek strojopisného překladu studie o úspěších kubánských zemědělských družstev a ledovýma rukama se v něm začala probírat, jako by počítala stránky. Nasajanovi zavolala až za hodinu.

„Musíte mi prominout ten výbuch,“ omlouvala se. „O tomhle víkendu mi zemřela jedna blízká přítelkyně. Nebyla jsem ve své kůži.“

Do oběda změnila své plány. Morozov může na ty lístky chvíli počkat, stejně jako ten obchodník na to luxusní mýdlo a Olga Stanislavská na tu látku. Chvíli šla pěšky, pak nastoupila na autobus – taxíka si nevzala. A potom zase chvíli pěšky, přes jeden dvůr za druhým, až narazila na blok, který hledala, a k němu přilehlou ulici. „Takhle mě můžeš sehnat, kdybys mě potřebovala,“ vysvětloval jí. „Domovník je můj přítel. Nebude mít ani tušení, kdo ten signál dal.“

Musíte věřit, že to, co děláte, má smysl, připomněla si.

To já věřím. Bezvýhradně.

Tu pohlednici držela v ruce – byl na ní jeden Rembrandt z leningradské Ermitáže. „Všechny moc pozdravuji,“ bylo na ní napsáno. A pod tím podpis – Alina; a k tomu přimalované srdíčko.

Konečně tu ulici objevila. Stála v ní. Byla to ta ulice z jejího zlého snu. Stiskla zvonek, třikrát, a potom pohlednici prostrčila pode dveřmi dovnitř.

Dokonalé moskevské dopoledne, světle přívětivé, alpsky čirý vzduch, den jako ze škatulky. Když Barley ukončil ten telefonní hovor, vyšel z hotelu, zastavil se na protepleném chodníku, rozhýbával si zápěstí a ramena a kroutil hlavou, a při tom obracel mysl ke svému okolí a nechával město, aby změtí svých vůní a hlasů spláchlo všechen jeho vnitřní neklid. Pachu ruského benzínu, tabáku, laciné voňavky a říční vody – zdravím tě! Po dvou dnech si už nebudu uvědomovat, že tě cítím. Sporadické nájezdy osobních aut z okolních sídlišť – zdravím vás! V závěsu za nimi dýchavičné hnědé náklaďáky, dunivě drncající přes výmoly ve vozovce. A mezitím strašidelná prázdnota. Limuzíny s temnými okny, neidentifikovatelné budovy předčasně se rozpadající – jste administrativa, kasárna, nebo školní instituce? Mládenci s těstovitými tvářemi, postávající u vstupních dveří s cigaretou v prstech, šoféři, čekající v zaparkovaných vozech s novinami v rukou. Mlčenlivě skupinky zachmuřených mužů s klobouky na hlavách, vyčkávavě pozorující zavřené dveře.

Proč mě to tu vždycky tak fascinovalo? říkal si v duchu. Uvažoval o svém životě v minulém čase, což se stalo v poslední době jeho zvykem. Proč jsem se sem pořád vracel? Prožíval povznesené, rozjařené pocity, nemohl si pomoci. Nebyl zvyklý na strach.

Protože se s tím vším tady dokážou nějak vyrovnat, vysvětlil si to. Protože jsou o tolik otužilejší než my. Protože milují anarchii a zároveň se bojí chaosu, a neustále žijí v napětí, které se mezi těmi dvěma póly vytváří.

Protože Bůh si vždycky našel nějakou výmluvu, aby sem nemusel přijít.

Protože tu vládne všeobecná nevědomost, ze které občas vytryskne skvělost ducha. Protože mají zvláštní smysl pro humor, možná lepší než my.

Protože představují poslední velkou hranici ve světě už přespříliš objeveném. Protože se tak zoufale snaží být jako my, a začínají tak strašně pozadu za námi.

Protože někde uvnitř tohohle obrovského maglajzu bije obrovské srdce. Protože já v tom mám ve všem taky maglajz.

Přišla bych tak asi v osm patnáct, říkala. Co to v jejím hlasu slyšel? Ostražitost? Z koho měla strach? Ze sebe? Z něho? Ze mě? V naší branži je ten, kdo podává zprávu, její nedílnou součástí.

Dívej se mimo sebe, přikazoval si Barley. Sebe nech stranou. Je nezbytně třeba zůstat mimo.

Ze stanice metra, na cestě do práce či do školy, se cílevědomě vyrojila skupina mladých lidí, dívek v bavlněných šatech a chlapců v džínsových bundách, jimž jediné slůvko stačilo roz-svítit zakaboněné tváře smíchem. Zaregistrovali cizince a začali si ho zkoumavě prohlížet – jeho nápadné kulaté brýle, ochozené ručně šité boty, otahaný imperialistický oblek. Když nikde jinde, v Moskvě si Barley plně uvědomoval všechny znaky buržoazního oblečení.

Vplynul do proudu chodců a dal se jím unášet, aniž se staral kam. S jeho jednoznačně spokojenou náladou kontrastovalo nespokojené vření dopoledních front u obchodů s potravinami. Nevýrazně oblečení hrdinové práce a váleční veteráni, prsa posetá blýskavými medailemi, cinkajícími v paprscích slunce, působili dojmem lidí, kteří už v žádném případě nemohou stihnout to, za čím spěchají. Ale i když se loudali, vyzařoval z nich jednoznačný vzdor. V nové atmosféře i prostá nečinnost vyjadřovala opoziční postoj. Protože když nebudeme nic dělat, nic také nezměníme. A když nic nezměníme, budeme se i nadále držet toho, čemu rozumíme, i když to jsou jen mříže naší vlastní vězeňské kobky.

Přišla bych tak asi v osm patnáct.

Když Barley dorazil k řece, začal opět lelkovat. Za ní na druhém břehu se k bezmračnému nebi zvedaly pohádkové báně Kremlu. Jeruzalém, kterému vytrhli jazyk, pomyslel si. Tolik věží, a skoro žádné zvony. Tolik kostelů bez jediné vyslovené modlitby.

Těsně vedle sebe uslyšel hlas. Prudce se otočil tím směrem a spatřil dvojici staroušků, muže a ženu, vyptávajících se ho na cestu kdoví kam. Avšak Barley, přestože se vyznačoval dokonalou pamětí, znal rusky jen pár slov. Byla to hudba, které často naslouchal, ale nikdy v sobě nenašel dost odvahy, aby se pokusil proniknout k jejím tajemstvím.

Usmál se a zatvářil se omluvně. „Neumím rusky, příteli. Jsem imperialistická hyena. Angličan!“

Staroch ho s přátelským výrazem uchopil za zápěstí.

V každém cizím městě, které kdy navštívil, se ho cizí lidé vyptávali na cestu do míst, která neznal, jazykem, kterému nerozuměl. Jedině v Moskvě mu však žehnali za jeho nevědomost.

Vracel se touž cestou zpátky. Občas se zastavil před zašpiněnou výkladní skříní a předstíral, že zkoumá, co se tam nabízí. Lakované dřevěné bábušky. Pro koho? Zaprášené plechovky s ovocem – nebo to byly rybičky? Otřískané balíčky, zavěšené na červených šňůrkách, se záhadným obsahem. Možná v nich bude nějaký speciální čaj. Třeba ‚pekoe‘. Skleněné nádoby s exponáty pro mediky, osvětlené desetiwattovými žárovkami. Blížil se zase k hotelu. Jakási venkovská žena s opilecky krhavýma očima mu strčila pod nos pugét skomírajících tulipánů, zabalených v novinách.

„To je od vás hrozně hezké,“ zvolal a začal se hrabat po kapsách, až z jedné vylovil rublovou bankovku.

Před vchodem do hotelu parkovala zelená lada s promáčknu-tým chladičem. Za předním sklem měla kartičku s rukou psaným nápisem VAAP, což byla zkratka celosvazové literární agentury. Šofér se nahýbal přes kapotu a odstraňoval stěrače, aby mu je někdo neukradl.

„Scott Blair?“ zeptal se ho Barley. „Nehledáte mě?“ řidič mu nevěnoval sebemenší pozornost a pokračoval ve své činnosti. „Blair?“ dotazoval se znovu Barley. „Scott?“

„Ty tulipány jsou pro mě?“ ozval se mu za zády Wicklowův hlas. „Všechno v pořádku,“ dodal tiše. „Nikdo se na vás nelepí.“

Wicklow vám bude krýt záda, řekl Barleymu Ned. Pokud existuje někdo, kdo pozná, že vás někdo sleduje, je to Wicklow. Wicklow – a kdo ještě? ptal se sám sebe Barley. Včera večer, hned jak se ubytovali v hotelu, Wicklow zmizel a objevil se až po půlnoci, a když si Barley šel lehnout, viděl ho z okna, jak se na ulici baví s dvěma mladíky v texaskách.

Nastoupili do vozu. Barley hodil tulipány na desku před zadním oknem. Wicklow seděl vpředu a svou perfektní ruštinou kamarádsky rozprávěl s řidičem. Ten se najednou bučivě rozesmál a Wicklow se k němu připojil.

„Že byste mi řekl, oč jde?“ ozval se Barley.

Wicklow ale už začal sám. „Zeptal jsem se ho, jestli by nechtěl dělat šoféra královně, až sem přijede na státní návštěvu. Mají tady takové rčení. Když už musíš krást, ukradni milión. Když už musíš šoustat, přeřízni královnu.“

Barley si stáhl okénko a rytmicky bubnoval na jeho rám. Do tak asi osmi patnácti bude život legrace.

„Barley! Vítejte mezi barbary, příteli drahý! Ale proboha, člověče, nepodávejte mi ruku přes práh. Už takhle máme dost problémů! Vypadáte naprosto báječně,“ konstatoval poplašeně Alik Zapadnyj, když měli čas se navzájem okouknout. „Jak to, že nemáte kocovinu, vy chlape? Nejste zamilovanej, Barley? To jste se zase rozved? Co jste to vyváděl, že pociťujete potřebu se mi vyzpovídat?“

Oči v Zapadného protáhlé propadlé tváři, navěky poznamena-né stíny, které do ní vryla léta strávená ve vězení, si ho prohlížely s pronikavou inteligencí. Když se s ním Barley seznámil, živil se Zapadnyj jako pochybný překladatel, nežádoucí osoba, která své výtvory nemohla podepisovat vlastním jménem. Teď se z něj stal stejně pochybný hrdina přestavby, chodil v černém obleku a krk mu kloktal v příliš velkém bílém límci.

„Uslyšel jsem Boží hlas, Aliku,“ vysvětloval mu to Barley v návalu staré náklonnosti a podával mu štos starých čísel Timesů, zabalených v hnědém papíru. „Večer co večer jsem už v deset v posteli, a to s nějakou dobrou knížkou. Tohle je Len Wicklow, náš rusista. Ví toho o vás víc než vy sami, nemám pravdu, Leonarde?“

„Zaplať pámbu, že aspoň někdo něco ví,“ postěžoval si Zapadnyj a dával si pozor, aby nijak nekvitoval ten dar. „Teď když se to naše veliké ruské mystérium dere na světlo Boží, ztrácíme veškeré jistoty.

Mimochodem – co všechno víte o svém novém šéfovi, pane Wicklow? Slyšel jste například o tom, jak se samojediný pustil do převýchovy Sovětského svazu? Nedělám si legraci. Měl uhrančivou představu, že sto miliónů nevzdělaných sovětských pracujících touží po tom, aby se mohli ve volných chvílích vzdělávat. Hodlal jim nabídnout širokou paletu titulů, ze kterých by se mohli učit řečtině a trigonometrii a základům vedení domácnosti. Museli jsme mu vysvětlit, že prostý sovětský občan se pokládá za cosi naprosto dokonalého a že ve volných chvílích výhradně jenom chlastá. A víte, co jsme od něj místo toho koupili, abychom si ho udobřili? Knihu o golfu! Nedovedete si představit, kolik našich ctnostných občanů ten váš kapitalistický golf fascinuje.“ A pak spěšně dodal – takové žertování bylo stále ještě nebezpečné: „Ne že bychom tady měli nějaké kapitalisty. Ani náhodou, proboha.“

Sedělo jich deset kolem velkého žlutého stolu pod ikonou Lenina, jehož portrét vytvářela umná dřevěná mozaika. Hovořil Zapadnyj, ostatní jen poslouchali a pokuřovali. Nikdo z přítomných nebyl kompetentní podepsat jakoukoli smlouvu nebo schválit nějaké obchodní jednání.

„Poslyšte, Barley, co je to za nesmysl, co tady kolem sebe šíříte – že jste přijel nakoupit nějaké sovětské publikace?“ zaútočil na něj Zapadnyj, když měli za sebou úvodní zdvořilůstky. Obočí vyklenul do vysokých oblouků a spojil špičky obou rukou jako Sherlock Holmes. „Vy Britové přece od nás nikdy nekupujete žádné knížky. Místo toho nás máte k tomu, abychom nakupovali vaše. Kromě toho je váš podnik před bankrotem, jak nám hlásí naši přátelé z Londýna. Dušují se, že A. & B. se živí pouze dobrým božím vzduchem a skotskou whisky. Já osobně to pokládám za skvělou dietu. Ale proč jste tedy přijel? Mám dojem, že jste jen hledal nějakou záminku, abyste se k nám mohl zase jednou podívat.“

Čas plynul. Žlutý stůl zalévalo slunce. Vznášel se nad ním opar cigaretového kouře. V Barleyho představách se promítal seriál Kátiných černobílých fotografií. Kam čert nemůže, tam nastrčí ženskou. Z pěkných leningradských šálků popíjeli čaj. Zapadnyj si za svého posluchače vybral Wicklowa a proslovil k němu obvyklou přednášku, varující před uzavíráním dohod přímo s jednotlivými sovětskými nakladateli; nepřetržitá zuřivá válka mezi VAAP a zbytkem světa byla zřejmě v plném proudu. Do místnosti vešli dva bledí pánové, chvíli poslouchali a pak se zase vypařili. Wicklow si získal přítomné tím, že nechal kolovat krabičku modrých gauloisek.

„Dostali jsme finanční injekci, Aliku,“ slyšel Barley sám sebe jakoby z velké dálky. „Časy se změnily. Rusko je teď v samém středu zájmu. Stačí, když těm prachatým hošánkům vzkážu, že dávám dohromady ruskou edici, a už se za mnou ženou, jak jen jim jejich krátké tlusté nožičky stačí.“

„Ale Barley, z těch hošánků, jak jim říkáte, se hrozně rychle můžou stát velmi tvrdí muži,“ varoval Zapadnyj, velký blazeovaný mudrlant, a všichni kolem se poslušně zasmáli. „Obzvlášť až budou chtít ty peníze zpátky, řekl bych.“

„Vždyť jsem to popisoval v tom svém telexu, Aliku. Asi jste si ho nestačil pozorně přečíst,“ ohradil se Barley, aby jim taky trochu ukázal ramena. „Jestli to vyjde tak, jak plánujeme, A. & B. odstartují do roka docela novou edici věnovanou výhradně ruským věcem. Beletrie, dokumentární literatura, poezie, knížky pro mládež, přírodní vědy. Máme novou populárně lékařskou řadu, vesměs paperbacky. Témata různá, stejně jako reputace jednotlivých autorů. Uvítali bychom příspěvky vynikajících sovětských lékařů a vědců. O pěstování ovcí ve vnějším Mon-golsku zájem nemáme, ani o rybolov za polárním kruhem, ale když přijdete s něčím rozumným, poslechneme si vás a koupíme to. Seznam plánovaných publikací oznámíme na dalším moskevském knižním veletrhu, a když všechno klapne, vydáme příští rok na jaře prvních šest titulů.“

„Nezlobte se, ale máte taky zajištěný odbyt, nebo se jako vždycky spoléháte na pomoc Boží?“ dotazoval se Zapadnyj s patetickou zdvořilostí.

Barley odolal pokušení napomenout Zapadného, aby se choval slušně, a bojoval dál. „Jednáme o distribuční dohodě s několika většími nakladateli a brzy s tím půjdeme ven. Kromě beletrie. Pokud jde o beletrii, zajistí distribuci náš vlastní posílený tým,“ prohlásil, ale za živého Boha by byl nedokázal říci, jak dospěli k tomuto bizarnímu opatření, a jestli vůbec něco takového rozhodli.

„Beletrie, to je u A. a B. pořád ještě vlajková loď, pane řediteli,“ vysvětloval zapáleně Wicklow, aby Barleymu pomohl.

„Beletrie by měla být vlajková loď vždy a všude,“ opravil ho Zapadnyj. „Řekl bych, že román představuje největší ze všech maratónů. To je přirozeně jen můj osobní názor. Je to nejvyšší forma umění. Vyšší než poezie, vyšší než povídka. Ale nikde mě necitujte, prosím vás.“

„Takhle si to můžeme dovolit formulovat jen my literární supervelmoci, pane řediteli,“ podlézal mu Wicklow.

Zapadnyj to s povděkem přijal a obrátil se na Barleyho. „Pokud jde o beletrii, v tomto zvláštním případě bychom rádi zajistili vlastního překladatele a požadovali bychom další pětiprocentní autorizační poplatek za překlad,“ řekl.

„To není problém,“ souhlasil Barley dobrotivě ze svého polospánku. „V současné době dávají A. a B. takové peníze jako spropitné pod talířek.“

Avšak k Barleyho úžasu se do toho Wicklow briskně vložil. „Promiňte, pane řediteli, ale to by znamenalo zdvojení poplatku za autorizaci. To bychom asi těžko mohli spolknout a přeložit. Zřejmě jste špatně slyšel, co pan Zapadnyj říkal.“

„To je pravda,“ potvrdil to Barley a posadil se zpříma. „Dalších pět procent bychom si mohli sotva dovolit.“

Když Barley lovil z aktovky zvláštní složku a začal po tom sluncem zalitém stole rozkládat několik lesklých prospektů, připadal si jako kouzelník, chystající se ke svému dalšímu číslu. „Na straně dvě představujeme našeho amerického partnera,“ oznámil. „Potomac Boston se na tom projektu podílí. A. a B. koupí plná práva na veškerá sovětská díla v anglické verzi a pro Severní Ameriku je postoupí Potomaku. Mají sesterskou firmu v Torontu, takže do toho zapojujeme i Kanadu. Je to tak, Wickersi?“

„Ano, pane řediteli.“

Jak to, že Wickers do té džungle pronikl tak rychle? ptal se Barley sám sebe v duchu.

Zapadnyj ještě studoval prospekt, jednu tuhou, neposkvrně-nou stránku po druhé. „Tenhle salát jste tiskli vy, Barley?“ optal se zdvořile.

„My ne – Potomac,“ odpověděl Barley.

„Ale řeka Potomac je od Bostonu pěkně daleko,“ namítl Zapadnyj, aby se blýskl znalostmi amerického zeměpisu před těmi z přítomných (moc jich nebylo), kdo se v něm taky trošku orientovali. „Pokud ji někdy nedávno nepřemístili, leží na ní Washington. Co je k sobě poutá, ptám se – město Boston a tuhle řeku? Mluvíme o zavedené firmě, Barley, nebo o nějakém fungl novém podniku?“

„V téhle branži jsou noví. Jinak je to stará firma. Obchodní. Dříve ve Washingtonu, nyní v Bostonu. Kapitálové investice. Do nejrůznějších podniků. Filmová produkce, parkoviště, výherní automaty, prostituce a kokain. Obvyklý program. Nakladatelská činnost, to je pro ně vlastně jenom bokovka.“

Všichni se začali smát, ale Barley v duchu slyšel Neda, jak říká: „Gratuluju vám, Barley. Tady Bob vyšťáral jednoho bohatého Bostoňana, který s vámi půjde do holportu. Vaším úkolem bude utrácet jeho prachy.“

A Bob, s nohama jako žehličky a v tvídovém saku, se usmíval, jako by právě uzavřel výhodný obchod.

Jedenáct třicet. Osm hodin a čtyřicet pět minut do tak asi osmi patnácti.

„Šofér chce vědět, co může čekat, až se sejde s královnou,“ halekal Wicklow nadšeně dozadu přes rameno Barleymu. „Hrozně ho ta představa vzrušuje. Bere úplatky? Dává lidi popravovat za drobné přestupky? Jaký to je, žít v zemi, kde vládnou dvě rozkurážený ženský?“

„Řekněte mu, že to dá zabrat, ale že to jakžtakž zvládáme,“ radil mu Barley a doširoka zívl.

Osvěžil se douškem ze své flaštičky, pohodlně se opřel, a když se probudil, zjistil, že kráčí za Wicklowem jakousi vězeňskou chodbou. Jenže místo pokřikování vězňů se k němu temným prostorem rozléhavě nesl pískot konvice na čaj a cvakání počítadla. A za chvilku už s Wicklowem stojí v místnosti, která vypadá jako kancelář Britské železniční společnosti, vybavená originálním zařízením z roku 1935. Na železných stropních traverzách tu visí mouchami zaneřáděné žárovky a nefungující ventilátory. Amazonky se šátky na hlavách kralují nad starobylými psacími stroji, jež jsou vybaveny azbukou a velikostí připomínají spíš kamna. Zaprášené police přetékají účetními knihami. Od prkenné podlahy až po okenní parapety se vrší krabice od bot, nacpané žlutohnědými kartotéčními lístky.

„Barley! Kristepane! Vítejte u Odpoutaného Prométhea! Slyšel jsem, že jste se konečně dostal k nějakým prachům. Kdo vám je dal?“ hulákal pán ve středních letech, který měl na sobě uniformu à la Fidel Castro a prodral se k nim vším tím nepořádkem kolem. „Dohodnem se přímo, ano? Ta pakáž z VAAP ať se jde vycpat!“

„Juriji, strašně rád vás zase vidím! Tohle je Len Wicklow, náš redaktor. Mluví rusky.“

„Vy jste špión?“

„Jenom ve volných chvílích, pane.“

„Kristepane! Líbíte se mi. Připomínáte mi mýho mladšího bráchu.“

Najednou jsou na Madison Avenue. Na oknech žaluzie, na stěnách mapy, spousta lenošek. Jurij je tlustý, energií překypující žid. Barley mu přinesl láhev Johnnieho Walkera s černou vinětou a punčocháče pro jeho krásnou novou ženu. Jurij odšroubuje uzávěr, zahodí ho a trvá na tom, že si musejí připít, i když jenom z čajových šálků. Vstupují do ruského éteru. Mluví se o Bulga-kovovi, Platonovovi, Achmatovové. Bude možné vydávat Solženicyna? A Brodského? Probírá se zmatený seznam současných britských autorů, kterým se zcela náhodně dostalo oficiálního souhlasu, a díky tomu jsou v Rusku slavní. O některých Barley v životě neslyšel, jiné nemůže ani cítit. Výbuchy smíchu, přípitky, drby o anglických přátelích, ať zhynou ti grázlové z VAAP. Rusko se mění každou hodinou – uvědomuje si to Barley? Četl ten článek v Novostech z minulého čtvrtka o těch neofašistických šílencích z Pamjati, jejich zpovykaném nacionalismu a antisemitismu, o té pakáži, která je proti všem a hájí jenom svoje vlastní zájmy? A ten článek v Ogoňku o Sig-mundu Freudovi? A to, co napsal Novyj mir o Nabokovovi? Redaktoři, výtvarníci, překladatelé, nekonečná záplava jmen jako obvykle, ale ani zmínka o nějaké Kátě. Všichni už mají v hlavě, i ti, co se odmítli napít. Představují hostu velkého autora jménem Míša, kterého usadí tak, aby na něj všichni dobře viděli.

„Míša ještě nebyl ve vězení,“ vysvětluje Jurij omluvně a všichni kolem řvou smíchy. „Ale možná bude mít kliku a ještě ho tam pošlou, než bude pozdě, aby si ho na Západě všimli a začali ho vydávat!“

Probírají se poslední mistrovská díla sovětské beletrie. Jurij jich ze svého seznamu vybral pouze sedm – z každého by byl zaručený bestseller, Barley. Vydejte je, a můžete pro mě otevřít konto u nějaké švýcarské banky. Sháňka po příručních taškách z umělé hmoty, zatímco Wicklow přebírá pod svou ochranu osm nepublikovatelných rukopisů, protože tohle je svět, kde kopírka a elektrický psací stroj dosud patří k zakázaným prostředkům podvratné činnosti.

Diskutují o divadle a o Afghánistánu. Brzy se všichni sejdeme v Londýně! křičí Jurij jako šílený hráč, který dává do hry úplně všechno. „Pošlu vám svého syna, ano? Pošlete mi sem vašeho? Poslyšte – vyměníme si rukojmí, a pak se nikdo neodváží toho druhého bombardovat!“

Když začne něco říkat Barley, všichni zmlknou, a jsou zticha, i když mluví velký spisovatel Míša. Wicklow tlumočí a Jurij a tři další přítomní mají výhrady k jeho překladu. Míša má námitky vůči těm výhradám. Začíná se to pěkně rozkládat.

Někdo se dožaduje vysvětlení, proč v Británii stále ještě vládne ta fašistická konzervativní strana, Proč proletariát tu verbež z jejich postů nevykope? Barley se pokusí nadhodit něco nepůvodního v tom smyslu, že demokracie představuje sice ten nejhorší existující politický systém, ale lepší že bohužel nejsou k dispozici. Nikdo se tomu nezasměje. Možná už to slyšeli, možná se jim to vůbec nelíbí. Whisky je už všechna vypitá a je načase rozloučit se, dokud všechny úsměvy zcela neodumřou. Jak se Angličané vůbec opovažují mluvit o lidských právech, když sami zotročují Iry a Skoty? Proč podporujete tu odpornou jihoafrickou vládu? ptá se devatenáctiletá blondýnka v plesových koktajlkách. Já ji nepodporuju, říká Barley. Vážně ne.

„Poslyšte,“ říká Jurij u dveří, „od toho Zapadného radši dál. Netvrdím, že je to agent ká-gé-bé. Říkám jenom, že musel mít nějaký moc dobrý kamarády, jestli se zase takhle chytil. Vy jste fajn chlap. Víte, jak to myslím?“

To už se mnohokrát objali.

„Juriji,“ řekne na to Barley. „Moje stará máti mě naučila, že tady jste všichni kágebáci.“

„I já?“

„Vy především. Tvrdila mi, že vy jste ten nejnebezpečnější.“

„Já tě miluju, člověče. Slyšíš? Pošli mi toho svýho synka. Jak že se jmenuje?“

Je půl druhé a mají už hodinu zpoždění před dalším krokem na cestě k tak asi čtvrt na devět.

Stěny obložené tmavým dřevem, výtečné jídlo, uctivá obsluha, atmosféra šlechtického loveckého zámečku. Sedí u dlouhého stolu pod galérií v sídle Svazu spisovatelů. V čele opět Alik Zapadnyj. Přiloudá se tam několik nadějných šedesátiletých spisovatelů, chvíli poslouchají a pak zase odkráčejí i se svými velkými myšlenkami. Zapadnyj upozorňuje na ty, které nedávno propustili z vězení, a na další, kteří je tam – jak doufá – brzy vystřídají. Literární byrokrati si přitahují židle a cvičí se ve své angličtině. Wicklow překládá, Barley jenom jiskří, inspirován pouze ovocným džusem a pozůstatky té černé viněty. Svět bude brzy lepší, ujišťuje Barley Zapadného, jako by byl v této záležitosti expert.

Ukvapeně cituje Zinovjeva. „Kdy tohle všechno skončí? Kdy se lidé přestanou stavět do fronty u Hrobky?“ Narážka na Leninovo mauzoleum.

Potlesk není tentokrát už tak ohlušující.

V souhlase s novými protialkoholickými zákonnými opatřeními přináší vrchní přesně ve dvě hodiny karafu s vínem a Zapadnyj vytahuje z otřískané aktovky na Barleyho počest láhev pepřové vodky.

„Neříkal vám Jurij, že jsem u ká-gé-bé?“ ptá se truchlivě.

„Samozřejmě neříkal,“ tvrdí Barley udatně.

„Nemyslete si, že to řekl jenom vám. Vykládá to všem zápaďákům. Víte, někdy mám jisté pochybnosti, pokud jde o Jurije. Je to docela fajn chlap, ale všichni vědí, že to je mizernej nakladatel, tak jak to přijde, že se takovej žid drží v tom postavení? Minulý týden mu pokřtili synka v Zagorsku. Jak si to má člověk vysvětlit?“

„To není můj problém, Aliku. Žij a nech žít, to je moje heslo. Finito.“ A stranou: „Wicky, dostaňte mě odtud, začínám bejt střízlivej.“

Je šest hodin. Barley má za sebou dvě další nesmírně upovídaná sezení, jako zázrakem se mu podařilo odmítnout několik pozvání na večer, a teď je u sebe v hotelu, zápolí se sprchou, aby si trochu vyjasnil hlavu, a Wicklow na něj skrz dveře pro potřeby případného odposlechu pokřikuje nějaké nakladatelské prkotiny. Neboť Wicklow má od Neda příkaz, aby zůstal s Barleym do poslední chvíle, kdyby najednou dostal trému nebo zapomněl svůj text.

7

V onom třetím roce Velké sovětské perestrojky nepatřil sice hotel Oděsa ke klenotům vratkého moskevského turistického ruchu, ale zároveň to ani zdaleka nebyl jeho nejbědnější projev. Platilo se tu spíše rubly než dolary, a tak se tu nevyskytovaly takové výdobytky jako bar, do kterého se nesmí bez tvrdé měny, nebo skupinky cestováním utahaných hostů z Minnesoty, kteří se málem v slzách dožadují svých ztracených zavazadel. Bylo tam tak špatné osvětlení, že mosazná svítidla a ozdobné sošky a jídelna s galérií budily spíše dojem neblahých starých časů v okamžiku jejich konce než socialistického fénixe vzlétajícího z jejich popela. A když člověk vystoupil z rozhrkaného výtahu a hrdinně se vystavil zamračenému pohledu patrové děžurné, krčící se ve své kukani mezi zčernalými pokojovými klíči a omšelými telefonními aparáty, zachvátil ho nejspíše pocit, že se vrací do nějaké ohavné vzdělávací instituce svého mládí.

Ovšem v té době nedospěla ještě přestavba do zviditelněné podoby. Stále ještě se o ní jen mluvilo.

Ovšem pro ty, kdo po něčem takovém toužili, měl hotel Oděsa v těch dnech svou specifickou atmosféru, a naštěstí si ji podržuje doposud. Ty dobré dámy v recepci skrývají za svými nepřístupnými pohledy laskavé srdce, o vrátných je už dávno známo, že vám vlídně pokynou směrem k výtahu, aniž by po vás už popáté v témže dni chtěli, abyste jim předložili pas. Vedoucí restaurace, když se mu dostane vhodného povzbuzení, vás galantně uvede k vašemu stolu a je rád, když se za to na něj usmějete. A mezi šestou a devátou večer se hotelová hala proměňuje v improvizovanou scénu, na které se střídají desítky národů Impéria. Elegantně oblečení vládní úředníci z Taškentu, plaví učitelé z Estonska, straničtí funkcionáři z Turkménie a Gruzie s jiskrnýma očima, ředitelé kyjevských továren, námořní inženýři z Archangelska, nemluvě o Kubáncích, Afgháncích, Polácích, Rumunech a četách ošuntěle arogantních východních Němců, ty všechny sem vyvrhují letištní autokary a oni ze sluncem zalité ulice vstupují do zklidňujícího příšeří hotelové haly, aby se přichystali složit hold Římu a ukázněně sunout svoje dary před tribunu.

A Barley, sám zdrženlivý emisar, byť zcela odlišného impéria, zaujal toho večera místo mezi nimi.

Nejdříve seděl, ale brzy mu jakási stará dáma poklepala na rameno a požádala ho, aby jí uvolnil místo. Pak se chvíli motal v prostoru u výtahu, ale v jedné chvíli ho do něj málem vnesla hradba papundeklových kufrů a hnědých balíků. Nakonec se uchýlil pod ochranu středního sloupu a tam setrval; omlouval se tu na jednu, tu na druhou stranu, sledoval, jak se otevírají a zavírají skleněné vstupní dveře, a ustupoval z cesty lidem, kterým se do ní pletl. Tiskl k hrudi výtisk Emmy od Jane Austenové a v druhé ruce třímal křiklavý igelitový pytlík z heathrowského letiště.

Oddechl si, když ho Káťa konečně přišla vysvobodit.

Na jejich setkání nebylo nic tajného, ani v jejich chování. Zachytili své pohledy v témže okamžiku, ještě když se Káťa protlačovala dveřmi dovnitř. Barley zdvihl paži a mával na ni tou Austenkou.

„Haló, tady jsem! Blair. Rád vás vidím!“ halekal.

Zmizela mu a pak se zase vítězně objevila. Slyšela ho? V každém případě se usmála a zdvihla oči k nebesům v panto-mimickém gestu, kterým se omlouvala za to, že se trošku opozdila. Odhodila si z čela pramen černých vlasů a Barley zahlédl prstýnky, zásnubní a snubní, o kterých se zmiňoval Landau.

„Dalo mi strašně práce odtamtud utéct,“ signalizovala přes cizí hlavy. Nebo snad: „Za živého Boha jsem nemohla sehnat taxík.“

„Nic se neděje,“ vysílal jí Barley zpátky.

Pak ho nechala být a zamračeně se hrabala v kabelce, aby se mohla legitimovat mladému tajnému, jehož příjemnou povinností bylo toho večera prověřovat všechny atraktivní dámy, které do hotelu přicházely. Vytáhla jakousi červenou kartičku, Barley to tipoval na průkazku Svazu spisovatelů.

Pak se od ní musel odtrhnout, protože byl nucen svou zadrhávající, i když docela slušnou francouzštinou vysvětlovat vytáhlému Palestinci, že skutečně není členem Mírové skupiny, ba dokonce ani ředitelem tohoto hotelu. Pochyboval, že někdo takový vůbec existuje.

Wicklow, který to dění sledoval z poloviny schodiště, říkal potom Barleymu, že ještě nikdy nebyl svědkem dokonaleji zvládnuté veřejné konspirační schůzky.

Pro ten svůj výstup byli Barley a Káťa kostýmováni jakoby každý do jiné hry: Káťa v modrých šatech se starosvětským krajkovým límečkem, který tak okouzlil Landaua, jako do velké tragédie, kdežto Barley, v proužkovaném obleku po tatínkovi, jehož rukávy mu byly příliš krátké, v ošoupaných semišových botách nad kotníky od oxfordské firmy Ducker, které by pouze sběratel starožitností mohl pokládat za dosud krásné, by se výtečně vyjímal v nějaké lechtivé anglické komedii.

Když se pak konečně setkali, oba byli tím druhým překvapeni. Koneckonců si byli ještě zcela cizí, bližší silám, které je sem přivedly, než sobě navzájem. Barley překonal nutkání políbit ji formálně na tvář a místo toho užasl nad jejíma očima, které nejenže byly velmi temné a zároveň plné světla, ale také výrazně orámované, až ho napadlo, jestli náhodou nemá zdvojené řasy.

A protože se na Barleyho tváři objevil ten nedefinovatelně pošetilý výraz, který postihuje některé Angličany, když se octnou v přítomnosti krásné ženy, zmocnilo se Káti podezření, že její první instinkt v tom telefonu byl správný a že tenhle chlap je pořádně omezený náfuka.

Mezitím se dostali tak blízko k sobě, že pociťovali teplo, které z toho druhého sálalo, a na Bradleyho dolehla vůně jejího make-upu. Kolem nadále vřela změť cizích jazyků.

„Pan Barley, předpokládám,“ oslovila ho udýchaně a položila mu ruku na předloktí, protože měla ve zvyku dotýkat se lidí, jako by se chtěla ujistit, že jsou skuteční.

„Zcela správně, to jsem já, zdravím vás, a vy jste Káťa Orlovová, Nikiho přítelkyně. To je báječné, že jste se mohla utrhnout. Jste přesná jako hodiny. Jak se vede?“

Fotografie nelžou, ale taky nikdy nemluví pravdu, říkal si v duchu Barley a sledoval, jak se jí při dýchání zvedají ňadra. Nikdy nemohou zachytit, co vyzařuje z děvčete, které vypadá, jako by právě spatřilo zázrak, a tys byl první osoba, které se to rozhodlo sdělit.

Dav rojící se v hale mu vrátil rozmysl. Žádní dva lidé, ať už se setkali za jakýmkoli účelem, nemohou být přece tak otužilí, aby spolu v tomhle zmatku vydrželi cukrovat déle, než je nezbytně nutné.

„Víte co?“ řekl, jako by ho právě v té chvíli něco osvítilo. „Já vám koupím něco na zub. Niki mně tloukl do hlavy, abych se o vás staral jako o vlastní. Říkal, že jste se seznámili na té výstavě audioprogramů. Prima chlap. Srdce ze zlata,“ klábosil vesele a kormidloval ji ke schodišti a k nápisu BUFET. „Takoví lidé jsou solí země. Občas taky umí jít pěkně na nervy, ale nikdo přece není dokonalý.“

„Pan Landau je velice hodný člověk.“ Říkala to stejně jako Barley pro potenciální uši neidentifikovaného posluchačstva, ale přesto to znělo velmi přesvědčivě.

„A spolehlivý,“ souhlasil vehementně Barley, když vystoupili do prvního patra. Z nějakých důvodů mluvil teď už taky zadýchaně. „Poproste ho o něco, udělá to. Po svém, pravda. Ale udělá to, a nechá si pro sebe, co si o tom myslí. Vždycky si říkám, že takhle si počínají skutečně dobří přátelé, nemyslíte?“

„Řekla bych, že bez určité dávky diskrétnosti se přátelství nemůže obejít,“ odpověděla, jako by citovala z nějaké příručky pro novomanžele. „Pravé přátelství se musí opírat o vzájemnou důvěru.“

A Barley projevoval s těmihle hlubokými moudrostmi vřelý souhlas, a při tom nemohl nepostřehnout, jak nápadně se její sentence podobají Goethovým.

V prostoru ohraničeném závěsy stál deset metrů dlouhý stůl a na něm jediný podnos se sladkými sušenkami. Za ním stály na stráži u objemného samovaru tři boubelaté ženštiny v bílých uniformách a průhledných čepičkách z uměliny a tvrdě se mezi sebou hádaly.

„A v knihách se staroušek Niki vyzná, aspoň svým způsobem,“ poznamenal Barley, aby to téma ještě více rozvedl. Postavili se před zábranou, kterou tvořil natažený provaz. „Bête intellectuelle, jak říkají Francouzi. Prosili bychom čaj, dámy.“

Dámy si ho nevšímaly a handrkovaly se dál. Káťa se na ně chvíli dívala, v nehybné tváři žádný výraz. Najednou k Barleyho úžasu vytáhla tu červenou průkazku, něco hněvivě zaštěkala – jinak se to nedalo popsat – a výsledkem toho bylo, že se jedna z těch ženských na chvíli odpojila od ostatních, chňapla na polici po dvou šálcích a zlostně jimi udeřila o talířky, jako by ládovala nějakou starou flintu. Se stejnou zuřivostí nalila vodu do velké konvice. Ve stejně vzteklém rozpoložení pak odněkud vydolovala moderní technické zařízení v podobě krabičky zápalek, zapálila plynový hořák a s rachotem na něj postavila konvici. Potom se vrátila ke svým soudružkám.

„Nechtěla byste něco zakousnout?“ nabízel Barley Kátě. „Zapečenou husí paštičku?“

„Děkuji. Snědla jsem nějaké pečivo na té recepci.“

„Ach tak. Bylo to dobrý?“

„Nic moc.“

„Ale Maďaři byli milí?“

„Projevy nestály za moc. Řekla bych, že byly naprosto banální. To je ale vina naší, sovětské strany. S cizinci se nedokážeme dostatečně uvolnit, i když jsou ze socialistických zemí.“

Na chvíli jim oběma došla řeč. Barley si vzpomněl na jednu dívku, se kterou se znal na univerzitě, generálskou dcerku s pletí jak růžové lístky, která svůj veškerý životní zájem věnovala ochraně práv zvířat, až se pak provdala za jednoho z organizá-torů místních honů. Káťa se ponuře dívala směrem ke vzdálenému rohu místnosti, kde stálo v přesně vyrovnané řadě dvanáct vysokých stolů. O jeden z nich se opíral Leonard Wicklow a něco veselého si vyprávěl s mládencem přibližně stejného věku. U jiného popíjel ve společnosti dívčiny v džínsech limonádu jakýsi postarší rytmistr v jezdeckých botách a rozhazoval paže, jako by jí chtěl předvést, o jak obrovské latifundie kdysi přišel.

„Proč jsem vás vlastně nepozval někam na večeři?“ pozname-nal Barley, a když se jeho oči zase potkaly s jejíma, měl pocit, že do té hloubky padá. „Asi jsem nechtěl být příliš dotěrný. Člověk nechce riskovat, že dostane košem.“

„Ani by se to nehodilo,“ odpověděla a zamračila se.

Konvice začala bafat, ale otrlé bufetářky k ní i nadále obracely záda.

„Ono je to vždycky těžké, bavit se po telefonu, nemyslíte?“ zeptal se Barley, aby řeč nestála. „Hovořit do vajíčka z umělé hmoty, místo stát s někým tváří v tvář. Já to zlotřilé zařízení nenávidím, vy taky?“

„Jestli nenávidím co, prosím?“

„Telefon. Hovor na dálku.“ Konvice začala plivat na hořák. „Člověk si dělá nejpošetilejší představy o lidech, když je nemá před očima.“

A skoč do toho, poroučel si. Teď.

„Přesně tohle jsem onehdy říkal jednomu kolegovi z nakla-datelské branže,“ pokračoval týmž ležérním, konverzačním tónem. „Mluvili jsme o jednom rukopisu, románu, který mi někdo poslal. Ukázal jsem mu ho, ve vší důvěrnosti samozřejmě, a on jím byl naprosto unesený. Prý nejlepší věc, kterou měl v posledních letech v ruce. Přímo dynamit, tvrdil.“ Vpíjela se očima do jeho, až šel z přímosti toho pohledu strach. „Ale je to strašně divný, když člověk nemá o tom autorovi sebemenší představu,“ pokračoval nenuceně. „Ani nevím, jak se jmenuje. Natož odkud čerpá svoje podklady, jak se naučil psát a tak dále. Víte, jak to myslím? Jako kdybyste uslyšela zlomek hudby a nebyla si jistá, jestli to je Brahms, anebo Cole Porter.“

Mračila se. Sevřela rty a vtáhla je mezi zuby, jako by si je chtěla navlhčit zevnitř. „Jsem toho názoru, že když jde o umělce, nejsou takovéhle osobní otázky vhodné. Někteří spisovatelé dokáží pracovat pouze v anonymitě. Talent je prostě talent. Nepotřebuje žádné vysvětlování.“

„Já jsem ani tak neměl na mysli nějaké vysvětlování. Šlo mi spíš o autentičnost,“ vysvětloval Barley. Obrys její tváře lemovalo jemňounké chmýří, ale na rozdíl od jejích vlasů bylo zlatavé. „Vy přece víte, co je to nakladatelská práce. Když někdo například napíše román o horských kmenech severní Barmy, má člověk přece právo se ptát, jestli byl někdy v životě na jih od Minsku. Obzvlášť když je to opravdu významný román, jako třeba v tomto případě. Potenciální celosvětový bestseller, tvrdí ten můj přítel. Podle mého názoru má za takových okolností člověk právo trvat na tom, aby autor předstoupil a tak říkajíc prokázal svou kvalifikaci.“

Nejstarší z bufetářek prokázala nejvíce odvahy a nalila tu vroucí vodu do samovaru. Druhá odemykala něco, co vypadalo jako plukovní pokladna. Třetí odvažovala na ručních vahách porce čaje. Barley prohledal kapsy a vytasil se s třírublovkou. Když ji spatřila žena u pokladny, spustila vyděšenou tirádu.

„Ta paní je nějak nespokojená,“ konstatoval Barley připitoměle. „Ale to jsme tady všichni, ne?“

Pak uviděl, jak Káťa pokládá na pult třicet kopějek, a všiml si, že když se usměje, udělají se jí na tvářích dva malinkaté dolíčky. Vzal knihy a tu igelitovou tašku. Šla za ním se šálky čaje na podnose. Ale když došli ke stolu, obrátila se na něj s výzvou ve tváři.

„Žádá-li se na autorovi, aby prokázal, že mluví pravdu, je třeba chtít totéž i po nakladateli,“ řekla.

„Ale jistě – já jsem pro čestné jednání na obou stranách. Čím víc lidí vyloží karty na stůl, tím líp pro nás pro všechny.“

„Slyšela jsem, že se ten autor dal inspirovat jedním ruským básníkem.“

„Pečorinem,“ přisvědčil Barley. „Našel jsem si ho v encyklo-pedii. Narozen v roce osmnáct set sedm v Dymerce v Kyjevské gubernii.“

Rty měla blízko okraje šálku a oči sklopené. A ačkoliv měl Barley hlavu plnou docela jiných věcí, zaznamenal, že jí ve večerním světle, které pronikalo dovnitř okny, zprůsvitnělo pravé ouško, vykukující mezi vlasy.

„Autora ovšem také inspirovaly jisté názory jednoho Angličana, týkající se světového míru,“ poznamenala s nesmírnou vážností v hlase.

„Myslíte, že by se s tím Angličanem rád znovu setkal?“

„To je možné zjistit. Zatím to není známo.“

„Ten Angličan by se s ním sešel velice rád,“ řekl Barley. „Měli by si promluvit o mnoha věcech. Kde bydlíte?“

„S dětmi.“

„A kde bydlí vaše děti?“

Pauza, ve které měl Barley znovu nepříjemný pocit, že se prohřešil proti jakési neznámé etice.

„Bydlíme nedaleko stanice metra Aeroport. Žádné letiště už tam není, je tam sídliště. Prosím vás, jak dlouho se zdržíte v Moskvě, pane Barley?“

„Týden. Má ten váš byt nějakou adresu?“

„To se nehodí. Budete bydlet po celou dobu tady v Oděse?“

„Pokud mě nevyženou. Co dělá váš manžel?“

„To není důležité.“

„Pracuje v nakladatelské oblasti?“

„Ne.“

„Je spisovatel?“

„Ne.“

„Tak co je? Skladatel? Pohraničník? Kuchař? Jak vám dokáže zajišťovat životní standard, na který jste zvyklá?“

Opět se mu podařilo ji rozesmát, což ji zřejmě potěšilo stejně jako jeho. „Byl ředitelem jednoho dřevařského koncernu,“ řekla.

„A čemu řediteluje teď?“

„Jeho továrna vyrábí bytové prefabrikáty pro zemědělské oblasti. Jsme rozvedeni, jako tady v Moskvě všichni.“

„A děti – kluci? Holky? Jak jsou staré?“

V tom okamžiku bylo po smíchu. Chvíli se bál, že ho tam nechá stát a odejde. Zvedla hlavu, tvář jí ztuhla, v očích zaplál hněvivý oheň. „Mám chlapce a holčičku. Dvojčata, osm let. To ale není důležité.“

„Mluvíte přímo báječně anglicky. Líp než já. Vaše angličtina je jak pramenitá voda.“

„Děkuji. Mám na jazyky přirozený talent.“

„Je v tom něco víc. Vaše angličtina je jako z jiného světa. Jako by se vývoj anglického jazyka zastavil u Jane Austenové. Kde jste se to naučila?“

„V Leningradě. Chodila jsem tam do školy. A angličtina je přímo moje vášeň.“

„Kde jste chodila na univerzitu?“

„Taky v Leningradě.“

„A kdy jste se přestěhovala do Moskvy?“

„Když jsem se provdala.“

„Jak jste se seznámili?“

„S manželem jsme se znali od dětství. Chodili jsme spolu do školy a jezdili na letní tábory.“

„A chytali spolu ryby?“

„Taky divoké králíky,“ odpověděla a vrátil se jí úsměv, který prosvětlil prostor kolem. „Voloďa je Sibiřan. Ví, jak se dá přespat ve sněhu, umí stáhnout králíka, lovit ryby dírou v ledu. V době, kdy jsem si ho brala, mě intelektuální hodnoty nezajímaly. Myslela jsem si, že pro člověka je nejdůležitější umět stáhnout králíka.“

„Já jsem se vlastně ptal na to, jak jste se seznámila s naším autorem,“ vysvětloval Barley.

Sledoval, jak zápasí se svou nerozhodností, a při tom si uvědomil, jak bezprostředně se jí v očích odrážejí její pocity, jak mu jde chvíli vstříc a vzápětí se od něj odtahuje. A nakonec ji ztratil úplně. Shýbla se pod stůl, odhrnula vlasy, které jí spadly do obličeje, a sáhla po kabelce. „Prosím vás, poděkujte panu Landauovi za knihy i za ten čaj,“ řekla. „Že mu poděkuji osobně, až zase přijede do Moskvy.“

„Nechoďte nikam, prosím vás. Musíte mi poradit.“ Ztišil hlas a ten teď zněl velice vážně. „Potřebuju od vás pokyny, co se má dělat s tím šíleným rukopisem. Přece v tom nemůžu jet sám. Kdo to napsal? Kdo je Goethe?“

„Nezlobte se, ale musím ke svým dětem.“

„To vám je nikdo nehlídá?“

„Samozřejmě že hlídá.“

„Tak zavolejte domů a řekněte, že přijdete později. Že jste se setkala s jedním fantastickým člověkem, který si chce s vámi celou noc povídat o literatuře. Vždyť jsme se sotva uviděli. Potřebuju čas. Chci se vás zeptat na spoustu věcí.“

Vzala ta díla Jane Austenové a vydala se ke dveřím. Barley klopýtal po jejím boku jako dotěrný cesťák.

„Prosím vás,“ žadonil. „Podívejte – já jsem jen špatnej anglickej nakladatel, co potřebuje s jednou krásnou ruskou ženou prodiskutovat nejmíň deset tisíc strašně vážných problémů. Nekoušu. Nelžu. Pojďte se mnou na večeři.“

„Nehodí se to.“

„A hodilo by se to některý jiný večer? Co mám udělat? Zapálit kadidlo? Postavit do okna svíčku? Vždyť jsem přijel jenom kvůli vám. Pomozte mi, abych já mohl pomoct vám.“

Jeho naléhání ji rozkolísalo.

„Nemůžete mi dát svůj telefon do bytu?“ dorážel.

„To se nehodí,“ zamumlala.

Scházeli po širokém schodišti. Přes moře hlav zahlédl Barley Wicklowa a jeho přítele. Stiskl Kátinu paži, ne bolestivě, ale přece jen natolik silně, aby ji přiměl se zastavit.

„Kdy?“ ptal se.

Stále ji držel za paži, těsně nad vnitřní stranou lokte, kde byla nejpevnější a nejplnější.

„Možná vám dneska večer ještě zavolám,“ odpověděla nahlodaně.

„Ne možná, ale určitě.“

„Zavolám.“

Zůstal stát na schodech a sledoval ji, jak se noří do davu a klestí si cestu k východu. Byl celý zpocený. Na záda a ramena se mu lepila vlhká košilovina. Potřeboval se něčeho napít. A především se toužil zbavit toho mikrofonního postroje. Nejradši by ho rozcupoval na malé kousky, rozdupal to na kaši a poslal doporučeně Nedovi pouze do vlastních rukou.

Wicklow, s tím svým uhnutým nosem, k němu hopkal po schodech nahoru, šklebil se jako zloděj a breptal nějaké nesmysly o jedné sovětské monografii o Bernardu Shawovi.

Kráčela rychle. Dívala se po taxíku, ale ten pohyb jí dělal dobře. Obloha se zatáhla a nebylo vidět žádné hvězdy, jen široké ulice a zář obloukovek z Petrovky. Potřebovala získat odstup od něho i od sebe. Hrozilo jí, že propadne panice zrozené nikoli ze strachu, ale z divokého pocitu odporu. Neměl přivádět řeč na dvojčata. Neměl právo klepat na tenké překližkové stěny, oddělující jeden život od druhého. Neměl ji obtěžovat byrokratickým vyptáváním. Ona mu přece důvěřovala – tak proč nedůvěřoval on jí?

Zabočila za roh a pokračovala v chůzi. Je to typický imperialista, falešný, dotěrný a nedůvěřivý. Kolem projel taxík, ale ignoroval ji. Další jí zastavil, řidič vyslechl, kam by to mělo být, a pak odfrčel za nějakou lukrativnější zakázkou – vozit kurvy, převážet menší nábytek, přepravovat zeleninu, maso a vodku pro šmelináře z černého trhu, lákat do pasti zahraniční turisty. Začínalo pršet, padaly velké, dobře mířené kapky.

To jeho vtipkování, tak nevhodně časované. To vyslýchání, tak neomaleně drzé. Už ho nechci ani vidět! Měla by jet metrem, ale hrozila se představy uzavřeného prostoru. Pohledný chlap, samozřejmě, jako kdejaký Angličan. Taková ta elegantní neohrabanost. Byl to vtipný, jistě i citlivý člověk. Nečekala, že se k ní bude chovat tak důvěrně. Nebo možná ona zaujala příliš důvěrný postoj k němu.

Šla dál, pomalu se uklidňovala a stále se ohlížela po taxíku. Déšť začal houstnout. Vytáhla z kabelky skládací deštník a rozevřela si ho nad hlavou. Východoněmecké zboží, dárek od jednoho krátkodobého milence, na kterého nebyla obzvlášť pyšná. Došla ke křižovatce a chystala se vstoupit do vozovky, když u ní zastavil mladík v modré ladě. Na něj nemávala.

„Chcete někam zavést, děvenko?“

Byl to taxikář, nebo vozil lidi načerno? Nasedla a řekla mu, kam má namířeno. Mladík se začal kroutit. Déšť bubnoval na střechu vozu.

„Je to moc naléhavé,“ řekla a podala mu dvě třírublovky. „Potřebuju tam být co nejdřív,“ dodala a pohlédla na hodinky. V duchu se ptala sama sebe, jestli je to příznačné u lidí, kteří se chtějí dostat co nejrychleji do nemocnice, dívat se takhle na hodinky.

Ten mladý muž vzal zřejmě její véc za svou. Řítil se ulicemi krkolomnou rychlostí a stejně rychle pořád něco mlel a otevřeným okénkem chlístaly do vozu proudy vody. Jeho nemocná matka v Novgorodu prý omdlela, když česala jablka, přímo na žebříku, a když přišla k sobě, měla obě nohy v sádře. Přes přední sklo se valila řeka dešťové vody. S přiděláváním sundaných stěračů se zřejmě nehodlal obtěžovat.

„A jak se jí daří teď?“ zeptala se Káťa a vázala si kolem hlavy šátek. Žena spěchající do špitálu by se asi neměla moc bavit o útrapách jiných lidí, napadlo ji.

Mladý řidič prudce zastavil. Spatřila před sebou bránu. Obloha byla opět klidná, noc teplá a sladce voňavá. Pršelo vůbec?

„Tak jsme tady,“ oznámil jí mladík a podával jí ty třírublové bankovky. „Až příště, ano? Jak se jmenujete? Neměla byste zájem o čerstvé ovoce, kávu, vodku?“

„Jen si to nechte,“ vyštěkla na něj a strčila mu ty peníze zpátky.

Brána byla otevřená a za ní bylo vidět budovu s několika matně osvětlenými okny, zřejmě ředitelství nemocnice. K lávce pro chodce vedlo kamenné schodiště, napůl pohřbené v blátě a svinstvu. Můstek překlenoval příjezdovou cestu. Káťa shora viděla zaparkované sanitky, s líně se otáčejícími modrými světly. Poblíž postávala skupinka šoférů a zřízenců s cigaretami v prstech. U nohou jim na nosítkách ležela žena s rozbitou tváří, s hlavou stočenou stranou, jako by uhýbala další ráně.

Měl o mě strach, pomyslela si, když v myšlenkách na chvilku zabloudila k Barleymu.

Pospíchala k šedivému bloku, který se před ní zvedal. Klinika navržená Dantem a postavená Franzem Kafkou, připomněla si. Personál tam krade léky a prodává je na černém trhu, říkal. Doktoři si berou soukromé pacienty, aby uživili rodinu. Místo stvořené pro obyčejné lidi, spodinu našeho impéria, pro smolné proletáře, nýmandy bez vlivných konexí, jimiž disponuje úzká vrstva elity. Ten hlas jí zněl v hlavě v rytmu kroků, jimiž sebejistě procházela dvojitými vstupními dveřmi. Začala na ni poštěkávat nějaká ženská a Káťa tentokrát nevytáhla červenou průkazku, ale strčila jí do ruky rublík. V hale se všechno rozléhalo jako v krytém plaveckém bazénu. Za mramorovým pultem další ženštiny, které ignorovaly každého kromě sebe navzájem. Vedle na židli klímal staroch v modré uniformě a nevidomé otevřené oči upíral na obrazovku nefungujícího televizoru. Prošla kolem něj do chodby, vroubené nemocničními lůžky. Posledně tu žádné postele nebyly. Třeba je sem vynesli, aby udělali místo pro někoho důležitého. Utahaný medik-praktikant dával za asistence sestry v rozepnutém plášti a v džínsech nějaké stařeně krevní transfúzi. Nikdo nesténal, nikdo si na nic nestěžoval. Nikdo se neptal, proč musí umírat zrovna na chodbě. Ze svítícího nápisu POHOTOVOST bylo vidět jen pár prvních písmen. Vydala se tím směrem. Dělej, jako by ti to tam patřilo, radil jí poprvé. A fungovalo to. Fungovalo to i teď.

Čekárna byla v bývalé posluchárně, osvětlená jako za dušičky. Na pódiu tam trůnila matróna s tváří světice, a k ní se táhla fronta čekajících, dlouhá jako ustupující armáda. V šeru auly mručeli, šeptali a chlácholili děti bídní tohoto světa. Na lavicích leželi muži s částečně ošetřenými ranami. Potáceli se tu klející ožralové. Páchlo to tu desinfekcí, vínem a zaschlou krví.

Už jenom deset minut čekání. Přesto se jí myšlenky znovu stočily k Barleymu. K jeho upřímným, jakoby povědomým očím, k jeho póze beznadějné statečnosti. Proč jsem mu proboha nedala ten telefon domů? Jeho ruka na její paži, jako by tam ležela odjakživa. „Vždyť jsem přijel jenom kvůli vám.“ Vybrala si rozlámanou lavici blízko zadních dveří s nápisem TOALETY, posadila se a upřeně se zahleděla přímo před sebe. Můžeš tam umřít, a nikdo se tě ani nezeptá, jak se jmenuješ, říkal. Jsou tam dveře, je tam výklenek pro šatnu, vryla si do paměti. A potom hned ty toalety. Telefon je v šatně, ale nikdo ho nepoužívá, protože nikdo neví, že tam je. Přes centrálu se do nemocnice nikdo nedovolá, ale tuhle linku si tam dal zřídit jeden papaláš doktor, který chtěl být ve spojení se svými soukromými pacienty a se svou milenkou, ale potom ho přeložili. Nějaký idiot ten přístroj instaloval mimo dohled za sloup. A od té doby tam je pořád.

Jak to, že o něčem takovém víš? ptala se ho. Tenhle vchod, tohle křídlo, tenhle telefon, posaď se tam a čekej. Jak ses o tom dozvěděl?

Já hodně chodím po městě, odpověděl, a ona si ho představila, jak prochází moskevskými ulicemi, beze spánku, bez jídla, bez ní. Bloudím jako věčný gój, řekl jí. Chodím, abych byl pohromadě se svými myšlenkami, piju, abych se před nimi schoval. A když tak chodím, jsi vedle mě, vidím vedle svého ramene tvou tvář.

Bude takhle chodit, dokud nepadne, pomyslela si. A já půjdu za ním.

Na sousední lavici se začala ukrajinsky modlit venkovská žena se šafránově žlutým šátkem na hlavě. V obou rukou svírala malou ikonu a skláněla k ní hlavu, pokaždé o něco níž, až se svým bezvlasým čelem dotýkala úzkého rámu. Oči se jí rozzářily, a když je zavřela, uviděla Káťa, že jí mezi víčky vytryskly slzy. Jednou mrkne hvězda, a budu vypadat jako ty, projelo jí hlavou.

Vzpomněla si, jak jí vyprávěl o jedné sibiřské márnici, kterou navštívil, továrně na zpracování mrtvol v jednom z těch příznačných měst, v nichž pracoval. Jak tam mrtvá těla, mužská i ženská pohromadě, vyjížděla ze skluzného žlabu na karuselový pás, kde je jakési noční čarodějnice omyly proudem vody z hadice, označkovaly a zbavily všeho zlata, pokud se ovšem na těch mrtvolách vyskytovalo. Smrt je tajemství jako každé jiné, řekl jí; a tajemství je něco, co se pokaždé odhaluje pouze jedné jediné osobě.

Proč se mě vždycky snažíš poučit o tom, co je to smrt? dorážela na něj znechuceně. Protože jsi mě naučila, jak žít, odpověděl.

Ten telefon je nejbezpečnější v celém Rusku, ujišťoval ji. Ani ty největší šílence od státní bezpečnosti by ve snu nenapadlo odposlouchávat nepoužívaný telefon u nemocniční ambulance.

Vzpomínala na jejich poslední setkání v Moskvě, uprostřed třeskuté zimy. Na jednom ztraceném nádraží, v bezejmenném místě uprostřed prázdnoty, nastoupil do zastávkového vlaku. Cestoval třetí třídou; lístek si nekoupil, místo toho podstrčil průvodčímu deset rublů, jak to dělal každý. Orgány naší udatné a kompetentní státní bezpečnosti natolik změšťáčtěly, že se už nedokážou družit s pracujícími, tvrdil jí. Představovala si ho, ztracence v teplém spodním prádle, jak leží v polotmě na horní polici určené pro zavazadla, poslouchá chrchlání kuřáků a mručení opilců, dusí se zápachem člověčiny a prorezlého ohřívače vody a pozoruje kolem sebe otřesné věci, o kterých pak s ní jako obvykle nikdy nebude mluvit. Co to musí být za peklo, říkala si, být pronásledován svými vlastními výtvory? Uvědomovat si, že to nejlepší, co člověk může ve své profesi vykonat, je pro lidsvo to absolutně nejhorší?

Viděla se v duchu, jak na Kazaňském nádraží čeká na jeho příjezd, utábořená pod špinavými zářivkami mezi tisíci jiných, nekonečným čekáním znavených spoluobčanů. Vlak má zpoždění, zrušili ho, vykolejil, chodily kolem fámy. Trať je po celé délce až k Moskvě zavátá. Vlak už jede. Ještě nevyjel. V životě jsme neslyšela tolik nesmyslů. Nádražní zřízenci nalili do záchodů formaldehyd a teď jím páchlo celé nádraží. Měla na hlavě Voloďovu kožešinovou čepici, protože jí zakrývala větší část obličeje. Bradu měla zachumlanou do mohérové šály, tělo do ovčího kožichu. Ještě nikdy po nikom tak netoužila. V té kožešině jí bylo horko a zároveň se cítila hladově opuštěná.

Když konečně vystoupil z vlaku a kráčel rozbředlou čvachtanicí směrem k ní, měla tělo celé ztuhlé a chlapecky nejisté. Pak stála vedle něj v natřískaném metru, a když se k ní přitiskl, málem do okolního ticha vykřikla. Alexandra jí půjčila byt, odjela se svým mužem na Ukrajinu. Káťa odemkla vstupní dveře a vpustila ho před sebou dovnitř. Někdy se zdálo, že ten člověk neví, kdo je, nebo jako by mu to po tom všem složitém organizování bylo jedno. Někdy se ho bála dotknout, byl tak křehký. Avšak dneska ne. Dnes se k němu rozeběhla, vší silou ho objala a přitáhla si ho k sobě bez jakékoli rafinovanosti či něhy, trestajíc ho za dlouhé noci a měsíce marného toužení.

Ale on? Objal ji, jak to dělával její otec, v pase odtažený od jejího těla a pevný v ramenou. A když se od něj odtrhávala, věděla už, že doba, kdy svoje muka dokázal pohřbít v jejím těle, pominula.

Ty jsi moje jediné náboženství, šeptal a sevřenými rty ji líbal na obočí. Dobře mě poslouchej, Káťo, povím ti, k čemu jsem se rozhodl.

Ta venkovanka klečela na podlaze a milostně hýčkala svou ikonu, tisknouc ji k ňadrům a ke rtům. Káťa ji musela obkročit, aby se dostala k chodbě. Na konci lavice se usadil bledý mladík v kožené bundě. Jednu paži měl zastrčenou pod košilí, takže se domýšlela, že má zlomené zápěstí. Hlava mu padala dopředu, a když se protahovala kolem něj, všimla si, že má taky zlomený nos, ale už zhojený.

Výklenek tonul ve tmě. Od stropu bezmocně visela rozbitá žárovka. Ve vstupu do šatny jí bránil masívní dřevěný pult. Pokusila se zdvihnout sklopnou desku, ale byla moc těžká, a tak se protáhla pod ní. Stanula mezi prázdnými tyčemi s ramínky a nevyzvednutými klobouky. Sloup měl v průměru jeden metr. Rukou psaný nápis hlásal PŘIPRAVTE SI DROBNÉ; přečetla si ho ve světle, které sem krátce dopadlo, když se vedle otevřely a hned zase zavřely nějaké dveře. Telefon byl na svém obvyklém místě na druhé straně pilíře, ale když se postavila před něj, téměř ho v té tmě neviděla.

Upírala na něj oči a přála si, aby už zazvonil. Ten panický pocit ji opustil. Už byla zase silná. Kde jsi? přemýšlela. Na jednom z těch oficiálních poštovních čísel, na jedné z těch svých skvrn na mapě? V Kazachstánu? Ve středním Povolží? Na Uralu? Tam všude už byl, to věděla. Kdysi dokázala podle barvy jeho pleti poznat, jestli pracoval někde venku. Jindy zase vypadal, jako by byl dlouhé měsíce zavřený pod zemí. Kde je tě konec, s tím tvým strašlivým pocitem viny? říkala si. Kde jsi, s tím svým děsivým rozhodnutím? Na podobném temném místě, jako je tohle? Na nějakém maloměstském telegrafním úřadě, otevřeném čtyřiadvacet hodin denně? Představovala si ho uvězněného, jak ho někdy viděla ve snu, nelítostně spoutaného a zsinalého, přivázaného k dřevěné koze, že sebou téměř nemohl ani cukat, když ho bili a bili. Telefon zazvonil. Zvedla sluchátko a uslyšela bezvýrazný hlas.

„Tady Pjotr,“ řekl, což byl jejich bezpečnostní kód – kdyby mě dostali do rukou a přinutili mě, abych ti zavolal, udám jiné jméno, aby ses mohla ukrýt.

„A tady je Alina,“ odpověděla a v duchu žasla, že ze sebe vůbec dokáže vydat hlas. A pak už z ní všechno spadlo. Je naživu. Nezatkli ho. Nemlátí ho. Není přivázaný k dřevěné koze. Zaplavilo ji cosi jako znuděná lenost. Je naživu, hovoří s ní. Fakta, žádné emoce, jeho hlas zprvu vzdálený a jen napůl povědomý. Od začátku do konce jen fakta. Udělej tohle. Řekl tohle. Já řekla tohle. Pověz mu, že mu děkuju, že přijel do Moskvy. Řekni mu, že si počíná jako rozumný lidský tvor. Mně se vede dobře. A jak tobě?

Zavěsila, protože už nedokázala mluvit dál. Vrátila se do auly a posadila se na lavici vedle ostatních. Prudce oddechovala, aby se trochu vzpamatovala, a věděla, že si jí nikdo ani nevšimne.

Mladík v kožené bundě se stále ještě rozvaloval na té své lavici. Znovu si všimla jeho nosu, dokonale tvarovaného, ale neuvěřitelně uhnutého. Vzpomněla si znovu na Barleyho a pocítila vděčnost, že ten člověk existuje.

Ležel na posteli jen v košili. Jeho ložnička byla dusná krabice odseknutá z původní velké komnaty a zvučela vodovodním chorálem typickým pro každý ruský hotel, pofrkáváním kohoutků, crčením toaletní nádržky z malinkaté koupelny, žblunkáním ohromného černého radiátoru, hekáním chladničky, křečovitě se rozbíhající k další fázi činnosti. Ze skleničky na zuby usrkával whisky a v nemohoucím světle lampičky na nočním stolku předstíral, že si čte. Telefon měl hned u ruky a vedle něj notýsek, připravený na zápis vzkazů či velkých myšlenek. Telefony mohou být živé, ať už je jejich sluchátko zavěšené, nebo zvednuté, varoval ho Ned. Tenhle ovšem takový není, říkával si Barley. Tenhle bude mrtvý jako mumie, dokud mu to děvče nezavolá. Četl báječného Garcíu Márqueze, ale text mu připadal jako ostnatý drát – neustále o něj zakopával a musel se vracet.

Ulicí dole projelo auto, kolem prošel chodec. Pak přišel na řadu déšť, bubnující jako unavené broky na okenní tabulky. Bez křiku či smíchu či hněvivého klení mizela Moskva v nekonečném prostoru.

Vzpomněl si na její oči. Co asi ve mně uviděly? Starou vykopávku, domýšlel se, oblečenou do tatínkových šatů. Špatného herce, skrytého za svým výstupem, a pod šminkami už vůbec nic. Hledala ve mně vnitřní přesvědčení, a místo toho se jí vyjevila morální zbankrotovanost mé anglické třídy a její současnosti. Chtěla najít budoucí naději, a vyjevily se jí pouze pozůstatky ukončené historie. Hledala spojení, a uviděla na mně vývěsku Rezervováno. Takže jí stačil jeden letmý pohled, aby ode mě utekla.

Rezervováno pro koho? Pro jaký velký den či pro jakou velkou vášeň jsem se rezervoval?

Snažil se představit si její tělo. Ovšem s takovou tváří – kdo k ní potřebuje ještě nějaké tělo?

Napil se. Ta ženská má odvahu. A mohla by mu pěkně zkomplikovat život. Znovu se napil. Káťo, jestli je tohle pravda, rezervoval jsem se pro tebe.

Jestli.

Ptal se sám sebe, co by o ní měl ještě vědět. Nic než pravdu. Byly doby, už dávno zapomenuté, kdy si pletl krásu s inteligencí. Ale Káťa byla tak jednoznačně inteligentní, že tentokrát mu ani v nejmenším nehrozilo, že by tyto dvě hodnoty mohl zaměnit. A byly jiné doby, Pán Bůh s námi, kdy si pletl krásu s ctností. Ovšem z Káti vyzařovala taková míra ctnosti, že kdyby v příštím okamžiku strčila hlavu do dveří a svěřila se mu, že právě zavraždila svoje děti, ihned by mu vytanulo nejméně šest způsobů, jimiž by se pokoušel ji ujistit, že to není její vina.

Kdyby.

Znovu si lokl whisky a najednou si vzpomněl na Andyho.

Na Andyho Macreadyho, trumpetistu, který ležel ve špitále s uříznutou hlavou. Štítná žláza, sdělila mu neurčitě Andyho manželka. Když se na to přišlo, nechtěl Andy o nějaké operaci ani slyšet. Radši prý odplave někam daleko do moře a už se nevrátí zpátky. Takže se spolu opili a plánovali, že Andy odjede na Capri, dá si tam ještě jednou pořádně do nosu, naleje do sebe pár litrů červeného vína a odplave bez určitého cíle na špinavé, leč širé Středozemní moře. Ale když ho pak ta štítná žláza začala doopravdy trápit, zjistil Andy, že život je přece jen lepší než smrt, a tak se podrobil chirurgickému zákroku. A tak mu doktoři prakticky uřízli hlavu, držela mu už jen na obratlích, a uchovávali ho při životě jen přes trubičky. Takže Andy byl stále ještě naživu; žít ovšem neměl proč, a taky už neměl nač umřít, jenom si nadával, proč do toho moře včas neodplaval, a snažil se najít pro sebe nějaký smysl života, který by smrt nemohla odnést.

Budu muset tý jeho starý zavolat, pomyslel si. A zeptat se jí, jak se jejímu muži vede. Pohlédl na hodinky a počítal, kolik je teď ve skutečném či neskutečném světě paní Macreadyové hodin. Natáhl ruku k telefonu, ale z obavy, že by se ho pak Káťa nemusela dovolat, nakonec sluchátko nezvedl.

Vzpomněl si na svou dcerušku Antheu. Fajn holka.

Vzpomněl si na syna Hala z londýnského City. Je mi líto, Hale, že jsem ti to všechno tak posral, ale máš ještě dost času, aby sis to mohl dát sám do pořádku.

Vzpomněl si na svůj byt v Lisabonu a to děvče, co si tam může oči vyplakat. Otřásl se při představě, co se s ní asi tak mohlo stát. Myslel na jiné ženy, ale pocit viny ho tentokrát zdaleka nesužoval tak jako jindy, takže začal přemýšlet i o tom. Znovu pomyslel na Káťu a uvědomil si, že na ni vlastně myslí pořád.

Ozvalo se zaklepání. Přišla za mnou. Má na sobě jen lehký župánek a pod ním je nahá. Barley, miláčku, šeptá. Budeš mě mít rád i potom?

Nic takového neudělá. Nemá žádnou předchůdkyni, nebude mít žádnou následnici. Nepatří do onoho dobře známého, mnohonásobně shlédnutého seriálu.

Byl to Wicklow, jeho anděl strážný, který si svého svěřence přišel zkontrolovat.

„Pojďte dál, Wicku. Dáte si kapku?“

Wicklow tázavě zvedl obočí – zavolala? Měl na sobě koženou bundu, pokropenou deštěm. Barley zavrtěl hlavou. Wicklow si do sklenky nalil minerálku.

„Listoval jsem v některých těch publikacích, co nám dneska vnutili, pane řediteli,“ řekl teatrálním tónem, kterým oba obšťastňovali případný odposlech. „Napadlo mě, jestli byste nechtěl být informován o některých nebeletristických titulech.“

„Tak mě tedy informujte, Wicku,“ souhlasil Barley blaho-sklonně a opět se pohodlně rozvalil na posteli. Wicklow se posadil na židli.

„Je mezi tím vlastně jen jedna nabídka, o které jsem chtěl s vámi mluvit, pane řediteli. Ta kondiční příručka s dietními a cvičebními instrukcemi. Myslím, že bychom o ní mohli uvažovat jako o slibném koprodukčním námětu. Říkal jsem si, že bychom mohli zaangažovat nějakého zdejšího prvotřídního ilustrátora a zvýšit tak odbytové možnosti tady v Rusku.“

„Klidně je zvyšte. Třeba až do nebe.“

„Nejdřív se ovšem musím zeptat Jurije.“

„Tak se ho zeptejte.“

Pauza. Takže si to zopakujem ještě jednou, pomyslel si Barley.

„Jo – pane řediteli, ptal jste se mě, proč Rusově v jednom kuse mluví o tom, jestli se jim něco hodí nebo zase nehodí.“

„To jsem se ptal, máte pravdu,“ přisvědčil Barley, který se ovšem nikdy na nic takového neptal.

„V ruštině se v tom obratu vyskytuje slovo udobno. Tím se dá vyjádřit, že se někomu něco hodí, že mu to nebude dělat žádné potíže, ale taky že je to vhodné, společensky únosné a podobně. Což někdy může trochu mást. Rozumějte, on je v tom velký rozdíl, jestli někdo něco dělá, protože mu to prostě vyhovuje, nebo protože to vyhovuje nevímjakým společenským konvencím.“

„To je opravdu velký rozdíl,“ souhlasil Barley po dlouhé chvíli rozmýšlení, kterou vyplnil dalším usrkáváním whisky.

Pak nejspíš zaklimbal, protože když zase přišel k sobě, seděl vzpřímeně na posteli se sluchátkem u ucha a Wicklow stál nad ním. Tohle bylo Rusko, takže se nepředstavila.

„Přijeďte sem,“ vybídl ji.

„Omlouvám se, že volám tak pozdě. Neruším vás?“

„Samozřejmě mě rušíte. Nebo spíš vzrušujete. Ten čaj byl moc prima. Škoda že jsme neměli víc času. Odkud voláte?“

„Jestli se nemýlím, pozval jste mě na zítřek na večeři.“

Sáhl po notýsku. Wicklow mu ho už podával.

„Na oběd, na svačinu, na večeři – nejradši na všechno,“ řekl. „Kam mám poslat zasklený kočár?“ Zapsal si adresu. „Mimo-chodem, dejte mi telefon k vám domů, kdybych zabloudil nebo vy jste se ztratila.“ Dala mu ho, sice trochu zdráhavě, protože to ze zásady nedělala, ale dala mu ho. Wicklow sledoval, jak si Barley to číslo zapisuje, a pak po špičkách vyšel z pokoje. Barley ještě chvíli v rozhovoru pokračoval.

Člověk nikdy neví, říkal si v duchu, když skončil a pokoušel se uklidnit dalším dlouhým douškem whisky. V krásných, inteligentních a počestných ženách se člověk těžko vyzná. Zajímám ji a jede po mně, nebo jsem jen další anonymní tvář v davu?

A pak ho jako nápor vichřice zahltil moskevský strach. Překvapil ho ve chvíli, kdy to nejméně čekal, poté, co se mu celý den bránil. Tlumený děs, který z tohoto města vanul, mu zabušil do uší, a pak si připomenul hlas Walterův.

„Je s ním opravdu ve styku? Že by si to všechno sama vymyslela? Nebo je v kontaktu s někým jiným – a v tom případě s kým?“

8

V operačním středisku v suterénu ruské sekce vládla napjatá atmosféra permanentních nočních náletů. Ned seděl za velitel-ským stolem, před sebou baterii telefonů. Občas některý z nich zablikal a on do něj vyštěkl pár jednoslabičných vět. Dvě asistentky mu podstrkovaly depeše a odnášely nepotřebné materiály. Na protější stěně svítily dva měsíční kotouče kancelářských hodin, jedny s londýnským, druhé s moskevským časem. V Moskvě byla půlnoc, v Londýně devět hodin večer. Ned téměř ani nezvedl hlavu, když mě k němu služba vpouštěla.

Dřív jsem se nemohl utrhnout. Dopoledne jsem strávil s právními poradci ministerstva financí a odpoledne s penzijními právníky z Cheltenhamu. Večeřel jsem s delegací vysokých činitelů švédské výzvědné služby, kterých jsem se zbavil, až když je odvezli do divadla na obligátní muzikál.

Walter s Bobem se skláněli nad plánem Moskvy. Brock hovořil interním telefonem s kódovacím oddělením. Ned studoval dokument, který vypadal jako nějaký rozsáhlý inventář. Pokynul mi, abych se posadil vedle na židli a přistrčil mi paklík došlých hlášení, načmáraných zpráv z fronty.

09.54 h – Barley se úspěšně spojil s Káťou v nakladatelství Říjen. Schůzka domluvena na 20.15 h v hotelu Oděsa. Další násl.

13.20 h – Káťa sledována do čísla 14 té a té ulice. Zanechala dopis ve zdánlivě neobydleném domě. Fotografie nejbližší dipl. poštou. Další násl.

20.18 h – Káťa dorazila do hotelu Oděsa. Hovoří s Barleym v bufetu. Sleduje Wicklow plus další agent. Další násl.

21.05 h – Káťa opouští Oděsu. Souhrn rozhovoru násl. Pásky nejbližší dipl. poštou. Další násl.

22.00 h předb. – Káťa Barleymu slíbila, že mu ještě večer zatelefonuje. Další násl.

22.50 h – Káťa sledována do té a té nemocnice. Provádí Wicklow plus další agent. Další násl.

23.25 h – Káťa přijímá telefonní hovor na nepoužívaném nemocničním aparátu. Mluví tři minuty dvacet sekund. Další násl.

Ale najednou nic nenásl.

Výzvědná práce je normálnost aplikovaná do extrému. Výzvědná práce je neustálé čekání.

„Slouží dneska večer Clive?“ zeptal se Ned, jako by mu můj příchod něco připomněl.

Odpověděl jsem, že Clive bude celý večer ve své kanceláři. Přes den byl zavřený na americkém velvyslanectví a oznámil mi, že večer bude u sebe na telefonu.

Měl jsem tam vůz, takže jsem Neda do hlavního stanu odvezl.

„Viděl jste ten debilní dokument?“ zeptal se mě Ned a poklepal na složku, kterou držel na klíně.

„Jaký debilní dokument to je?“

„Modráčkovský adresář. Seznam čtenářů a jejich satrapů.“

Držel jsem se obezřetně zpátky. Nedova nerudnost v průběhu akce byla přímo legendární. Nad Cliveovými dveřmi svítilo zelené světlo, hlásající „Vstupte, máte-li tu odvahu“. Na mosazném štítku stálo ZÁSTUPCE; ta písmena by mu mohla závidět i královská britská mincovna.

„Co má proboha znamenat ten závratný počet lidí, co mají dostávat informace o Modráčkovi, Clive?“ ptal se ho Ned, sotvaže jsme vešli, a mával při tom tím adresářem. „Předáme do Langley vysoce citlivý a neověřený materiál, a oni přes noc zverbujou nepoměrně víc kuchařů, než je na tu polívku třeba. Na co si to hrajou? Na Hollywood? My tam venku přece máme svého kosáka. A dezertéra, o kterém zatím vůbec nic nevíme!“

Clive přecházel po zlatavém koberci. Když se hádal s Nedem, měl ve zvyku otáčet se k němu naráz celým tělem, jako když se obrací karta. Předvedl to i nyní.

„Takže vy si myslíte, že adresář akce Modráček je moc dlouhý?“ zeptal se tónem člověka shromažďujícího důkazní materiál.

„To si věru myslím, a měl byste si to myslet i vy. A taky by si to měl uvědomit Russell Sheriton. Co je to proboha za lidi, ten jejich pentagonský Výbor pro vědeckou koordinaci? Nebo třeba co je Akademický poradní sbor Bílého domu?“

„To byste po mně chtěl, abych se šprajcnul a trval na tom, že k Modráčkovi bude mít přístup jen Meziagenturní výbor? Jenom náčelníci, žádný personál či poradci? To mi chcete sdělit?“

„Jestli si myslíte, že byste dokázal dostat vymačkanou pastu zpátky do tuby, tak jistě.“

Clive se tvářil, že váží všechna pro i proti. Ale já jsem dobře věděl, a Ned taky, že Clive tímhle způsobem nikdy nepřemýšlí. Vždycky uvažoval jenom o tom, kdo ten který postoj podporuje a kdo je proti němu. A pak si vyhodnotil, s kým bude výhodnější se spojit.

„Tak především – nikdo z těch výše postavených pánů, které jsem tam zařadil, se bez odborného vedení v materiálech akce Modráček nikdy nedokáže zorientovat,“ konstatoval Clive svým bezkrevným hlasem. „Buď je necháme, aby se v tom nemohoucně plácali, nebo uznáme, že mají nárok, a zaplatíme za to příslušnou cenu. Totéž platí o jejich vojenské kontrarozvědce a o analyticích jejich námořnictva, pozemních sil a letectva a poradcích Bílého domu.“

„To tvrdíte vy, nebo Russell Sheriton?“ dorážel Ned.

„Jak bychom po nich mohli chtít, aby nezmobilizovali svoje vědecké týmy, když jim zároveň postupujeme tak nesmírně komplexní materiál?“ bránil se Clive a Nedovu otázku nechal elegantně spadnout pod stůl. „Jestli je Modráček autentický, budou potřebovat veškerou pomoc, kterou je jim možné poskytnout.“

„Jestli,“ opakoval Ned jako ozvěna. „Jestli je autentický. Proboha, Clive, vy jste horší než oni. Na tom seznamu figuruje dvě stě čtyřicet lidí, a každý z nich má manželku, milenku a patnáct blízkých přátel.“

„A za druhé,“ pokračoval Clive, když jsme zapomněli, že předtím bylo nějaké za prvé, „nejsou to naše materiály, co jim postupujeme. Patří jim.“ Obrátil se na mě, dříve než mohl Ned zareagovat. „Potvrďte to, Palfrey. Je to tak? Že jsme na základě vzájemné dohody povinni předávat do Langley veškerý strategický materiál?“

„Pokud jde o strategické záležitosti, jsme Američanům totálně podřízeni,“ souhlasil jsem. „A oni se s námi podělí o to, co uznají za vhodné. Oplátkou jim my musíme předat všechno, co zjistíme. Často toho moc není, ale taková je úmluva.“

Clive si to pečlivě poslechl a potvrdil to. V jeho chladném tónu se ozývala nezvyklá zarputilost a já si v duchu říkal, kde se to v něm bere. Kdyby byl obdařen čímsi jako svědomím, byl bych řekl, že ho tak trošku hryže. Co asi celý den na tom velvyslanectví dělal? Kolik informací komu předal, a za co?

„To je u naší služby běžný omyl,“ pokračoval Clive. Teď mluvil přímo k Nedovi. „Myslet si, že my a Američani jsme na stejné lodi. Nejsme. Aspoň pokud jde o strategické záležitosti. V naší zemi se nenajde jediný specialista na otázky obranné strategie, který by svému americkému protějšku mohl třeba jen podržet svíčku. Pokud jde o strategii, jsme jenom malinká, bezvýznamná britská kocábka, a oni něco jako Queen Elizabeth. Nemáme nárok jim radit, jak tu svou loď mají kormidlovat.“

Ještě jsme v duchu žasli nad razancí tohoto prohlášení, když začal zvonit Cliveův pohotovostní telefon a on po něm lačně chňapl, protože nic nemiloval víc než telefonovat před svými podřízenými přes horkou linku. Měl však smůlu. Byl to Brock, který sháněl Neda.

Káťa právě telefonovala Barleymu do hotelu a dohodli se na schůzce příštího dne večer, hlásil Brock. Moskevská stanice požadovala Nedův okamžitý souhlas s operačními návrhv pro toto setkání. Ned ihned odešel.

„Co to s Američany pečete?“ zeptal jsem se Clivea, ale ten se se mnou neobtěžoval.

Celý příští den jsem se bavil se svými Švédy. V ruské sekci nebylo ani nadále moc živo. Čekání je nedílnou součástí špionáže. Kolem čtvrté jsem zaskočil do své kanceláře a zatelefonoval Hanně. Někdy to dělám. Kolem čtvrté je už zpátky z Ústavu pro výzkum nádorových onemocnění, kde pracuje na částečný úvazek, a její manžel se nikdy nevrací domů před sedmou. Vykládala mi, co celý den dělala. Poslouchal jsem ji na půl ucha. Vyprávěl jsem jí o svém synu Alanovi, který byl nevímjak zaláskovaný s jednou ošetřovatelkou z Birminghamu, docela milou dívkou, ale tak trošku pod jeho úroveň.

„Možná ti ještě zavolám,“ dala se Hanna slyšet.

Občas mi to slibovala, ale nikdy nezavolala.

Barley kráčel s Káťou po boku a její kroky zněly jako tlumená ozvěna jeho vlastních. Oprýskané fasády dickensovské Moskvy oblévalo zatuchlé přítmí. První dvůr byl temný, na druhém také nebylo moc světla. Ze smetišť je sledovaly oči koček. Dva dlouhovlasí mládenci, možná studenti, pinkali tenis přes hradbu krabic. Třetí se poblíž opíral o zeď. Před nimi byly dveře počmárané nápisy, mezi nimiž byl namalovaný červený půlměsíc. „Sledujte červené značky,“ instruoval ho Wicklow. Káťa byla bledá a Barleyho napadlo, zda je i on pobledlý. Byl by to zázrak, kdyby nebyl. Z některých mužů nikdy nebudou hrdinové, a z některých hrdinů se nikdy nestanou muži, pomyslel si. Joseph Conrad to vystihl přímo geniálně. Pokud jde o něho, o Barleyho Blaira, nikdy z něj nebude ani jedno, ani druhé. Sáhl po klice a stiskl ji. Káťa se držela trošku vzadu. Na sobě měla plášť do deště a na hlavě šátek. Klika se pohnula, ale dveře nepovolily. Zatlačil oběma rukama, pak ještě o něco silněji. Tenisté na něho něco zavolali rusky. Strnul a pocítil palčivé horko v zádech.

„Říkají, že do nich máte kopnout,“ tlumočila mu a on ke svému úžasu zjistil, že má na tváři úsměv.

„Když se teď dokážete usmívat,“ poznamenal, „jak proboha vypadáte, když jste šťastná?“

Ale musel si to říct jen tak pro sebe, protože neodpověděla. Kopl do dveří a ony povolily. Drobný štěrk pod nimi zakvílel. Chlapci se zachechtali a pustili se zase do hry. Vstoupil do tmy a ona za ním. Stiskl vypínač, ale nic se nerozsvítilo. Dveře se za nimi přibouchly, a když zatápal po klice, nenahmatal ji. Stáli v hluboké tmě, ve které bylo cítit pach koček a cibule a pře-páleného oleje a slyšet útržky hudby a hádavých rozhovorů, stopy životů jiných lidí. Škrtl zápalkou. Objevily se tři schody, pak půlka bicyklu, nakonec dveře špinavého výtahu. Potom si spálil prsty. Pojedete do čtvrtého patra, říkal Wicklow. Sledujte červené značky. Jak mám proboha sledovat červené značky, když je tu taková tma? Prozřetelost mu dala odpověď závanem bledého světla z poschodí nad nimi.

„Kde to jsme – můžete mi říci?“ zeptala se zdvořile.

„Bydlí tady jeden můj přítel,“ odpověděl. „Malíř.“

Otevřel dveře výtahu a odsunul mříž. „Prosím,“ vybídl ji, ale ona se už protáhla kolem něj a stála v kleci zdviže s hlavou nedočkavě obrácenou vzhůru – už aby to jelo.

„Na pár dní odjel z města. Budeme si tu moct v klidu promluvit,“ vysvětloval.

Opět si všiml jejích řas, vláhy v jejích očích. Byl by ji rád utěšil, ale na to nebyla dost smutná.

„On je malíř,“ opakoval, jako by to tomu příteli dodávalo legitimitu.

„Oficiální?“

„Ne. Nemyslím. Ačkoli vlastně nevím.“

Proč mu Wicklow neřekl, jaký malíř to má být, ten zatracenej „přítel“?

Chystal se stisknout knoflík, když do výtahu vhopkala holčička v brýlích s obroučkami ze želvoviny, s medvídkem z umělé hmoty v náručí. Slušně pozdravila a Kátina tvář se celá rozjasnila, když jí na pozdrav odpovídala. Zdviž kodrcala vzhůru a v každém patře vyskočil s ostrým klapnutím příslušný knoflík. Ve třetím poschodí děvčátko řeklo slušně Sbohem a Barley s Káťou mu jednohlasně odpověděli. Ve čtvrtém se zdviž prudce zastavila, jako by narazila na strop – možná narazila. Vystrčil Káťu na pevninu a vyskočil za ní. Před sebou měli chodbu, prosycenou typicky miminkovským pachem. Těch miminek muselo ale být víc. Na jejím konci jim červená šipka namalovaná na holé zdi ukazovala směrem doleva. Došli k úzkému dřevěnému schodišti vedoucímu nahoru. Na prvním schodě se jako skřítek krčil Wicklow a ve světle opravářské baterky si četl v nějaké bytelné knize. Když vystupovali kolem něj, ani nezvedl hlavu, ale Barley si všiml, že si Káťa Wicklowa velmi pozorně prohlédla.

„Co se děje? Viděla jste snad strašidlo?“ zeptal se jí.

Slyšela ho? Slyšel on sám sebe? Promluvil vůbec? Octli se na dlouhé půdě. Škvírami mezi taškami probleskovaly štipečky oblohy, krokve byly potřísněné netopýřím trusem. Přes mohutné nosné trámy těsně nad podlahou ležela lešenářská prkna, tvořící vyvýšenou lávku. Barley vzal Káťu za ruku. Její dlaň byla široká a silná a suchá. Ten nahý stisk jako by mu poskytl dar celého jejího těla.

Obezřele postupoval dál, do chřípí mu pronikal pach terpentýnu a lněného oleje a do uší poryvy nečekaného větru. Protáhl se mezi dvěma železnými sudy a spatřil papírovou napodobeninu racka v plném letu, zavěšenou na střešním trámu. Za ním ze sprchové tyčky splýval pruhovaný závěs. Když tam nebude ten racek, schůzka se nekoná, kladl mu na srdce Wicklow. Znamená to, že se celá akce ruší. To by se hodilo jako můj epitaf, napadlo Barleyho. „Nebyl tam racek, tak to zabalil.“ Odhrnul závěs a vstoupil do malířského ateliéru. Vtáhl ji tam za sebou. Uprostřed trůnil malířský stojan a kousek dál stálo čalouněné sofa pro model. Proláklá stařičká pohovka se břichem dotýkala podlahy. Je to jednorázová improvizace, upozornil ho Wicklow. To já jsem taky, Wicku, já taky. V šikmé střeše byl podomácku vyrobený vikýř a na jeho rámu namáznutá červená značka. Rusové nedůvěřují uzavřeným stěnám, vysvětlil mu Wicklow, bude se jí líp mluvit na čerstvém vzduchu.

Otevřel to okno, k poděšené nelibosti celých hejn holubů a racků. Pokynul jí, aby prolezla ven první, a když se nahnula, nemohl si nepovšimnout vláčné pružnosti jejího těla. Nemotorně se soukal za ní. Věděl předem, že se při tom praští do zad, a když k tomu došlo, tlumeně zaklel. Octli se mezi dvěma střešními štíty v oplechovaném korýtku, do kterého se přesně vešla lidská noha. Z ulic kolem, na které odtamtud nebylo vidět, k nim vzlínal hluk dopravního ruchu. Stáli tváří v tvář, těsně u sebe. Pojď, budem tady spolu žít, chtělo se mu říct. Tvoje oči, já a obloha. Masíroval si záda a bolestí obracel oči vzhůru.

„Ublížil jste si?“

„To nic, jenom přeražená páteř.“

„Kdo to je, ten člověk na schodech?“ zeptala se.

„Pracuje pro mě. Je to můj redaktor. Bude hlídat, až si tu teď budem povídat.“

„Včera večer byl v nemocnici.“

„V jaké nemocnici?“

„Včera večer, když jsme se rozloučili, jsem musela do jedné nemocnice.“

„Vám něco je? Proč jste musela do nemocnice?“ vyptával se Barley a přestal si třít záda.

„To není důležité. Byl tam. Vypadalo to, že má zlomenou ruku.“

„Nemohl tam být,“ ujišťoval ji Barley, ale sám sobě nevěřil. „Když jste odešla, byli jsme pak celý večer spolu a bavili jsme se o ruských knížkách.“

Viděl, jak jí z pohledu pomalu mizí podezření. „Jsem asi nějak unavená. Nezlobte se.“

„Poslechněte si, co jsem vymyslel, a pak mi řeknete, jestli byste s tím souhlasila. Až si tu promluvíme, vezmu vás někam na večeři. Jestli strážcové lidu odposlouchali náš včerejší telefonní rozhovor, budou něco takového očekávat. Tenhle ateliér patří jednomu mému příteli, malíři, jazzovému fandovi, jako jsem já. Jeho jméno jsem vám nesdělil, protože jsem si ho nemohl zapamatovat, možná dokonce, že jsem ho vůbec neznal. Navrhl jsem vám, že bychom k němu mohli zaskočit s lahvinkou a podívat se na jeho obrázky, ale marně jsme na něj čekali. Tak jsme šli na tu večeři a povídali si o literatuře a o světovém míru. Přes špatnou reputaci, které se těším, jsem po vás kupodivu nevyjel. Zřejmě mě brzdila posvátná úcta k vaší kráse. Co vy na to?“

„To se hodí.“

Přidřepl, vytáhl lahvičku skotské a odšrouboval uzávěr. „Pijete tohle?“

„Ne.“

„Já taky ne.“ Doufal, že se uvelebí vedle něj, ale zůstala stát. Nalil si trošku whisky do uzávěru a postavil si láhev k nohám.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se. „Ten autor. Goethe. Kdo to je?“

„To není důležité.“

„K jaké organizaci patří? Je to nějaký podnik? Číslo poštovní schránky? Ministerstvo? Laboratoř? Kde pracuje? Nemáme čas kolem toho chodit jako kolem horké kaše.“

„Já nevím.“

„A místo, kde pracuje. To mi taky nepovíte?“

„Všude možně. Podle toho, na čem zrovna pracuje.“

„Jak jste se s ním seznámila?“

„Já nevím. Nevím, co vám smím říci.“

„A co vám řekl on, že mi můžete svěřit?“

Zakolísala, jako kdyby ji nachytal na švestkách. Zamračila se. „Co bude nutné. Že vám mám důvěřovat. Byl velkorysý. Má to v povaze.“

„Tak proč tak váháte?“ Nic. „Proč jsem asi tady, co myslíte?“ Nic. „Máte pocit, že se mi to kdovíjak líbí, hrát si v Moskvě na policajty a na zloděje?“

„Nevím.“

„Tak proč jste mi poslala ten materiál, když mi nedůvěřujete?“

„To jsem udělala kvůli němu. Já jsem si vás nevybrala. To on,“ odpověděla rozmrzele.

„A kde teď je? Někde v nemocnici? Jak s ním udržujete kontakt?“ Vzhlédl k ní a čekal odpověď. „Proč jednoduše nezačnete mluvit, abyste si zkusila, co to udělá?“ navrhl jí. „Kdo to je, kdo jste vy. Čím si vydělává na živobytí.“

„Nevím.“

„Kdo byl v té kůlně ve tři hodiny v noci, kdy došlo ke zločinu?“ Zase nic. „Řekněte mi, prosím vás, proč jste mě tedy do toho zatáhla? Začala jste to vy, ne já. Káťo? To jsem já, Barley Blair. Jsem samá sranda, umím napodobovat ptačí zpěv, piju. Jsem přítel.“

Strašně se mu líbilo, jak se na něj v takovýchhle chvílích mlčky upřeně dívá. Líbilo se mu, jak ho poslouchá očima, a jak když potom promluví, ihned se mezi ně vrátí vztah spojenectví.

„K žádnému zločinu nedošlo,“ řekla. „Je to můj přítel. Jeho jméno a zaměstnání nejsou důležité.“

Barley se napil a přemýšlel při tom o jejích slovech. „Takže tohle běžně děláte pro své přátele, ano? Totiž že pašujete jejich protistátní rukopisy na Západ?“ Ona těma svýma očima i myslí, napadlo ho. „Nezmínil se vám náhodou o obsahu toho svého rukopisu?“

„Přirozeně. Nikdy by mě bez mého souhlasu nevystavil nějakému nebezpečí.“

V jejím hlasu vycítil ochranitelský tón a to se mu nelíbilo. „A co vám řekl, že v něm je?“ zeptal se.

„Popisuje se tam, jak se moje země už dlouhá léta angažuje při přípravě nelidských zbraní hromadného ničení. Podává se tam obraz korupce a nekompetentnosti, charakteristický pro všechny oblasti vojenskoprůmyslového komplexu. Portrét zločinné nezodpovědnosti a tragického nedostatku jakékoli etiky.“

„To zní hrdě. Znáte kromě toho taky nějaké faktické podrobnosti?“

„Ve vojenských záležitostech se nevyznám.“

„Takže on je nevoják.“

„Ne.“

„Tak co je?“

Ticho.

„A vy se s tím ztotožňujete? S předáním toho materiálu Západu?“

„Nepředává ho Západu ani žádnému jinému bloku. Britů si váží, ale to není důležité. Jeho gesto zajistí skutečně otevřenou výměnu informací mezi vědci všech zemí. Pomůže zastavit závody ve zbrojení.“ Pořád ještě se mu neotevřela. Mluvila ploše, jako by to měla naučené nazpaměť. „Obává se, že už nezbývá mnoho času. Musíme vymýtit zneužívání vědy a politické systémy, které nesou za takové zneužívání zodpovědnost. Když hovoří o filozofických aspektech, mluví anglicky,“ dodala.

A ty to posloucháš. Těma svýma kukadlama. Anglicky. A tady rozvažuješ, jestli mi můžeš důvěřovat.

„Je vědec?“ zeptal se.

„Ano. Je to vědecký pracovník.“

„Ty nemůžu ani cejtit. Jaký má obor? Fyziku?“

„Možná. Nevím.“

„Má k dispozici přísně tajné informace. Přesnost zásahů, cílové body, velení a řízení, raketové motory. Je to vůbec jeden člověk? Kdo mu poskytuje materiál? Jak, to že toho tolik zná?“

„To nevím. Je to jeden člověk. To zaručeně. Tolik přátel zase nemám. Nejde o žádnou skupinu. Možná řídí práci řady lidí. To mi není známo.“

„Má vysoké postavení? Je to nějaký velký šéf? Pracuje tady v Moskvě? Někde na generálním štábu? Čím je?“

Po každé otázce zavrtěla záporně hlavou. „Nepracuje v Moskvě. Jinak jsem se ho na nic nevyptávala a on sám mi nic neříká.“

„Provádí nějaké zkoušky?“

„Nemám ponětí. Hodně jezdí. Po celém Svazu. Někdy někam, kde je hodně slunce, jindy do mrazivé zimy, občas z tepla do zimy či naopak. Nevím.“

„Nezmínil se někdy o té své instituci?“

„Ne.“

„Poštovní spojení na něj? Jména jeho nadřízených? Jméno nějakého kolegy či podřízeného?“

„Nemá zájem vykládat mi takovéhle věci.“

A on jí to věřil. Když s ní byl pohromadě, byl by uvěřil, kdyby mu tvrdila, že sever je vlastně na jihu a děti že dozrávají na takových zvláštních tropických stromech.

Dívala se na něj a čekala na další otázku.

„Uvědomuje si, jaké následky by zveřejnění toho materiálu mohlo mít?“ zeptal se. „Myslím pro něj samého. Ví, že si zahrává s ohněm?“

„Říká, že jsou chvíle, kdy je třeba nejdřív jednat a o následcích se musí uvažovat až tehdy, když nastanou.“ Zdálo se, jako by čekala, že teď něco řekne zase on, ale už se naučil počítat do deseti. „Když před sebou jasně vidíme jediný cíl, můžeme se k němu trošku přiblížit. Ale když se zabýváme mnoha cíli najednou, nehneme se z místa.“

„A co vy? Myslel na to, jaké by to mohlo mít následky pro vás, kdyby se něco z toho provalilo?“

„S tím se musel smířit.“

„Vy taky?“

„Ano. Bylo to i mé rozhodnutí. Proč bych mu jinak pomáhala?“

„A co děti?“ zeptal se.

„Je to pro jejich dobro. Pro dobro jejich generace,“ odpověděla s rozhodností, která hraničila s hněvem.

„A co důsledky pro matičku Rus?“

„Dáváme přednost záhubě Ruska před záhubou celého lidstva. Minulost je největší břemeno. Pro všechny národy, nejen pro Rusko. Pokládáme se za katy minulosti. Říká, že jestli nedokážeme popravit svou minulost, jak bychom mohli připravovat svou budoucnost? Nový svět nevybudujeme, dokud se nezbavíme starého způsobu myšlení. Abychom mohli vyjádřit pravdu, musíme být připraveni stát se apoštoly negace. Cituje Turgeněva. Nihilista je člověk, který nic nepovažuje za předem dané, i kdyby šlo o zásadu bůhvíjak respektovanou.“

„A vy?“

„Já nejsem nihilistka. Jsem humanistka. Je-li nám dáno sehrát určitou roli ve hře o budoucnost, musíme ji přijmout.“

Hledal v jejím hlase náznak pochybností. Nenašel nic takového. Znělo to naprosto přesvědčeně.

„Jak dlouho takhle mluví? Odjakživa? Nebo s tím přišel teprve nedávno?“

„On byl vždycky idealista. Má to v povaze. Vždycky byl mimořádně kritický, ale v konstruktivním smyslu. Byla doba, kdy si dokázal namlouvat, že ničivé zbraně jsou tak strašné, že děs z nich dokáže zlikvidovat válku jednou provždy. Věřil, že způsobí změnu v myšlení odpovědných vojenských činitelů. Propadl paradoxní představě, že největší zbraně v sobě zároveň ukrývají největší mírový potenciál. Svým způsobem nadšeně souhlasil se strategickými koncepcemi Američanů.“

Začínala se k němu přibližovat. Vyciťoval to z ní – probouzela se v ní nutkavá potřeba mu uvěřit. Vycházela mu vstříc. Po toliké osamělosti, po tolika zklamáních teď tady ze sebe pod moskevskou oblohou pomalu střásala nedůvěru.

„A co ho změnilo?“

„Mnohaletá zkušenost s neschopností a arogancí našich vojenských a byrokratických institucí. Nesčetněkrát byl svědkem toho, jak se jejich představitelé věší pokroku na nohy. To je jeho formulace. Inspiruje ho perestrojka a perspektiva světového míru. Ale není utopista, nechce být pasívní divák. Uvědomuje si, že se nic nestane samo od sebe. Ví, že je náš lid klamán a chybí mu kolektivní vůle. Nová revoluce musí být řízena shora. Intelektuály, umělci, státními úředníky, vědci. A i on sám by k ní chtěl nezvratně přispět v souladu s iniciativou našeho vedení. Odvolává se na lidovou moudrost: Přes tenký led se musí honem. Tvrdí, že trčíme už příliš dlouho v éře, která se přežila. O pokrok je možné začít usilovat teprve potom, až s tou érou skoncujeme.“

„A vy s tím souhlasíte?“

„Ano, a vy taky!“ Teď už přímo hořela. Oči jí plály. Její angličtina byla až příliš dokonalá, získaná v klášterní izolaci četbou tolerovaných klasiků. „Říkal, že od vás slyšel obdobné formulace, jež vyjadřují ostře kritická stanoviska vůči vaší vlastní zemi!“

„Myslí taky někdy na nějaké, docela normální věci?“ otázal se Barley. „Chodí třeba taky do biografu? Jaký má vůz?“

Odvrátila se od něj a nabídla mu svůj profil na pozadí prázdné noční oblohy. Znovu se napil whisky.

„Naznačila jste, že by mohl být fyzik“, připomněl jí.

„Studoval fyziku. Myslím, že taky strojní inženýrství. V oblasti, ve které pracuje, zřejmě na nějaké specifické kvalifikaci zas tolik nezáleží.“

„Kde studoval?“

„Už na nižším stupni školy ho pokládali za zázračné dítě. Ve čtrnácti vyhrál matematickou olympiádu. Psalo se o tom v leningradských novinách. Přijali ho na Litmo, potom studoval postgraduálně na univerzitě. Je to nesmírně talentovaný člověk.“

„Když já chodil do školy, nemohl jsem takovéhle lidi ani cejtit,“ poznamenal Barley, ale ke svému zděšení zjistil, že se nad tím velice zamračila.

„Goethe vám byl ale sympatický. Inspiroval jste ho. Často svého přítele Scotta Blaira cituje. ‚Máme-li mít vůbec nějakou naději, musíme všichni zradit svou vlast.‘ To jste opravdu prohlásil?“

„Co to je Litmo?“ optal se.

„Leningradský institut jemné mechaniky a optiky. Z univerzity ho poslali studovat do Akademgorodku. Tak získal hodnost kandidáta i doktora věd. Všechno, co se dalo.“

Byl by z ní rád dostal, co to ještě bylo, to všechno, ale bál se, aby ji moc nevyplašil, a tak ji místo toho nechal mluvit o ní samé. „A jak jste se s ním tedy seznámila vy?“

„To jsem ještě byla dítě.“

„Jak velké?“

Cítil, že se před ním znovu uzavírá, ale pak ji to zas přešlo, jako by si uvědomila, že v jeho společnosti jí nic nehrozí – nebo možná že je naopak už stejně v takovém nebezpečí, že když se ještě víc zkompromituje, nebude to hrát žádnou velkou roli.

„Přemoudřelá šestnáctiletá intelektuálka,“ konstatovala s vážným úsměvem.

„A kolik bylo zázračnému dítěti?“

„Třicet.“

„A to mluvíme o kterém roce?“

„Devatenáct set šedesát osm. To byl ještě mírový idealista. Říkal, že tanky tam nikdy nepošlou. ‚Čechoslováci jsou naši přátelé,‘ tvrdil. ‚Stejně jako Srbové a Bulhaři. Kdyby to byla Varšava, možná by tam tanky poslali. Ale na naše milé Čechy? Nikdy, nikdy.‘“

Teď k němu stála zády. Bylo v ní příliš mnoho žen najednou. Byla k němu obrácená zády a hovořila vzhůru k obloze, a přesto ho stále víc vtahovala do svého života a přetvářela ho ve svého důvěrníka.

Bylo to v srpnu, v Leningradě, jí bylo šestnáct a učila se francouzsky a německy a chystala se na poslední rok školy. Byla primus třídy a bojovala za mír a její revoluční smýšlení mělo v sobě hrozně moc romantiky. Pomalu se měnila v ženu a poklá-dala se za naprosto zralou osobu. Mluvila o sobě s ironickým odstupem. Měla přečteného Ericha Fromma a Ortegu y Gasset a Kafku a viděla Doktora Strangelovea. U Sacharova uznávala jeho způsob myšlení, ale měla výhrady vůči jeho metodě. Zajímala se o osud ruských Židů, avšak se svým otcem se shodovala v názoru, že si svoje nesnáze způsobili sami. Její otec byl profesorem klasické filologie na univerzitě a její škola byla vyhrazena synkům a dcerkám leningradské nomenklatury. Byl srpen roku osmašedesátého, ale Káťa a její přátelé byli stále ještě schopni oddávat se politickým nadějím. Barley si zkusil vzpomenout, jestli se on sám někdy oddával politickým nadějím, ale došel k závěru, že asi sotva. Mluvila a mluvila, jako by ji už nic nemohlo zastavit. Přál si, aby ji zas mohl držet za ruku, jako na těch schodech. Byl by ji rád držel za cokoli, ale nejvíc toužil vzít do rukou její hlavu a líbat ji, místo aby poslouchal příběh o jejím milostném románku.

„Věřili jsme, že se Východ a Západ sbližují,“ říkala. „Když američtí studenti demonstrovali proti válce ve Vietnamu, byli jsme na ně hrdí a pokládali jsme je za svoje soudruhy. A když se bouřili studenti v Paříži, toužili jsme být jim po boku na barikádách a mít na sobě to jejich pěkné francouzské oblečení.“

Otočila k němu hlavu a přes rameno se usmála. Nad hvězdami vlevo od ní se objevil rohatý měsíc a Barleymu se odněkud z literatury matně vybavilo, že přináší smůlu. Na střeše na opačné straně ulice se usadilo hejno racků. Už tě nikdy neopustím, pomyslel si.

„V našem bloku bydlel jeden člověk, který na devět let zmizel,“ pokračovala. „Jednoho rána byl zpátky a dělal, jako by vůbec nebyl pryč. Táta ho pozval na večeři a celý večer mu přehrával desky. Ještě nikdy jsem se nesetkala s nikým, o kom bych věděla, že ho nedávno pronásledovali, a tak jsem samozřejmě doufala, že bude líčit hrůzy života v lágru. Ale on si nepřál nic jiného než poslouchat Šostakoviče. Tehdy jsem ještě nechápala, že existuje utrpení, které se nedá popsat. Z Československa přicházely zprávy o fantastických změnách. Věřili jsme, že to všechno dorazí brzy i k nám do Svazu a že budeme mít tvrdou měnu a budeme moci volně cestovat.“

„A co vaše matka?“

„Ta už byla po smrti.“

„Na co zemřela?“

„Na tuberkulózu. Byla nemocná, už když jsem se narodila. Dvanáctého srpna byla v Klubu vědců uzavřená projekce jednoho Godardova filmu.“ Hlas jí zpřísněl, jakoby proti její vůli. „Otec dostal pozvánku pro dvě osoby. Informoval se o morálním obsahu filmu a moc se mu nechtělo brát mě s sebou, ale nedala jsem se odbýt. Nakonec se rozhodl, že mě tam tedy vezme, protože si aspoň budu moci pocvičit svou francouzštinu. Znáte leningradský Klub vědců?“

„To bohužel neznám,“ odpověděl a opřel se dozadu.

„A viděl jste A bout de souffle – U konce s dechem?“

„V tom jsem hrál hlavní roli,“ dal se slyšet. Káťa se rozesmála a on si mezitím zase trošku lokl.

„Takže se určitě pamatujete, že je to velice strhující film. Ano?“

„Ano.“

„Pro mě to byl dosud nejhlubší filmový zážitek. Silně zapůsobil na každého, ale u mě to byl přímo šok. Klub vědců je na nábřeží Něvy. Je plný staré slávy, jsou tam mramorová schodiště a velmi nízké pohovky, na kterých se v úzké sukni skoro nedá sedět.“ Stála opět bokem k němu, s pohledem upřeným před sebe. „Je tam překrásná zimní zahrada a sál, který vypadá jako vnitřek mešity, samé těžké závěsy a tlusté koberce. Otec mě nesmírně miloval, ale strašně se o mě bál a byl na mě velmi přísný. Když film skončil, přešli jsme do jídelny, celé vyložené dřevem. Bylo to nádherné. Seděli jsme u dlouhých stolů a tam jsem se seznámila s Jakovem. Otec nás představil. ‚Tohle je náš nový génius ze světa fyziky,‘ řekl. Táta měl tu slabost, že mladé muže rád sarkasticky ironizoval. A Jakov byl navíc moc pěkný chlap. Už jsem o něm předtím něco slyšela, ale nikdo mí neřekl, jak je křehký a zranitelný, spíš jako umělec než vědec. Zeptala jsem se ho, na čem pracuje, a on odpověděl, že se vrátil do Leningradu, aby získal ztracenou nevinnost. Rozesmála jsem se a na šestnácti-letou holku jsem reagovala velmi dospěle. Řekla jsem mu, že nechápu, proč by zrovna vědci měla chybět nevinnost. Vysvětlil mi, že v Akademgorodku na sebe v určitých oblastech upozornil natolik, že se o něj intenzívně začala zajímat armáda. Jak to vypadá, na poli fyziky je rozdíl mezi civilním a vojenským výzkumem často dost zanedbatelný. A oni mu teď nabízejí absolutně všechno – nejrůznější výsady, peníze na výzkum – a on je odmítá, protože by svoje schopnosti rád věnoval práci výlučně mírové povahy. Tím je dost naštval, protože oni verbují všechny naše vědecké špičky naprosto běžně a neočekávají odpor. Takže se vrátil na svou starou univerzitu, aby znovu našel svou nevinnost. Nejdřív chtěl studovat teoretickou fyziku a sháněl vlivné lidi, kteří by se za něj vzali, ale vzhledem k jeho postojům byli všichni značně rezervovaní. Nesehnal ani povolení k trvalému pobytu v Leningradě. Mluvil bez jakýchkoli zábran, jak to naši vědci mívají ve zvyku. Z Gorodku byl podle všeho úplně na větvi. Mluvil o cizincích, kteří tam v té době zajížděli, o skvělých mladých Američanech ze Stanfordu či z em-aj-tý, a taky o Angličanech. Vykládal o malířích, kteří byli v Moskvě zakázaní a v Gorodku mohli vystavovat. O zajímavých seminářích, intenzívním společenském životě, volné výměně názorů – a bylo mi jasné, že i lásky. ‚Že se objeví Richtěr a Rostropovič a koncertují výlučně pro vědce, že jim Okudžava přijede zazpívat a Vozněsenskij recitovat, to se může stát jedině v Rusku! A takový svět musíme my vědci vybudovat pro všechny!‘ Byl samý žert a já se smála jako dospělá žena. Připadal mi velmi vtipný, ale taky strašně zranitelný – to je ostatně dosud. Určitá část jeho osobnosti odmítá dozrát. Asi umělec, který v něm je. Ale je taky extrémní perfekcionista. Už tehdy ostře kritizoval nekompetent-nost odpovědných činitelů. Říkal, že v samoobsluhách Gorodku je vždycky dost vajíček a uzenin, ale kolem desáté dopoledne jsou regály prázdné, protože z Novosibirsku přijíždějí celé autobusy zájemců, kteří všechno vykoupí. Proč by místo lidí nemohla cestovat ta vajíčka? To by přece bylo daleko výhodnější! Nikdo neodváží odpadky, stěžoval si, a pořád vypínají proud. Někdy jsou prý ulice tak zasviněné, že se člověk musí tím sajrajtem brodit skoro po kolena. A tomu se říká vědecký ráj! Dovolila jsem si další dospěláckou poznámku. ‚To je právě u ráje ta slabina,‘ konstatovala jsem. ‚Není tam nikdo, kdo by likvidoval odpadky.‘ Všichni se tomu smáli. Byla jsem jednička. Popisoval starou gardu, jak se snaží pochopit, co chtějí noví lidé, a když se to těm konzervám nedaří, odvracejí se a kroutí hlavou jako rolníci, kteří poprvé uvidí traktor. Ale to prý nevadí. Pokrok zvítězí. Tvrdil, že ten obrněný vlak revoluce, který Stalin vykolejil, se konečně zas rozjíždí a příští stanice že bude Mars. V tu chvíli ho můj tatínek přerušil jednou ze svých příznačných poznámek. Jakov mu připadal příliš nabubřelý. ‚Ale Jakové Jefremoviči,‘ zaútočil na něj, ‚nebyl on Mars náhodou bohem války?‘ Jakov okamžitě zplihl. Nikdy bych si nedovedla představit, že se člověk může tak rychle proměnit – v jednom okamžiku překypující sebejistotou, a v příští chvíli osiřelý a plný zoufalství. Podle mě to zavinil táta. Měla jsem na něj vztek. Jakov se hrozně snažil zmátořit, a otec ho znovu uvrhl do beznaděje. Hovořil s vámi Jakov o svém otci?“

Seděla teď proti němu, opřená o zkosenou střechu, dlouhé nohy natažené před sebou, šaty obepnuté kolem těla. Obloha za ní temněla a měsíc a hvězdy z ní vystupovaly stále výrazněji.

„Řekl mi, že jeho otec umřel na předávkování inteligencí,“ odpověděl Barley.

„Zúčastnil se táborového povstání. Propadl zoufalství. Jakov o jeho smrti dlouhá léta nevěděl. A pak se u něj jednoho dne objevil jakýsi starší muž a oznámil mu, že jeho otce zastřelil. Dělal v tom táboře dozorce a rozkazem ho určili do popravčí čety, která vzbouřence likvidovala. Postříleli jich celé desítky z kulometů, nedaleko konečné stanice Vorkutské dráhy. Ten dozorce brečel. Jakovovi bylo tehdy teprve čtrnáct, ale odpustil tomu starochovi a nabídl mu vodku.“

Tohle není pro mě, pomyslil si Barley. Tyhle rozměry já nikdy nedokážu zvládnout.

„V kterém roce toho jeho otce zastřelili?“ zeptal se. Musíš aspoň syslit informace. Na to asi tak jedině stačíš.

„Myslím, že na jaře v dvaapadesátém. Jakov zmlkl a všichni u stolu se začali jeden přes druhého bavit o Československu,“ pokračovala svou perfektní archeologickou angličtinou. „Někteří byli toho názoru, že tam vládnoucí skupina pošle tanky. Můj otec si tím byl naprosto jist. Další tvrdili, že by na to měli plné právo. Táta na to řekl, že to udělají, ať už na to budou mít právo, nebo ne. Rudí carové si budou dělat přesně to, co se jim zachce, stejně jako to dělali carové bílí. Systém zvítězí, protože systém vítězí vždycky, a tento systém je naše prokletí. Otec o tom byl přesvědčen už tehdy, Jakov k tomu dospěl až později. Ale v té době byl ještě rozhodnut věřit v revoluci. Byl by býval rád, aby smrt jeho otce měla nějaký smysl. Napjatě poslouchal, co táta říká, a potom vybuchl. ‚Nikdy tam tanky nepošlou!‘ tvrdil. ‚Revoluce přežije!‘ Bouchl pěstí do stolu. Všiml jste si jeho rukou? Jsou to ruce klavíristy, velmi bílé, se štíhlými prsty. Měl už upito. Tatínek taky, a tatínek se taky rozčílil. Nemínil připustit, aby mu někdo bral jeho pesimismus. Jako přesvědčený humanista se nehodlal zaplést do hádky s mladým vědcem, kterého pokládal za naprostého zelenáče, jemuž ještě teče mléko po bradě. Možná taky začal žárlit, protože zatímco diskutovali, jsem se do Jakova po uši zamilovala.“

Barley si zase lokl whisky.

„Vás to ani trochu nešokuje?“ dorážela na něj pohoršeně, ale na tvář se jí zase vrátil úsměv. „Šestnáctiletá holka, a vyjede po zkušeném třicetiletém muži?“

Barley si touto otázkou připadal dost zaskočený, ale ona si podle všeho potřebovala získat jasno. „Bere mi to dech, ale vcelku bych řekl, že měli oba velké štěstí,“ odpověděl.

„Když ta recepce skončila, poprosila jsem otce o tři ruble, abych mohla zajít se svými společníky na zmrzlinu do kavárny Sever. Na recepci bylo i několik dcer z akademických kruhů, mezi nimi i pár mých spolužaček. Dali jsme se dohromady a já pozvala Jakova, aby šel s námi. Cestou jsem se ho zeptala, kde bydlí, a on mi to řekl: v ulici Profesora Popova. Zeptal se mě: ‚Kdo to byl, ten Popov?‘ Rozesmála jsem se. To ví přece každý, odpověděla jsem. Byl to velký ruský vynálezce rádia, který uskutečnil přenos signálu ještě před Marconim, poučovala jsem ho. Jakov si tím nebyl tak jist. ‚Třeba vůbec neexistoval,‘ namítal. ‚Třeba si ho partaj vymyslela, aby ukojila ruskou posedlost představou, že my jsme vlastně vynalezli všechno.‘ Z toho jsem pochopila, že mu stále ještě není tak jasné, jak naložíme s tím Československem.“

Barley z toho všeho nebyl vůbec moudrý, ale přesto moudře přikývl.

„Zeptala jsem se ho, jestli bydlí ve společném komunálním bytě, nebo v samostatném, odděleném. Řekl mi, že jde o jednu místnost a že se o ni dělí s jedním starým kamarádem z Litmo, který teď pracuje v jedné speciální noční laboratoři, takže se vídají jen zřídka. ‚Tak mi ukažte, kde bydlíte. Ráda bych věděla, jestli to tam máte hezké.‘ Byl to můj první milenec,“ řekla prostě. „Počínal si velmi ohleduplně, což jsem předpokládala, ale zároveň velice vášnivě.“

„Bravo,“ hlesl Barley tak tiše, že to možná ani nezaslechla.

„Zůstala jsem u něj tři hodiny a jela domů posledním metrem. Otec na mě čekal a já jsem s ním mluvila jako s úplně cizím člověkem. Vůbec jsem neusnula. Další den jsem poslouchala anglické zprávy z bí-bí-sí: do Prahy přijely naše tanky. Otec, který to předvídal, z toho byl naprosto zoufalý. Ale táta mě v tu chvíli vůbec nezajímal. Nešla jsem do školy, a vydala se za Jakovem. Jeho spolubydlící mi řekl, že ho nejspíš najdu v Saigonu – tak se říkalo jedné kavárně na Něvském prospektu, kde se scházeli básníci a prodavači drog a šmelináři, ale v žádném případě profesorské dcerky. Seděl tam nad kávou, ale byl opilý. Od chvíle, kdy se tu zprávu dozvěděl, do sebe lil vodku. ‚Tvůj táta má pravdu,‘ řekl. ‚Systém vždycky vyhraje. Kecáme o svobodě, ale jsme agresoři.‘ Tři měsíce potom se vrátil do Novosibirsku. Měl na sebe pro to vztek, ale přesto tam jel. ‚Člověk si musí vybrat, jestli chce zemřít v anonymitě, nebo zajít na kompromis,‘ řekl mi. ‚A protože je to volba mezi smrtí a smrtí, proč bychom si nemohli vybrat pohodlnější alternativu.‘“

„A co vy na to?“ zeptal se Barley.

„Styděla jsem se za něj. Řekla jsem mu, že byl můj ideál a že mě teď zklamal. Četla jsem tehdy náruživě Stendhalovy romány a mluvila jsem s ním jako nějaká velká francouzská literární hrdinka. Přesto jsem byla přesvědčená, že jeho rozhodnutí bylo velice amorální. Něco jiného říkal a něco jiného dělal. V Sovět-ském svazu se takhle chová spousta lidí, řekla jsem mu. A že s ním nepromluvím, dokud svoje nemorální rozhodnutí nenapraví. Připomněla jsem mu E. M. Forstera, kterého jsme oba obdivovali. Řekla jsem mu, že musí najít způsob, jak spojit to, co si myslí, s tím, jak jedná. Přirozeně jsem pak brzy slevila a určitou dobu jsme mezi sebou udržovali styky, ale už v nich nebylo nic romantického, a když pak začal pracovat v tom novém místě, sice jsme si psali, ale moc vřelosti v tom nebylo. Styděla jsem se za něj. A možná i za sebe.“

„A tak jste si vzala Voloďu.“

„Přesně tak.“

„Ale s Jakovem jste styky udržovala dál,“ předpokládal, jako by to byla naprostá samozřejmost.

Začervenala se a zároveň zamračila. „Určitou dobu jsme se s Jakovem tajně scházeli, to je pravda. Ne moc často, jen občas. Říkal, že jsme román, který ještě není dopsán. Oba že od toho druhého čekáme, že završí náš osud. Měl pravdu, ale neuvědomo-vala jsem si, jak silný vliv má on na mě a já na něj. Myslela jsem si, že když se budeme vídat častěji, mohli bychom se od sebe osvobodit. Pak jsem pochopila, že to tak není, a přestala jsem se s ním vídat. Milovala jsem ho, ale už jsem se s ním odmítala scházet. Taky jsem otěhotněla s Voloďou.“

„A kdy jste se zase dali dohromady?“

„Po posledním moskevském knižním veletrhu. Vy jste na něj působil jako katalyzátor. Byl tady na dovolené a hrozně pil. Sepsal už mnoho interních sdělení a podal řadu oficiálních stížností. Systém to všechno bohorovně ignoroval, i když si myslím, že Jakov tím proti sobě vyšší orgány silně popudil. A vy jste mu promluvil přímo do duše. Formuloval jste přesně to, co se mu honilo v hlavě, a to v rozhodující chvíli jeho života, a naznačil jste mu cestu od slov k činům, která je pro Jakova obecně vzato značně obtížná. Příštího dne mi pod jakousi záminkou telefonoval do práce. Vypůjčil si od jednoho přítele byt. Moje manželství s Voloďou se tehdy už rozpadlo, i když jsme ještě žili společně, protože Voloďa musel čekat na byt.

Seděli jsme v pokoji v tom kamarádově bytu a on mluvil jenom o vás. Díky vám si všechno ujasnil. Přesně tohle tvrdil. ‚Ten Angličan mi ukázal řešení. Od nynějška pro mě existuje jenom čin, jenom sebeobětování,‘ říkal. ‚Slova jsou prokletím naší ruské společnosti. Stala se z nich náhražka aktivního jednání.‘ Jakov věděl, že mám kontakty se západními nakladateli, a tak mě požádal, abych vyhledala vaše jméno na seznamu zahraničních účastníků. Ihned začal pracovat na rukopisu. Měla jsem vám ho předat. Pořád hodně pil. Měla jsem o něj strach. ‚Jak můžeš psát, když tak chlastáš?‘ Odpověděl, že pije, aby vůbec přežil.“

Barley si dopřál doušek whisky. „Voloďovi jste o Jakovovi řekla?“

„Ne.“

„A přišel na to sám?“

„Ne.“

„Takže kdo všechno o tom ví?“

Tu otázku si už zřejmě položila i ona sama, protože odpo-věděla bez sebemenšího rozmýšlení.

„Jakov se svým přátelům s ničím nesvěřuje. To vím určitě. Když si pro nás půjčuji byt já, uvedu pouze, že to souvisí s jednou osobní záležitostí. Tady v Rusku umíme věci dokonale utajovat a dobře víme, co je to samota, i když neznáme slovo soukromí.“

„A co vaše přítelkyně? Ani ty nic netuší?“

„My ženy nejsme andělé. Když od nich žádám jistou laskavost, jistě si domýšlí svoje. Někdy jsem to naopak já, kdo prokazuje podobnou laskavost jim. To je všechno.“

„A na tom rukopisu s Jakovem nikdo nespolupracoval?“

„Ne.“

„Žádný kamarád z mokré čtvrti?“

„Ne.“

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Protože vím docela určitě, že je ve svých názorech naprosto osamocený.“

„Jste s ním šťastná?“

„Prosím?“

„Máte ho ráda? Kromě toho, že ho milujete? Taky se s ním někdy zasmějete?“

„Jsem přesvědčena, že Jakov je velký, nesmírně zranitelný člověk, který by beze mě nedokázal přežít. Perfekcionista je něco jako malé dítě. Bývá taky velice nepraktický. Věřím, že by se beze mě zhroutil.“

„Nemyslíte si, že už teď je to zlomený člověk?“

„Jakov by se zeptal – kdo je duševně v pořádku? Ten, kdo připravuje vyhlazení lidstva, anebo ten, kdo se něčemu takovému snaží zabránit?“

„A co ten, kdo dělá obojí zároveň?“

Neodpověděla. Schválně ji provokoval, a ona si to uvědomovala. Žárlil a chtěl nahlodat tu její skálopevnou víru.

„Je ženatý?“ zeptal se.

Přes tvář jí přelétl hněvivý výraz. „Nemyslím, že je ženatý, ale není to důležité.“

„Má děti?“

„To jsou směšné otázky.“

„Je to taky velmi směšná situace.“

„Říká, že člověk je jediný tvor, který dokáže udělat oběti i z vlastních potomků. Je rozhodnutý nevyrábět další.“

A jak se dívá na tvoje, pomyslel si, ale podařilo se mu neříct to nahlas.

„Takže vy jste se zájmem sledovala jeho kariéru,“ shrnul to neomaleně, aby se mohl vrátit k problému Goethových poten-ciálních kontaktů.

„Zpovzdálí, a bez přístupu k podrobnostem.“

„A po celou dobu jste nevěděla, co vlastně dělá? To mi vážně chcete tvrdit?“

„Pokud jsem se něco dozvěděla, bylo to pouze z určitých náznaků, které vyplynuly z našich debat o etických problémech. ‚Kolik lidí bychom si mohli dovolit zahubit, abychom zachránili lidstvo? Jak můžeme mluvit o boji za mír, když plánujeme jenom strašné války? Jak můžeme mluvit o vybraných cílech, když je neumíme přesně zasáhnout?‘ Když mluvíme o takovýchhle věcech, dokážu si z toho samozřejmě odvodit, že je v tom nějak angažovaný. Když mi poví, že největším nebezpečím pro lidstvo není realita sovětské moci, ale především její iluze, nevyptávám se, jak to myslí. Chci mu být oporou. Povzbuzuji ho, aby byl důsledný, a bude-li to nutné, statečný. Ale na nic se ho nevyptávám.“

„Co Rogov? Nezmínil se před vámi o Rogovovi? Profesoru Arkadiji Rogovovi?“

„Už jsem vám řekla. O svých kolezích se nebaví.“

„Kdo říká, že Rogov je jeho kolega?“

„Vyvodila jsem si to z vaší otázky,“ odsekla naštvaně, a on jí opět uvěřil.

„Jak s ním komunikujete?“ zeptal se, tentokrát už zase ohleduplněji.

„To není důležité. Když jistý jeho přítel dostane vzkaz, dá Jakovovi zprávu a ten mi zatelefonuje.“

„Ví ten jistý přítel, od koho vzkaz je?“

„Není důvod. Ví, že to je žena. To je vše.“

„Má Jakov strach?“

„Protože pořád tolik mluví o odvaze, předpokládala bych, že má. Cituje Nietzscheho. ‚Největší dobro je nemít strach.‘ Cituje Pasternaka. ‚Krása pramení…‘“

„A vy se bojíte?“ přerušil ji.

Odvrátila pohled. V domech na druhé straně ulice se začala rozsvěcovat okna.

„Musím myslet nejen na svoje děti, ale na všechny děti na světě,“ řekla, a on zaznamenal, že jí na tvářích ulpívají dvě nepovšimnuté slzy. Opět se trochu napil a zabroukal několik taktů z Counta Basieho. Když k ní zase vzhlédl, slzy už tam nebyly.

„Stále mluví o velké lži,“ poznamenala, jako by si na to právě vzpomněla.

„O jaké velké lži?“

„Všechno je prý součástí téže veliké lži, až do nejmenší součástky té nejméně důležité zbraně. I výsledky, které se posílají do Moskvy, podléhají oné velké lži.“

„Výsledky? Jaké výsledky? Výsledky čeho?“

„Nevím.“

„Testů?“

Jako by zapomněla, že právě řekla, že neví. „Zřejmě nějakých testů. Říká něco v tom smyslu, že výsledky zkoušek jsou záměrně zkreslovány, aby se vyhovělo příkazům generálů a oficiálním výrobním požadavkům byrokratů. Možná je falšuje i on sám, osobně. Je to komplikovaný člověk. Někdy mluví o tom, že má četná privilegia, za která se stále víc stydí.“

Seznam nákupů, říkal tomu Walter. Se slábnoucím smyslem pro povinnost odškrtl Barley poslední položku. „Zmínil se někdy o nějakém speciálním projektu?“

„Nemluvil o tom, že se nějak podílí na řídících systémech? O tom, jak je kontrolovaný odpovědný velitel?“

„Ne.“

„Nemluvil s vámi o tom, jak se zajišťuje ochrana před samovolným odpálením?“

„Ne.“

„Nenaznačil někdy, že je zapojený ve zpracovávání dat?“

Už ji to unavovalo. „Ne.“

„Povýší ho občas? Nějaká vyznamenání? Velké mejdany, když zase jednou popoleze po žebříku vzhůru?“

Ztratil s ní kontakt. Její tvář se skryla za oponou vlasů.

„Na tohle všechno se ho budete muset zeptat sám,“ řekla tónem člověka, který se chystá sbalit věci a odjet. „Rád by se s vámi v pátek sešel v Leningradě. Účastní se tam jedné důležité konference v jistém vojenském výzkumném ústavu.“

Nejdřív se před Barleym trochu zhoupla obloha a pak na něj dolehl večerní chlad. Obestřel ho jako ledový mrak, ačkoli nebe bylo temné a jasné a nový měsíc, když se konečně ustálil, vysílal na svět teplou zář.

„Navrhuje tři různá místa ve třech různých dobách,“ pokračovala stále stejným nevýrazným tónem. „Laskavě dodržte všechny ty schůzky, než se mu podaří se uvolnit. Pokud to jen trochu půjde, na jednu se dostaví. Moc vás pozdravuje a velice vám děkuje. Má k vám vřelý vztah.“

Nadiktovala mu tři adresy a sledovala, jak si je zapisuje do diáře. Předtím se jí omluvil, že si to musí zakódovat. Potom čekala, než ho přejde záchvat kýchání, a sledovala, jak lapá po dechu a proklíná svého Stvořitele.

Večeřeli jako znavení milenci v jednom sklípku ve společnosti starého šedého psa a cikána, který jim k tomu za kytarového doprovodu zpíval svoje blues. Komu to tam patřilo, kdo to nechával v provozu a proč, to byly záhady, které se Barley nikdy neobtěžoval zjišťovat. Věděl jedině to, že v kterémsi před-cházejícím vtělení, při nějakém dávno zapomenutém knižním veletrhu, sem zapadl naprosto opilý se skupinou potrhlých polských nakladatelů a na něčí saxofon tu hrál „Dej Bůh štěstí tomu domu“.

Bavili se spolu dost škrobeně, a jak hovořili, propast mezi nimi se stále prohlubovala, až Barleymu začalo připadat, že do ní s veškerou svou bezvýznamností beznadějně zahučel. Díval se na Káťu a uvědomoval si, že jí nemůže nabídnout nic, co by už neměla v desateronásobné míře. Za normálních okolností by jí vášnivě vyznal lásku. Potřeboval se vrhnout do nějakého bezvýhradného absolutna, aby prolomil napětí tohoto nového vztahu. Ale v Kátině přítomnosti nenacházel žádné absolutní hodnoty, které by mohl postavit proti jejím. Viděl svůj život jako sérii zbytečných zmrtvýchvstání, ve které jeden nezdar střídal druhý. Děsilo ho, když si uvědomil, že patří ke společnosti, která existuje čistě materialisticky a vůbec si neláme hlavu se svými velkými tématy. Ale tohle jí vykládat nemůže. Ať by jí řekl cokoli, rozbil by obraz, který si o něm vytvořila, a neměl k dispozici nic, čím by ho nahradil.

Bavili se o knihách a Barley sledoval, jak se od něj stále vzdaluje. Na tváři se jí objevil nepřítomný výraz a hlas jí zprozaičtěl. Chtěl se k ní zase přiblížit, zpíval a tančil kolem ní, ale byla už moc daleko. Pronášela tytéž fádní poznámky, které předtím poslouchal celý den, když čekal na schůzku s ní. Ještě chvíli a začnu jí vykládat o firmě Potomac Boston a vysvětlovat, jak ta řeka a to město spolu vůbec nesouvisejí. A nebesa, smilujte se – už je to tady!

Teprve v jedenáct, kdy už personál pozhasínal světla a on s ní vyšel na opuštěnou ulici a vydal se směrem ke stanici metra, ho proti všemu zdravému rozumu napadlo, že na ni třeba taky udělal určitý dojem, i když jistě o mnoho skromnější než ona na něj. Zavěsila se do něj. Její prsty se opíraly o vnitřní část jeho předloktí a prodloužila krok, aby ho srovnala s jeho. Bílá tlama výtahové šachty zela dokořán, připravena ji pohltit. Kandelábry se nad nimi mihotaly jako vánoční stromečky postavené vzhůru nohama, když ji na rozloučenou objal po ruském způsobu – polibek na levou tvář, na pravou, ještě jednou na levou, a dobrou noc.

„Pane Blaire! Hned jsem si myslel, že jste to vy! To je ale náhoda! Nastupte si, zavezeme vás domů.“

Vlezl do vozu a Wicklow se s příznačnou akrobatickou agilností vsoukal dozadu a začal mu z dolní strany zad odstraňovat záznamové zařízení.

Zavezli ho do Oděsy a vysadili ho. Ještě je čekala jistá práce. Dole v hale to vypadalo jako na letištním terminálu, když je letiště zahalené hustou mlhou. Všechny pohovky a lenošky byly obsazené neoficiálními hosty, kteří sem nepatřili, ale zaplatili za vpuštění příslušnou taxu, a teď tu v šeru poklimbávali. Barley se po nich přívětivě rozhlížel, s pokrčeným nosem a s přimhouřený-ma očima. Někteří měli na sobě tepláky, jiní byli oblečeni důstojněji.

„Chce si dát někdo loka?“ zavolal dost hlasitě. Žádná reakce. „Má někdo zájem líznout si whisky?“ dotazoval se. Z pašerácké kapsy pláště vylovil láhev, stále ještě ze dvou třetin plnou, sám si přihnul, jako by chtěl jít příkladem, a dal ji kolovat.

A tak ho o dvě hodiny později našel Wicklow – v hotelové hale, družně dřepícího uprostřed skupinky vděčných nočních ptáků, jak si dopřává poslední doušek před odchodem na kutě.

9

„Kdo to proboha je, ti Cliveovi noví Američané?“ ptal jsem se potichu Neda, když jsme se jako pradávní uctívači nějakého božstva usadili kolem Brockova magnetofonu v operační místnosti.

Na londýnských hodinách bylo šest. Victoria Street se ještě neprobrala do ranního hukotu. Když Brock převíjel pásek, aby našel správné místo, připomínalo vrzání cívky rozhádaný sbor špačků. Kurýr přinesl ten záznam před půlhodinou. Napřed putoval v diplomatickém pytli po pevnině do Helsink a odtamtud pokračoval zvláštním letadlem do Londýna. Kdyby si Ned dal poradit od technických pokušitelů, mohl se tomu nákladnému způsobu zásilky vyhnout, protože kouzelníci z Langley přísahali na nové zařízení, které prý bylo schopné přenášet mluvené slovo zcela bez rizika. Ale Ned byl Ned a dával přednost osvědčeným metodám.

Seděl u svého stolu a podepisoval nějaký dokument, který zakrýval rukou. Přeložil ten list papíru, vložil ho do obálky, zapečetil ji a pak ji podal vytáhlé Emmě, jedné ze svých asistentek. Mezitím jsem přestal doufat, že na svou otázku dostanu odpověď, takže mě její prudkost přímo zaskočila.

„Pěkní hajzlové,“ zanadával si.

„Z Langley?“

„Bůh ví. Bezpečnost.“

„Ale ke komu patří?“ naléhal jsem.

Jenom zavrtěl hlavou, protože se dusil vztekem. Naštval ho tak ten dokument, který právě podepsal, nebo přítomnost těch amerických přivandrovalců? Byli dva a doprovázel je Johnny z jejich londýnské základny. Měli na sobě modrá sportovní saka, ostříhaní byli na ježka a jejich mormonská vymydlenost mě trochu znervózňovala. Clive stál mezi nimi, ale Bob se demonstrativně posadil na protější konec stolu vedle Waltera, který vypadal dost zbědovaně – nejdřív jsem si myslel, že vinou té nekřesťansky časné hodiny. Ani Johnny se zřejmě v jejich přítomnosti necítil dvakrát dobře, a na mě to padlo vzápětí taky. Tyhle prázdné, neznámé tváře neměly v srdci naší operace, v okamžiku tak klíčovém, co dělat. Připadali mi jako truchlící pozůstalí, kteří se dostavili dlouho před očekávanou smrtí. Ale čí smrtí? Podíval jsem se na Waltera a můj neklid jen vzrostl.

Znovu jsem pohlédl na ty nové Američany, tak štíhlé, upravené, anonymní. Bezpečnost, říkal Ned. Ale proč? A proč právě teď! Proč se dívali na každého, kromě na Waltera? Proč se Walter díval na každého, kromě na ně? Proč si od nich Bob odsedl co nejdál a proč si Johnny tak soustředěně prohlížel svoje ruce? Byl jsem vděčný, když jsem byl ze svých úvah vyrušen.

Uslyšeli jsme dunění kroků na dřevěných schodech. Brock spustil záznam. Pak se ozvaly nějaké tupé rány a po nich Barleyho kletby, jak se o ten okenní rám praštil do zad. Potom zase šoupání nohou, jak lezli na střechu.

Je to jako spiritistická seance, blesklo mi hlavou, když k nám dolehla první slova. Barley a Káťa nás oslovují z velkého neznáma. Na nehybné cizince s tvářemi mistrů popravčích jsem pro tu chvíli zapomněl.

Ned byl jediný z nás, kdo měl na uších sluchátka. Později jsem si je vyzkoušel a zjistil, že s nimi je poslech přece jen kvalitnější. Člověk pak slyší i kroky holubů, capkajících po moskevských střechách, i zrychlený dech v Kátině hlase. Zjistíte, že mikrofony připevněné na těle vašeho agenta zaznamenávají i tlukot jeho srdce.

Brock stačil přehrát celou střešní scénu, než Ned nařídil přestávku. Očividně jen na naše nové Američany neudělal záznam žádný dojem. Jejich hnědé oči přejely po všech přítomných, ale na nikom se nezastavily. Walter byl celý rudý.

Brock potom přehrál scénu ve sklípku, ale opět se při tom nikdo ani nepohnul – nikdo si nepovzdechl, nezavrzal židlí, nespráskl ruce, ani když Brock záznam zastavil a přetáčel pásek na začátek.

Ned si sundal sluchátka.

„Jakov Jefremovič, příjmení neznámé, fyzik, v osmašedesátém roce třicetiletý, narozen tedy v roce osmatřicátém,“ prohlásil. Ze štůsku před sebou vzal formulář žádosti o identifikaci osoby a načmáral do ní svůj požadavek. „Waltře – máte něco?“

Walter se musel dát dohromady. Vypadal ustaraně a hlas se mu zdaleka netřepotal tak lehce jako jindy. „Jefrem, sovětský vědec, další jména neznámá, otec Jakova Jefremoviče, viz výše, zastřelen ve Vorkutě po povstání na jaře roku padesát dva,“ zarecitoval bez jediného pohledu do svého bloku. „Nemohlo přece existovat mnoho vědců jménem Jefrem, popravených za předávkování inteligencí – ani za časů tatíčka Stalina,“ dodal dost pateticky.

Bylo to absurdní, ale zdálo se mi, že vidím v jeho očích slzy. Možná někdo opravdu umřel, pomyslel jsem si, a znovu jsem zaletěl pohledem na ty dva mormony.

„Johnny?“ zeptal se Ned, ještě když zapisoval Walterův požadavek.

„My si asi vybereme Borise, další jména neznámá, vdovce, profesora klasické filologie leningradské univerzity, mezi šedesáti a sedmdesáti lety, jediná dcera Jekatěrina,“ oznamoval Johnny, aniž odtrhl oči od svých rukou.

Ned sáhl po dalším formuláři, vyplnil ho a pohodil do přihrádky pro poštu ven, jako peníze, kterých se s potěšením zbavuje.

„Palfrey – hrajete taky?“

„Mě si zapište na leningradské noviny, Nede, jestli můžu prosit,“ řekl jsem co nejležérněji, vědom si toho, že se na mě soustředěně upřely hnědé oči obou mormonů. „Rád bych měl rešerši, zaměřenou na účastníky, organizátory a vítěze matematické olympiády z roku dvaapadesát,“ specifikoval jsem svou žádost se smíchem. „A pro jistotu ať ji provedou i pro ročníky jednapadesát a třiapadesát. A můžeme jen tak bokem přibrat akademické pocty a hodnosti, které ten pán cestou nasbíral? ‚Získal hodnost kandidáta i doktora věd. Všechno, co se dalo,‘ říkala. Můžeme se na to podívat? Děkuji.“

Když byly všechny objednávky pohromadě, Ned blýskl pohledem po Emmě, aby je odnesla dolů do kartotéky. To se ale nezdálo Walterovi, který se najednou rozhodl prokázat, že se s ním musí počítat – vymrštil se a spěšně přihopkal k Nedovu stolu, v celé své půldruhametrové kráse, pěstičky poletující před tělem.

„Já si ty rešerše vezmu na starost radši sám,“ oznámil velko-hubě a přitiskl si tu hromádku žádostí k hrudi. „Tahle válka je natolik důležitá, že ji nemůžeme svěřit těm namodro odbarve-ným generálkám z naší kartotéky, i když jsou jinak přímo neodolatelné.“

A vzpomínám si, že jsem si povšiml, jak ho naši mormoni sledují po celou jeho cestu ke dveřím a pak na sebe významně pohlédnou, zatímco my jsme naslouchali veselému klapotu jeho podpatků, odumírajícím venku na chodbě. A nemyslím, že si něco zpětně konstruuji, když teď tvrdím, že mi v té chvíli při pomyšlení na Waltera tuhla krev, i když jsem neměl nejmenší tušení proč.

„Jedeme se trochu nadýchat čerstvého vzduchu,“ oznámil mi Ned interní linkou asi za hodinu, sotva jsem se vrátil ke svému stolu v centrále. „Povězte Cliveovi, že vás potřebuju.“

„Tak abyste šel, ne?“ reagoval Clive, stále ještě zalezlý stranou s těmi svými mormony.

Z vozového parku jsme si půjčili rychlého forda. Ned řídil. Odrazil několik mých pokusů o rozhovor a místo toho mi podal k prostudování složku s dokumentací. Už jsme projížděli berkshirským venkovem, ale on stále ještě neřekl ani slovo. A když mu autotelefonem zavolal Brock, aby mu sdělil několik kusých informací, které si Ned předtím vyžádal, jenom zabručel: „Tak mu to řekněte.“ A opět se ponořil do svých zasmušilých úvah.

Octli jsme se ve vzdálenosti více než šedesáti kilometrů od Londýna, na nejodpornější planetě lidských objevů v oblasti doupat moderní vědy, kde trávníky jsou vždycky pečlivě sestřižené. Na starobylých sloupech po stranách vjezdu trůnili omšelí pískovcoví lvi. Dveře Nedovi otevřel zdvořilý muž v hnědém sportovním saku. Jeho kolega prozkoumal spodek šasi detektorem. Ohleduplně nás poplácali po celém těle.

„Tu aktovku si berete s sebou, pánové?“

„Ano,“ přisvědčil Ned.

„Mohli bychom se do ní podívat?“

„Ne.“

„Tak ji laskavě vložte tady do toho kontejneru, ano? Předpokládám, že tam nemáte neexponované filmy, pane?“

„Prosím,“ řekl jsem. „Klidně to tam dejte.“

Dívali jsme se, jak aktovku vkládají do něčeho, co vypadalo jako větší zeleně natřený uhlák, a pak ji zase vyjímají.

„Děkuji vám,“ řekl jsem, když jsem ji přebíral.

„Není zač, pane. Rádo se stalo.“

Modrá dodávka před námi měla vzadu nápis JEĎTE ZA MNOU. Ze zamřížovaného zadního okénka nás sveřepě sledoval německý ovčák. Vrata se otevírala elektronicky a za nimi se vzdouvala pečlivě sestřižená návršíčka, která připomínala masové hroby. Proti zapadajícímu slunci se vlnila olivově zelená pahorkatina. Hřibovitě tvarovaný mrak by tu vypadal naprosto přirozeně. Vjeli jsme do parkové části. Na bezmračném nebi kroužil párek káňat. Za vysokým drátěným plotem se prostíraly senné louky. V umělých prohlubních hnízdily cihlové budovy, kterým se nekouřilo z komínů. Pro zóny D a K doporučovala výstražná tabule ochranný oděv. Pod lebkou se zkříženými hnáty stálo: „Byli jste varováni!“ Dodávka před námi se sunula pohřební rychlostí. Projeli jsme zatáčkou a uviděli opuštěné tenisové kurty a za nimi řadu hliníkových věží. Silničku lemovaly barevné trubky, které nás nakonec dovedly ke komplexu zelených baráků. Na návrší uprostřed mezi nimi kraloval poslední pozůstatek předjaderného věku – berkshirské venkovské stavení z cihel a kamene, nad jehož vchodem byl nápis Správa zařízení. Po hrbolatě vydlážděné cestičce nám přiklusal v ústrety zavalitý chlapík v zeleném jezdeckém sáčku s kravatou vyšívanou zlatými tenisovými raketami, s kapesníkem zastrčeným pod ozdobnou manžetou rukávu.

„Tak vy jste od té známé firmy. Výborně. Já jsem O’Mara. Kdo z vás je kdo? Řek jsem mu, aby se zatím uklidil do laboratoře, že na něj písknem.“

„Dobře,“ souhlasil Ned.

O’Mara měl prošedivělé blond vlasy a rázný vojenský hlas narušený chlastem. Na krku měl vrásčité pytlíky a sukovité prsty zhnědlé od kouření. „O’Mara drží všechny ty vlasaté vědce pěkně v lajně,“ sdělil mi Ned cestou v jednom z našich řídkých rozhovorů. „Napůl člen personálu, napůl pracovník bezpečnosti – všechno dohromady.“

Salón dělal dojem, jako by o něj pečovali zajatci z napoleon-ských válek. I cihly v krbu byly vypulírované a sádrové spáry mezi nimi svítily dokonalou bělobou. Seděli jsme v lenoškách potažených látkou s růžičkovým vzorováním a popíjeli gin s tonikem, se spoustou ledu. Na vyleštěných černých stropních trámech se blýskaly mosazné tabulky se jmény úspěšných závodních koní.

„Právě jsem se vrátil ze Spojených států,“ oznámil nám O’Mara, jako by chtěl vysvětlit, proč jsme se nemohli sejít dříve. Zdvihl, sklenici ke rtům a z poloviny ji vyprázdnil. „Co vy, hoši, lítáte tam často?“

„Občas,“ odpověděl Ned.

„Tu a tam,“ potvrdil jsem to. „Když povinnost velí.“

„My jim tam půjčujeme dost lidí, abych pravdu řekl. Do Oklahomy. Do Nevady. Do Utahu. Většinou se jim tam moc líbí. Na některé to tam ale padne, začnou z toho magořit a utíkají domů.“ Napil se a chvíli podržel ten doušek v ústech, než ho polkl. „Navštívil jsem jejich vojenské výzkumné laboratoře v Livermoru v Kalifornii. Je to tam docela pěkné. Slušné ubytování pro hosty. Mají spoustu prachů. Pozvali nás na seminář věnovaný problematice smrti. Když se to vezme kolem a kolem, pěkná morbidita, ale ti raplové měli zřejmě pocit, že nám tím udělají radost, a podávala se tam výtečná vína. Předpokládám, že když se zkoumá, jak sežehnout početné skupiny obyvatel z povrchu zemského, mělo by se vědět, jak to asi bude fungovat.“ Znovu se napil, zamyšlený nad příštím osudem světa. Ve srovnání s ním bylo to návrší v té chvíli velmi poklidným místem. „Člověk žasne, jak málo tohle téma lidi zajímá. Zvlášť mladé lidi. Starší generace jsou přece jen háklivější. Ještě si pamatují éru panenské nevinnosti, pokud vůbec něco takového existovalo. Když člověk zařve naráz, říká se tomu bezodkladná smrt, když chcípá delší dobu, je to smrt odkladná. To jsem si nikdy neuvědomil. Asi to dodává nový význam tomu, jak blízko je člověk takříkajíc k centru dění. Ovšem už v tom taky lítá čtvrtá generace, že. Ostří se otupuje. Pánové, hrajete golf?“

„Ne,“ řekl Ned.

„Bohužel,“ připojil jsem se. „Bral jsem kdysi hodiny, ale k ničemu to nevedlo.“

„Mají tam báječné hřiště, ale nutili nás, abychom si najímali ty jejich pitomé elektromobily. Tady bych se v tom neodvážil ukázat.“ Znovu se napil, s tím zpomaleným rituálem. „Wintle je podivín,“ konstatoval, když konečně polkl. „Oni jsou to všichni pěkní pošuci, ale Wintle je z nich nejpotrhlejší. Napřed byl celý blázen do socialismu, potom měl chvíli hubu plnou Pána Ježíše Krista, teď je zase pořád samá kontemplace a cvičení tai-či. Ženatý, naštěstí. Žádná elitní střední škola, ale dá se s ním mluvit. Ještě by tu měl zůstat tři roky.“

„Kolik jste mu toho řekl?“

„Oni si vždycky myslí, že upadli do nějakého podezření. Tak jsem mu pověděl, že on v žádném případě ne, a hlavně aby pak, až bude po všem, nikde o ničem nekecal.“

„A nebude kecat?“ zeptal jsem se.

O’Mara zavrtěl hlavou. „Člověk tu za nikoho nemůže strčit ruku do ohně, i když je zpracováváme, jak se dá.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vešel Wintle, sedmapadesáti-letý věčný student. Byl to vysoký člověk, ale celý zkroucený, s kudrnatou šedivou hlavou nahnutou k jedné straně. Inteligence z něj vyzařovala už jen dost mdle. Měl na sobě pulover z ovčí vlny, bachraté kalhoty a na nohou mokasíny. Seděl s koleny způsobně u sebe a sklenku sherry držel štítivě co nejdál od sebe, jako by to byla křivule, která by mohla v příští chvíli explodovat.

Ned zaujal profesionální postoj. Na všechnu rozmrzelost zapomněl. „V současné době si prověřujeme sovětské vědce,“ začal a snažil se o co nejvěcnější tón. „Chtěli bychom si zrevidovat, jak jim fungují jejich obranná zařízení. Nic moc vzrušujícího, bohužel.“

„Tak vy jste od špionáže,“ reagoval na to Wintle. „Myslel jsem si to, ale nechal jsem si to pro sebe.“

Přišlo mi, že tenhle člověk bude asi velký samotář.

„Do toho vám vůbec nic není, co jsou zač,“ radil mu O’Mara naprosto přívětivým tónem. „Jsou to Angličani a mají tady něco na práci, stejně jako vy.“

Ned vylovil z desek dva listy papíru a podal je Wintlovi. Ten odložil sklenku, aby je mohl převzít. Prsty měl ohnuté v kloubech a celé pokroucené, jako někdo, kdo prosí, aby ho pustili na svobodu.

„Snažíme se vytěžit co nejvíc i z našich zasutých starých materiálů,“ pokračoval Ned. Sklouzl do žargonu, kterému se jinak vyhýbal. „Tohle je zpráva o vašem kontrolním výslechu po návratu z návštěvy Akademgorodku v srpnu roku 1963. Pamatujete se na majora Vauxhalla? Není to zrovna velké literární dílo, ale zmiňujete se tam o dvou či třech sovětských vědcích, o kterých bychom se rádi dozvěděli víc, jestli ještě pracují v oboru a jestli se na ně ještě pamatujete.“

Jako by se chtěl chránit před napadením otravnými plyny, nasadil si Wintle neobyčejně šeredné brýle s kovovými obroučkami.

„Pokud se dobře pamatuji na ten výslech, major Vauxhall mi dal čestné slovo, že všechno, co vypovím, bude naprosto dobrovolné a důvěrné.“ prohlásil dotčeně učitelským tónem. „Velice mě proto překvapuje, že se výpověď s mým jménem ještě po pětadvaceti letech volně povaluje někde v přístupných ministerských archívech.“

„Blíž k nesmrtelnosti se asi už v životě nedostanete, kamaráde, takže být vámi, mlčím a těším se z toho,“ radil mu O’Mara.

Vložil jsem se do toho jako člověk, který se pokouší srovnat rozvaděné manžele. Jde jenom o to, jestli by Wintle nemohl trochu rozvést až příliš kusé formulace toho pána, který s ním tehdy hovořil, navrhoval jsem. Třeba nám taky mohl něco zajímavého doplnit o některých z těch sovětských vědců, jejichž jména jsou uvedena v závěru zprávy, a když už, tak snad taky připojit něco málo informací o tehdejším cambridgeském týmu. Byl by ochoten odpovědět na pár otázeček, které by možná trošku vychýlily váhy?

„Slovo tým bych v tomhle kontextu nepoužil ani náhodou,“ opáčil Wintle. Vrhl se na to slovo jako vyhladovělý dravec. „Rozhodně ne pro britskou stranu. Tým předpokládá nějaký společný zájem. Byli jsme skupina odborníků z Cambridge, to ano. Ale tým! To v žádném případě. Někteří tam jeli jako na výlet, jiní si chtěli tímto způsobem zvýšit sebevědomí. Především tím myslím profesora Callowa, který měl přehnaně vysoké mínění o své práci o urychlovačích, od té doby už dávno překonané.“ Z jeho slov prorazil navenek birminghamský přízvuk. „Jenom pro několik málo členů naší skupiny měl ten zájezd ideologické pozadí, což byli ti, co věří ve vědu bez hranic a svobodnou výměnu informací v zájmu všeobecného blaha lidstva.“

„Cvoci,“ specifikoval to snaživě O’Mara.

„Byli tam s námi taky Francouzi, spousta Američanů, Švédové, Holanďani, dokonce i pár Němců,“ pokračoval Wintle a O’Marovu poznámku ponechal bez povšimnutí. „Všichni byli podle mě plni nadějí, a Rusové jich měli celá vědra. Jenom my Britové jsme se v tomhle ohledu plácali někde na chvostu. A plácáme se pořád.“

O’Mara zaúpěl a musel se posílit douškem ginu. Avšak Nedův vlídný úsměv, i když trošku pochroumaný, povzbudil Wintla, aby mluvil dál.

„Bylo to na vrcholu Chruščovovy éry, jak si nepochybně vzpomínáte. Na jedné straně Kennedy, na druhé Chruščov. Kyne nám zlatý věk, říkali někteří lidé. O Chruščovovi se tehdy mluvilo velmi podobně jako teď o Gorbačovovi. To se třeba budu hádat. Jenomže musím připodotknout, že podle mého názoru bylo naše nadšení tenkrát opravdovější a spontánnější než naše takzvané nadšení dnes.“

O’Mara zívl a s výrazem hlubokého nesouhlasu upřel svůj napuchlý pohled přímo na mě.

„Řekli jsme jim všechno, co jsme věděli. Oni udělali totéž,“ pokračoval Wintle a v jeho hlase narůstala sebejistota. „My jsme přečetli svoje referáty, oni přednesli jejich. Callow tam neudělal žádnou díru do světa, musím říct. Rozhodili mu to za pár minut. Ale měli jsme Pansona, který to v oblasti kybernetiky pořádně rozsvítil, a byl jsem tam já. Můj skromný příspěvek měl značný ohlas, i když to tvrdím já sám. Upřímně řečeno, takový potlesk jsem od té doby neslyšel. Nedivil bych se, kdyby tam o té mé přednášce mluvili ještě teď. Barikády se tam rozpadaly tak rychle, že ten rachot bylo v tom sále jasně slyšet. Zvednout stavidla, žádné zábrany! To bylo naše heslo. A to platilo i mimo vlastní konferenci. Jenom té vodky, co se vypilo na večírcích, které se protahovaly málem až do rána. Nebo ta spousta děvčat. Měli jste slyšet, jak otevřené jsme spolu mluvili. Ká-gé-bé to odposlouchávala, samozřejmě. To jsme všichni věděli. Před odletem jsme měli instruktáž, i když proti tomu někteří protestovali. Já ne, já jsem vlastenec. Ale nemohli proti tomu vůbec nic dělat, ani ká-gé-bé, ani naši hoši.“ Zřejmě narazil na svoje oblíbené téma, protože se napřímil a pronesl připravený projev. „Rád bych při této příležitosti poznamenal, že se té jejich ká-gé-bé podle mě silně křivdí. Z velmi spolehlivých zdrojů vím, že sovětská ká-gé-bé velmi často zaštiťuje i ty nejsvobodo-milovnější představitele sovětské inteligence.“

„Ježíši – ještě řekněte, že naši to nedělají,“ poznamenal O’Mara.

„Kromě toho vůbec nepochybuji o tom, že sovětská místa zcela oprávněně argumentují, že při jakékoli výměně vědeckých informací se Západem nemůže Sovětský svaz získat o nic víc, než kolik může ztratit.“ Wintlova stranou nakloněná hlava těkala z jednoho z nás na druhého s rázností železniční výhybky a ruka obrácená dlaní vzhůru mu zmučeně spočívala na stehně. „A taky mají bohatou kulturu. Žádné umělé hranice mezi uměním a vědou, jak je známe od nás. Bylo jasné, že se tam stále prosazuje renesanční sen o integrovaném člověku, a to trvá dál. Já sám nejsem žádný kulturní fanatik. Nemám na to čas. Ale pro ty, kdo se o kulturu zajímají, tam existovala bohatá nabídka. A jak jsem slyšel, za rozumné ceny. Některé pořady dokonce jako pozornost organizátorů zdarma.“

Wintle si potřeboval vyčistit nos. A to byla složitá procedura, protože napřed si musel kapesník rozprostřít na koleně a pak ho těkavými prsty upravit do pohotovostního tvaru. Ned této přirozené přestávky využil.

„Dobrá, tak co kdybychom se teď podívali na těch několik sovětských vědců, jejichž jména jste tak laskavě sdělil majoru Vauxhallovi,“ navrhl a převzal ode mě svazeček dokumentů, které jsem mu podával.

Dospěli jsme k okamžiku, kvůli kterému jsme sem přišli. Z nás čtyř, kteří jsme tam seděli, si to zřejmě neuvědomoval pouze Wintle, protože O’Marovy zažloutlé oči se zvedly k Nedově tváři a zkoumaly ji s nevrlou mazaností.

Ned postupoval přesně tak, jak bych na to šel i já. Označil si jména, která ho zajímala, zelenou tužkou. O dvou jejich nositelích se vědělo, že jsou po smrti, třetí mezitím upadl do nemilosti. Prověřoval Wintlovu paměť, připravoval si ho na chvíli, kdy začne jít do tuhého. Sergej? opakoval Wintle. Ale jistě, Sergej! Jenže jak on se jmenoval dál? Popov? Popovič? Ale ne – přece Protopopov! Sergej Protopopov, inženýr specializovaný na problematiku paliv!

Ned ho pěkně vedl za ručičku, tři jména, pak čtvrté, pomáhal jeho paměti, procvičoval ji. „Tak dobře, ale než znovu řeknete ne, ještě si to trošku rozmyslete. Opravdu ne? Prosím. Co třeba Saveljev?“

„Ještě jednou?“

Všiml jsem si, že Wintlova paměť po anglicku zápolí s ruskými příjmeními. Dávala přednost křestním jménům, pro která si dokázala najít anglické ekvivalenty.

„Saveljev,“ opakoval Ned. Opět jsem zachytil, jak ho pečlivě sledují O’Marovy oči. Ned se podíval do hlášení, které držel v ruce, možná až příliš ležérně. „Je to tak. Saveljev.“ Vyhláskoval to jméno. „‚Mladý idealista, upovídaný, který o sobě mluvil jako o humanistovi. Pracoval v oblasti částic, vystudoval v Lenin-gradě.‘ Takhle major Vauxhall před těmi dávnými lety zapsal vaše slova. Dalo by se něco přidat? Neudržoval jste s ním pak žádné styky? S tím Saveljevem?“

Wintle se překvapeně rozesmál. „Jakže se jmenoval? Saveljev? To mě podržte. Vidíte to. Zapomněl jsem to jméno. Pro mě je to pořád jenom Jakov, chápete.“

„Ano. Jakov Saveljev. Vzpomenete si na jeho jméno po otci?“

Wintle zavrtěl hlavou, stále s úsměvem na rtech.

„Mohl byste k té původní charakteristice něco dodat?“

Museli jsme čekat. Wintle měl jiné chápání času než my. A soudě podle jeho úšklebku, i odlišný smysl pro humor.

„Velmi citlivý chlapec, ten Jakov. Vystoupit se svou otázkou v plénu se neodvážil. Držel se vzadu, a když bylo po všem, přišel vás zatahat za rukáv. ‚Promiňte, pane, ale co si myslíte o tom a tom?‘ A ty jeho otázky nebyly hloupé, abyste věděli. A říkali tehdy, že má svým způsobem neobyčejně široký kulturní rozhled. Slyšel jsem, že měl na jednom večeru poezie velký úspěch jako recitátor. A jako znalec se projevil i na výstavách výtvarných prací.“

Wintlův hlas se vytratil a já se začal bát, že si teď začne vymýšlet, k čemuž se lidé často uchylují, když jim dojdou informace, a oni si přesto chtějí podržet hlavní slovo. Ale k mé úlevě jenom lovil ze svého paměťového fondu další vzpomínky – nebo je spíš svými vzpřímenými prsty dojil z éteru.

„Pořád přecházel od jedné skupinky k druhé, tenhle Jakov,“ řekl, stále s oním popuzujícím nadřazeným úsměvem. „Nezapo-joval se do žádných diskusí, jen se pořád tvářil velmi vážně. Poposedával na kraji židle. Něco záhadného se stalo s jeho otcem, nevím co přesně. Byl to prý taky vědec, ale popravili ho. Popravili jich pěknou řádku, myslím vědců. Likvidovali je jako mšice, četl jsem o tom. A když je nepopravili, tak je aspoň zavřeli. Tupoleva, Petljakova, Koroljova. Některá esa jejich letecké techniky nakreslila svoje nejlepší věci ve vězení. Ramzin vymyslel ve vězení nový typ ohřívače pro tepelné motory. Ve vězení vznikla i jejich první skupina pro raketový výzkum. Pod Koroljovovým vedením.“

„To jste podal skvěle, kamaráde,“ pochválil ho znuděně O’Mara.

„Taky mi dal ten kámen,“ pokračoval Wintle.

Sledoval jsem jeho ruku, opět položenou na koleni, ale teď se otevírala a zavírala, jako by si pohrávala s tím imaginárním dárkem.

„Kámen?“ podivil se Ned. „Jakov vám dal nějaký kámen? Chcete říct drahý kámen? Ne – vy myslíte nějaký geologický vzorek.“

„Když jsme my zápaďáci odjížděli z Akademu,“ ujal se opět slova Wintle, jako by nás chtěl uvést do zcela nového vyprávění, „tak jsme tam prakticky všechno nechali. Doslova všechno. Kdybyste naši skupinu toho dne viděli, nevěřili byste svým smyslům. Naši ruští hostitelé si málem mohli oči vyplakat. Samé objímání a poplácávání po zádech, květinami vyzdobené autokary, i Callow uronil slzu, věřte nebo nevěřte. A my jsme jim tam nechávali, co jsme s sebou měli knihy, papíry, pera, hodinky, holicí strojky, zubní pasty, dokonce i zubní kartáčky. Gramofonové desky, pokud jim kdo nějaké přivezl. Rezervní spodní prádlo, kravaty, boty, košile, ponožky, prostě všechno, kromě nejnutnějšího minima, abychom vůbec mohli slušně oblečení doletět domů. Nijak jsme se na tom nedomluvili. Vůbec jsme se o tom nebavili. Bylo to naprosto spontánní. Samozřejmě někteří šli ještě dál. Především Američani, ti jsou takoví impulzivní. Slyšel jsem o jednom chlápkovi, co nabídl jedné dívence, která zoufale toužila dostat se ze země, že si ji naoko vezme. To jsem já neudělal. To jsem nemohl. Jsem vlastenec, že.“

„Ale Jakovovi jste věnoval něco ze svého vybavení,“ dohadoval se Ned a předstíral, že si horlivě dělá poznámky.

„Neodolal jsem, ano. Je to jako když v parku krmíte ptáčky, takovéhle rozdávání vlastních věcí. Vyberete si toho, kterého ostatní odstrkují, a pokusíte se ho trochu vykrmit. Kromě toho mi byl mladý Jakov moc sympatický, nemohl jsem si pomoct, byl takový oduševnělý.“

Jeho ruka znehybněla kolem toho prázdného tvaru a špičky prstů se marně pokoušely spojit. Druhou rukou si sáhl na obočí a vzal tam do štipce nemalý záhyb kůže.

„‚Vezměte si ode mě tohle, Jakove,‘ řekl jsem. ‚Nedržte se pořád tak vzadu. Jste tak ostýchavý, že vám to až škodí, věřte mi.‘ Měl jsem tam s sebou elektrický holicí strojek. Plus baterie, transformátorek, všechno v pěkném pouzdříčku. Ale připadalo mi, že z toho nemá moc dobrý pocit. Položil to stranou a nervózně těkal sem a tam. Pak jsem si uvědomil, že by mi rád taky něco dal. A byl to nakonec ten kámen, zabalený jen tak do novin. Ozdobný balicí papír, to oni tam nemají. ‚Je to kus mojí země,‘ povídá. ‚Chtěl bych vám tím poděkovat za vaši přednášku,‘ pokračoval. Chtěl po mně, abych vždycky miloval to, co je v jeho zemi dobré, i když se to zvenčí možná někdy jeví jako něco odporného. Mimochodem, mluvil skvěle anglicky, líp než polovina nás Angličanů. Abyste věděli, trošku mě to vyvedlo z míry. Ten šutr jsem opatroval celou řadu let. Potom mi ho žena při jednom jarním úklidu vyhodila. Několikrát jsem mu chtěl napsat, ale nikdy jsem se k tomu nedokopal. Svým způsobem to byl dost arogantní chlap. To je jich ovšem spousta. My jsme nakonec taky byli dost nafoukaní. Všichni jsme byli přesvědčení o tom, že věda by mohla ovládnout svět. No, nakonec ho teď asi ovládá, ale asi trošku jiným způsobem, než jsme si mysleli, řekl bych.“

„A napsal on vám?“ zeptal se Ned.

Wintle o tom chvíli přemýšlel. „Těžko říct, že. Kdo může vědět, co jejich pošta třeba zadržela. Či kdo to zadržel.“

Sáhl jsem do aktovky a podal Nedovi štůsek fotografií. Ned je podal Wintlovi. O’Mara to pozorně sledoval. Wintle se v nich probíral a najednou vykřikl.

„To je on! Jakov! Ten člověk, co mi dal ten kámen.“ Hodil fotky zpátky před Neda. „Jen se podívejte sám! Na ty jeho oči! A pak mi zkuste tvrdit, že to není snílek!“

Převzato z leningradského večerníku s datem 5. ledna 1954 a zrekonstruováno v naší fotolaboratoři. Jakov Jefremovič Saveljev, mladistvý génius.

Došlo na další jména a Ned s Wintlem pracně probíral jedno po druhém, kladl falešné nástrahy a zametal stopy, až si byl jist, že alespoň Wintlovi nebude Saveljev připadat důležitější než ti ostatní.

„To bylo od vás chytrý, schovat si trumfa mezi ostatní karty,“ poznamenal O’Mara, když nás se sklenicí v ruce vyprovázel k vozu. „Když jsem o Saveljevovi slyšel naposledy, šéfoval na jejich zkušební střelnici v hloubi Kazachstánu a pokoušel se přijít na to, jestli by se jejich telemetrie nedala vyhodnocovat tak, aniž by se jim někdo cizí mohl koukat přes rameno. O co mu jde teď? Chce nám ten svůj krám prodat?“

Ze své práce mívám potěšení jen zřídka, ale z téhle návštěvy i z toho místa se mi dělalo přímo zle, a z O’Mary ze všeho nejvíc. Taky se často nestává, že bych někoho chňapl za paži a pak se musel s velkým úsilím ovládnout, abych to sevření povolil.

„Předpokládám, že jste podepsal oficiální závazek mlčenli-vosti,“ oslovil jsem ho ještě dost mírumilovně.

„Prakticky jsem ten dokument sám vymyslel,“ reagoval O’Mara s očividným překvapením.

„Takže dobře víte, že veškeré informace, které se k vám dostanou oficiální cestou, a všechny domněnky, které lze z těchto informací vyvodit, je třeba jednou provždy pokládat za vlastnictví koruny.“ Zase jedno pokroucení zákona, ale co na tom. Pustil jsem ho. „Takže jestli máte svou práci tady rád a počítáte s postupem a jestli se těšíte na poklidnou penzi, doporučuji vám, abyste na tohle jednání a všechna jména, která v něm padla, jednou provždy zapomněl. Vřelé díky za ten gin. Sbohem.“

Modráčkova identifikace byla tedy potvrzena a cestou zpátky jsme to předem ve slovním kódu zatelefonovali do ruské sekce. Ned zůstal během jízdy uzavřený do sebe, avšak když jsme dojeli na Victoria Street, znenadání se rozhodl, že mě ještě nepropustí. „Zůstanete se mnou,“ přikázal mi a dirigoval mě před sebou ke schodům do suterénu.

Na první pohled to v operační místnosti vypadalo, že se tam odehrává nějaký bezstarostný mejdan. Středem dění byl Walter, stojící před bílou tabulí velkou jako on sám, v roli malíře – barevnými fixy tam zakresloval detaily Saveljevova života. Kdyby měl na hlavě širák a na sobě malířskou halenu, nemohl vypadat bohémštěji. Teprve při druhém pohledu se mi připomněly neklidné pocity, které jsem zažíval ráno.

Kolem něj – což znamenalo za ním, protože ta bílá deska byla opřená o zeď pod hodinami – stáli Brock a Bob, Jack, náš dešifrátor, Nedova pravá ruka Emma a starší úřednice jménem Pat, která byla jedním z pilířů sovětské kartotéky. V rukou drželi sklenky se šampaňským a všichni se více či méně usmívali, i když třeba Bobův úsměv připomínal spíš bolestnou grimasu.

„Osamělý umíněný sólista,“ deklamoval Walter teatrálně. Když nás zaslechl, na chvíli se zarazil, ale ani se po nás neohlédl. „Padesátiletý úspěšný muž začne lomcovat mřížemi svého středního věku, protože když se podívá dopředu, zahlédá svou smrtelnost, kdežto za sebou vidí promrhaný život. Nejsme na tom nakonec všichni stejně tak?“

Odstoupil. Pak opět poskočil dopředu a naškrábal na tabuli datum. Nato usrkl šampaňského. A já jsem pocítil, že na mě z něho vyzařuje cosi upírského a strašidelného, jako z nalíčené tváře někoho, kdo umírá.

„Celý dospělý život tráví v jejich nejutajovanějších centrech,“ pokračoval rozjařeně. „Ale drží ústa. A hezky v temném koutku, docela sám, si chystá svoje rozhodnutí – pámbu mu požehnej. Rozdá si to s historií, i kdyby ho měla rozdrtit, což asi udělá.“ Další datum a vedle něj slovo OLYMPIÁDA. „Je ten správný ročník. Kdyby byl mladší, měl by už vymytý mozek. Být starší, sháněl by si nějakou prďolovskou sinekuru.“

Napil se, stále zády k nám. Podíval jsem se na Boba, jestli mi nenaznačí, o co jde, ale ten jenom soustředěně zíral na podlahu před sebou. Pohlédl jsem na Neda. Ten se díval na Waltera, ale z jeho tváře nebylo možné nic vyčíst. Stočil jsem pohled znovu na Waltera a zpozoroval, že ze sebe vyráží vzdorovité odfukování.

„Já jsem si ho snad musel vymyslet,“ odfrkoval a naprosto ignoroval, jak jsou z něj všichni nesví. „Už celá léta předpovídám, že se někdo takový musí objevit.“ Na tabuli teď napsal: OTEC POPRAVEN. „I potom, když ho zverbovali, snažil se ten chudák sekat dobrotu. Nebyl podrazák. Nepropadal vzteku. Měl svoje pochybnosti, ale jako většina vědců věrně sloužil. Až pak jednoho dne – bum! Ráno se probudí a zjistí, že je to všechno velká habaďůra a že svou genialitu vyplýtval na zájmy nekompetent-ních gangsterů a při té příležitosti přivedl celý svět na pokraj zkázy.“ Pot mu stékal po spáncích, když divoce čmáral na tabuli: PRACUJE POD ROGOVEM NA ZKUŠEBNÍ STŘELNICI 109 V KAZACHSTÁNU. „Sám si to neuvědomuje, ale zapojil se do velké ruské mužské menopauzy, které se říká revoluce osmdesátých let. Má za sebou všechno to lhaní, zažil Stalina, Chruščovův záblesk světla i Brežňevovu dlouhou temnotu. Ale pořád v něm ještě něco zůstalo, poslední menopauzální touha zanechat po sobě na světě nějaký otisk. A v uších mu zvoní všechna ta nová slova – revoluce shora, otevřenost, mír, změna, odvaha, přestavba. Dokonce se na něj naléhá, aby se vzbouřil.“

Psal teď ještě rychleji než předtím, i když už sotva lapal po dechu: TELEMETRIE, PŘESNOST. „Kde přistanou?“ začal si mezi nádechy klást řečnické otázky. „Jak blízko a kolik se jich kdy dostane ke kolika cílům? Jak se roztahuje kůže se zvyšováním teploty? Jak je to s gravitací? Klíčové otázky, a Modráček na ně zná odpovědi. Zná je, protože má za úkol naučit řízené střely po cestě mluvit – aniž by to slyšeli Američané, což je jeho vynález. Protože vymyslel kódovací systémy, které dokážou všem černokněžníkům od amerických monitorů v Turecku a v pevnin-ské Číně dokonale zamotat hlavu. Všechny ty odpovědi mu jsou jasné jak facka, dokud je bratr Rogov nepřekroutí, aby se zavděčil svým pánům a vládcům v Moskvě. Což je podle Modráčka Rogovova specialita. ‚Profesor Arkadij Rogov je odporná ropucha, která jim leze do prdele, kde může,‘ zapsal do svého druhého zápisníku. Trefně řečeno. Arkadij Rogov je přesně tohle. Odporná, přeplacená, bezpáteřná, vlezdoprdelistická ropucha, která plní normy, aby si zajistila svoje medaile a privilegia. Připomíná nám to někoho? Kdepak. Určitě ne našeho vzácného Clivea. A tak Modráček zvedne víko. Svěří se se svým světobolem Kátě, a Káťa mu řekne: ‚Tak přestaň kňučet a něco s tím udělej.‘ A podívejme se – on ji poslechne. Předá nám všechno, co se mu kdy dostalo pod ruku. Korunní klenoty popsané ze všech stran. Dekódované kódy. Telemetrii jako na talíři. Retrospektivní kódovací klíče, abychom si to mohli ověřit. Nepomrvenou holou pravdu, bez přelakování pro moskevské potřeby. Jasně, je to cvok. Ale kdo není, z těch, co k něčemu jsou?“

Dopil do dna, a já jsem uviděl, že má tvář zrudlou lítostí a rozpaky a vztekem. „Život stojí za hovno,“ sdělil mi, když mi strkal prázdnou sklenici do ruky.

A potom jsem jen mohl sledovat, jak přešel kolem nás a začal vystupovat po schodišti, a za chvíli jsme uslyšeli, jak se otevírají a zase zavírají ocelové dveře, jedny po druhých, až nakonec vyšel na ulici.

„Walter znamenal riziko,“ vysvětlil mi nazítří Clive, když jsem na něj uhodil. „Pro nás byl možná jen trošku excentrický. Ale pro ně –“ to byl nejvýraznější projev toho, že taky uznává existenci sexu, jaký kdy dal v mé přítomnosti najevo. „Přeložil jsem ho do výcvikové sekce,“ pokračoval pak už zase svým příznačně studeným tónem. „Na druhé straně vyvolával příliš mnoho pochybností.“

Myslel samozřejmě na druhé straně Atlantiku.

A tak Walter, skvělý Walter zmizel, a ukázalo se, že jsem měl pravdu – mormony jsme už nikdy neviděli a Clive se o nich už ani jednou nezmínil. Byli to pouze poslové z Langley nebo z jedné z těch skupin, co začaly růst jako houby po dešti a proti kterým se Ned tak ohrazoval, když si Cliveovi stěžoval na modráčkovský adresář? Nebo dokonce patřili k těm, co Nedovi leželi nejvíc v žaludku – k patolízalským psychiatrům?

Ať už patřili ke komukoli, zanechali po sobě v ruské sekci nepříjemnou pachuť a Walterova nepřítomnost na nás zela jako jáma po výbuchu šrapnelu, který odpálil náš nejlepší spojenec. Bob si to uvědomoval a styděl se. I z neproniknutelné tváře Johnnyho se dalo vyčíst, že mu to není příjemné.

„Potřebuju, abyste se do téhle operace zapojil ještě důkladněji,“ řekl mi Ned.

To byla dost slabá náplast na Walterovo zmizení.

„Zase máš nějaké problémy, viď,“ konstatovala Hanna cestou.

Bylo poledne. Její pracoviště bylo nedaleko Regent’s Parku. Za teplých dnů jsme si tam spolu občas snědli sendvič. Někdy jsme si dokonce zašli do zoologické zahrady. A někdy se Hanna do svého ústavu už nevrátila a skončili jsme spolu v posteli.

Zeptal jsem se jí na manžela, na Dereka. Představoval jedno z mála témat, o která jsme se mohli podělit. Zase jednou se rozzuřil? A ztloukl ji? Když jsme ještě byli regulérní milenci, často jsem si říkal, že nás Derek vlastně drží pohromadě. Ale dneska se o Derekovi bavit nehodlala. Chtěla vědět, co mi přelítlo přes nos.

„Jeden člověk, kterého jsem měl docela rád, dostal vyhazov,“ řekl jsem. „Tedy ne zrovna vyhazov – ale více méně ho vymetli na smetiště.“

„Co provedl?“

„Vůbec nic. Jenom se rozhodli, že se na něj budou dívat v jiném světle než dosud.“

„Proč to?“

„Protože se jim to hodilo. Přestali ho tolerovat, aby mohli uspokojit jisté požadavky.“

Chvilku o tom přemýšlela. „Chceš říct, že podlehli konvenci,“ domýšlela to. Jako ty, zaznělo v tom. Jako my dva.

Proč za ní vlastně pořád lezu, říkal jsem si v duchu. Něco jako návrat na místo zločinu? Abych u ní už snad potisící hledal rozhřešení? Nebo ji navštěvuji ze stejného důvodu, z jakého se člověk občas zajde podívat na svou starou školu – abychom se pokusili pochopit, co se vlastně stalo s naším mládím?

Hanna je stále ještě krásná žena, v čemž je jistá útěcha. Ještě nezačala šedivět ani tloustnout. Když zahlédnu její tvář v ne-přímém světle a zachytím její statečný, zranitelný úsměv, vidím ji zase tak, jak jsem ji viděl před dvaceti lety, a namlouvám si, že já jsem jí nakonec život nezkazil. „Je v pořádku. Jen se na ni podívej, člověče. Usmívá se a nezdá se, že by utrpěla nějakou újmu. Je to Derek, kdo je na ni sprostý, ne ty.“

Ale nikdy si tím nejsem docela jistý. Ani náhodou.

Vlajka Spojeného království, která tak pila krev diktátoru Stalinovi, když se na ni díval z kremelských bašt, se zplihle pohupovala na stožáru, umístěném na prvním nádvoří britského velvyslanectví. Světležlutý palác za ní připomínal starý svatební dort, čekající na rozříznutí, a řeka vedle poslušně plynula, i když ji ranní liják bičoval olejnatá záda. Před železnou mříží vstupní brány studovali dva ruští milicionáři Barleyho pas a vůbec jim nevadilo, že v něm déšť rozmývá inkoust. Mladší si zapsal jeho jméno, starší nedůvěřivě porovnával jeho zbrázděnou tvář s podobenkou v dokumentu. Barley měl na sobě promoklý hnědý plášť, vlasy se mu lepily k lebce a vypadal menší, než kolik skutečně měřil.

„To je počasí, co?“ zeptala se ho dobře vychovaná dívka v plisované skotské sukni, která ho očekávala dole v hale. „Dobrý den, já jsem Felicity. A vy jste určitě ten, kdo si myslím, že jste – velice promoklý pan Scott Blair. Hospodářský rada vás očekává.“

„Myslel jsem, že ekonomové jsou v té druhé budově.“

„Ne, to jsou komerčáci. To je úplně jiná branže.“

Barley sledoval její vrtivý zadeček nahoru po starobylém schodišti. Pokaždé když vešel do britského zastupitelského úřadu, zaplavil ho pocit, že je někde jinde, ale toho rána to bylo absolutní. Nemelodické pískání, které k němu shora doléhalo, vyluzoval místní kolportér u něj doma v Hampsteadu. Hukot a bouchání leštiče na podlahu vnímal jako hluk, který na ulici před jeho domem působil náklaďák rozvážející mléko. Bylo osm ráno a oficiální Británie se ještě oficiálně neprobrala. Hospodářský rada byl podsaditý Skot se stříbrnými vlasy. Jemnoval se Craig.

„Vítám vás, pane Blaire! Jak se vede? Posaďte se, prosím. Dáte si čaj, nebo kávu? Obávám se, že to u nás chutná naprosto stejně, ale děláme, co můžem. Moc nám to nejde, ale nakonec se nám to určitě podaří.“

Převzal od Barleyho jeho plášť a pověsil ho na rozsochatý kancelářský věšák. Nad psacím stolem visela fotografie královny v jezdeckém oděvu. Vývěska vedle ní varovala, že v této místnosti hrozí nebezpečí cizího odposlechu. Felicity přinesla čaj a keksy. Craig mluvil velmi temperamentně, jako by chtěl ze sebe vysypat všechno, co má na srdci. Čerstvě vyholené brunátné tváře mu leskle svítily.

„Jo – slyšel jsem, že vás ti lupiči z jejich celosvazové literární agentury honí jako nadmutou kozu. Kouká z toho něco? Máte nějaké konkrétní výsledky, nebo vás jenom krmí obvyklou moskevskou cukrovou vatou? Tady je to všechno jenom jako, abyste rozuměl. Jen málokdy se nějaká transakce dotáhne do konce. Zisková motivace, něco jako smysluplná činorodost, to tu vůbec neznají. Všechno je to jenom taková skautská hra a zůstane při žoviálním poplácávání po zádech. Jak vždycky říkám – nemožná kombinace nevyléčitelné lenosti a nereálných vizí. Tuhle mou formulaci použil velvyslanec nedávno v jedné své zprávě. Nikdo nikomu nevěří a nikdo nepočítá s tím, že by někdo věřil jemu. Jak to můžou zvládat, ptám se, s ekonomikou zatíženou těžkopádností, klanovými zájmy a skrytou nezaměstnaností? A odpovídám si: nemůžou! Kdy se z toho tak asi vyhrabou? A co se stane, kdyby se jim to nakrásně podařilo? Jediná odpověď: to ví jenom Pán Bůh. Zdejší knižní branže, to je pro mě mikrokosmos celého toho jejich marasmu. Chápete, jak to myslím?“

Takhle hřímal ještě hodnou chvíli, než usoudil, že Barley a mikrofony už dostali, co si zasloužili. „Nu, moc hezky se mi s vámi rozprávělo. Poskytl jste mi mnoho materiálu k přemýšlení, to mi věřte. V naší branži vždycky hrozí jedno nebezpečí: že budeme zcela odříznutí od zdejších informačních zdrojů. A teď mi dovolte, abych vás trošku provedl po budově. Zdejší kancelář by mi nikdy neodpustila, kdybych to neudělal.“

Pobídl Barleyho pokynem hlavy a vedl ho chodbou ke kovovým dveřím, vybaveným zlověstným kukátkem. Dveře se otevřely, když k nim došli, a když jimi Barley prošel, zase se za ním zavřely.

Craig je vaše spojka, instruoval ho v Londýně Ned. Hroznej chlap, ale odvede vás k vašemu řídícímu orgánu.

Barleyho první dojem byl, že se octl v nějaké temné cele, pak mu přišlo, že to je asi spíš sauna, protože jediné světlo přicházelo odspodu z jednoho kouta a vonělo to tam pryskyřicí. A potom zjistil, že ta sauna je zřejmě zavěšená ve vzduchu, protože pocítil, že se podlaha pod ním houpe.

Opatrně se posadil na pohodlnou židli. Za stolem před sebou rozeznával dvě postavy. Nad jednou visel zkroucený plakát se strážcem Toweru v červené historické uniformě, bránícím Londýnský most. Nad druhou jiný plakát, propagující Britské dráhy fotografií jezera Windermere, zalitého západem slunce.

„Bravo, Barley,“ ozval se zpod toho towerského hlídače robustní anglický hlas, ne nepodobný Nedovu. „Já jsem Paddy, což je původně Patrick, a tady tento pán je Cy. Je to Američan.“

„Ahoj, Barley,“ pozdravil ho Cy.

„My jsem tady jen něco jako poslíčci,“ vysvětloval Paddy. „Přirozeně tu máme dost svázané ruce a nemůžem si moc skákat. Naším hlavním úkolem je obstarávat cigarety a pečovat o teplou stravu. Ned se dává moc poroučet. Clive taky. Kdyby nebyli tak zkompromitovaní, přijeli by sem a kousali si nehty s náma. Riziko povolání. Čeká nás to všechny, obávám se.“

Jak mluvil, začal se z toho přítmí vylupovat. Vypadal ošuntěle, avšak bystře, s huňatým obočím a objevitelskýma, daleko od sebe položenýma očima. Cy byl městsky elegantní a nejméně o deset let mladší. Jejich všechny čtyři ruce spočívaly na plánu Leningradu.

Manžety Paddyho košile byly roztřepené, Cyovy z nežehlivého materiálu.

„Mimochodem, mám se vás zeptat, jestli chcete pokračovat,“ oznámil Paddy, jako by to byl povedený žert. „Jestli to chcete odtroubit, máte na to právo a nikdo by vám nic nevyčítal. Nechcete to zabalit? Co vy na to?“

„Zapadnyj by mě zabil,“ zamumlal Barley.

„Jak to?“

„Jsem jeho host. Platí za mě účty, sestavuje mi program.“ Zvedl ruku k čelu a zamnul si ho, jako by se snažil obnovit spojení se svým mozkem. „Co bych mu řekl? Nemůžu mu jen tak beze všeho sdělit, aby mi vlezl na záda, mějte se tu dobře, já jedu do Leningradu. Myslel by si, že jsem se pomát.“

„Říkáte do Leningradu, ne do Londýna?“ chtěl se Paddy ujistit. Jeho hlas nezněl nijak naléhavě.

„Nemám povolení. Dali mi jenom Moskvu. Na Leningrad nemám nárok.“

„Ale kdybyste měl?“

Delší odmlka.

„Potřebuju s ním mluvit,“ řekl pak Barley, jako by to všechno vysvětlovalo.

„Se Zapadným?“

„S Goethem. Musím s ním mluvit.“

Navyklým pohybem si pravým zápěstím otřel ústa a pak se na tu ruku podíval, jako by čekal, že spatří krev. „Nebudu mu nic nalhávat,“ zamumlal.

„Nikdo po vás nechce, abyste mu lhal. Nedovi jde o partner-skou spolupráci, ne o nějaký podraz.“

„Pro nás platí totéž,“ potvrdil to Cy.

„Nebudu ho vodit za nos. Buď s ním budu mluvit na rovinu, nebo vůbec ne.“

„Nic jiného si nepřeje ani Ned,“ řekl Paddy. „Chceme mu poskytnout všechno, co bude potřebovat.“

„My taky,“ připojil se Cy.

„Potomac Boston, s. s r. o., váš nový obchodní partner,“ nadhodil Paddy čilým hlasem, s pohledem do papíru před sebou. „Jejich nakladatelské transakce má na starosti jistý pan Henziger, jestli se nemýlím.“

„Jé Pé,“ doplnil Barley.

„Znáte ho osobně?“

Barley zavrtěl hlavou a přimhouřil oči. „Jméno na smlouvě,“ řekl.

„Jinak žádné kontakty?“

„Párkrát jsme spolu mluvili po telefonu. Ned si myslel, že by nás mělo být slyšet při transatlantickém hovoru. Pro všechny případy.“

„Ale jinak o něm nemáte žádnou bližší představu?“ vyptával se tvrdošíjně Paddy. Měl zřejmě ve zvyku požadovat naprosto jasnou odpověď, i když tím riskoval, že bude vypadat jako nemožný pedant. „Není to pro vás žádná více či méně vyhraněná osobnost?“

„Je to pro mě jméno, za kterým jsou peníze a kancelář někde v Bostonu, a jinak jen hlas v telefonu. Nic víc.“

„A v rozhovorech s místními představiteli tady – řekněme se Zapadným. Nevystupoval v nich nikdy jako nějaká hororová figurka? Nepřisoudil jste mu falešný plnovous nebo dřevěnou nohu či temný sexuální život? Nic, s čím by se dalo porovnávat, kdyby se tu objevil, tak říkajíc, v celé své kráse?“

Barley se snažil vyrovnat s touhle otázkou, ale očividně se v ní těžko orientoval.

„Nic takového?“ naléhal Paddy.

„Ne,“ odpověděl Barley a znovu popleteně zavrtěl hlavou.

„Takže si lze představit následující situaci,“ navázal Paddy. „Pan Jé Pé Henziger od firmy Potomac Boston, mladý, dynamický, průrazný člověk, je momentálně se svou ženou na dovolené v Evropě. Je na to sezóna. V současné době bydlí řekněme v hotelu Marski v Helsinkách. Znáte hotel Marski?“

„Jednou jsem tam popíjel,“ přiznal se Barley, jako by se za to styděl.

„Chovají se typicky americkým impulzivním způsobem a najednou je napadne, že by si mohli zajet do Leningradu. Teď snad pokračujte vy, Cy.“

Cy se usmál a vyhověl mu. Když ožil, ukázalo se, že vypadá chytře a mluví inteligentně, i když trošku úsečně.

„Henzigerovi podniknou třídenní výlet organizovaný cestovní kanceláří, Barley. Víza dostanou na finských hranicích, budou mít průvodce, autokar, všechno zaopatření. Jsou to přímí, slušní lidé. Bude to jejich první návštěva Ruska. Glásnosť u nich doma v Bostonu frčí. On do vás investoval peníze. Ví, že je tady v Moskvě právě utrácíte, a tak po vás chce, abyste všeho nechal a spěchal do Leningradu, nosil mu tam kufry a podal hlášení, jak to s kšeftem vypadá.

Normální praxe, typická pro mladého podnikatelského magnáta. Vidíte na tom nějaké mouchy? Něco vám v tom nehraje?“

Barleymu se v hlavě jasnilo a začínal do toho vidět.

„Ne. Všechno hraje. Můžu to rozjet, jestli to vy zajistíte z vaší strany.“

„Hned dnes ráno britského času bude Jé Pé z hotelu Marski volat vaši londýnskou kancelář. Ozve se mu záznamové zařízení,“ pokračoval Cy. „S přístroji se ale Jé Pé nebaví. Od téhle chvíle za hodinu vám prostřednictvím Zapadného z VAAP pošle telex a jeho kopii dostane i Craig sem na britské velvyslanectví v Moskvě. Bude vás v něm žádat, abyste se s ním tenhle pátek sešel v hotelu Jevropejskaja, to jest Evropa, v Leningradě, kde jejich turistická výprava bude bydlet. Zapadnyj se bude kroutit, možná bolestně naříkat. Ale protože vy tady utrácíte Henzigerovy prachy, předpokládáme, že nebude mít nakonec na vybranou a podlehne tlaku tržních sil. Mám pravdu?“

„Máte,“ přisvědčil Barley.

Štafetu teď převzal opět Paddy. „Jestli má v hlavě aspoň špetku rozumu, zařídí, aby vám vízum předělali. Jestli se bude cukat, zaběhne s tím Wicklow na OVIR, to je jejich oddělení víz a registrace zahraničních občanů, a tam mu to udělají na počkání. Podle našeho názoru byste z toho před Zapadným neměl dělat žádnou velkou vědu. Nepolezete před ním po kolenou, ani se nebudete moc omlouvat, jemu určitě ne. Uděláte z nouze ctnost. Povíte mu, že v současné převratné době budou takovéhle situace čím dál běžnější.“

„Jé Pé Henziger patří k nám,“ oznámil Cy. „Je to vynikající zpravodajský důstojník. Jeho žena taky.“

Náhle se zarazil.

Jako rozhodčí, který právě postřehl faul, natáhl Barley najednou paži a zamířil Paddymu ukazovákem na hruď.

„Počkejte, vy dva! Zaražte na chvíli. Můžou být oba nevímjak dokonalí, ale k čemu mi budou, jeden nebo druhý, když budou celý den jezdit nějakým zatraceným turistickým autokarem křížem krážem po Leningradu?“

Paddymu chviličku trvalo, než se z toho nenadálého útoku vzpamatoval. „Řekněte mu to, Cy,“ vyzval kolegu.

„Barley, až ti dva dorazí ve čtvrtek večer do hotelu Evropa, postihne paní Henzigerovou pravý leningradský břichabol. Jé Pé se nebude ani trochu zajímat o leningradské pamětihodnosti, když jeho milovanou polovičku bude decimovat nepříjemná běhavka. Zůstane s ní v hotelu. Žádný problém.“

Paddy postavil bateriovou lampu vedle plánu Leningradu. Kátiny tři adresy tam byly zakroužkovány červeně.

Barley jí zatelefonoval pozdě odpoledne, v době, kdy se domníval, že už to bude v práci balit. Předtím si trošku zdříml a po probuzení do sebe hodil pár sklínek whisky, aby se na ten hovor duševně připravil. Avšak když začal mluvit, zjistil, že má hlas posazený nějak vysoko, a musel vynaložit jisté úsilí, aby ho stáhl níž.

„Jste to vy. Ahoj! Dostala jste se domů v pořádku?“ zeptal se. Jeho hlas jako by patřil někomu, s kým se ještě nikdy předtím nesešel. „V podzemce žádné problémy?“

„Děkuji za optání, všechno bylo v pořádku.“

„Prima. Jenom jsem chtěl mít jistotu, proto volám. Dobrá. Poslyšte, moc děkuju za překrásný večer. Mhm. A prozatím sbohem.“

„I já vám děkuji. Moc jsem se toho od vás dozvěděla.“

„Doufal jsem, že se ještě budeme moct sejít. Potíž je v tom, že musím odjet do Leningradu. Objevila se jakási pitomá obchodní záležitost a musel jsem změnit svoje plány.“

Delší ticho. „Tak se nezapomeňte posadit,“ připomenula mu potom.

Barley se v duchu ptal sám sebe, kdo z nich se vlastně zbláznil. „Proč?“

„To je takový náš zvyk, když se chystáme na nějakou delší cestu. Předtím se na chvilku posadit. Co děláte teď?“

„Vlastně spíš ležím. Stačí to?“

„S tím jsem se ještě nesetkala. Je zvykem posadit se na kufr nebo na lavici, povzdechnout si trošku a pak se pokřižovat. Ale když se to udělá vleže, účinek bude jistě stejný.“

„Taky bych řekl.“

„Vrátíte se pak ještě z Leningradu do Moskvy?“

„Bohužel to tentokrát nepůjde. Předpokládám, že poletíme rovnou zpátky do školičky.“

„Do školičky?“

„Do Anglie. Pokus o blbý vtip.“

„Co se tím myslí?“

„Pracovní závazky. Nezralost. Omezenost. Obvyklé britské neřesti.“

„Máte hodně těch závazků?“

„Celé kufry. Ale učím se je třídit podle důležitosti. Včera se mi dokonce jednou podařilo říct ne, a všichni z toho byli celí paf.“

„Proč musíte říkat ne? Nešlo by říct ano? Možná by pak žasli ještě víc.“

„No jo. V tom byla včera večer ta hlavní potíž, nemyslíte? Nikdy jsem se nedostal k tomu, abych řekl taky něco o sobě. Bavili jsme se o vás, o velkých básnících přítomnosti i minulosti, o panu Gorbačovovi, o nakladatelské práci. Ale na hlavní téma nedošlo. Totiž na mě. Budu muset přijet ještě jednou výlučně kvůli tomu. Abych vás s tím mohl nudit.“

„Jsem přesvědčena, že mě nudit nebudete.“

„Můžu vám něco přivézt?“

„Prosím?“

„Až sem příště přiletím. Nějaké zvláštní přání? Elektrický kartáček na zuby? Papírové natáčky? Ještě nějaké romány od Jane Austenové?“

Dlouhá něžná odmlka.

„Přeji vám šťastnou cestu, Barley,“ řekla potom.

Poslední oběd se Zapadným, to byla pohřební hostina bez mrtvoly. Sedělo jich tam čtrnáct, samí muži, jediní hosté v obrovské restauraci v prvním patře ještě nedokončeného hotelu. Číšníci přinášeli jídlo a vzápětí mizeli někde na vzdáleném předměstí. Zapadnyj musel vysílat pátrače, aby je našli. Nepilo se a taky téměř nekonverzovalo, – pokud se Barley se Zapadným nebavili mezi sebou. Zněla tady reprodukovaná hudba z padesátých let. Všude kolem se ozývaly údery kladiv.

„Ale my jsme pro vás zaranžovali fantastický večírek na rozloučenou, Barley,“ protestoval Zapadnyj. „Vasilij si má přinést bicí, Viktor vám půjčí saxofon, jeden můj kamarád, který si sám vyrábí pálenku, slíbil donést šest flašek, mají přijít nějací trhlí malíři a spisovatelé. Vypadá to na pěkně odvázaný večer, a máte pak celý víkend na to, abyste se z toho vzpamatoval. Pošlete toho svého amerického Potomaca do háje. Takhle vážný se nám vůbec nelíbíte.“

„Naši velcí podnikatelé jsou něco jako vaši byrokrati, Aliku. Musíme si moc dobře rozmyslet, jestli si můžeme dovolit je ignorovat. Bývá to dost nebezpečné. Vy si počínáte naprosto stejně.“

Zapadného úsměv nebyl vůbec příjemný a nebylo v něm ani stopy pochopení. „Dokonce jsme si mysleli, že jste se nám tu zamiloval do jisté proslulé moskevské krásky. To vás ani naše sladká Káťa nedokáže přemluvit, abyste zůstal?“

„Kdo je Káťa?“ slyšel se Barley odpovídat, ale přitom nemohl pochopit, proč se v tu chvíli nezřítil strop.

Kolem stolu to zahučelo potěšeným brumláním.

„Tohle je Moskva, Barley,“ připomínal mu Zapadnyj, nesmírně spokojený sám se sebou. „Tady se nic neutají. Intelektuálská společnost je nepočetná, všichni jsme švorcoví, ale telefony jsou prakticky zadarmo. Nemůžete večeřet s Káťou Orlovovou v jistém útulném a dosti extravagantním pajzlíku, aby nás o tom hned příští ráno nevědělo nejméně patnáct.“

„Ta večeře měla čistě pracovní charakter,“ bránil se Barley.

„A že jste s sebou tedy nevzal pana Wicklowa?“

„Ten je na takovéhle věci ještě moc mladý,“ řekl Barley a vyvolal další výbuch ruského veselí.

Noční lůžkový vlak do Leningradu odjíždí z Moskvy tradičně pět minut před půlnocí, protože nespočetní ruští byrokrati si tak můžou účtovat jednodenní diety navíc. V kupé jsou čtyři lůžka a Barley s Wicklowem měli dolní dvě, dokud se jakási plnoštíhlá blondýna neobrátila na Barleyho s naléhavou prosbou, aby si s ní spaní vyměnil. Čtvrté lůžko obsadil tichý blahobytně vyhlížející pán, který mluvil elegantní angličtinou a byl obestřen oparem nějakého soukromého žalu. Původně měl na sobě tmavý oblek typický pro právníky, posléze divoce pruhované pyžamo, které by mu mohl závidět cirkusový klaun, ovšem náladu mu to nijak nezvedlo. Pak se odehrálo další jednání, když si ona blonďatá dáma odmítla sundat byť jen klobouk, dokud všichni tři pánové nevyjdou ven na chodbičku. Situace se uklidnila, když je pak zavolala zpátky, naditá do růžové teplákové soupravy s bam-bulkami na ramenou, a jako výraz uznání za jejich galantnost jim nabídla domácí koláčky. A když Barley vytáhl láhev whisky, udělalo to na ni natolik hluboký dojem, že jim vnutila i svůj salám a opakovaně je vyzývala, aby připili na zdraví paní Thatcherové.

„Odkud jste?“ ptal se ten smutný pán Barleyho přes uličku, když se uložili k spánku.

„Z Londýna,“ odpověděl Barley.

„Z Londýna v Anglii. Ne na Měsíci, ne na nějaké hvězdě, ale v Anglii,“ opakoval si smutný muž a na rozdíl od Barleyho podle všeho brzy usnul. O pár hodin později, když vjížděli do nějaké stanice, navázal na předcházející rozhovor. „Víte, kde to jsme?“ zeptal se, aniž se obtěžoval zjistit, jestli je Barley vzhůru.

„To tedy nevím.“

„Kdyby s námi dneska cestovala Anna Kareninová a měla všech pět pohromadě, bylo by to zde, kde by opustila nezdárného Vronského.“

„Úžasné,“ zabreptal Barley, dokonale popletený. Whisky už byla ta tam, ale smutný muž měl s sebou gruzínský koňak.

„Kdysi tu byla bažina, a bažina je to i teď,“ pravil ten smutný pán. „Když chcete studovat ruskou nemoc, musíte žít na ruské bažině.“

Mluvil o Leningradě.

10

Nad paláci zbudovanými podle cizích vzorů visela nízká vatová obloha, takže jejich elegantně okázalé fasády působily pochmurným dojmem. V parcích hrála hudba, ale léto se skrývalo za mraky a nebránilo křídově severskému mlžnému oparu, aby se chvějivě vznášel nad benátskými kanály. Barley procházel městem, a jako vždycky, když se octl v Leningradě, měl pocit, že se pohybuje někde jinde – tu v Praze, tu ve Vídni, jindy někde v Paříži či na okraji Regent’s Parku v Londýně. Žádné jiné velkoměsto, které znal, neskrývalo svou hanbu za tolika příjemnými fasádami, žádné nekladlo tolik strašných otázek s tak milým úsměvem. Kdo se zúčastňoval bohoslužeb v těchto uzamčených, iluzorních kostelích? K jakému Bohu se tam lidé modlili? Kolik mrtvých těl už asi ucpalo tyhle půvabné kanály, kolik jich zmrzlých na kost odnesla voda do moře? Kde jinde na světě si obludné barbarství postavilo tak krásné pomníky? I lidé, které potkával na ulicích, rozvážní, korektní, rezervovaní, jako by měli jedno společné: monstrózní pokrytectví. A Barleymu, jak se tam turisticky poflakoval a rozhlížel a jako každý špión odpočítával minuty, došlo, že i on sám je součástí této rozpolcenosti.

Potřásl rukou amerického obchodního magnáta, který žádným obchodním magnátem nebyl, vyslovil účast se zdravotními potížemi jeho ženy, která žádné zdravotní potíže neměla, a pravděpodobně ani nebyla jeho ženou.

Přikázal svému podřízenému, který nebyl jeho podřízeným, aby poskytl pomoc v nouzové situaci, která neexistovala.

Šel na schůzku s autorem, který nebyl normální autor, ale člověk, který se chtěl stát mučedníkem, ve městě, kde mučednické koruny věru nebyly na příděl, a ani nebylo třeba stát na ně frontu.

Byl z toho všeho vyděšený jak králík, a už čtvrtý den po sobě měl pěknou kocovinu.

Konečně se tedy stal občanem Leningradu.

Když se ocitl na Něvském prospektu, uvědomil si, že maně pátrá po kavárně, které se říká Saigon, kam chodí básníci, proda-vači drog a spekulanti, ale ne dcery univerzitních profesorů. „Tvůj táta má pravdu,“ slyšel její hlas. „Systém vždycky vyhraje.“

Měl u sebe svůj vlastní plán města – dostal ho od Paddyho. Vydaný v Německu, s vícejazyčným textem. Cy mu dal výtisk Zločinu a trestu, odraný penguinský paperback v překladu, který ho doháněl k zoufalství. Obě publikace si nesl v tašce z umělé hmoty. Wicklow na tom trval. Nesměl to být jen tak nějaký pytlík, musela to být tahle taška, propagující nějaké hnusné americké cigarety a rozpoznatelná na vzdálenost pěti set metrů. Teď bylo jeho jediným životním posláním vystopovat Raskolnikova na jeho osudné cestě za vraždou té staré báby, a proto hledal nádvoří, přiléhající ke Gribojedovovu kanálu. Vstupovalo se do něj železnou branou, rozložitý strom tak poskytoval stín. Pomalu se tam procházel, nahlížel do té penguinky a mezitím zvedal oči k umouněným oknům kolem, jako by čekal, až z nich po žlutavé omítce začne stékat krev té staré lichvářky. Pouze občas dovolil svému pohledu, aby utkvěl v té nezaostřené střední vzdálenosti, která je vyhrazeným prostorem anglické vyšší střední vrstvy a zahrnuje i takové nepatřičné jevy, jako jsou kolemjdoucí či jedinci, kteří ani nejdou kolem, pouze se tam vyskytují a nic nedělají; nebo k brance, která vede do Plechanovovy ulice a o níž vědí jen místní lidé, jak říkal Paddy, například vědci, kteří v mládí studovali hned za rohem na Litmo. Ovšem pokud mohl Barley soudit z namátkové kontroly přicházejících, nikdo takový se neobjevoval.

Začal mít potíže s dechem. Udělalo se mu špatně od žaludku, jako by tam měl stlačený vzduch. Zamířil k té brance a otevřel ji. Prošel vstupním pavilónkem a po několika schodech vystoupil na ulici. Rozhlédl se oběma směry, znovu ostentativně vyhodnotil, co viděl, a nenáviděný postroj Wicklowova mikrofonu ho při tom řezal do zad. Otočil se a pak loudavě prošel nádvořím a pod tím košatým stromem, až se zase octl u kanálu. Posadil se na lavičku a rozprostřel před sebou plán. Deset minut, říkal Paddy, když mu dával poškrábané sportovní hodinky, kterými měl nahradit svoje nespolehlivé památeční. Pět minut předtím, pět minut potom, a pak to odtroubit.

„Zabloudil jste?“ zeptal se ho bledý muž, který byl příliš starý na to, aby to byl fízl. Na nose mu seděly italské závodnické brýle a na nohou měl sportovní boty značky Nike. Jeho ruská angličtina měla americký přízvuk.

„Já bloudím, kudy chodím, kamaráde,“ odpověděl Barley zdvořile. „Líbí se mi to.“

„Neprodal byste mi něco? Cigarety? Whisky? Plnicí pero? Nepotřebujete drogy nebo peníze nebo něco takového?“

„Děkuji, ale nepotřebuju vůbec nic,“ odmítl ho Barley „Snad jen kdybyste mi šel ze slunce. To bych ocenil.“

„Nemáte zájem sejít se s jednou mezinárodní společností? S pěknými děvčaty? Ukázal bych vám opravdové Rusko, o kterém cizinci nemají ani tušení.“

„Vážený příteli, mám-li být upřímný, tak mám dojem, že kdyby se vám opravdové Rusko znenadání zahryzlo do koulí, neměl byste ani zdání, co se to děje,“ prohlásil Barley a sklonil oči k mapě. Ten člověk se vzápětí vypařil.

V pátek se budou i velcí vědci chovat stejně jako všichni ostatní, říkal Paddy. Budou uzavírat týden a půjdou někam chlastat. Budou mít za sebou třídenní táčky, při kterých si stačili předvést svoje výsledky a vyměnit zkušenosti ze svých výzkumů. Leningradští hostitelé jim nabídnou bohatý oběd, ale pak jim poskytnou určitý čas na nákupy, než je začnou rozesílat zpátky na jejich posty. Pro vašeho přítele to bude první příležitost, jak se trhnout od skupiny, když bude mít zájem.

Pro mého přítele. Pro mého přítele Raskolnikova. Ne pro jeho přítele. Pro mého. Pro případ, že by to špatně skončilo.

Jedno rendez-vous si můžeme škrtnout, zbývají ještě dvě.

Barley se zvedl, podrbal se na zádech a opět se vydal na svou literární potulku Leningradem. Měl ještě spoustu času. Znovu přešel Něvský prospekt, a když se díval do ošlehaných tváří nakupujících, zaplavila ho náhlá vlna sympatie k nim a v duchu je prosil, aby ho přijali mezi sebe: „Já jsem přece jeden z vás! V duši mám stejný zmatek jako vy! Vezměte mě mezi sebe! Schovejte mě! Nevšímejte si mě!“ Uklidnil se. Rozhlížej se kolem. Dělej ze sebe troubu. Vyvaluj oči.

Za sebou měl Kazaňský chrám. Před ním se tyčil Dům knihy, ke kterému nyní jako řádný nakladatel zamířil. Šilhal do výloh a vyjížděl pohledem po pahýlovité věži, na které seděl ten ohavný glóbus. Nemotal se tam však dlouho, protože se obával, že by si ho mohl všimnout někdo známý z nakladatelských kanceláří ve vyšších patrech. Zamířil do Željabovovy ulice a blížil se k jednomu z velkých leningradských obchodních domů, jehož výkladní skříně předváděly anglickou válečnou módu a mimosezónní kožešinové čepice. Postavil se nápadně u hlavního vchodu, tašku pověšenou na prostředním prstě, a maskoval se rozloženou mapou.

Tady ne, říkal si v duchu. Proboha, jen ne tady. Dopřej nám aspoň trochu soukromí, Goethe. Moc tě prosím. Tady ne.

„Jestli si vybere ten obchod, bude chtít, aby to vaše setkání bylo co nejveřejnější,“ uvažoval Paddy. „Doširoka rozpaží a začne volat: ‚Scotte Blaire, jste to vy?‘“

Příštích deset minut Barley nemyslel vůbec na nic. Koukal do plánu, občas zdvihl hlavu a rozhlížel se po okolních budovách. Díval se po děvčatech, a ta mu toho leningradského letního dne pohledy se zájmem vracela. Avšak této jejich reakci moc nedůvěřoval a raději se zase zahleděl do mapy. Kapičky potu mu stékaly po žebrech jako šimravé korálky. Dostal fantastický nápad – co když ty mikrofony postihne kraťas? Dvakrát si odkašlal, protože se obával, že by mu mohl odejít hlas. Ale když se pokusil navlhčit si rty, shledal, že má jazyk naprosto suchý.

Deset minut uplynulo, ale čekal ještě dvě, protože to všem dlužil – sobě, Kátě, Goethovi. Složil mapu, ne však podle původních záhybů – to ostatně nedokázal nikdy. Pak plán strčil do té křiklavé tašky. Zařadil se do davu a zjistil, že koneckonců může kráčet po ulici jako kdokoli jiný. Žádné popobíhání, žádné zakopávání a nebezpečné střemhlavé pády na chodník.

Mířil zpátky po Něvském směrem k Aničkovově mostu a hledal zastávku trolejbusu číslo sedm ke Smolnému, kde se měl potřetí a naposled objevit před sborem leningradských fízlů.

Před ním ve frontě stáli dva chlapci v džínsách, za ním tři bábušky. Přijel trolejbus a mládenci do něj naskočili. Barley je následoval. Hoši se hlučně bavili. Nějaký starší pán se zvedl a pustil jednu bábušku sednout. Jsme tady dobrá parta, pomyslel si Barley v dalším záchvatu sympatie k těm, které klamal. Snad bychom měli zůstat pohromadě celý den a pěkně se spolu pobavit. Nějaký malý chlapec se ho zamračeně na něco zeptal. Barley se domyslel, co asi chce, popotáhl rukáv a ukázal tomu klukovi ocelové hodinky od Paddyho. Ten se na ně podíval a vztekle něco zasyčel. Trolejbus se zařinčením zastavil.

Goethe to zbulal, pomyslel si Barley s úlevou, když vešel do parku. Slunce mezitím prorazilo skrz mraky. Dostal strach. A kdo by mu to měl mít za zlé?

Ale pak ho spatřil: Goethe byl přesně tam, kde měl být. Goethe, velký milenec a myslitel, seděl na třetí lavičce vlevo, když se zabočí na štěrkovou cestu. Nihilista, který nepokládá žádnou zásadu za svatou.

Goethe. Četl noviny. Střízlivý a poloviční ve srovnání s tím, jak působil tehdy při prvním setkání, samozřejmě v černém, ale vypadal spíš jako svůj menší a starší bratr. Barleymu se při pohledu na takovou čirou obyčejnost zastavilo srdce, a pak mu skočilo až do krku. Stín velkého básníka byl ten tam. Kdysi hladká tvář zvrásněla stárnutím. V tomhle úřednicky vyhlížejícím vousatém Rusovi, který se oddává v parku na lavičce polednímu odpočinku, nebylo ani stopy po někdejší rtuťovitosti.

Avšak Goethe to byl, a seděl tam uprostřed posvátných ruských symbolů: ani ne na dostřel z pistole od plamenně burcujících soch Marxe, Engelse a Lenina, kteří se na něj bronzově mračili ze svých osamělých soklů; ani ne na dostřel z muškety od místnosti číslo šedesát sedm v bývalé internátní škole pro dívky z lepších petrohradských rodin, místnosti, která se stala svatyní, protože tam Lenin umístil svůj revoluční hlavní stan; seděl v místech, kam by snadno dorazil pohřební průvod z Rastrelliho modrého barokního chrámu, vybudovaného v letech, kdy upadalo impérium jedné carevny, a odkud by se dalo dojít se zavázanýma očima k leningradskému sídlu komunistické strany, od jehož vchodu urostlí milicionáři svrchu přehlíželi osvobozené masy.

Smola znamená dehet, připomněl si Barley pošetile v tomto nekonečném okamžiku monstrózní normálnosti. Ve Smolném skladoval Petr Veliký dehet pro potřeby prvního ruského válečného loďstva.

Lidé kolem Goetha byli stejně normální jako on sám. Den nezačínal příliš slibně, ale nové slunce dokázalo zázraky a dobří občané se začali vysvlékat, jako by je zachvátila kolektivní posedlost. Kolem Goetha se rozvalovali mládenci obnažení do půl těla, dívky jako pohozené kytice, mohutné ženštiny v atlasových podprsenkách. Pouštěli si rádia, žvýkali obložené chleby a rozprávěli o věcech, které v nich v rychlých proměnách vyvolávaly úšklebky, zamlklost či upřímný smích.

K lavičce vedla štěrková pěšina. Barley po ní vykročil, zahleděn do Informationen na zadní straně složené mapy. Při setkání v terénu, instruoval ho Ned, je podle temné etikety našeho řemesla železným pravidlem, že informátor je hvězda, a tato hvězda rozhoduje, jestli k schůzce skutečně dojde, nebo nikoli.

Od jeho hvězdy dělilo teď Barleyho padesát metrů, ale ta pěšina jako by je spojovala pravítkem. Šel příliš rychle, nebo naopak pomalu? V jednom okamžiku se tlačil na párek před sebou, v příští chvíli ho někdo zezadu odstrkoval. Kdyby vás ignoroval, počkejte pět minut a pak to zkuste znovu, říkal Paddy. Barley nenápadně zašilhal přes mapu a uviděl, že Goethe zvedl hlavu, jako by zavětřil, že se Barley blíží. Barley zahlédl bledé tváře a potemnělé prohlubně očí, potom bílý záblesk novin, skládaných jako tábornická přikrývka. V těch pohybech bylo cosi škrobeného a křečovitého, takže v Barleyho rozrušené mysli vyvstala představa postavičky na přesně jdoucím orloji v jednom švýcarském městě – teď zvednu bílý obličej, pak odmávám bílým praporkem dvanáct, potom se zvednu a odpochoduji. Goethe složil noviny, strčil je do kapsy a okázale se podíval na hodinky. Potom se stále stejnou mechaničností objektu, který vynalezl někdo jiný, zaujal místo v armádě kolemjdoucích a vypochodoval směrem k řece.

Barleyho cíl byl nyní daný, protože ho určoval Goethe. Předmět jeho zájmu kráčel po pěšině k řadě zaparkovaných vozů. Barleyho oči teď už byly klidné a i v mysli se mu vyjasnilo. Sledoval Goetha, a když došel k těm automobilům, uviděl ho, jak stojí nad rychle tekoucí Něvou, sako rozvírané větrem, vanoucím od vody. Kolem plul zábavní parník, ale pasažéři nejevili známky toho, že by se zrovna moc bavili. Pak se objevila loď s uhlím, grošovaná suříkovým nátěrem, a špinavý kouř z jejího komínu vypadal v tančícím říčním světle přímo nádherně. Goethe se naklonil přes zábradlí a zadíval se do proudu, jako by chtěl vypočítat jeho rychlost. Barley se vydal směrem k němu. Zvolnil krok a se zvýšenou pílí bádal ve své mapě. Když uslyšel hlas, který ho oslovil onou dokonalou angličtinou, jež ho probudila tehdy na verandě v Peredělkinu, nereagoval ihned.

„Promiňte, pane. Myslím, že bychom se měli znát.“

Ale Barley zprvu odmítal slyšet. Ten hlad byl příliš nervózní, příliš nejistý. Šel dál a soustředěně se mračil do svých Informationen. Zase nějaký dotěra, říkal si. Další prodavač drog nebo pasák.

„Pane?“ opakoval Goethe, jako by teď sám znejistěl.

Teprve teď, donucen vytrvalostí toho cizího člověka, zvedl Barley zdráhavě hlavu.

„Mám pocit, vážený, že jste pan Scott Blair, významný anglický nakladatel.“

Teprve v té chvíli se Barley konečně rozhodl, že toho člověka, který ho oslovil, pozná – nejdřív s jistými pochybnostmi, pak s nepředstíraným, byť tlumeným potěšením. Napřáhl k němu ruku.

„No tohle,“ řekl tiše. „Panebože! Ať se propadnu, jestli tohle není velký Goethe. Poznali jsme se na tom ostudném literárním večírku. My dva jsme tam byli jediné střízlivé bytosti. Jak se vám daří?“

„Velice dobře,“ odpověděl Goethe a do jeho nervózního hlasu se začala prosazovat odvaha. Avšak když mu Barley podával ruku, jeho dlaň byla kluzce vlhká. „Nemůže to být lepší. Vítejte v Leningradě, pane Barley. To je škoda, že mám na dnes odpoledne dohodnutý program. Můžeme se trošku projít? Trošku si popovídat?“ Ani moc neztišil hlas. „Nejbezpečnější je hovořit v chůzi,“ vysvětloval.

Vzal Barleyho za paži a vedl ho svižným krokem po nábřeží. Jeho naléhavost vyhnala z Barleyho mysli veškeré taktizování. Barley pohlédl stranou na klátící se postavu po svém boku, na ten bledý unavený obličej, na stopy bolesti či strachu či obav, které se na něm zračily. Všiml si, že ty štvané oči nervózně blýsknou po každém protijdoucím. A Barleyho zaplavilo instinktivní nutkání toho muže chránit – v jeho vlastním zájmu i kvůli Kátě.

„Kdybychom šli takhle dál ještě asi hodinu, spatřili bychom Auroru, křižník, který svým slepým výstřelem zahájil revoluci. Ovšem příští revoluce začne několika něžnými takty z Bacha. Nemyslíte?“

„A bez dirigenta,“ zakřenil se Barley.

„Nebo možná trochou jazzu, který vy tak krásně hrajete. Ano, ano! Už to mám! Vy sám vyhlásíte naši revoluci tím, že zahrajete na saxofon něco z Lestera Younga. Četl jste ten nový Rybakovův román? Dvacet let to nepustili, a je to mistrovské dílo ruské literatury. Ztratilo se strašně moc času, podle mě.“

„Anglicky to ještě nevyšlo.“

„A mou knihu jste si přečetl?“ Hubená ruka mu sevřela paži pevněji. Sevřený hlas se změnil téměř v šepot.

„Ty části, kterým jsem rozuměl.“

„A co si o tom myslíte?“

„Je to odvážný čin.“

„Nic víc?“

„Je to senzační. Aspoň to, co jsem pochopil. Skvělé.“

„Toho večera jsme se seznámili. Byl to zázrak. Znáte tohle ruské přísloví: Rybář rybáře už na dálku uzře. My dva jsme takoví rybáři. Nasytíme tisíce svou pravdou.“

„Možná ano,“ řekl Barley pochybovačně a zaregistroval, jak se po něm ta bledá tvář prudce otočila. „Musíme si o tom trošku popovídat, Goethe. Vyskytuje se kolem toho několik problémů.“

„Proto jste přijel. Já taky. Děkuji vám, že jste si zajel do Leningradu. Kdy to vydáte? Musí to být brzy. Tady spisovatelé čekají tři roky, třeba i pět, než jim jejich dílo vydají, a ani to nemusí být Rybakov. To si já nemohu dovolit. Na to Rusko nemá čas. Ani já ne.“

Kolem nich proplul remorkér, vlekoucí za sebou několik člunů. V brázdě za nimi drze klouzal dvojskif. A ve stínu chrámu stála mladá maminka, houpala kočárek a četla knížku, kterou držela ve volné ruce.

„Když jsem se neobjevil na té moskevské prodejní audio-výstavě, Káťa předala rukopis jednomu mému kolegovi,“ poznamenal Barley opatrně.

„Já vím. Musela využít danou příležitost.“

„Ale nevíte, že když se ten kolega vrátil do Anglie, nemohl mě nikde sehnat. Takže ten materiál předal úřadům. Diskrétním lidem. Expertům.“

Goethe se poplašeně otočil k Barleymu a přes utrápené rysy jeho tváře se mihl stín zoufalství. „Experty nemám rád,“ pro-hlásil. „Jsou to naši žalářníci. Pohrdám jimi více než kýmkoli jiným.“

„Ale vy sám jste přece taky expert.“

„Proto vím, o čem mluvím! Experti jsou lidé, kteří propadli droze. Nic nevyřeší! Jsou sluhové jakéhokoli systému, který si je najme. Udržují ho při životě. Když nás systém mučí, mučí nás jeho experti. Když nás věší na šibenici, obstarávají to jeho experti. Cožpak jste nečetl, co jsem napsal? Jestli někdo zničí svět, nebudou to nějací šílenci, ale duševně naprosto zdraví odborníci a obludně nevědomí byrokrati. Vy jste mě podvedl.“

„Nikdo vás nepodvedl,“ odsekl naštvaně Barley. „Ten rukopis se jenom trošku zatoulal, to je všechno. Naši byrokrati jsou jiní než vaši. Přečetli si to, obdivují se tomu, ale potřebují o vás víc vědět. Nemohou věřit zprávě, dokud si dokonale neprověří její zdroj.“

„Ale chtějí to potom vydat?“

„Nejdřív se musejí ujistit, že to z vaší strany není podraz. A nejlepší způsob, jak to provést, je promluvit si s vámi.“

Goethe se teď přímo hnal a Barleyho vlekl s sebou. Upíral pohled přímo před sebe. Po spáncích mu stékaly stružky potu.

„Já jsem člověk od kumštu, Goethe,“ oslovil Barley zadýchané tu odvrácenou tvář. „Z fyziky znám jenom volný pád do postele, přitažlivost ženskou, a že když se nechá pivo delší dobu stát, tak zteplá. V tomhle se pohybuju na mělčině. Káťa taky. Jestli se chcete pustit touhle cestou, obraťte se na odborníky a nás vynechte. To jsem vám přijel říct.“

Přešli další pěšinu a vydali se přes další plástev trávníku. Skupinka školních dětí se rozestoupila, aby mohli projít.

„Přijel jste mi říct, že mi to odmítáte vydat?“

„Jak bych to mohl vydat?“ Odpověděl Barley otázkou. Goethovo zoufalství ho vyvedlo z míry. „I kdyby se nám ten materiál povedlo únosně zredigovat, co Káťa? Nezapomeňte, že ona je váš kurýr. To v téhle zemi není žádná sranda. Jestli na vás dva přijdou, zlikvidujou ji hned ten den, co se první výtisky octnou na pultech. Myslíte, že tohle je role pro nakladatele? Že budu sedět v Londýně a zmačknu knoflík, kterým vás dva odsoudím k smrti?“

Goethe prudce oddechoval, ale jeho oči přestaly zkoumat lidi kolem a obrátily se k Barleymu.

„Poslouchejte mě chvíli,“ naléhal Barley. „Dejte si chvíli pohov. Já vám rozumím. Vážně si myslím, že vám rozumím. Měl jste talent, a oni ho sprostě zneužili. Víte velmi přesně, čím vším ten zdejší systém páchne, a chcete očistit svou duši. Ale nejste Ježíš Kristus a nejste žádný Pečorin. Pohybujete se v nepatřičném prostoru. Když se chcete mermomocí zahubit, prosím, to je vaše věc. Ale vy ji berete s sebou. A jestli je vám jedno, koho zabijete, jak na druhé straně chcete někoho zachraňovat?“

Přiblížili se k místu vyhrazenému pro pikniky, s lavicemi a stoly, sbitými z nahrubo otesaných kmínků. Posadili se tam vedle sebe a Barley rozprostřel na stole plán města. Naklonili se nad ním a předstírali, že ho společně studují. Goethe dosud uvažoval o Barleyho předcházejících slovech a poměřoval jimi svoje úmysly.

„Je pouze přítomnost,“ začal potom vysvětlovat velmi tichým hlasem. „Žádný jiný časový rozměr neexistuje. V minulosti jsme všechno strašlivě zmršili v zájmu budoucnosti. Nyní musíme dát všechno do pořádku v zájmu přítomnosti. Budeme-li ztrácet čas, ztratíme všechno. Naše ruské dějiny nám neposkytnou další šanci. Když člověk skáče přes propast, má na to taky jenom jediný pokus. A když se nám to nepovede, čeká nás, co si zasloužíme: další Stalin, další Brežněv, další čistky, další děsivě jednotvárná doba ledová. Bude-li současný pohyb pokračovat, chci být součástí jeho předvoje. Pokud se zastaví nebo začneme-li zase couvat, stanu se jenom nepatrným zlomkem statistiky našeho porevolučního vývoje.“

„A Káťa taky,“ doplnil Barley.

Goethův prst nedokázal vydržet v klidu a neustále cestoval po mapě. Rozhlédl se kolem sebe a pak pokračoval. „Jsme v Leningradě, Barley. V kolébce naší velké revoluce. Tady nikdo nevítězí bez obětí. Říkal jste, že si potřebujeme zaexperimento-vat s lidskou přirozeností. Proč vás teď tak šokuje, když chci vaše slova uvést do praxe?“

„Vy jste mě tehdy špatně pochopil. Já nejsem ten člověk, za kterého mě máte. Jsem jenom prázdnej žvanil. Prostě jste mě potkal zrovna ve chvíli, kdy náhodou foukal správný vítr.“

S děsivým sebeovládáním otevřel Goethe ruce a položil je dlaněmi dolů na mapu. „Nemusíte mi připomínat, že lidé jinak mluví a jinak jednají,“ řekl. „Naši noví představitelé hovoří o otevřenosti, o odzbrojení a o míru. Tak ať to tedy mají – tu svou otevřenost, to odzbrojení, ten mír. Vezměme je za slovo a dejme jim, po čem volají. A postarejme se, aby tentokráte nemohli otočit kolo dějin zase zpátky.“ Zvedl se, jako by už dále nemohl snášet omezený prostor u stolu.

Barley se postavil vedle něj. „Goethe, proboha. To chce klid.“

„Klid vzal ďas! Klid je právě to, co zabíjí!“ Opět vykročil. „Kletbu utajování nezlomíme tím, že si budeme naše tajnosti předávat jako zloději! Celý svůj život žiju ve lži! A vy mi řeknete, abych to držel v tajnosti! Jak asi mohla ta lež přežít? Že se utajovala. Jak to, že se naše veliká vize rozplynula v tomhle děsném svrabu? Protože jsme se vším dělali tajnosti. Jak je možné, že lid nějaké země nemá ani zdání o šílených válečných plánech svých vůdců? Protože jsou přísně tajné. Nedostanou se na světlo. Když už to musí být, klidně mou práci ukažte vaší výzvědné službě. Ale zároveň to taky publikujte. Slíbil jste mi to, a já vašemu slibu věřím. Do té vaší tašky jsem strčil notes s dalšími kapitolami. Nepochybně obsahuje odpovědi na mnoho otázek, které by mi asi ti idioti rádi položili.“

Jak kráčeli, větřík od řeky ochlazoval Barleyho rozpálenou tvář. Když zapátral v Goethově potem se lesknoucím obličeji, zdálo se mu, že v něm objevil stopy raněné nevinnosti, která podle všeho byla zdrojem toho hněvivého výbuchu.

„Na přebalu chci mít pouze písmena,“ vymiňoval si Goethe. „Žádné kresby, prosím pěkně, žádná senzační grafická úprava. Posloucháte mě?“

„Nemáme ještě ani titul,“ namítal Barley.

„A jako autora uveďte mě, plným jménem. Žádné maskování, žádné pseudonymy. Kdo používá pseudonym, vymýšlí jenom další tajnost.“

„Vždyť ani vaše jméno neznám.“

„Oni ho znát budou. Po tom, co vám řekla Káťa, a na základě těch nových kapitol s tím nebudou mít žádné problémy. Veďte si přesné účty. A každých šest měsíců pošlete peníze na nějaký obecně prospěšný účel. Nikdo nesmí tvrdit, že to dělám proto, abych na tom vydělal.“

Skrze stromy, ke kterým se blížili, k nim doléhaly útržky dechovky smíšené s cinkotem neviditelných tramvají.

„Goethe,“ oslovil ho Barley.

„Ano? Vy se snad do toho bojíte jít?“

„Co kdybyste utek do Anglie? Oni by vás odtud dostali. Jsou mazaní. A pak byste mohl říct světu všechno, co máte na srdci. Pronajali bychom vám třeba Albert Hall. Prosadili bychom vás do televize, do rozhlasu – co byste chtěl. A až bude po všem, dostanete pas a prachy a můžete žít šťastně až do smrti v Austrálii.“

Zastavili se. Slyšel ho Goethe vůbec? Rozuměl, co říká? Za tím jeho utkvělým pohledem se stále neobjevovalo vůbec nic. Upíral oči na Barleyho, jako by byl vzdálenou tečkou kdesi na rozlehlém obzoru.

„Já nemůžu emigrovat, Barley. Jsem Rus, a moje budoucnost je zde, i když třeba velmi krátká. Vydáte mi to, nebo ne? Potřebuji to vědět.“

Aby získal čas, sáhl Barley do kapsy saka a vytáhl z ní Cyův paperback. „Mám vám předat tohle,“ řekl. „Jako upomínku na naše setkání. Jejich otázky jsou zamontovány do textu, zároveň s adresou ve Finsku, kam můžete psát, a moskevským telefonním číslem s pokyny, co máte říkat, až byste volal. Když navážete styk přímo s nimi, mají k dispozici spoustu chytrých hračiček, které vám poskytnou, aby se usnadnilo příslušné spojení.“ Položil knížku Goethovi do otevřené dlaně a ta na ní zůstala ležet.

„Budete mi to publikovat? Ano, nebo ne?“

„Jak se s vámi mohou zkontaktovat? Musejí to vědět.“

„Povězte jim, že přes mého nakladatele.“

„A Káťu z toho vynechte. Držte se špiónů, ale jí jděte z cesty.“

Goethovy oči sklouzly na Barleyho oblek a utkvěly na něm, jako by mu byl ten pohled nepříjemný. Jeho úsměv byl smutný jako poslední prázdniny.

„Dneska jste v šedém, Barley. Mého otce poslali do vězení šediví lidé. Zastřelil ho starší člověk, který nosil šedivou uniformu. Právě šedí lidé zruinovali moje nádherné povolání. Dejte si pozor, nebo zruinují i to vaše. Budete mi to publikovat, nebo musím začít znova a dál hledat nějakého slušného člověka?“

Barley chvíli nemohl odpovědět. Veškeré únikové mecha-nismy mu selhaly.

„Pokud se k tomu materiálu dostanu a najdu způsob, jak z toho udělat knihu, vydám vám to,“ odpověděl.

„Ptám se, jestli ano, nebo ne.“

Slibte mu, co bude chtít, jen když to bude aspoň trochu rozumné, říkal Paddy. Ale co je vlastně rozumné? „Dobrá,“ odpověděl. „Platí.“

Goethe podal Barleymu tu knížku zpátky a Barley ji jako zmámený zase strčil do kapsy. Objali se a Barley ucítil pach potu a zažraného tabákového kouře a znovu na něj padla zoufalá důsažnost jejich peredělkinského loučení. Goethe ho pustil stejně náhle, jak ho předtím objal, znovu se nervózně rozhlédl kolem a rychlým krokem se vydal na trolejbusovou zastávku. A jak se za ním Barley díval, povšiml si, že odcházejícího Goetha sleduje z nedaleké zahradní kavárny starší pár, hovějící si ve stínu tmavomodrých stromů.

Barley kýchl, a pak se rozkýchal do děsného záchvatu. Vrátil se zpátky do parku, obličej pohřbený v kapesníku, a kýchal a zmítal sebou znovu a znovu, až mu ramena poskakovala.

„Jste to vy, Scotte?“ zavolal J. P. Henziger s přehnaným nadšením velmi zaměstnaného člověka, kterého nechali dlouho čekat, když prudce otevřel dveře největšího pokoje hotelu Evropa. „Scotte, dnešek je dnem, kdy zjišťujeme, kdo jsou vlastně naši přátelé. Pojďte dál, prosím. Co vás zdrželo? Seznamte se, tohle je Maisie.“

Byl to svalnatý čtyřicátník s neposednýma rukama, ale jeho nehezká přátelská tvář by byla Barleymu za normálních okolností určitě ihned sympatická. Jedno zápěstí mu obepínal tenký řetízek a druhé náramek ze zlatých článků. V podpaží džínové košile se mu černaly půlměsíce potu. Za ním se objevil Wicklow a rychle zavřel dveře.

Dvě spojené postele, zakryté olivově zelenými přehozy, vévodily uprostřed pokoje. Na jedné z nich si hověla paní Henzigerová, pětatřicetileté koťátko, v této chvíli bez make-upu, rozčesané prameny vlasů rozprostřené jako v klasické tragédii po pihovatých ramenech. Vedle ní nervózně postával pán v tmavých šatech. Na nose mu seděly brýle s hnědočervenými obroučkami. Na posteli se povaloval otevřený kufřík praktického lékaře. Henziger pokračoval v komedii pro odposlouchávací zařízení.

„Scotte, rád bych vám představil doktora Petera Bernstorfa ze zdejšího amerického generálního konzulátu, vynikajícího odborníka. Jsme mu velice zavázáni. Maisie se už cítí mnohem líp. Jsme rovněž velmi vděční panu Wicklowovi. Leonard zařídil všechno v hotelu, u vedení zájezdu i v lékárně. A jak jste se měl vy?“

„Lítal jsem po městě jako hadr na holi,“ vyhrkl Barley a chvíli se zdálo, že se díky jemu celý scénář naprosto zhroutí.

Barley mrskl igelitku na postel a za ní i odmítnutý paperback z kapsy saka. Třesoucíma se rukama se z něho vysoukal, vytrhl zpod košile kšíry mikrofonu a přihodil je k tašce a knize. Sáhl si dozadu do oblasti kříže, pokynem ruky odmítl pomoc, kterou mu nabízel Wicklow, zpod opasku vytáhl šedivou schránku se záznamem, a i ta vzápětí přistála na posteli, až Maisie přidušeně vykřikla něco jako „ale no tak…“ a rychle odsunula nohy na stranu. Potom Barley odpochodoval k umyvadlu a vyprázdnil svou lahvičku s whisky do skleničky na zuby. Jednu paži si přitom tiskl na prsa, jako by ho tam zasáhla střela. Pak začal pít, a pil dál, aniž věnoval sebemenší pozornost rutinní činnosti, která se kolem něj odehrávala.

Henziger, který se navzdory své mohutné postavě pohyboval lehce a pružně jako kočka, vytáhl z tašky Goethův notes, podal ho Bernstorfovi, a ten ho bez prodlení uložil mezi ampulky a nástroje, kde záhadně zmizel. Henziger pak k němu přidal Cyův paperback, a i za tím se zavřela voda. Wicklow uklidil záznamové zařízení i s těmi nepříjemnými kšíry. Skončilo rovněž v kufříku, který pak Bernstorf s klapnutím uzavřel. Zároveň odříkával závěrečné pokyny pacientce – čtyřicet osm hodin žádnou pevnou stravu, paní Henzigerová, pouze čaj, a kdybyste to nemohla vydržet, tak maximálně krajíček černého chleba, a to anti-biotikum doberte, i kdyby se vám zdálo, že už je všechno v pořádku. Ještě neskončil, když mu Henziger skočil do řeči.

„A pane doktore, kdybyste se někdy dostal do Bostonu a cokoli potřeboval, a myslím to naprosto vážně, tady je moje vizitka, slibuji, že udělám všechno, co bude v mých silách…“

Barley stál se skleničkou v ruce u umyvadla a zamračeně sledoval v zrcadle, jak kufřík toho milosrdného samaritána pluje ke dveřím.

Ze všech večerů, které Barley v Rusku prožil, a v jistém smyslu ze všech večerů, které prožil kdekoli jinde ve světě, byl tenhle nejhorší.

Henziger se odněkud dověděl, že v Leningradě právě otevřeli novou družstevní restauraci – přičemž družstevní bylo současné kódované slovo pro soukromý. Wicklow ten podnik vystopoval a hlásil, že je tam plno, ale pro Henzigera to byla výzva k akci. Díky naléhavému telefonnímu rozhovoru a především obrovskému spropitnému se mu podařilo zařídit, že jim přistavili zvláštní stůl, bohužel jen asi metr od nejhlučnější cikánské kapely, kterou se Barley kdy obával slyšet.

A tam teď tedy seděli a oslavovali zázračné uzdravení paní Henzigerové. Mňoukavý nářek zpěváků zesilovaly mohutné elektronické reproduktory a mezi jednotlivými čísly se nedělaly žádné přestávky.

A všude kolem sedělo Rusko, které puritán dřímající v Barleym už dávno tušivě nenáviděl, ale nikdy nespatřil na vlastní oči: nepokrytě vychloubační carové kapitalismu, zbohatlíci socialistického průmyslu a okázale rozhazovační konzumenti, partajní zazobanci a hochštapleři, jejich ženy ověšené klenoty a čpící západními parfémy a ruskými deodoranty, číšníci obletující nejbohatší stoly. Hrůzyplné hlasy zpěváků dosahovaly ohlušující intenzity, aby je běsnící hudba vzápětí přebila, pak se z ní opět prodraly ty hlasy, a nad všechen ten randál se nakonec prosadil Henzigerův hlas.

„Scotte, něco vám povím,“ hulákal na Barleyho a vzrušeně se k němu nakláněl přes stůl. „Tahle zemička je v pohybu. Cítím tu ve vzduchu naději, cítím tady změnu, cítím tu kšeft. A my z Potomacu sj toho kousek kupujem. Jsem na to pyšnej.“ Ale v tom okamžiku ho kapela přehlušila. „Pyšnej,“ opakovaly jeho rty bezzvučně za doprovodu jednoho miliónu cikánských decibelů.

Potíž byla v tom, že Henziger byl fajn chlap a Maisie děvče, do nepohody, což všechno jenom komplikovalo. Jak ta agónie pokračovala, Barley pozvolna dosahoval požehnaného stavu hluchoty. Uvnitř té kakofonie si našel vlastní bezpečný prostor. Z jeho štěrbinových pevnostních okének vyhlíželo Barleyho utajené já do bílé leningradské noci. Kam jsi odešel, Goethe? ptal se Barley sám sebe. Kdo Káťu zastupuje, když zrovna není po ruce? Kdo ti štupuje černé ponožky a vaří ti řídkou polévku, když ji vlečeš za vlasy po té své ušlechtilé altruistické cestě k sebezáhubě?

Nějak mu uniklo, jak se to odehrálo, ale museli se mezitím vrátit do hotelu, protože když se probral, zjistil, že visí na Wicklowě paži a kolem se po hale potácejí zahanbení finští alkoholici.

„Fantastickej večírek,“ sděloval Barley každému, kdo měl zájem poslouchat. „Výtečná kapela. Díky za návštěvu Lenin-gradu.“

Ale když ho Wicklow trpělivě táhl po širokém schodišti nahoru do postele, nezkárovaná část Barleyho osobnosti pohlédla přes rameno zpátky do haly. A v šeru blízko u vchodu spatřila Káťu, která tam seděla, nohu přes nohu, s nezbytnou igelitkou na klíně. Na sobě měla vypasovaný černý kabátek, na hlavě hedvábný šátek, uvázaný pod bradou na uzel. Na tváři, kterou k němu byla obrácena, jí pohrával onen nervózní úsměv, smutný a plný naděje, slibující lásku.

Pak se mu však pohled trochu vyjasnil a Barley uviděl, jak ta žena říká něco šťavnatého směrem k portýrovi, jen tak na půl úst, a uvědomil si, že to je jenom leningradská štětka, která by si tu ráda sehnala nějaký kšeftík.

A příštího dne, za zvuku velice diskrétních fanfár britských trub, se náš hrdina vrátil do vlasti.

Ned z toho nechtěl dělat nic okázalého – žádní Američané a určitě ne Clive. Ale rozhodl se učinit gesto, a tak jsme mu jeli na letiště Gatwick naproti. Brock zůstal na stráži u příletového východu s cedulkou, na které stálo POTOMAC, a my ostatní jsme se usadili v salónu s občerstvením, o který se tajná služba bohužel dělila s ministerstvem zahraničních věcí, což vyvolávalo nekonečné spory o to, kdo tam vypil víc ginu.

Museli jsme čekat, letadlo mělo zpoždění. Clive zavolal z Grosvenor Square a ptal se: „Už přiletěl, Palfrey?“ Znělo to, jako by napůl počítal s tím, že Barley v Rusku zůstane.

Za půl hodiny telefonoval Clive znovu, a tentokrát zvedl sluchátko Ned. Sotva s ním naštvaně praštil, otevřely se dveře a z nich vyklouzl Wicklow, který se sice šklebil jako školák, ale zároveň stačil vysílat očima varovné signály.

Pár vteřin za ním se vynořil Barley, který vypadal jako na fotografiích sledovačky, až na to, že jeho tvář byla zsinalá vztekem. „Hajzlové zasraný!“ vyrazil ze sebe, ještě než Brock stačil zabouchnout dveře. „Ten teploušskej kapitán s tou svou afektovanou výslovností! Já tu svini zabiju!“

Bouřil dál a Wicklow zatím diskrétně vysvětloval, co vyvolalo tu zuřivost. Z Leningradu cestovali charterovým letadlem, obsazeným skupinou mladých britských obchodníků, kterým Barley bez váhání přiřkl nálepku nesnesitelných elitářských nafoukanců, jimiž podle všeho skutečně byli. Několik se jich ožrale potácelo už při nástupu do letadla a zbytek je začal rychle dohánět. Byli ve vzduchu sotva několik minut, když kapitán, podle Barleyho gauner, který celý incident schválně vyprovoko-val, oznámil palubním rozhlasem, že právě opustili sovětský vzdušný prostor. Všichni začali řvát jako pominutí a letušky hopkaly uličkou sem a tam a rozlévaly šampaňské. Pak se ti troubové dali do zpěvu a sborově hulákali Vládni dál, Británie!

„Příště vždycky jenom Aeroflotem,“ ujišťoval rozzuřený Barley přítomné. „Já na tu společnost napíšu. Já jim to vytmavím –“

„Nic takového neuděláte,“ přerušil ho laskavým hlasem Ned. „Místo toho nám dovolíte, abychom si vás důkladně proklepali. Vyzuřit se můžete až pak.“

Při tom šel Barleymu podat ruku, a ten se nakonec přece jen usmál.

„Kde je Walt?“ zeptal se a rozhlédl se.

„Bohužel má právě něco na práci,“ odpověděl Ned, ale Barley už ztratil zájem. Ruka se mu divoce třásla, když pil a dokonce i trochu brečel, což, jak mě Ned ujistil, je u agentů, kteří se právě vrátili z akce v terénu, docela normální.

11

Jako vrak zříceného letadla byl průběh následujících tří dnů posléze zkoumán do nejmenších detailů, aby se přišlo na případné technické závady. Našlo se jich ovšem jen velmi málo.

Po tom svém výbuchu na letišti přešel Barley do stadia dobrého rozpoložení. Ve voze se často usmíval sám pro sebe a se známými pamětihodnostmi se cestou vítal s obvyklou ostýchavostí. Také ho postihl záchvat kýchání.

Jakmile jsme dojeli k domu v Knightsbridgi, kde měl Barley podle Nedova rozhodnutí strávit noc, než se vrátí do svého bytu, pustil dole v hale zavazadla na zem, objal slečnu Coadovou, prohlásil, že je jeho velká láska, a obdaroval ji nádherným kloboukem z rysí kožešiny. Ani Wicklow, ani nikdo jiný neměl sebemenší tušení, kdy ho stačil koupit.

V té chvíli jsem se musel vzdálit. Clive si mě zavolal do dvanáctého patra, protože se prý se mnou potřebuje o něčem důležitém poradit. Ve skutečnosti ze mě chtěl tahat rozumy. Byl Scott Blair nervózní? Nebyl trošku mimo sebe? Jak vypadal, Palfrey? Byl tam také Johnny, ale ten jenom poslouchal a téměř nepromluvil. Sdělil mi pouze, že Boba si zavolali do Langley ke konzultacím. Pověděl jsem jim, co jsem věděl, nic méně a určitě nic více. Oba vyvedly z míry Barleyho slzy.

„A opravdu říkal, že se tam ještě musí vrátit?“ ptal se Clive.

Toho dne večeřel Ned s Barleym sám. To však ještě nebylo regulérní vyhodnocení akce. Pouhý sestup z výšin. Nahrávka zaznamenala, že Barley mluvil trošku úsečněji a o poznání vyšším hlasem než obvykle. Když jsem se k nim připojil, podávala se už káva a Barley vyprávěl o Goethovi, ovšem s usilovnou snahou o objektivitu.

Goethe nám zestárl, už nemá bývalou vervu.

Zdá se, že Goethe dělá velkou kariéru.

Goethe podle všeho přestal chlastat. Do nálady se dostává někde jinde. „Měl jste vidět jeho ruce, Harry, jak se mu nad tou mapou třásly.“

Měl jsi vidět svoje, chlapče, když jsi na letišti pil to šampaňské, pomyslel jsem si.

O Kátě se toho večera zmínil pouze jednou, rovněž v úzkostli-vě objektivní poloze. Podle mého mínění nás chtěl přesvědčit, že v sobě neskrývá žádné pocity, které bychom si nemohli prověřit. V tomto postoji nebyl žádný postranní záměr. Falešného předstírání nebyl schopen, s výjimkou situací, pro které jsme si ho sami připravili. Spíše se bál, kam až by ho jeho pocity mohly zavléct, kdyby nebyly zakotveny u našeho mola.

Káťa se bála mnohem víc o svoje děti než o sebe samu, prohlásil, opět s pečlivě kontrolovaným nadhledem. Tak by se ovšem zřejmě chovala valná většina matek. Na druhé straně patřily její děti zcela ústrojně do světa, který si přála zachránit. Takže v jistém slova smyslu se v jejím počínání obrážela jakási absolutní verze mateřské lásky. Že je to tak, Nede?

Ned souhlasil. Nic není těžšího, než experimentovat s vlastní-mi dětmi, Barley, dodal.

Ale je to skvělé děvče, zdůrazňoval Barley, a teď to znělo otcovsky. Pro Barleyho vkus trošku moc zběsilá, na dnešní dobu, ale pokud prý člověk obdivuje ženy, které v sobě mají morální sílu Johanky z Arku, je pro něj Káťa přímo ideální typ. A je to krásná ženská. O tom není pochyb. Ne v klasickém smyslu slova, na to je příliš nevyrovnaná, jestli víme, co tím myslí, ale je to nepopiratelně kus.

Nemohli jsme mu říci, že jsme se jejími fotografiemi kochali celý minulý týden, takže jsme na něj jako dali.

V jedenáct večer si Barley začal stýskat, že na něj začíná působit časový rozdíl, a prohlásil, že si jde lehnout. Stáli jsme dole v hale a sledovali ho, jak se mátoží nahoru do ložnice.

„Ale ten materiál je prima, co?“ zeptal se. Držel se zábradlí a křenil se na nás skrz ty svoje kulaté brejličky. „Myslím ten další notes, co nám věnoval. Viděli jste ho přece.“

„V téhle chvíli už nad ním pálí svíčky veškerá naše vědecká elita,“ ujistil ho Ned. Těžko mohl říct, že se specialisté nad tím materiálem mezi sebou rvou jako kočky a psi.

„Experti jsou lidé, kteří propadli droze,“ konstatoval Barley a znovu se zašklebil.

Ale zůstal stát na podestě uprostřed schodiště, kýval tam sebou a zdálo se, že hledá vhodnou větu na rozloučenou.

„Někdo by měl něco udělat s těmi tělovými mikrofony, Nede. Dole na zádech mám od nich krvavé otlaky. Až tam zase budete někoho vysílat, měl by mít hroší kůži. Kde je strýček Bob, mimochodem?“

„Dává moc pozdravovat,“ odpověděl Ned. „V současné době nevíme, kde nám hlava stojí. Doufá, že se s vámi brzy sejde.“

„Je někde na lovu s Waltem?“

„Kdybych to věděl, stejně bych vám nic neřekl,“ sdělil mi Ned a všichni jsme se rozesmáli.

Vzpomínám si, že jsem měl ten večer obzvlášť nedůležitý telefonní rozhovor se svou ženou Margaret, týkající se pokuty za parkování, kterou vyfasovala v Basingstoku – podle jejího názoru neoprávněně.

„Bylo to moje místo. Vypnula jsem ukazatel, když se tam cpal ten hnusnej mrňous se zbrusu novým bílým jaguárem, takovej seladon, napomádovaný ulízaný černý vlasy, a –“

Pošetile jsem se rozesmál a upozornil ji, že ani jaguáři s ulízanými černými vlasy nepožívají u měřičů parkování žádných zvláštních úlev. Humor nikdy nebyl Margaretina silná stránka.

Příštího dne ráno, byla to neděle, si mě Clive pozval k sobě znovu, jednak aby se ze mě pokusil vytáhnout, jak proběhl předcházející večer, jednak aby si poslechl můj „zásadní vážný rozhovor“ s Johnym o takových esoterických věcech, jako zda je možné pokládat Barleyho z právního hlediska za zaměstnance tajné služby, a je-li tomu tak, zda je možné vyvozovat, že když už od nás bere peníze, vzdává se tím automaticky jistých práv, například svého nároku na právní zastupování v případě jakéhokoli sporu s námi. Odpovídal jsem jako delfská věštírna, což ho popudilo, ale v zásadě jsem potvrdil, že tomu tak je. Ano, vzdal se tím těchto práv. Přesně řečeno, ano; mohli bychom mu vsugerovat, že tak učinil, ať už by to bylo právně podložené, nebo ne.

Jestli jsem se o tom dosud nezmínil, Johnny byl absolvent Harvardské právnické školy, takže v tomto případě nebylo nutné, aby k nám z Langley poslali kohortu právních poradců.

Odpoledne nám Barley připadal nějak roztěkaný, a protože pěkně svítilo sluníčko, zajeli jsme s ním do Maidenheadu a šli se projít po vlečné cestě podél Temže. Když jsme se pak vrátili, dalo se říci, že vyhodnocení Barleyho akce skončilo. Protože analyzátoři nevznesli žádné otázky a Barleyho operační setkání byla úspěšně zdokumentována technickými prostředky, zbylo opravdu jen velmi málo věcí, na které jsme se ho mohli ještě ptát.

Zaznamenal Barley, že se nám to všechno nějak nelíbí? Dělali jsme všechno možné, abychom dávali najevo, že máme výtečnou náladu, ale stejně jsem si říkal, jestli atmosféra hrozivé stagnace případu zasahuje i jeho. Jeho pocity se možná zmítaly v tak prudkých vírech zmatku a frustrace, že nás do nich jednoduše pouze přimíchal.

V tu neděli jsme společně večeřeli v Knightsbridgi a Barley byl tak způsobný a vyrovnaný, že Ned usoudil (já bych došel ke stejnému závěru, kdyby to bylo na mně), že je už možné pustit ho bez nebezpečí zpátky do Hampsteadu.

Barley měl byt ve viktoriánském činžovním bloku poblíž East Heat Road. Sledovací stanoviště bylo v bytě přímo pod ním o patro níž, obsazené bystrým mladým párkem příslušníků naší služby Původní nájemníky přestěhovali na určitou dobu jinam. Kolem jedenácté ti dva hlásili, že Barley je v bytě sám, ale stále tam přechází. Slyšeli ho, ale vidět ho nemohli. Ned nešel tak daleko, že by mu tam nasadil kamery. Mluví prý hodně sám se sebou, referovali, a když otvíral nahromaděnou poštu, ozývalo se z monitorů nadávání a vzteklé mručení.

To Neda nevzrušovalo. Barleyho korespondenci měl dávno přečtenou a věděl, že neobsahuje žádné mimořádné horory.

Kolem jedné v noci telefonoval Barley do Granthamu své dceři Anthei.

„Co je to ig?“

„Zkratka z iglú. Eskymácký domeček bez hajzlíku. Jak ses měl v Moskvě?“

„Co dostaneš, když se vydáš přes Atlantik v Titaniku?“

„Nevyléčitelnou mořskou nemoc. Jak ses měl v Moskvě?“

„A co vznikne, když zkřížíš ovci s jelenem?“

„Ptala jsem se, jak ses měl v Moskvě.“

„Paroháč ve vlněným svetru. Co tvůj nudný patron manžel?“

„Spí, nebo se o to snaží. A co ta tvá buchtička, co ses s ní pelešil v Lisabonu?“

„Voda ji odnesla.“

„Myslela jsem, že je to trvalka.“

„To je. Ale já jsem včelička přelétavá.“

Barley potom telefonoval dvěma ženám, jednak své bývalé manželce, u níž si podržel návštěvní práva, jednak další dámě, která dosud nefigurovala na našem seznamu. Takhle na poslední chvíli se mu nemohla ani jedna věnovat, v neposlední řadě proto, že právě měly u sebe v posteli jiné pány.

V jednu čtyřicet párek zdola hlásil, že světlo v Barleyho ložnici zhaslo. Ned si šel vděčně lehnout, ale já jsem byl v té době už dávno ve svém bytečku a na spánek jsem neměl ani pomyšlení. Hlavou mi vířily vzpomínky na Hannu, promíchané s aktuálními záběry Barleyho v Knightsbridgi. Myslel jsem na to, s jakou falešnou ledabylostí mluvil o Kátě a jejích dětech, a porovnával jsem to s tím, jak jsem si já sám tvrdošíjně odmítal přiznat, že Hannu miluju – v té dávné době, kdy mi tahle láska hrozila. Hanna dneska vypadá nějak přešle, ozývalo se ve mně nějaké neviňátko každých pět minut. To s ní mává ten její manžel či co? A usmál jsem se. Mám dojem, že ji rád občas propleskne, říkal jsem si, přesně tím povýšeným, nezainteresovaným tónem, kterým mluvil Barley, a zatím mi ten stravující tajný oheň, který mě zevnitř spaloval, užíral srdce.

Příštího rána odešel Barley do kanceláře, aby se zase pustil do práce, ale bylo dohodnuto, že se pak cestou domů zastaví v domě v Knightsbridgi, kdyby bylo zapotřebí si ještě něco vyjasnit. A nebylo to jen tak pro všechny případy, protože vztahy mezi Nedem a dvanáctým patrem byly už velice napjaté a bylo více než pravděpodobné, že do večera bude buď muset ustoupit, nebo riskovat s těmi mandaríny regulérní válku.

Ale mezitím se Barley vypařil.

Podle hlášení členů Brockovy sledovací skupiny opustil Barley svou kancelář v Norfolk Street o něco dřív, než se předpokládalo, přesně ve čtyři triačtyřicet, a nesl si s sebou pouzdro se saxo-fonem. Wicklow psal v zadní kanceláři nakladatelství Aber-crombie a Blair souhrnnou zprávu o moskevské cestě a Barleyho odchod nezaznamenal. Přilepili se však na něj dva Brockovi mládenci v texaskách a sledovali ho západním směrem po Strandu, a když si to pak rozmyslel, přešli za ním do Soho, kde Barley zapadl do denního baru, hojně navštěvovaného nakladateli a literárními agenty. Strávil tam dvacet minut, a když se vynořil, stále si nesl ten saxofon a vypadal naprosto vyrovnaně. Zamával na taxík a jeden z těch chlapců byl v tu chvíli tak blízko, že slyšel, jak řidiči udává adresu konspiračního domu. Týž agent o tom vysílačkou informoval Brocka, který do Knightsbridge zatelefonoval a oznámil Nedovi: „Tak pozor, váš host je už na cestě.“ Já jsem tam nebyl, válčil jsem na jiné frontě.

Do téhle chvíle se nedalo nikomu nic vyčítat, pouze těm dvěma hochům, že je nenapadlo poznamenat si číslo toho taxi, na kteréžto přehlédnutí posléze krutě doplatili. Bylo to v odpolední špičce, takže jízda od Soho do Knightsbridge mohla trvat celé věky. Ned to proto vzdal až v sedm třicet a vrátil se do ruské sekce, už trochu nervózní, ale ještě zdaleka ne vyplašený.

V devět hodin, když se nikdo nezmohl na nějaký kloudný nápad, vyhlásil Ned zdráhavě poplach, o kterém ovšem už ze zásady neuvědomil Američany. Jako vždycky, když šlo do tuhého, zvládal Ned situaci naprosto chladnokrevně. Možná dokonce podvědomě s nějakou takovouhle krizí počítal, protože Brock se dal později slyšet, že Ned hladce vklouzl do připraveného rutinního postupu. Clivea neinformoval, ovšem jak mi potom vysvětloval, říct o tom Cliveovi v té tehdejší otrávené atmosféře bylo totéž jako poslat poplašnou depeši přímo do Langley.

Ned odjel do Bloomsbury, kde měla naše služba ve sklepních prostorách pod Russell Square odposlechovou centrálu. Vzal si služební auto z našich garáží a musel jet jako ďas. Vedoucí odposlechové směny byla toho dne Mary, čtyřicetiletá paní, která strašně ráda jedla, měla růžové tvářičky a silně staropanenské sklony. Její jedinou známou láskou byly nedosažitelné hlasy. Ned jí podal seznam Barleyho kontaktů, který sestavil ještě Walter ze zachycených hovorů a z hlášené sledovačky. Mohla by je Mary laskavě ihned napíchnout? Ale pokud možno okamžitě?

To však Mary věru nemohla. „Předpisy se dají vždycky trochu ošulit, Nede. Ale tucet nezákonných odposlechů, to už je úplně jiná písnička, to přece musí být jasné i vám.“

Ned jí mohl namítnout, že všechny ty stanice jsou vlastně zahrnuty v předcházejícím povolení ministerstva vnitra, ale nezdržoval se a zavolal mi do Pimlica, a to právě ve chvíli, kdy jsem si otevíral láhev burgundského, abych se prostřednictvím jejího obsahu trošku vzpamatoval po namáhavém dni. Ten můj byt je opravdu strašně malý a já měl otevřené okno, abych z něj vyvětral zápach po smažení. Pamatuji se, že jsem během našeho rozhovoru okno zavřel.

Povolení k odposlechu podepisuje teoreticky ministr vnitra a v době jeho nepřítomnosti jeho náměstek. Ale je ještě jedna možnost, protože onen pán zmocnil zvláštním ustanovením právního poradce tajné služby, že v mimořádně naléhavých případech může vydat povolení sám a do čtyřiadvaceti hodin o tom pak podat písemné hlášení. Naškrábal jsem tedy svůj příkaz, podepsal ho, vypnul plyn – pořád se mi ještě vařila růžičková kapusta – a skočil do taxíku, takže Mary měla povolení v ruce už za dvacet minut.

Co se mi honilo hlavou, když jsem tohle všechno zařizoval? Nedostal jsem strach, že se Barley třeba oddělal? Ne, nedostal. Záleželo mu přece na tom, aby lidé mohli dál jakžtakž žít. Ve snu by ho nenapadlo, že by je mohl přenechat jejich osudu.

Avšak nevylučoval jsem, že Barley mohl dezertovat, a v mých nejhorších představách jsem ho viděl, jak nadšeně tleská kapitánovi letadla společnosti Aeroflot, který právě oznámil cestujícím, že už jsou v sovětském vzdušném prostoru.

Brock mezitím na Nedův příkaz přesvědčil policii, aby vyhlásila pátrání po londýnském taxikáři, který v půl šesté naložil na rohu Old Compton Street vysokého muže se saxofonem. Ten člověk chtěl původně odvézt do Knightsbridge, ale cestou pravděpodobně změnil cíl jízdy. Ano, byl to tenorsaxofon, barytonový by byl dvakrát tak velký. V deset toho člověka měli. Taxík vyjel směrem k Knightsbridgi, ale na Trafalgarském náměstí si to Barley vskutku rozmyslel a požádal, aby ho taxikář zavezl na Harley Street. Jízdné dělalo tři libry. Barley dal řidiči pětilibrovku s tím, aby si drobné nechal.

Po zázračně rychlé úvaze, opřené o záznamy nešťastného Waltera, objevil Ned pravděpodobnou souvislost – do nemocnice Milosrdných sester v Harley Street přijali před třemi týdny Andrewa George Macreadyho alias Andyho, bývalého jazzového trumpetistu, evidovaného na seznamu Barleyho kontaktů. Viz doklad číslo 47A, podchycený tužkou psaný dopis paní Macreadyové adresovaný do Hampsteadu, s připojeným lapidárním Walterovým komentářem: Macready je Barleyho guru přes lidskou smrtelnost.

Ještě teď si pamatuju, jak křečovitě jsem v Nedově voze oběma rukama svíral záchytné držadlo. Když jsme se přiřítili do nemocnice, dozvěděli jsme se, že Macready je pod sedativy. Barley u něj seděl asi hodinu a dokonce se mu podařilo vyměnit s ním pár slov. Noční sestra představená, která právě nastoupila do služby, přinesla Barleymu šálek čaje, bez mléka a bez cukru. Barley si do něj z kapesní láhve nalil trochu whisky. Nabídl hlt i sestře, ale ta odmítla. Pak se jí zeptal, jestli by mohl „zahrát Andymu pár jeho oblíbených čísel“. Hrál tiše deset minut, přesně tolik, kolik mu povolila. Na chodbě se shromáždilo několik jeptišek, aby si to taky poslechly, a jedna z nich v jedné melodii poznala Sentimentální blues, skladbu od Counta Basieho. Nechal jim tam svoje telefonní číslo a na mosazné misce na milodary přede dveřmi šek na sto liber „pro krupiéra“. Matka představená mu řekla, že může zase přijít, kdykoli se mu bude chtít.

„A nejste od policie, že ne?“ zeptala se mě ustrašeně, když jsme odcházeli.

„Panebože, to ne. Proč bychom měli být od policie?“

Zavrtěla hlavou a neodpověděla, ale myslím, že Barleyho správně otaxírovala – jako člověka, který před něčím utíká a skrývá se před svými činy.

Když jsme se hnali zpátky do ruské sekce, přikázal Ned autotelefonem Brockovi, aby připravil seznam všech klubů, koncertních sálů a barů v oblasti Londýna, kde se toho večera hraje jazz. A ať do těch podniků pošle všechny agenty, které sežene.

Pro jistotu jsem se přidal se svou právnickou troškou do mlýna. Ať se Brock a nikdo z těch agentů za žádných okolností nepokouší Barleyho zadržet násilím. Barley možná rezignoval na různá jiná svá práva, ale práva na obranu při napadení se jistě nezřekl, a byl to docela silný chlap.

Přichystali jsme se na dlouhé čekání, ale za chvíli telefonovala šéfová odposlechu Mary. Tentokrát byla sladká jako med. „Nede, myslím, že byste sebou měl hodil a zaskočit sem. Některá kuřátka se vám už vyklubala.“

Řítili jsme se zpátky na Russell Square a Ned řezal zatáčky stovkou.

Mary nás ve svém sklepním doupěti přivítala s dětinským úsměvem, který se jí objevoval na tváři v krizových chvílích. Vedle ní stála její oblíbená asistentka, které se říkalo Pepsi, oblečená v zelené kombinéze. Na stole se otáčela cívka magnetofonu.

„Kdo si to proboha dovoluje volat takhle pozdě?“ zahřímal naštvaně dalekonosný ženský hlas a já jsem okamžitě poznal Barleyho diktátorskou tetičku Pandoru, onu „posvátnou krávu“, kterou jsem před časem pozval na oběd. Krátká pauza, ve které přístroj polykal mince. Potom se ozval uctivý Barleyho hlas.

„Je mi líto, tetičko, ale budu se muset s podnikem rozloučit. Už dál nemůžu.“

„Nemluv nesmysly,“ opáčila teta Pandora. „Už ti jde zase po krku nějaká ta tvá bláznivá děvka?“

„Ale já to myslím vážně, Pan. Tentokrát je to hotovka. Musel jsem ti to říct.“

„Ty vždycky myslíš všechno vážně. Proto taky pokaždé dopadneš tak žalostně, když předstíráš, že jsi frivolní.“

„Hned ráno zavolám Guyovi.“ To byl Guy Solomons, rodinný právník, rovněž uvedený na seznamu Barleyho kontaktů. „Může to po mně převzít Wicklow, ten novej člověk. Je to šikula a má hlavu otevřenou.“

„Zjistili jste budku?“ zeptal se Ned Mary, když to Barley položil.

„Nebyl čas,“ oznámila Mary pyšně.

Z pásku se znovu ozvalo zazvonění telefonu. Opět Barley. „Reggie? Jdu si dneska zahrát. Přijď taky.“

Mary nám podala kartičku, na které bylo její rukou zapsáno: Kanovník Reginald Cowan, bubeník a vysvěcený kněz.

„Nemůžu,“ odpověděl Reggie. „Vedu přípravu na biřmování.“

„Ulej se z toho,“ nabádal ho Barley.

„To nejde. Ti parchanti už jsou tady.“

„Potřebujeme tě, Reggie. Starej Andy umírá.“

„To my všichni. Celej život.“

Ještě než nahrávka skončila, volal z ruské sekce Brock, který chtěl nutně mluvit s Nedem. Jeho agenti hlásili, že Barley se asi před hodinou zastavil ve svém oblíbeném baru v Soho, hodil tam do sebe pět whisek a odešel na King’s Cross k Noemu.

„Kde přesně je ten podnik?“

„Dole v oblouku pod železniční tratí. Majitel, ten Noe, je dvoumetrovej černoch ze Západní Indie. Barley se tam přidal ke kapele.“

„Je tam sám?“

„Zatím ano.“

„Co je to za podnik?“

„Servíruje se tam jídlo a chlast. Šedesát stolků, pódium, cihlové zdi, děvky, normální pajzl.“

Pro Brocka byly všechny hezký holky děvky.

„Je tam plno?“

„Tak ze dvou třetin, ale přicházejí další lidi.“

„Co Barley hraje?“

„Duka Ellingtona – Muže stvořeného pro lásku.“

„Kolik to má východů?“

„Jeden.“

„Dejte dohromady partu o třech lidech a posaďte je ke stolu blízko dveří. Kdyby chtěl odejít, držte se ho, ale nesahejte na něj. Zavolejte technické zálohy, že potřebuju, aby Ben Lugg okamžitě přijel se svým taxíkem k Noemu a čekal tam, ale jako že je obsazený. On už bude vědět, co má dělat.“ Lugg byl taxikář v našich službách. „Jsou v tom klubu nějaké telefonní automaty?“

„Dva.“

„Tak je obsaďte, než se tam dostanu. Viděl vás?“

„Ne.“

„Tak ať vás nezmerčí. Co je naproti přes ulici?“

„Prádelna.“

„Mají tam otevřeno?“

„Ne.“

„Tak tam na mě před ní počkejte.“ Otočil se k Mary, která se stále ještě přiblble usmívala. „U Noeho na King’s Cross jsou dva telefonní automaty,“ oznámil jí. Mluvil velmi pomalu. „Ihned je vyřaďte z provozu. Jestli má vedení podniku vlastní linku, vyblokujte i tu. Teď hned. Je mi jedno, jestli máte k dispozici málo mechaniků – okamžitě ty stanice vypojte. A jestli jsou nějaké budky venku na ulici, vyřaďte z provozu i je. Ale okamžitě.“

Nechali jsme služební vůz stát a mávli na taxi. Brock čekal ve dveřním výklenku prádelny, jak bylo domluveno. Ben Lugg parkoval u chodníku. U vchodu se platilo vstupné, pět liber pětadevadesát za osobu. Ned se mnou prošel kolem stolu, kde seděli naši agenti, aniž jim věnoval jediný pohled, a začal se tlačit dopředu.

Nikdo netančil. Přední řada orchestru pauzírovala. Barley stál uprostřed pódia před pozlacenou židlí a hrál za diskrétního doprovodu basy a bicích. Cihlový oblouk nad ním fungoval jako zvuková komora. Barley měl dosud na sobě oblek, který nosil do kanceláře, a zřejmě si zapomněl sundat sako. Kolem něj pomalu rejdila různobarevná světla, a když mu nějaké občas dopadlo na tvář, bylo vidět, že ji má zalitou potem, jinak však působila kamenně, jako by ten, komu patřila, byl duchem někde hodně daleko. Protahoval dlouhé noty a já věděl, že tohle je jeho rekviem za Andyho a možná i za někoho dalšího, kdo mu v téhle chvíli tanul na soužené mysli. Na židlích muzikantů vpředu seděly dvě dívky a ani na vteřinu nespustily z Barleyho svoje velké oči. Jeho pozornosti se nabízela také řada sklenic s pivem, kterou měl před sebou. Vedle něj stál obrovitý Noe, paže zkřížené na prsou, a se skloněnou hlavou poslouchal. Skladba skončila. Barley rozvážně a něžně očistil saxofon, jako by ošetřoval přítelovu ránu, a uložil ho do pouzdra. Noe nepřipouštěl potlesk, ale ozval se šustivý zvuk, jak posluchači uznale luskali prsty, a sem tam volání po přídavku, ovšem Barley si toho nevšímal. Hodil do sebe dvě piva, zamával na lidi kolem a ohleduplně si začal razit cestu směrem ke dveřím. Následovali jsme ho, a když jsme vyšli na ulici, předjel Ben Lugg s taxíkem, teď už samozřejmě volným.

„K Mo,“ přikazoval Barley, když lezl na zadní sedadlo. Odněkud vytáhl další lahvičku skotské a začal odšroubovávat uzávěr. „Ahoj, Harry. Jak se vám líbí láska na dálku?“

„Moc, děkuju. Každému ji budu doporučovat.“

„Kde proboha sídlí ta Mo?“ ptal se Ned, když si sedal dozadu vedle něj. Já jsem obsadil sklápěcí sedačku.

„Na Tufnell Park Road. Hned vedle stanice metra.“

„Je tam dobrá akustika?“ ptal se Ned.

„Výtečná.“

Ale nebyla to Barleyho falešná přívětivost, co mě tak silně zneklidňovalo. Mnohem víc mě znepokojovalo, jak byl od nás daleko, jak měl vyhaslé oči, jak se opevnil svou anglickou zdvořilostí.

Mo byla blonďatá padesátnice, a než nás nechala sednout ke stolu, delší dobu se s Barleym náruživě líbala. Barley zahrál blues a Mo chtěla, aby ještě zůstal, řekl bych, že nejraději přes noc, ale Barley nikde nevydržel dlouho, takže jsme se přesunuli do jedné pizzerie v Islingtonu, kde se taky hrálo. Barley tam vypálil další sólo a Ben Lugg šel dovnitř s námi na šálek čaje, aby si to i on poslechl. Ben svého času boxoval a dosud o tom rád vyprávěl. Z Islingtonu jsme přejeli přes řeku ke křižovatce Elephant and Castle, poslechnout si černošskou soulovou skupinu, která tam hrála v bývalé autobusové garáži. Bylo čtvrt na pět ráno, ale na Barleym nebylo vidět, že by se mu chtělo spát. Raději seděl s těmi muzikanty a popíjel s nimi kakao říznuté rumem z půllitrových čínských hrnků. Když jsme ho nakonec jemně dostrkali k Benově taxíku, objevila se tam zničehonic ta dvě děvčata od Noeho a usadila se s ním na zadním sedadle, každá z jedné strany.

„Poslyšte, děvčátka,“ obrátil se na ně Ben, zatímco já s Nedem jsme čekali na chodníku, „koukejte si vystoupit.“

„Jen zůstaňte sedět,“ nabádal je Barley.

„Tahle drožka není vaše, drahouškové. Patří tomuhle pánovi –“ ukázal na Neda, „a tak buďte hodný holčičky a koukejte laskavě padat.“

Barley mávl pěstí po Benově hlavě, ozdobené černým diplomatem. Ben tu ránu zadržel, jako by odmávl z cesty pavučinu, a podobným způsobem vytáhl Barleyho opatrně z taxíku a předal ho Nedovi, který ho stejně ohleduplně sevřel v pevném objetí.

Stále s tím diplomatem na hlavě se Ben pohroužil do zadní části auta a vynořil se s oběma dívkami, v každé ruce jednu.

„Že bychom se teď šli všichni trošku nadýchat čerstvého vzduchu?“ nadhodil Ned. Ben dal mezitím každému děvčeti desetilibrovku, aby daly pokoj a klidily se.

„Dobrej nápad,“ souhlasil Barley.

Vydali jsme se tedy pomalu přes most. Muži z Brockovy sledovačky tvořili zadní voj a úplně vzadu se za námi plížil taxík Bena Lugga. Nad doky začalo stoupat špinavě hnědé svítání.

„Omlouvám se,“ řekl Barley po chvíli. „Nezlobíte se moc, Nede, že ne?“

„Proč bych se měl zlobit,“ odpověděl Ned.

„Je třeba být bdělý a ostražitý,“ radil Barley. „Vaše země si to žádá. Je to tak, Nede? Jenom jsem si potřeboval trošku zahrát,“ vysvětloval mi. „Jste muzikant, Harry? Jeden můj kámoš hrál svojí holce do telefonu. Jenom na klavír, totiž, ne na saxík. Ale prej to dokázalo zázraky. Měl byste si to vyzkoušet na svý dámě, co říkáte.“

„Zítra letíme do Ameriky,“ oznámil mu Ned.

Barley to přijal jako námět ke konverzaci. „To se tedy máte. Správně jste si to načasovali. Teď tam bude nejlepší počasí, řekl bych.“

„I vy se máte, aby bylo jasno,“ řekl Ned. „Rádi bychom vás vzali s sebou.“

„Stačí štrapáční oblek?“ Zeptal se Barley. „Nebo bych si měl vzít s sebou pro jistotu ještě smoking?“

12

Na ostrov jsme letěli malým letadlem a přistáli tam už za šera. Letadlo patřilo velké americké společnosti. Komu patřil ten ostrov, to nám nikdo neřekl. Byl úzký a zalesněný, jeho střední část se prohýbala do moře a oba jeho konce se zvedaly jehlanovitými vrcholky vzhůru, takže z výšky jsem měl dojem, že se dívám na beduínský stan, který se zhroutil do Atlantiku. Odhadoval jsem, že ten ostrov je něco přes tři kilometry dlouhý. Na jednom konci bylo vidět typické novoanglické sídlo a k němu přiléhající pozemky, na druhém malé bílé přístaviště, i když později jsme se dozvěděli, že se té budově říká letní pavilón, protože v zimě tam nepáchla ani noha. To sídlo si tam na přelomu století postavil jeden bohatý Bostoňan – v době, kdy si takoví lidé říkali „rustikálové“. Pocítili jsme, jak se křídla zahoupala, a skrz rozdrnčená okénka kabiny k nám zavanul pach slaného moře. Viděli jsme, jak se po vlnách mihotají odlesky slunce, jako odrazy reflektorů při noční regatě, a zahlédli kormorány, peroucí se s protivětrem. Na pevnině, která ležela západně od ostrova, blikalo světlo majáku. Podle mých hodinek jsme letěli při pobřeží státu Maine tři čtvrtě hodiny. Po obou stranách letadla nám stromy přicházely naproti, obloha zmizela, a najednou jsme houpavě poskakovali po travnaté přistávací dráze, na jejímž konci nás s džípem čekal Randy se svými chlapci. Randy sálal zdravím, jak to dovedou pouze Američané. Na sobě měl větrovku a kravatu. Přišlo mi, že ho znám odjakživa.

„Pánové, budu vám tady k ruce jako váš hostitel po celou dobu, co tu budete chtít zůstat. Vítejte na našem ostrově.“ Nejdříve podal ruku Barleymu. Museli mu ukázat fotografie. „Pan Brown, nemýlím-li se. Je mi ctí. Nede? Harry?“

„Jste velmi laskav,“ řekl Barley.

Když jsme sjížděli serpentýnami z návrší, borovice kolem se černě rýsovaly na pozadí mořské hladiny. Randyho hoši za námi jeli v druhém voze.

„Přiletěli jste s British Airways, pánové? S tou společností teď paní Thatcherová pěkně cvičí!“ poznamenal Randy.

„Už je načase, aby šla s tou svou lodí ke dnu,“ zavrčel Barley.

Randy se zasmál, jako by smích byl něco, čemu se naučil v kursu. Brown bylo pro tuto cestu Barleyho pracovní jméno. I v jeho cestovním pase, který měl u sebe Ned, stálo, že se jmenuje Brown.

Po kočičích kamenech příjezdové cesty jsme dokodrcali k vrátnici. Brána se otevřela a za námi zase zavřela. Octli jsme se na svém vlastním návršíčku. Na jeho vrcholku stálo to sídlo, osvětlené reflektory ukrytými v houští. Po obou stranách budovy se svažovaly trávníky a křoviska. Do moře si odtamtud vratce vykračovaly sloupy rozbitého mola. Randy zaparkoval džíp, vzal Barleyho zavazadla a po osvětlené pěšině lemované hortenziemi nás vedl k loděnici. Za letu přes moře do Bostonu Barley klimbal, popíjel a nadával na film, který nám promítali. Z malého letadla se pak mračil na novoanglickou krajinu, jako by mu byly její půvaby nepříjemné. Avšak sotva jsme přistáli, ihned jako by se opět uzavřel ve svém vlastním světě.

„Pane Browne, mám příkaz, abych vás ubytoval v novo-manželském apartmá,“ oznamoval Randy.

„Nic krásnějšího si nedovedu představit, milý brachu,“ pravil Barley zdvořile.

„To vy v Anglii pořád ještě říkáte Milý brachu?“

Randy nás přes dlážděnou halu vedl do kapitánské kajuty. V té se projevovala snaha o stylové starobylé zařízení. V rohu stála napodobenina klasické mosazné postele, u okna imitace dřevěného farmářského psacího stolu. Po stěnách visely rozličné součásti lodního vybavení pochybného původu. V přístěnku byla typická americká kuchyně, ve které Barley objevil chladničku a ihned šel do ní s nadějí nahlédnout.

„Pan Brown je zvyklý mít v pokoji na noc lahvinku skotské, Randy. Jestli máte něco takového na skladě, byl by velmi vděčný.“

Letní pavilón, to bylo muzeum zlatého mládí. Na venkovní verandě stál zaprášený dvoukolák, který byl naložený bójkami od sítí na lov humrů, sesbíranými na břehu, a o něj se opíralo několik světlehnědých kroketových pálek. Vonělo to tam včelím voskem a kůží. Ve vstupní hale visely portréty mladých mužů a žen v širokých kloboucích, mezi nimi primitivní kresby velrybářů. Po širokém nablýskaném schodišti nás Randy vedl nahoru. Barley se ploužil až vzadu. Na každé podestě bylo obloukovité okno olemované barevnými sklíčky, slavobrána vedoucí k moři. Vešli jsme do chodby, lemované modrými ložnicemi. Největší byla rezervována pro Clivea. Z balkónů jsme měli výhled do zahrad a na loděnici a přes moře na pevninu. Soumrak se proměňoval v temnotu.

V jídelně s bílými stropními trámy se langleyské vestálce, která nám servírovala mainského humra a bílé víno, úspěšně dařilo hledět mimo nás.

Během večeře nám Randy vysvětloval domovní řád. „S perso-nálem žádné kamarádšofty, pánové. Dobrýtro, nashle, a dost, pěkně prosím. Kdybyste jim potřebovali něco sdělit, řekněte to mně, já jim to vyřídím. Strážní jsou tu ve vašem vlastním zájmu pro vaši ochranu, pánové, ale byli bychom rádi, kdybyste neopouštěli hranice objektu. Snažně vás prosím. Děkuji.“

Po večeři a uvítacích projevech odvedl Randy Neda do spojové centrály a já jsem doprovázel Barleyho zpátky do loděnice. Zahradami profukoval ostrý vítr. Když jsme přecházeli kužele osvětlení, zdálo se mi, že se Barley bezstarostně usmívá. Chlapci s přenosnými vysílačkami v ruce nás cestou se zájmem sledovali.

„Co tahle šachy, jednu partičku?“ zeptal jsem se Barleyho, když jsme došli ke dveřím.

Byl bych mu rád viděl lépe do tváře, ale zmizela mi ve tmě, a s ní jsem přišel i o jeho rozpoložení. Poplácal mě po paži a popřál dobrou noc. Otevřel dveře a zase je za sebou přibouchl, ale stačil jsem zahlédnout přízračnou postavu strážného, stojícího v temnotě sotva dva metry od nás.

„Moudrý právník, výtečný důstojník,“ sděloval mi úctyplně tlumeným hlasem příštího jitra Russel Sheriton, ačkoli dobře věděl, že nejsem ani jedno, ani druhé, a svíral mi při tom ruku v obou svých silných, měkkých dlaních. „Jeden z opravdu velkých mužů. Jak se vám daří, Harry?“

Od své poslední služební cesty do Londýna se málo změnil – kruhy pod očima teď možná trochu větší a smutnější, modrý oblek o číslo či dvě větší, táž cejcha pod bílou košilí. A už dobrých šest let se nejnovější šéf sovětského oddělení CIA natíral touž funebráckou vodou po holení.

Skupina jeho mladých asistentů stála uctivě kousek stranou. V rukou svírali cestovní brašny a připomínali pasažéry, kteří uvízli někde na ochromeném letišti. Clive a Bob stáli každý z jedné strany vedle něj jako pobočníci. Bob jako by zestárl o deset let. Jeho bývalou sebejistotu nahradil uštvaný úsměv. Pozdravil nás až příliš srdečně, jako by byl varován, aby se s námi moc nebratřil.

Právě začínalo to, čemu se později eufemisticky říkalo Ostrovní konference.

Události příštích dnů doprovázel jeden příjemný rys: všechno se to odehrávalo v seriózní atmosféře jednání lidí, kteří věcně a svědomitě plní svoje povinnosti. Na to mám někdy tendenci zapomínat, když se vracím ke všemu tomu ostatnímu.

Těžko se mi to formuluje, ale musím se o to pokusit, protože to dlužím Barleymu. Nikdy neprojevil vůči našim hostitelům ani náznak nepřátelského postoje – nikdy jim nekladl za vinu nic z toho, čím musel projít, ani tehdy, ani potom. Obecně na Američany nadával, to ano, ale když se s některými osobně seznámil, mluvil o nich o všech jako o slušných chlapících. Nenašel se mezi nimi jediný, s nímž by nebyl ochoten vypít si skleničku v místní hospodě – kdybychom tam ovšem něco takového měli. A Barley také ovšem vždycky registroval sílu argumentu, který byl namířen proti němu, stejně jako na něj vždycky dělala velký dojem činorodá píle jiných lidí.

A ti hoši pilní byli, jen co je pravda! Kdyby početnost pracovníků, peníze a usilovná snaha sama o sobě dokázaly produkovat inteligenci, CIA by jí musela mít celé bedny – jenže bohužel, člověčí hlava není bedna, a na světě také existuje cosi, čemu se říká lidská omezenost.

A taky hrozně prahli po tom, aby je měl každý rád. A tuhle jejich potřebu Barley ihned vycítil. I ve chvílích, kdy ho cupovali na kousíčky, toužili po tom, abychom je měli všichni rádi. I Barley aby je měl rád! Podobně jako dodnes potřebují, aby je měl celý svět rád za ty jejich inscenované převraty, destabilizační akce a divoká dobrodružství proti Nepříteli Tam Venku.

A přesto největší hrůza, která podemílala celý náš týdenní pobyt na ostrově, vyvěrala právě z této podivuhodné záhady dobrých lidských srdcí, obrácených naruby.

Před léty jsem jednou hovořil s člověkem, který byl za trest zbičován. Byl to jakýsi anglický žoldák, který nám prokázal jisté služby v Africe, a měl za to dostat zaplaceno. Nejvíc si pamatoval nikoli vlastní bičování, ale to, že pak dostal pomerančový džus. Vzpomíná si, že mu pomohli dovléct se zpátky do chatky, ve které bydlel, vzpomíná si, že ho položili na břicho do slámy. Ale nejvíc se pamatuje na sklenici čerstvého pomerančového džusu, kterou mu dozorce postavil k hlavě; pak prý k němu přičapl na bobek a trpělivě čekal, až se trošku vzpamatuje a bude se moct napít. A přitom to byl právě ten člověk, který ho předtím bičoval.

I my jsme dostali svou sklenici pomerančového džusu. I my jsme tam měli slušné dozorce, i když se maskovali sluchátky na uších a navenek nepřátelským postojem, který však pod Barleyho vřelostí rychle roztával. Uplynul sotva den od našeho příjezdu a titíž strážní, s nimiž jsme měli zakázáno se přátelit, využívali každé příležitosti k tomu, aby nepozorovaně vklouzli do Barleyho loděnice a vyloudili na něm plechovku od koka-koly nebo doušek skotské. Vycítili, že on je ten typ. A jako pravé Američany je fascinovalo, že je to tak významná osobnost.

Mezi personálem byl jeden starší člověk, bývalý příslušník námořní pěchoty, se kterým Barley sehrál několik zajímavých šachových partií. Jak jsem se později dozvěděl, Barley z něj vymámil jméno i adresu, což bylo proti všem zásadám naší branže, aby prý mohli sehrát pár utkání korespondenčně, „až tenhle blázinec skončí“.

A nebyli to jenom strážní a personál střediska. I mezi sborem Sheritonových mladíků (a vlastně i v Sheritonovi samém) se vyskytovala umírněnost, která na pozadí hysterických výstřelků těch, které sám Sheriton označoval kolektivním přízviskem „egocentrici“, působila jako pravidelný tepot zdravého rozumu.

V tom je ovšem podle mého názoru tragédie velkých národů. Tolik talentů, které se přímo třesou na to, aby se mohly nějak užitečně uplatnit, tolik dobrého, co se touží proklubat na světlo Boží! A všechno to má tak mizerné mluvčí, že člověk často pochybuje o tom, jestli takhle k němu opravdu mluví Amerika.

Ale mluví. Ten bič je skutečný.

Výslechy se odehrávaly v kulečníkové herně. Dřevěná podlaha tam byla hnědočerveně natřená pro tanec a kulečník odtamtud odstranili a nahradili věncem židlí. Ovšem na stěně zůstalo viset počitadlo ze slonoviny a byla tam i řada stojánků na tága, označených písmeny abecedy. Podlouhlé osvětlovací těleso nad místem, kde stával kulečník, vymezovalo uprostřed místnosti prostor, ve kterém měl sedět Barley. Ned pro něj došel do loděnice.

„Pane Browne, je mi velkým potěšením, že vám mohu stisknout ruku, a měl byste vědět, že jsem se právě rozhodl, že po dobu našeho vzájemného styku se budu jmenovat Haggarty,“ prohlásil Sheriton. „Jen jsem se na vás podíval, zavanulo to na mě Irskem. Neptejte se mě proč.“ Vedl Barleyho svižným krokem přes místnost. „Ale především vám musím blahopřát. Máte veškeré potřebné přednosti: výtečnou paměť, pozorovací schopnosti, britskou výdrž. A ke všemu ještě umíte hrát na saxofon.“

Tohle všechno v jednom záběru, a Barley se jenom rozpačitě usmíval a nechal se usadit na čestném místě.

Zato Ned seděl prkenně, paže zkřížené na prsou, a Clive, i když byl nedílnou součástí toho kruhu, se dokázal z obrázku vyretušovat. Posadil se mezi Sheritonovy mladíky a posunul si židli tak dozadu, že ho zaclonili.

Sheriton zůstal stát před Barleym a hovořil z výšky k němu, i když to, co říkal, bylo určeno někomu jinému. „Clive, dovolíte, abych na pana Browna zaútočil několika impertinentními otázkami? Nede, prosím vás, vysvětlete panu Brownovi, že je na půdě Spojených států, a že když se mu nebude chtít odpovídat, nemusí, protože jeho mlčení bude pak interpretováno jako jasný důkaz jeho viny.“

„Pan Brown už to nějak zvládne,“ řekl Barley – ale stále ještě se usmíval, stále si ještě nechtěl připustil napětí, které v místnosti vládlo.

„Vážně? To je výborné, pane Browne! Protože my vám teď všichni budeme pár dní držet palce, aby se vám to skutečně povedlo – nějak to zvládnout.“

Sheriton přešel k příborníku s občerstvením, nalil si šálek kávy a vrátil se s ní v ruce na původní místo. V jeho hlase zazněly vážnější, věcnější tóny. „Pane Browne, představme si, že kupujeme nějaký obraz od Picassa, ano? Každý z nás v této místnosti by ho rád koupil. Jestli je z modrého období, z červeného, podařený, nepodařený, to vem čert. Na světě se najdou maximálně tři lidé, kteří tomu rozumějí. Ale když půjdeme k jádru věci, narazíme na jediný rozhodující problém. Namaloval ho opravdu Picasso, nebo to někde ve sklepě mezi bramborama naplácal na plátno nějaký pan J. P. Schmok, ať už ze South Bendu v Indianě, nebo z Omsku na Sibiři? Protože – uvědomte si jedno.“ Volnou rukou si poklepal na měkkou hruď, ve druhé držel kávu. „Nebude se to prodávat dál. Tohle není Londýn. Tohle je Washington. A pro Washington musí být zpravodajské informace užitečné, to jest, musejí se nějak konkrétně aplikovat, není možné o nich pouze sokratovsky meditovat.“ Ubral na hlase, v němž se ozvala útrpná sympatie. „A vy jste člověk, který nám to prodává, pane Browne. Ať se vám to líbí, nebo ne, vy jste pro nás nejblíž ke zdroji, dokud se nám nepodaří přesvědčit toho chlapa, kterému říkáte Goethe, aby změnil svůj přístup k věci a začal s námi spolupracovat přímo. Pokud se nám to kdy podaří. Já tomu moc nevěřím. Silně o tom pochybuju.“

Sheriton se otočil a přesunul se k okraji kruhu. „Vy máte klíčové postavení, pane Browne. Vy jste ten pravý člověk. Vy pro nás tu záležitost reprezentujete. Ale jakou část té záležitosti? Jenom malou? Podstatnou? V celé její úplnosti? Píšete scénář, hrajete v tom, jste producent, režírujete to? Nebo jste jen maličká součást, jak tvrdíte? Nevinný divák, se kterým se ještě musíme seznámit?“

Sheriton si povzdechl, jako by to, nač se teď chtěl zeptat, bylo pro něj, člověka tak citlivého a ohleduplného, trochu trapné. „Pane Browne, máte teď nějakou stálou známost, nebo děvčata střídáte podle svého kmenového seznamu?“

Ned už napůl vstával, ale Barley stačil odpovědět sám. Jeho hlas však nezněl ani teď drsně, nebylo v něm nic nevraživého. Jako by si nepřál narušit vlídnou atmosféru, ve které tohle sezení zatím probíhalo.

„A jak je to s vámi, milý příteli? Stačí vás uspokojovat paní Haggartyová, nebo se občas vracíte k hříchům svého mládí?“

Sheriton se tím nedal vyvést z klidu.

„Pane Browne, kupujeme vašeho Picassa, ne mého. Washington nemá rád, když jeho spolupracovníci balí holky po barech. Tuhle hru musíme hrát velice otevřeně, velice poctivě. Žádná anglická diskrétnost, žádná starosvětská persifláž. V takových koňských koblihách jsme se už narýpali dost, a v žádném případě v tom nemíníme pokračovat.“

Tohle bylo zřejmě adresováno Bobovi, který opět jednou s hlavou skloněnou studoval svoje ruce.

„Pan Brown žádné holky po barech nebalí,“ vložil se do toho dotčeně Ned. „A není to jeho materiál. Je to Goethův materiál. Nechápu, co s tím má jeho soukromý život společného.“

Co si budete myslet, nechte si raději pro sebe, radil mi předtím Clive. Stejnou radu vysílaly teď jeho oči k Nedovi.

„Ale prosím vás, Nede, co to povídáte!“ protestoval Sheriton. „Ve Washingtonu to teď vypadá tak, že než se smíte trošku pobavit, musíte se nedřív oženit, a pak se ještě pokud možno znovu narodit. Proč lítáte každých pět minut do Sojuzu, pane Browne? Kupujete tam nemovitosti?“

„Vážený pane, po pravdě řečeno jsem tuhle roli zdědil. Můj táta měl vždycky radši Sovětský svaz než Spojené státy, a vydáváním jejich knih si způsobil spoustu nesnází. Byl to fabiánec. U vás by podporoval Rooseveltův Nový úděl. Kdyby to byl Američan, dostal by se na černou listinu.“

„Zinscenovali bychom s ním proces, usmažili ho a učinili nesmrtelným. Měl jsem v ruce záznam o něm. Něco strašného. Povězte nám o něm, pane Browne. Co jste to po něm zdědil, co vám to vlastně odkázal?“

„Koho tohle zajímá?“ podivil se Ned.

Měl pravdu. Dvanácté patro uložilo už dávno případ Barleyho excentrického otce ad acta jako něco zcela irelevantního. CIA byla jiného názoru. Nebo svůj názor mezitím změnila.

„V třicátých letech, jak tedy jistě rovněž nepochybně víte,“ pokračoval Barley klidnějším tónem, „založil Klub ruské knihy. Neudržel ho dlouho, ale zkusil to. A za války, pokud se mu podařilo sehnat papír, publikoval prosovětské propagační materiály, většinou oslavné pajány na Stalina.“

„A co dělal potom, po válce? Jezdil jim o víkendech pomáhat stavět berlínskou zeď?“

„Dělal si velké naděje, ale pak to zabalil,“ odpověděl po chvíli přemýšlení Barley. Opět v něm nabyla vrchu klidná rozvaha. „Rusům byl ochoten odpustit spoustu věcí, ale ne teror, koncentráky a deportace. Zlomilo mu to srdce.“

„Bylo by to s jeho srdcem dopadlo lépe, kdyby Sověti používali méně svalnaté metody?“

„Pravděpodobně ano. Byl by umřel jako šťastný člověk.“

Sheriton si utřel dlaně do kapesníku a jako poněkud zbytnělý Oliver Twist odnesl svůj šálek k pultu s občerstvením, odšrouboval víčko termosového džbánu, truchlivě nahlédl dovnitř a pak si nalil další porci kávy.

„Žaludy,“ postěžoval si. „Posbírají žaludy, rozemelou je a dělají z toho kafe. To je pro tohle místo příznačné.“ Vedle Boba zbývala volná židle. Sheriton na ni dosedl a vzdychl si. „Pane Browne, dovolíte, abych vám to zformuloval trochu přesněji? V dnešním světě už není možné individuálně zkoumat zásluhy každého člena lidského společenství, s tím jistě souhlasíte, že. Takže každý, kdo něco znamená, má někde nějaký záznam. Váš obsahuje tohle. Váš pan otec sympatizoval s komunisty, posléze byl zklamán a rozčarován. Během osmi let, která uplynula od jeho smrti, jste ne méně než šestkrát navštívil Sovětský svaz. Prodal jste Sovětům přesně čtyři špatné knihy z vlastního katalogu a vydal přesně tři jejich publikace v Anglii. Dva příšerné moderní romány, které si nekoupil snad nikdo, a jeden paskvil věnovaný akupunktuře, kterého se prodalo osmnáct výtisků. Balancujete na pokraji bankrotu, a přesto jsme si spočítali, že vaše výdaje v souvislosti s těmi návštěvami činí dvanáct tisíc liber, kdežto váš příjem devatenáct set. Jste rozvedený, žijete dost neukázněně a je na vás vidět, že jste prošel elitní britskou soukromou střední školou. Pijete, jako byste sám hodlal zavlažit poušť, a vybíráte si kamarády mezi jazzmeny, jejichž minulost je přinejmenším značně podezřelá. Z washingtonských dálav se jevíte jako zuřivý radikál. Takhle zblízka vypadáte jako vyloženej sympaťák, ale jak to mám vysvětlit příštímu zpovykanému kongresovému podvýboru, složenému z farizejských jižanských puritánů, kteří si vzali do hlavy, že Goethův materiál je třeba spálit na hranici, protože ohrožuje Pevnost Ameriku?“

„V čem ji ohrožuje?“ zeptal se Barley.

Myslím, že nás všechny zarážel jeho klid. Sheritona určitě. Do té doby, když vysvětloval svoje dilema, díval se na Barleyho přes rameno a zdálo se, že s ním má více méně soucit. Teď se napřímil a obrátil se k němu ostražitě přímo čelem.

„Prosím, pane Browne?“

„Proč je Goethův materiál tak děsí? Jestli nejsou Rusové schopní střílet přesně, Pevnost Amerika by měla skákat radostí.“

„To my skáčem, pane Browne, to my skáčem. Jsme z toho celí pryč. Vůbec nevadí, že veškerá americká vojenská moc vychází z předpokladu, že sovětské rakety jsou přesné jako hodinky. Vůbec nevadí, že víra v sovětskou přesnost znamená v téhleté hře vlastně všechno. Že když jste přesný, můžete znenadání zaskočit nepřítele, když hraje golf, zničit jeho interkontinentální balistické rakety přímo v jejich silech a vzít mu tak možnost nějak odvetně reagovat. Kdežto když přesný nejste, tak radši proboha nic nezkoušejte, protože v tom případě to váš nepřítel otočí a vymaže z mapy dvacet milovaných měst. Vůbec nevadí, že oblíbená noční můra sovětského prvního úderu a otevřeného okna americké zranitelnosti stála už daňové poplatníky triliony dolarů a celé přehradní nádrže politické rétoriky. Vůbec nevadí, že do dnešních dnů je představa sovětské nadvlády v oblasti mezikontinentálních balistických střel hlavním argumentem ve prospěch takzvaných hvězdných válek a ústředním námětem laškovných strategických rozhovorů na washingtonských koktejlech.“ K mému úžasu změnil teď Sheriton hlas a začal mluvit se silným horáckým akcentem hlubokého Jihu. „Je nejvyšší čas rozmašírovat ty darebáky na mraky, pane Brown, než to oni provedou s náma. Na týhle ošuntělý planetě není pro dvě supervelmoci místa, pane Brown. Který z nich budete fandit vy, pane Brown, až se to začne mlít?!“

Odmlčel se a v jeho obličeji jako by se znovu začaly odrážet úvahy o tom, jak je svět nespravedlivý.

„Ale já na Goetha věřím,“ pokračoval pak vzrušeným hlasem. „Jsem připraven ho koupit hned od toho dne, kdy na nás jako kostlivec vypadl ze skříně. Za maloobchodní cenu. Goethe mi stojí za všechny peníze, jako zdroj informací, jehož čas právě nadešel. A víte, co z toho musím dále vyvodit? Že když věřím v Goetha, musí taky věřit v pana Browna, a že pan Brown musí ke mně být velice upřímný, nebo se vezu.“ Důstojně si položil pravou pěst na levou stranu hrudi. „Věřím panu Brownovi. Věřím Goethovi. Věřím tomu materiálu. A jsem z toho podělanej až za uši.“

Někteří lidé změní svůj způsob myšlení, říkal jsem si. Někteří lidé se dokáží změnit ve svém srdci. Ale jedině Russell Sheriton je schopen takhle oznámit, že cestou do Damašku spatřil světlo. Ned na něj upíral užaslý pohled. Clive se rozhodl obdivovat stojánky na tága. Ale Sheriton nadále špulil ústa na svou kávu a dumal o tom, jak ho osud pronásleduje. Jeden z jeho mládenců si držel bradu v dlaních a studoval špičku své harvardské boty. Druhý se díval oknem na moře, jako by pravda ležela spíše kdesi tam venku.

Na Barleyho se však nedíval nikdo, nikdo zřejmě nebyl tak otrlý. Barley tam tiše seděl a vypadal velmi mladě. My jsme mu něco málo naznačili, ale zdaleka jsme to na něj nerozbalili takhle ostře. Především od nás neslyšel ani náznakem, že Modráčkův materiál způsobil, že si velké vojensko-průmyslové komplexy začaly jít tvrdě po krku a že někteří z nejodpornějších washingtonských lobbistů teď ječí jako pominutí.

Poprvé se do toho zapojil starý Palfrey. Když jsem začal mluvit, měl jsem pocit, že vystupuji v nějaké absurdní divadelní hře. Jako by se nám reálný svět ztrácel pod nohama.

„Haggarty se vás chce zeptat na tohle,“ řekl jsem. „Jste ochoten souhlasit s tím, naprosto dobrovolně, aby vás Američané podrobili systematickému výslechu, který by jim umožnil utvořit si konečný názor na spolehlivost informačního zdroje? Můžete odmítnout. Rozhodněte se sám. Je to tak, Clive?“

Clive mě za to vůbec neměl rád, ale byl nucen vyslovit zdráhavý souhlas, než se zase ponořil za obzor.

Všechny tváře v kruhu kolem se obrátily k Barleymu jako květiny ke slunci.

„Co vy na to?“ zeptal jsem se.

Chvíli neříkal nic. Protáhl se, přetřel si zápěstím ústa a tvářil se poněkud rozpačitě. Pokrčil rameny. Podíval se směrem k Nedovi, ale nenašel jeho oči, takže svůj pohled stočil ke mně, dost pošetile. Co se mu v té chvíli honilo hlavou, jestli vůbec o něčem přemýšlel? Že kdyby řekl Ne, navždycky by se tím od Goetha odřízl? I od Káti? Domýšlel to opravdu až takhle daleko? Dodnes o tom nemám sebemenší tušení. Jenom se křenil, zjevně v rozpacích.

„Co si o tom myslíte vy, Harry? Má to smysl? Co na to moje hlásná trouba?“

„Spíš záleží na tom, co si o tom myslí můj klient,“ řekl jsem vemlouvavě a usmál jsem se na něj.

„Když to nezkusíme, nikdy nebudeme vědět, co to udělá, že?“

„To opravdu nebudeme.“

Blíž k tomu, aby řekl jednoznačně „ano, udělám to,“ se už nedostal.

„Na Yaleské univerzitě existují tajné spolky, Harry,“ vysvětloval mi Bob. „Je to tam jimi přímo prošpikované. Jestli jste slyšel o Lebce a hnátech, Pergamenu a klíči – to je jen vrcholek ledovce. A tyhle společnosti zdůrazňují kolektivní spolupráci. Kdežto Harvard – Harvard má zcela opačný přístup a sází na individuální dispozice. Takže když sí-aj-ej loví rekruty v těchhle vodách, má ve zvyku vybírat si pro týmovou práci lidi z Yaleu a osamělé vlky z Harvardu. Nechci tím samozřejmě tvrdit, že každý absolvent Harvardu je primadona a všichni lidi z Yaleu že se vyznačují slepou oddaností věci. Zhruba to však tradičně platí. Vy jste z Yaleu, pane Quinne?“

„Z West Pointu,“ odpověděl Quinn.

Byl večer a právě dorazily první delegace. Seděli jsme v téže místnosti s tou rudohnědou podlahou a kulečníkovým osvětlením a čekali na Barleyho. Quinn seděl v čele mezi Toddem a Larrym. Todd a Larry byli Quinnovi lidé. Byli upravení a pěkní, pro člověka mého věku směšně mladí.

„Quinn je velký zvíře,“ sdělil nám předem Sheriton. „Ten rozpráví nejen s ministerstvem obrany a s různými korporacemi, ale i se samým Pánem Bohem.“

„Ale kdo ho platí?“ zeptal se Ned.

Sheritona jeho otázka očividně zmátla. Usmál se, jako by chtěl dát najevo, že takové faux pas se sluší cizinci prominout.

„Já bych nejspíš řek, Nede, že my všichni,“ odpověděl nakonec.

Quinn měřil metr pětaosmdesát, měl široká ramena a velké uši. Oblek na sobě nosil jako brnění. Nebyly na něm žádné medaile, žádné distinkce. Jeho hodnost se obrážela v hranaté čelisti a v temně prázdném pohledu, a také v popuzeně přezíravém úsměvu, kterému se nedokázal ubránit v přítomnosti civilistů.

Nejdříve vešel Ned, za ním Barley. Nikdo nepovstal. Ze svého záměrně skromného místa uprostřed americké skupiny Sheriton přítomné poklidně navzájem představil.

Quinn si nepotrpí na žádné velké ciráty, varoval nás. Povězte svému chráněnci, aby ze sebe nedělal moc chytrýho. On sám se vlastní radou důsledně řídil.

Bylo správné, že výslech zahájil Larry, protože Larry byl extrovert. Naopak Todd byl uzavřený a upejpavý jako panna. Larry měl na ruce obrovský snubní prsten a pod bradou strakatou vázanku, a smích obstaral za oba.

„Pane Browne, musíme si celou záležitost probrat z hlediska těch, kdo vám nevěří,“ vysvětloval s rafinovanou neupřímností. „V naší branži se vyskytují neověřené informace a na druhé straně ověřené informace. My jsme tady od toho, abychom si ověřili informace. Je to naše práce a jsme za ni placeni. Prosím vás, nehledejte v tom nic osobního, pane Browne. Analýza je vědecká záležitost. Musíme respektovat její zákonitosti.“

„Musíme počítat s tím, že je to dobře ušitá bouda,“ vyhrkl Todd bojovně Larrymu do boku. „Past, do které se máme chytit.“

Chvíli bylo ticho, jako by o té možnosti všichni přemýšleli.

„Pane Browne, čí to byl tenkrát nápad, prosím vás, jet do toho Peredělkina den po skončení veletrhu?“ zeptal se potom Larry.

„Asi můj.“

„Jste si tím jist, pane?“

„Měli jsme dost upito, když jsme to plánovali, ale velmi pravděpodobně jsem s tím nápadem přišel já.“

„Vy dost pijete, že, pane Browne?“ pokračoval Larry.

Quinnovy obrovské ruce obemkly tužku, jako by se ji chystali zaškrtit.

„Dost.“

„Stává se vám, že když pijete, přestáváte si věci pamatovat?“

„Někdy.“

„A někdy jistě ne. Koneckonců máme doklady o tom, jak dlouho jste si povídali s Goethem, a to jste byli oba zkárovaní, jak zákon káže. Vy jste byl v Peredělkinu už někdy předtím, pane?“

„Ano.“

„Víckrát?“

„Dvakrát či třikrát. Možná čtyřikrát.“

„Navštěvoval jste tam přátele?“

„Ano, navštěvoval jsem tam přátele,“ odpověděl Barley jako ozvěna.

„Sovětské přátele?“

„Ovšem.“

Larry udělal dostatečně dlouhou pauzu, aby ti sovětší přátelé zněli jako doznání.

„Mohl byste je specifikovat, prosím? Myslím uvést jména.“

Barley tedy ty přátele specifikoval. Jeden spisovatel. Jedna básnířka. Jeden literární byrokrat. Larry si zapsal jména, přičemž pro zvýšení efektu maloval písmenka pěkně pomalu. Usmíval se při tom, kdežto Quinnovy zapadlé oči se na Barleyho přes stůl upřeně mračily.

„Takže v den toho výletu, pane Browne,“ pokračoval Larry, „v tento den jedna, jak bychom ho mohli nazvat, nenapadlo vás, že byste mohl zazvonit u dveří některých starých známých, zjistit, jestli tam jsou, pozdravit se s nimi?“ vyptával se Larry.

Barley si očividně nemohl vzpomenout, jestli ho to napadlo, nebo ne. Pokrčil rameny a provedl své navyklé gesto – přejel hřbetem ruky přes ústa, což mu pomohlo udělat ze sebe dokonale nevěrohodného svědka. „Asi jsem jim nechtěl pověsit na krk Jumba. Bylo nás moc na nenadálou návštěvu. Vlastně mě to vůbec nenapadlo.“

„Ano,“ konstatoval Larry.

Trojí vysvětlení, pomyslel jsem si nešťastně. Tři zdůvodnění, když by naprosto stačilo jedno. Podíval jsem se na Neda a bylo mi jasné, že si myslí přesně totéž. Sheriton dělal, co mohl, aby nemyslel vůbec. Bob dělal, co mohl, aby vypadal jako Sheritonův člověk. Todd něco mumlal Quinnovi do ucha.

„A navštívit Pasternakovu hrobku – to byl také váš nápad, pane Browne?“ vyptával se Larry, jako by na takový nápad mohl být každý pyšný.

„Hrob, ne hrobku,“ opravil ho Barley nedůtklivě. „Ano, byl. Ostatní určitě ani nevěděli, že tam něco takového je, dokud jsem jim o tom neřekl.“

„A také Pasternakovu daču, předpokládám.“ Larry nahlédl do svých poznámek. „Jestli ji ti ‚kreténi‘ už nezlikvidovali.“ Ti kreténi zazněli v jeho podání opravdu šťavnatě.

„Ano, i Pasternakovu daču.“

„Ale tu jste nakonec nenavštívili, že? Dokonce jste si ani nezjistili, jestli tam ještě stojí. Pasternakova dača se z vašeho programu dokonale vypařila.“

„Pršelo,“ upozornil Barley.

„Ale měli jste přece vůz. A šoféra, pane Browne. I když mu páchlo z huby.“

Larry se usmál a maličko pootevřel ústa, aby si mohl špičkou jazyka polaskat horní ret. Pak je zase zavřel a udělal přestávku, aby se v hlavách přítomných mohly plně rozvinout nepříjemné myšlenky.

„Takže vy jste ten zájezd vlastně organizoval, pane Browne, to vy jste stanovil cíle cesty,“ konstatoval nakonec s náznakem jakési podivné lítosti v hlase. „Byl jste u kormidla. Vedl jste celou skupinu na kopec k té hrobce. Pardon – ke hrobu. A když jste se vraceli dolů, mluvil pan Něždanov s vámi osobně, s nikým jiným. Ptal se vás, jestli jste Američané. A vy jste řekl: Ne – Britové, bohudíky.“

Nikdo se nezasmál, úsměv se neukázal ani na Larryho tváři. Quinn vypadal, jako by se s velkými obtížemi snažil zamaskovat ránu v břiše.

„A byl jste to vy, pane Browne, kdo byl čirou náhodou schopen z toho básníka citovat, hovořil jste jménem celé skupiny, když se začalo mluvit o jeho zásluhách, a pak se vám přímo jako kouzlem podařilo odpoutat se od ostatních, abyste posléze při obědě seděl přímo vedle toho pána, kterému říkáte Goethe. ‚Náš význačný spisovatel – seznamte se.‘ Pane Browne, máme k dispozici informaci z Londýna, týkající se té dívky od Penguinů, Magdy. Víme, že byla získána zcela nenápadně, za zcela nevinných společenských okolností, a to neamerickou třetí stranou. Magda měla dojem, že jste velmi stál o to, abyste si s tím Něždanovem mohl nerušeně promluvit sám. Můžete se k tomu nějak vyjádřit, prosím?“

Barley už zase někam zmizel. Ne z místnosti, samozřejmě, ale mimo hranice mého chápání. Podezření ponechal snílkům a vstoupil do svého vlastního království reality. Byl to Ned, nikoli Barley, kdo se tváří v tvář tomuto dokladu mazanosti CIA neudržel a dal se vyprovokovat k výbuchu.

„Ovšem sotva asi svěřila tomu vašemu informátorovi, že se vší mocí snažila zatáhnout svého přítele na celé to odpoledne do postele, nebo snad ano?“

Opět by možná tahle jediná reakce splnila žádaný účel, kdyby se k ní ovšem Barley nepřipojil se svým vlastním vyjádřením. „Možná jsem je opravdu poslal pryč,“ připustil odtažitým, ale stále dost přátelským hlasem. „Po týdnu knižního veletrhu má už každý normální člověk nakladatelských pracovníků plné zuby.“

Larryho úsměv byl pokřivený pochybami. „No nevím,“ řekl a zavrtěl svou hezkou hlavou. Pak předal vyslýchaného Toddovi.

Ale chvilku to muselo počkat, protože promluvil Quinn. Ne k Barleymu, ne k Sheritonovi, dokonce ani ne ke Cliveovi. Vlastně k nikomu konkrétně. Ale přesto promluvil. Sevřená malá ústa se mu kroutila jako zaseknutý úhoř.

„Už toho člověka protřepali?“

„Tohle se nebude hodit do protokolu, pane,“ upozornil Larry a podíval se při tom na mě.

Já jsem zprvu opravdu nerozuměl, co tím Quinn myslí. Larry to musel vysvětlit.

„Dřív se tomu říkalo detektor lži, pane. Polygraf. V naší hantýrce tomu běžně říkáme protřepání. Vy to asi nepoužíváte, předpokládám.“

„V některých případech ano,“ ozval se vedle mě snaživě Clive, než jsem měl čas odpovědět. „Když na tom trváte, podvolíme se a aplikujeme to. Pomalu se to prosazuje i u nás.“

Teprve potom převzal vedení výslechu ponurý, uzavřený Todd. Moc řečí věru nenadělal. Na první pohled působil zcela bezbarvě. Jenže na poradce tohoto typu jsem už narazil dřív – na lidi, kteří jsou schopni založit na své nepřitažlivosti válečné tažení a naučili se používat svou formulační neohrabanost jako obušek, kterým mohou svou oběť tlouci po hlavě.

„Popište svůj vztah k panu Landauovi, pane Browne.“

„Žádný není,“ odpověděl Barley. „Jsme si až do soudného dne zcela cizí. Musel jsem podepsat závazek, že už s ním nikdy nepromluvím. Zeptejte se Harryho.“

„A před podepsáním toho závazku, prosím?“

„Občas jsme si spolu dali do nosu.“

„V jakém smyslu?“

„V pitném, ne pěstí. Oba máme rádi whisky. A on je docela fajn chlap.“

„Ale z nižší společenské vrstvy, než je vaše. Pokud vím, nestudoval ani v Harrow, ani v Cambridgi.“

„A co z toho?“

„Vy máte výhrady proti britskému společenskému rozvrstvení, pane Browne?“

„Odjakživa v něm vidím jeden z nejžalostnějších fenoménů moderního světa, milý brachu.“

„‚On je docela fajn chlap.‘ To znamená, že ho máte rád?“

„Občas může jít lidem dost na nervy, ale ano, měl jsem ho docela rád. Pořád ho mám rád.“

„Měl jste s ním někdy nějaká obchodní jednání? Dělali jste spolu nějaké kšefty?“

„Pracoval pro jiná nakladatelství. Já jsem šéfoval jenom sám sobě. Jaké bychom spolu mohli dělat kšefty?“

„Nikdy jste od něj nic nekoupil?“

„Proč bych měl?“

„Rád bych slyšel, o čem jste se s Nikim Landauem bavili, když jste se spolu octli o samotě, často v hlavním městě nějaké komunistické země.“

„Vytahoval se svými úspěchy u ženských. Má rád dobrou hudbu. Klasickou.“

„Hovořil s vámi někdy o své sestře? O té, co dosud žije v Polsku?“

„Ne.“

„Postěžoval si vám někdy na to, jak ostudným způsobem, podle jeho mínění, zacházely britské úřady s jeho otcem?“

„Ne.“

„Kdy jste se naposled intimně sešel s Nikim Landauem, prosím?“

Konečně si Barley dovolil dát najevo jisté pobouření. „Mluvíte o nás, jako bychom byli teplouši,“ ohradil se.

Quinnova tvář se ani nehnula. Možná už k tomu závěru dávno došel.

„Otázka zní kdy, pane Browne,“ upozornil ho Todd tónem, z něhož vyplývalo, že už mu začíná docházet trpělivost.

„Myslím, že ve Frankfurtu. Loni. Urazili jsme spolu pár tupláků v Hessenském dvoře.“

„To myslíte na knižním veletrhu?“

„Do Frankfurtu se nejezdí za zábavou, kamaráde.“

„A od té doby jste s Landauem nemluvil?“

„Nevzpomínám si.“

„Co třeba na londýnském knižním veletrhu letos na jaře?“

Barley podle všeho usilovně pátral v paměti. „No jasně. Stella; Máte pravdu.“

„Prosím?“

„Nikimu padly oči na jedno děvče, které pro mě kdysi pracovalo. Došel k závěru, že se mu moc líbí. Jemu se ovšem líbí každá. Ženský jsou pro něj droga. Chtěl po mně, abych je seznámil.“

„A vy jste mu vyhověl?“

„Snažil jsem se.“

„Dělal jste mu tedy vlastně pasáka. Je to tak?“

„Když myslíte…“

„Jak to přesně proběhlo, prosím?“

„Pozval jsem ji na skleničku do baru na rohu, na šestou hodinu. Niki přišel, ona se nedostavila.“

„Takže jste zůstal s Landauem sám? Jen vy dva?“

„Správně. Jen my dva.“

„O čem jste mluvili?“

„Asi o té Stelle. O počasí. O všem možném.“

„Pane Browne, stýkáte se doma v Anglii častěji s některými současnými či bývalými sovětskými občany?“

„Se sovětským kulturním atašé, tu a tam. Když má na tom zájem, což není často. Když k nám přijede nějaký sovětský spisovatel a velvyslanectví uspořádá trachtaci na jeho počest, pravděpodobně se tam vyskytnu i já.“

„Je nám známo, že rád chodíte hrát šachy do jedné kavárny v londýnské čtvrti Camden Town.“

„No a?“

„Nenavštěvují tuto kavárnu čirou náhodou ruští exulanti, pane Browne?“

Barley zvýšil hlas, ale jinak zůstával klidný. „Jistě. Takže znám Lea. Ten má rád, když prohrává, a pak se mu podaří partii otočit. Znám Josefa. Josef útočí na všechno, co se hýbe. Nelezu s nimi do postele a nevyměňuju si s nimi státní tajemství.“

„Vy máte velmi selektivní paměť, že pane Browne? Když to porovnáme s tím, do jakých drobných detailů dokážete popisovat jiné epizody a osoby“

Ani teď ještě Barley nevybuchl, což způsobilo, že jeho odpověď byla tím drtivější. Chvíli se zdálo, že na to nebude vůbec reagovat. Tolerance, která v něm teď už byla tak hluboce zahryznutá, jako by ho nabádala, aby to nechal plavat.

„Vážený pane, pamatuju si, co je pro mě důležité. Jestli můj způsob myšlení není zdaleka tak zvrhlý, jako je váš, to mě nezajímá, to je váš problém.“

Todd zrudl a brunátněl stále víc. Larryho úsměv se rozšířil tak, že mu málem roztrhl ústa. Quinn se mračil jako voják na stráži. Clive vůbec nic neslyšel.

Zato Ned zrůžověl potěšením, a dokonce i Russell Sheriton, ponořený do krokodýlího spánku, jako by si právě vzpomněl, po tolika zklamáních, na něco docela krásného.

Toho večera jsem se šel projít po břehu a narazil jsem na Barleyho a dva jeho strážné, už mimo dohled domu, jak házejí žabky a soutěží, komu z nich poskočí plochý kamínek na hladině víckrát.

„Vyhrál jsem! Vyhrál jsem!“ hulákal Barley. Zvrátil hlavu dozadu a nadšeně mával pažemi vzhůru k mrakům.

„Velekněží cítí ve vzduchu kacířství,“ prohlásil při večeři Sheriton, když nás seznamoval se současným stavem hry. Barley oznámil, že ho bolí hlava, a požádal, aby mu donesli do loděnice pouze omeletu. „Většina těch pánů se dostala na své posty díky teorii maximální bezpečnosti. To znamená zvyšování vojenských výdajů a vývoj sebešílenějších nových systémů, které zajistí mír a zbrojnímu průmyslu prosperitu na příštích padesát let. Jestli ti hoši s těmi zbrojařskými šéfy přímo nespí, tak s nimi zcela určitě sedávají u jednoho stolu při večeři. A najednou se objeví Modráček a začne jim povídat takovou ošklivou pohádku.“

„A když to není pohádka, ale pravda?“ nadhodil jsem.

Sheriton sklesle sáhl po dalším kousku ořechového koláče. „Že Rusáci zaostávají? Že snižují výdaje, kde se dá, a bafuňáři v Moskvě o tom nemají potuchy, protože bafuňáři v terénu je vodí za nos, aby si mohli dál vydělávat na zlaté hodinky a fasovat zdarma kaviár? To je ta pravda, myslíte?“ Nacpal si do úst obrovské sousto, ale tvar jeho obličeje to nezměnilo. „Myslíte, že si nikdo neudělá jistá nepříjemná srovnání?“ Nalil si kávu. „Víte, co je pro naše demokraticky zvolené neandrtálce nejhorší představa? Co je nejvíc děsí? Nebezpečí, které z toho všeho vyplývá pro nás. Když to chcípe na sovětské straně, bude to chcípat i u nás. Tohle nechtějí naši vůdcové ani slyšet. A výrobci taky ne.“ Nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Mají jen tak beze všeho poslouchat, že Sověti vyrábějí místo tuhého paliva sračky, že jejich raketové motory jenom pšoukají, místo aby rachotily? Že nedostatky jejich systémů včasné výstrahy jsou závažnější než našich? Že jejich nejtěžší řízené střely nedokáží ze svých doupat ani vystrčit čumák? Že informace naší zpravodajské služby jsou směšně přehnané? Takovéhle věci s nimi dokážou pořádně zatřást.“ Zamyslel se nad slabostí mocných. „Jak budete fedrovat závody ve zbrojení, když jediný soupeř, s kým by se dalo závodit, jste vy sám? Modráčkovy informace znamenají smrtelné nebezpečí. Spoustě výtečně placených oblíbených synáčků hrozí, že se jim Modráčkovou zásluhou rozbijou misky na rejži. Chtěl jste pravdu – tady ji máte.“

„Tak proč se kolem toho dělá takové dusno?“ namítl jsem. „Když to je tak nepopulární, proč se to nehodí za hlavu?“

A najednou jsem nevěděl, do čeho jsem to šlápl.

Nestává se často, že by se starému Palfreymu podařilo zmrazit konverzaci, způsobit, že se po něm všechny hlavy užasle otočí. A tentokrát jsem ani ve snu o něco podobného neusiloval. Přesto na mě Ned a Bob a Clive zírali, jako bych se dočista zbláznil, a Sheritonovi mladíci – jestli se dobře pamatuji, měli jsme tam mezi sebou v tu chvíli dva – nezávisle na sobě odložili příbor a nezávisle na sobě si začali otírat prsty do ubrousku.

Pouze Sheriton jako by mě neslyšel. Dospěl k názoru, že kousek sýra mu koneckonců nemůže nijak uškodit. Přitáhl si k sobě servírovací stolek a zachmuřeně obhlížel, jaký výběr se mu nabízí. Ale nikdo z nás si nepředstavoval, že sýr je v tom okamžiku pro něj opravdu nejdůležitější, a mně bylo jasné, že jenom šetří čas, aby si mohl dobře rozmyslet, zda a jak mi má na to odpovědět.

„Harry,“ začal pak opatrně, ale místo ke mně mluvil k plátku dánského sýra. „Harry, Pán Bůh ať je mi svědkem. Máte před sebou člověka, který si hrozně moc přeje mír, a aby se všichni lidi na světě měli bratrsky rádi. Tím chci říct, že mou hlavní ctižádostí je vymlátit z těch pentagonských polykačů ohně pokud možno takové množství těch jejich militantních kydů, aby je už nikdy ani nenapadlo přesvědčovat prezidenta Spojených států, že dvacet králíků se rovná jednomu tygru, nebo že každá blbá rybářská loď tři míle od přístavu je vlastně přestrojená sovětská jaderná ponorka. Taky už odmítám poslouchat kecy o tom, že jaderná válka se dá pohodlně přežít v jámách vykopaných v zemi. Já jsem všemi deseti pro glásnosť, Harry. Objevil jsem v sobě zajímavé věci. Jsem rozený glasnostik, moji rodiče byli glasnostici už odjakživa. Glásnosť, to je pro mě způsob života. Chci, aby moje děti zůstaly naživu. A můžete mě s klidem kdekoli citovat.“

„Já nevěděl, že máte děti,“ ozval se Ned.

„Myslím to obrazně,“ vysvětloval Sheriton.

Ale stačilo odstranit ochranný obal a bylo jasné, že Sheriton nám tu předložil pravdivou verzi svého nového já. Vycítil to Ned, vycítil jsem to i já, a jestli to neproniklo ke Cliveovi, bylo to jenom proto, že zcela vědomě zúžil prostor svého vnímání. Byla to pravda, kterou nevyjadřovala ani tak Sheritonova slova, za něž často své pocity skrýval, místo aby je jimi vyjevoval, ale spíše jakási nová nepotlačitelná pokora, která od jeho hrdlořezských londýnských dnů pronikla do jeho chování. Russell Sheriton ve svých padesáti letech, po čtvrt století studenoválečnického harcování, začal lomcovat mřížemi svého středního věku, abych použil Walterova výrazu. Nikdy mě nenapadlo, že bych ho někdy mohl mít rád, ale toho večera mi začal být velmi sympatický.

„Brady je lišák,“ varoval nás Sheriton, když jsme se rozcházeli. Unaveně zívl. „A dokáže slyšet i trávu růst.“

A Brady, ať jste na něj šli z kterékoli strany, byl opravdu prohnaný jako liška.

Dalo se to vyčíst z jeho chytré tváře a z chladnokrevné nehybnosti jeho elegantní postavy. Jeho starobylé sportovní sako bylo možná starší než on, a když vešel do místnosti, hned bylo jasné, že ho těší být nenápadný. Jeho mladý asistent měl na sobě taky sportovní sako a stejně jako jeho šéf se vyznačoval elegantní ošuntělostí.

„Jak to vypadá, Barley, odvedl jste vynikající práci,“ poznamenal Brady vesele. Mluvil se slabým jižanským přízvukem. Aktovku postavil na stůl. „Už vám vůbec někdo stačil poděkovat? Já jsem Brady, a už jsem starý na to, abych se trápil s nesmyslnými krycími jmény. Tohle je Skelton. Takže: díky!“

Opět jsme byli v kulečníkovém sále, ale bez Quinnova stolu a spartánských židlí. Tentokrát jsme se rozvalovali v hlubokých polštářích. Blížila se bouřka. Randyho vestálky zavřely okenice a rozsvítily světla. Jak vítr narůstal, začalo to v budově cinkat, jako když na sebe na rozkymácené polici začnou narážet láhve. Brady s cvaknutím otevřel aktovku, vzácnost z doby, kdy ještě uměli takové věci vyrobit. Jako nějaký univerzitní profesor, jímž se ostatně občas stával, měl pod krkem uvázanou puntíkatou modrou kravatu.

„Barley, čet jsem to někde, nebo se mi to jenom zdá – že vy jste hrál na saxík v orchestru velkého Raye Nobla?“

„To jsem byl ještě cucák, Brady.“

„A nebyl Ray ten nejbáječnější chlap pod sluncem? A že mu to hrálo, až se tajil dech?“ Brady mluvil jako pravý jižan.

„Ray byl král.“ Barley zabroukal několik taktů skladby Cherokee.

„Škoda těch jeho politických názorů,“ poznamenal Brady s úsměvem. „Snažili jsme se mu ty nesmysly vymluvit, ale nedal si říct. Hrál jste s ním někdy šachy?“

„Víte, že hrál?“

„A kdo vyhrál?“

„Myslím, že já. Ale nevím to určitě. Ale jo, já.“

Brady se usmál. „Já ho taky porazil.“

I Skelton se usmál.

Začali se bavit o Londýně a o části Hampsteadu, kde Barley bydlel. „Barley, tam já to přímo miluju. Hampstead, to je moje představa civilizace.“ Mluvili o orchestrech, ve kterých Barley hrával. „Panebože, neříkejte mi, že ten chlap ještě troubí! V jeho letech bych si už netrouf sníst nezralej banán!“ Hovořili o britské politice a Brady přímo prahl po tom, aby mu Barley přesně vysvětlil, co je vlastně na paní Thatcherové tak špatné.

Vypadalo to, že Barley si to chce trochu rozmyslet, než odpoví, a nejdřív neříkal nic. Třeba zachytil Nedův varovný pohled.

„Prosím vás, Barley, to přece není její chyba, že proti sobě nemá žádnou pořádnou opozici.“

„Ta ženská je vlastně komunistka,“ zavrčel Barley, čímž probudil mezi britskými účastníky tutlanou nervozitu.

Brady se nezasmál, jenom zvedl obočí a čekal, stejně jako my všichni.

„Parlamentní diktatura,“ vysvětloval Barley a pozvolna nabíral páru. „Ať žijou korporace, a jednotlivec ať jde do háje.“

Zdálo se, že hodlá tuto tezi dále rozvíjet, ale k naší úlevě si to rozmyslel a nechal toho.

Přesto to byl velmi odlehčující začátek a po deseti minutách se Barley musel cítit naprosto uvolněně. Do té chvíle, než Brady svým ledabylým způsobem připomněl „tu nešťastnou záležitost, do které jste se připlet, Barley,“ a navrhl, aby mu to Barley ještě jednou vypověděl vlastními slovy, „ovšem hlavně kdybyste rozved to historické setkání s tím člověkem v Leningradě“.

Barley mu vyhověl, a ačkoli si rád namlouvám, že jsem to poslouchal stejně pozorně jako Brady, nezaznamenal jsem v Barleyho vyprávění nic, co by odporovalo tomu, co už bylo v záznamech, nebo co by přinášelo něco obzvlášť objevného.

A v tom prvním kole zřejmě ani Brady neslyšel nic, co by ho nějak překvapilo, protože když Barley skončil, povzbudivě se na něj usmál a se zjevným uznáním mu poděkoval: „Vřelé díky, Barley.“ Štíhlými prsty se prohraboval v papírech. „Já vždycky říkám, že na špionáži je nejhorší to, že člověk musí být pořád v pohotovosti. Agent je něco jako bojový pilot,“ poznamenal. Vytáhl jeden list a prohlížel si, co na něm bylo. „Jednu chvíli sedíš doma a obíráš kuře, a než se naděješ, ženeš se rychlostí třinácti set kilometrů za hodinu po obloze. A domů to pak ještě stihneš včas, abys umyl nádobí.“ Podle všeho našel, co hledal. „Nepřipadal jste si nějak takhle, Barley, když jste se najednou ocitl v Moskvě, ani jste nevěděl jak?“

„Trošku jo.“

„Když jste se potloukal městem a čekal na Káťu? Nebo když jste se poflakoval po Leningradu a čekal na Goetha? Dokonce jste se podle všeho trošku flákal i pak, když jste se s Goethem rozešli, nemám pravdu?“

Brady si posunul brýle na špičku nosu a ještě chvíli ten papír studoval, než ho předal Skeltonovi. Věděl jsem, že ta pauza je úmyslná, ale přesto mě vyděsila, a myslím, že zneklidňovala i Neda, protože střelil pohledem po Sheritonovi a pak zase nervózně po Barleym. „Podle našich záznamů jste se s Goethem rozešli ve čtrnáct třiatřicet leningradského času. Viděl jste ten obrázek? Ukažte mu ho, Skeltone.“

Viděli jsme ho všichni. Až na Barleyho. Zachycoval oba muže v zahradách Smolného paláce těsně poté, co se rozešli. Goethe už se otočil, Barley měl ještě paže zvednuté směrem k němu, po objetí, jímž se rozloučili. Elektronický digitální záznam v levém horním rohu hlásal čtrnáct třicet tři dvacet.

„Pamatujete se na svoje poslední slova?“ zeptal se Brady, jako by šlo o vzpomínku na loučení zamilovaných.

„Řekl jsem, že mu to vydám.“

„A jeho poslední slova k vám?“

„Chtěl vědět, jestli má začít znova a dál hledat nějakého slušného člověka.“

„To je tedy rozloučení za všechny prachy,“ zhodnotil to Brady nevzrušeně. Barley se ještě díval na tu fotografii a Brady se Skeltonem se zase dívali na Barleyho. „A co jste dělal potom?“

„Šel jsem zpátky do Evropy. Předat ten jeho materiál.“

„Pamatujete si, jakým způsobem jste se tam vracel?“

„Stejným způsobem, jak jsem se dostal tam. Trolejbusem zpátky do města a pak kousek pěšky.“

„Na ten trolejbus jste čekal dlouho?“ vyptával se Brady a jeho jižanský akcent zněl teď mým uším spíš výsměšně než autenticky.

„Ani moc ne.“

„Jak dlouho?“

„Pět minut. Možná o něco déle.“

Nevzpomínal jsem si na jediný případ před touhle chvílí, kdy by se byla u Barleyho projevila takto nejistá paměť.

„Čekalo na té trolejbusové zastávce hodně lidí?“

„Moc ne. Jenom pár. Nepočítal jsem je.“

„Trolejbus jezdí každých deset minut. Jízda do města trvá dalších deset. Cesta pěšky do hotelu Evropa potom taky deset, při vaší rychlosti chůze. Naši lidé si to všechno stopli. Deset minut je maximum. Ale podle pána a paní Henzigerových jste se objevil v hotelu až v patnáct pětapadesát. To nám v tom zanechává pěknou díru, Barley. Díru v čase. Byl byste tak laskav a poradil nám, čím ji máme vyplnit? Překvapilo by mě, že byste se šel někam napít. Měl jste přece u sebe velmi cenné zboží. Předpokládal bych, že byste se toho chtěl co nejrychleji zbavit.“

Barley začínal být ostražitý a Brady si toho musel všimnout, protože jeho pohostinný jižanský úsměv nabízel nyní trošku jiný druh povzbuzení – „jen s tím klidně ven,“ říkal.

Ned seděl bez pohnutí s koleny u sebe, s podrážkami celou plochou na podlaze, a utkvělým pohledem se bořil do Barleyho ztrápeného obličeje.

Pouze Clive a Sheriton si podle všeho přikázali, že na sobě nedají znát žádné pocity.

„Co jste dělal mezitím, Barley?“ naléhal Brady.

„Jen jsem se tak poflakoval,“ odpověděl, ale moc mu to lhaní nešlo.

„S Goethovým notesem v igelitce? S tím zápisníkem, který vám svěřil a riskoval při tom život? Jen jste se tak poflakoval? To jste si k tomu poflakování vybral věru zvláštní odpoledne, Barley. Kudy jste chodil?“

„Vrátil jsem se kousek podél řeky. Tam, kde jsme předtím byli. Paddy mi řekl, že nemám nikam spěchat. Že se nemám zpátky do hotelu nijak hnát, že se tam mám přesunout naprosto v klidu.“

„To je pravda,“ zamumlal Ned. „Tuhle instrukci jsem moskevské služebně skutečně předal.“

„Padesát minut?“ dorážel Brady. Nedovu intervenci zcela ignoroval.

„Nevím, jak dlouho to trvalo. Nedíval jsem se na hodinky. Když člověk nespěchá, tak nespěchá.“

„A to vás nenapadlo, s tím magneťákem a bateriemi v kalhotách a s notesem plným pravděpodobně nedocenitelného zpravodajského materiálu v tašce, že by asi nejkratší vzdálenost mezi dvěma danými body byla pro vás ta nejvhodnější přesunová trasa?“

Barley vypadal nebezpečně naštvaně, ale nebezpečí hrozilo především jemu, jak ho mohl výmluvně varovat Nedův a asi i můj výraz.

„Poslyšte, vy mě asi vůbec neposloucháte, co?“ vyštěkl vztekle. „Přece jsem to už říkal. Paddy mi přikázal, abych si dal načas. Připravovali mě na to v Londýně, na těch pitomejch cvičnejch pochůzkách. Nikdy se nikam nežeň. Když máš u sebe něco důležitého, v žádném případě nespěchej. Vědomě se snaž jít co nejpomaleji.“

Statečný Ned mu chtěl znovu pomoci. „To jsme ho opravdu učili,“ potvrdil.

Avšak díval se při tom na Barleyho.

I Brady se díval na Barleyho. „Takže jste se tedy poflakoval směrem od trolejbusu, ale zato k hlavnímu stanu Komunistické strany ve Smolném – nemluvě o Komsomolu a dalších partajních svatyních. S Goethovým notesem v igelitové tašce. Proč jste to dělal, Barley? Hoši v terénu občas vyvádějí prapodivné věci, o tom mě nemusíte přesvědčovat, ale tohle mi připadá přímo jako pokus o sebevraždu.“

„Plnil jsem jenom příkazy, Brady! Dával jsem si načas! Kolikrát vám to mám ještě opakovat?“

Ale už při tom, jak se Barley takhle rozhořčoval, mě napadlo, že se zapletl ani ne tak do lži, jako spíš do nějakého dilematu. V jeho protestu bylo příliš mnoho poctivosti, v jeho štvaných očí příliš mnoho samoty. A dlužno přičíst Bradymu k dobru, že to taky chápal takto, protože neprojevil ani náznak triumfu nad Barleyho nesnázemi a spíše ho chtěl přátelsky uklidnit, než nadále podněcovat k zuřivosti.

„Rozumějte, tady by se našlo nemálo lidí, ve kterých tahle mezera vyvolala těžké podezření,“ vysvětloval. „Už vás vidí, jak sedíte u někoho V kanceláři nebo v autě a ten někdo si ofotografovává Goethův zápisník nebo vám dává další příkazy. Došlo k něčemu takovému? Řekl bych, že pokud se něco takového stalo, je teď ta pravá chvíle, abyste nám o tom pověděl. Nikdy to nebude nic příjemného, ale lepší příležitost už nenastane.“

„Ne.“

„Neřeknete nám to?“

„Nic takového se nestalo.“

„Ale něco se přece jenom stalo. Vzpomínáte si, o čem jste přemýšlel, když jste se tam jen tak poflakoval?“

„O Goethem. Co se stane, když to vydám. Jestli zboří chrám, když bude muset.“

„O jakém chrámu je řeč, prosím vás? Nemohli bychom se trochu vymotat z té metafyziky?“

„Šlo mi o Káťu. O její děti. Jestli je Goethe strhne s sebou, když ho dostanou. Nevím, kdo by měl na něco takového právo. Nemůžu to nějak domyslet.“

„Takže jste se tam poflakoval a domýšlel jste to.“

Barley se tam možná opravdu jen tak poflakoval, možná ne. Nehodlal se o tom bavit.

„Nebylo by mnohem logičtější, kdybyste napřed předal ten materiál a teprve pak začal promýšlet ty etické problémy? Překvapuje mě, že jste vůbec dokázal o něčem přemýšlet, když vám ten zatracenej notes propaloval igelitku. Nechci tvrdit, že by se kdokoli z nás musel v takovýchhle situacích chovat dvakrát logicky, ale i podle zákonů nelogičnosti mi připadá, že jste se zamotal do velice nepříjemné situace. Myslím, že jste tam něco prováděl. A myslím, že víte velmi dobře, co.“

„Šel jsem koupit ten klobouk.“

„Jaký klobouk, proboha?“

„Kožešinový. Dámský.“

„Pro koho?“

„Pro slečnu Coadovou.“

„To je vaše děvče?“

„To je hospodyně v našem konspiračním bytě v Knights-bridgi,“ vložil se do toho Ned, než se Barley zmohl na odpověď.

„Kde jste ho koupil?“

„Cestou mezi zastávkou tramvaje a hotelem. Nevím přesně kde. V jednom obchodě.“

„To je všechno?“

„Jenom klobouk. Jedinej klobouk.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

„Musel jsem stát ve frontě.“

„Jak dlouho?“

„Nevím.“

„A co jiného jste dělal?“

„Nic. Jenom jsem šel koupit ten klobouk.“

„Lžete, Barley. Ne zrovna třeskutě, ale nepochybné lžete. Co jiného jste podnikal?“

„Zatelefonoval jsem jí.“

„Slečně Coadové?“

„Kátě.“

„Odkud?“

„Z pošty.“

„Z které?“

Ned si přiložil ruku k čelu, jako by se chtěl chránit před sluncem. Ale venku řádila bouře a za okny bylo jak moře, tak nebe černé.

„Nevím. Z nějaké velké pošty. Telefonní kóje jsou tam pod takovou železnou galérií.“

„To jste jí volal do podniku, nebo domů?“

„Do podniku. Bylo to ještě v pracovní době. Do jejího podniku.“

„Proč jsme si nemohli poslechnout záznam této vaší akce na pásku?“

„Vypnul jsem to.“

„Co bylo účelem rozhovoru?“

„Chtěl jsem se přesvědčit, jestli je v pořádku.“

„A jak jste to provedl?“

„Řek jsem haló, ona řekla haló. Informoval jsem ji, že jsem v Leningradě, že jsem se sešel s tím svým známým a obchod že se slibně rozvíjí. Kdyby to někdo odposlouchával, myslel by, že mluvím o Henzigerovi. Kátě ovšem bylo jasné, že se to týká Goetha.“

„To mi zní docela přijatelně,“ prohlásil Brady s odpouštějícím úsměvem.

„Na shledanou na moskevském knižním veletrhu, řekl jsem jí, a dávejte na sebe pozor. Slíbila to. Že na sebe bude dávat pozor. A rozloučili jsme se.“

„To je všechno?“

„Taky jsem jí řek, aby vyhodila ty austenky, které jsem jí dal. Že je to špatné vydání. Že jí příště přivezu nové.“

„A proč to?“

„Protože v těch austenkách byly do textu zakamuflované otázky pro Goetha. Duplikáty otázek, které byly v tom paperbacku, co si ode mě nechtěl vzít. Pro případ, že ona by se k němu dostala a já ne. Protože na ně stejně v žádném případě nehodlal odpovědět, nechtěl jsem, aby se jí to povalovalo v bytě.“

V místnosti se nepohnul ani vlásek. Jenom okenice skřípaly pod nárazy větru od moře a občas od nich nějakou škvírkou zavanulo.

„Jak dlouho trval ten váš hovor s Káťou, Barley?“

„Nevím.“

„Kolik vás to stálo?“

„Nevím. Platil jsem u přepážky. Něco přes dva rubly. Bavili jsme se dost dlouho o tom veletrhu. Chtěl jsem slyšet její hlas.“

Tentokrát bylo na Bradym, aby byl zticha a čekal.

„Měl jsem pocit, že dokud spolu mluvíme, je všechno v pořádku. Ona že je v pořádku.“

Brady chvíli počkal, a pak to proti našemu očekávání uzavřel. „Takže jenom takové prázdné řeči,“ nadhodil a začal ukládat svá lejstra zpátky do té dědečkovy aktovky.

„Přesně,“ potvrdil Barley. „Společenská konverzace.“

„Mezi dvěma dobrými známými,“ doplnil Brady a zaklapl aktovku. „Díky, Barley. Obdivuju vás.“

Seděli jsme v obrovském salónu, Brady uprostřed. Barley už byl pryč.

„Koukejte se ho zbavit, Clive,“ doporučoval Brady stále velmi zdvořilým hlasem. „Je to cvok, představuje velké riziko, moc přemýšlí. Modráček dělá takové vlny, že byste tomu nevěřili. Na odpovědných místech je všechno vzhůru nohama, generálům od letectva hrozí infarkty, ministerstvo obrany tvrdí, že Barley je nástroj, který má otupit naši ostražitost, Pentagon ječí, že sí-aj-ej jim podstrkuje padělek. Vaše jediná naděje je, když toho člověka vyhodíte a zapojíte do věci profesionála. Někoho z našich.“

„Modráček se s profesionálem vůbec nebude bavit,“ řekl na to Ned. Z jeho tónu jsem vyciťoval, že se v něm všechno vaří, a věděl jsem, že ten hrnec brzy přeteče.

I Skelton měl návrh. Bylo to poprvé, kdy jsem ho slyšel promluvit, a musel jsem natahovat uši, abych vůbec mohl vnímat jeho kultivovaný, univerzitou vypěstovaný hlas.

„Vykašlete se na Modráčka,“ prohlásil. „Na něm se nedá stavět. Je to zrádce, magor, kterého žere svědomí, a ví Bůh, co všechno vlastně ještě je. Trošku mu připalte chodidla. Povězte mu, že jestli přestane spolupracovat, prodáme ho jeho vlastním lidem, i s tou holkou.“

„Když Goethe nebude zlobit, dostane sladkou odměnu. O to se postarám,“ sliboval Brady. „Milión není problém. Radši deset miliónů. Když ho patřičně vyděsíte a pořádně mu zaplatíte, možná naši neandrtálci uvěří, že je to Někdo. Russelle, pozdravujte doma. Clive, bylo mi potěšením. Ahoj Harry. Ahoj Nede.“

Se Skeltonem po boku se vydal ke dveřím.

Ale Ned se ještě nehodlal rozloučit. Nezvýšil hlas ani nebouchl pěstí do stolu, ale zároveň také nezkrotil temný lesk svých očí a vztek, který se mu do toho hlasu dral.

„Brady!“

„Něco vás napadlo, Nede?“

„Modráček se nenechá zblbnout. Ani jimi, ani vámi. To vydírání je možné krásně naplánovat, ale v praxi to nebude fungovat. Poslechněte si ty pásky, když mi nevěříte. Modráček se chce stát mučedníkem. U mučedníků vyhrožováním nic nezmůžete.“

„A co s nimi mám tedy dělat?“

„Lhal vám Barley?“

„Ne tak, aby to stálo za řeč.“

„On je to totiž přímej chlap. Celý ten případ je takový. Nikdo nic nepředstírá. Umíte si ještě něco takového představit? Vy ve všem pořád hledáte nějaké záludnosti, ale Modráček jde přímo za svým cílem. A za svého prostředníka si vybral Barleyho. Barley je naše jediná šance.“

„Ale do toho děvčete je zamilovaný,“ namítl Brady. „Je to komplikovaný člověk. Riziková osoba.“

„Zamilovaný je do stovek děvčat. Vyjede po každé, kterou potká. Už je prostě takový. Není to Barley, kdo moc přemýšlí. Jsou to vaši lidé.“

Bradyho to zaujalo. Ne že by to nějak ovlivnilo jeho přesvědčení, pokud vůbec nějaké měl. Ale zajímalo ho Nedovo přesvědčení. „Pracoval jsem na spoustě případů,“ pokračoval Ned. „Vy taky. Některé nejsou nikdy jasné, i když už třeba dávno skončily. Tenhle je jasný od prvního dne, a pokud mu někdo hází výhybky, jsme to my sami.“

Nikdy jsem ho neslyšel mluvit s takovým zápalem. A Sheriton zřejmě také ne, protože se na něj díval jako zkamenělý, a možná právě proto se Clive cítil povinován vložit se do toho s fanfárou z civilně správní hudby na odchodnou. „Tedy já si opravdu myslím, že máme k dispozici spoustu látky k přemýšlení, Brady. Russelle, musíme si to důkladně probrat. Třeba se najde nějaká střední cesta. Aspoň doufám. Proč si nevezmeme ty záznamy a ještě jednou si je neproklepneme? Měli bychom si to všechno přehrát ještě jednou.“

Ale nikdo se neměl k odchodu. Přes všechny Cliveovy frázovité výzvy se Brady ani nehnul, jako by se zpod obvyklé masky klubala skutečná lidská podoba.

„Nikdo nás neplatí kvůli bratrské lásce, Nede. To určitě není ten pravý důvod, proč se my špióni na světě vyskytujeme.“ Usmál se. „Myslím, že kdyby pravidla téhle hry určovala normální lidská slušnost, vedl byste tuhle akci vy, a ne tady pan náměstek Clive.“

Clivea tenhle předpoklad příliš nepotěšil, ale to mu nebránilo v tom, aby šel Bradyho vyprovodit k jeho džípu.

Chvíli jsem si myslel, že v místnosti se mnou zůstali jen Ned a Sheriton, ale potom jsem v otevřených dveřích spatřil Randyho, po jehož tváři se rozléval výraz posvátného ustrnutí. „To byl Brady. Ten Brady?“ ptal se bez dechu. „Ten Brady, co byl snad u všeho?“

„Ne, byla to Greta Garbo,“ usadil ho Sheriton. „Prosím vás, Randy, jděte pryč, ano?“

Měl bych vám teď podrobně vyprávět, jak to pokračovalo dál, jak si Sheritonovi mládenci Barleyho zase vyzvedli a pak s ním chodili po pobřeží a žertovali s ním, jak potom vytáhli plán Leningradu a pracně s ním lokalizovali krám, kde koupil slečně Coadové ten rysí klobouk, ujasnili si, jak za něj zaplatil a co se mohlo stát s pokladní stvrzenkou, pokud vůbec existovala, zjistili si, jestli ten klobouk přihlásil po příletu na Gatwick při celní prohlídce, a přesně určili, z které leningradské pošty volal Kátě do Moskvy.

Měl bych vám popsat hodiny volna, které jsem s Nedem večer trávil posedáváním kolem Barleyho loděnice, kdy jsme se ho marně pokoušeli vyburcovat z jeho zamlklého sebezpytování.

Neboť od okamžiku, kdy vyslovil souhlas s tím, aby byl podroben té sérii výslechů, se nám nikdy nepřestal vzdalovat – cítil jsem to i ve chvílích, kdy jsme s ním mluvili.

A pak přišlo to ráno (byl to den jako zvoneček, jak se tam říká, a musel to být nejspíš čtvrtek), kdy malým letadlem, které startovalo z bostonského Loganova letiště, přiletěli Merv a Stanley – právě včas, aby stihli svou oblíbenou snídani, to jest slaninu a lívance s čistým javorovým sirupem.

V Randyho kuchyni jejich chutě už dobře znali.

Byli to takoví medvědi, přívětiví, zemití chlapci s pemzovitými tvářemi a velkýma rukama, a když dorazili, vypadali jako nějaké duo z varieté, s těmi tmavými plstěnými klobouky na hlavě a s cesťáckým kufrem, který s sebou přivlekli a který pak měli během jídla při sobě a později opatrně postavili na hnědočervenou podlahu kulečníkového sálu.

Díky svému povolání měli zcela bezvýrazné obličeje, ale jinak to byly typy, které i my v naší britské službě máme nejraději – přímí, loajální, nekomplikovaní pěšáci, kteří mají na starosti určitou práci a doma děti, o něž se musejí starat, lidé, kteří mají rádi svou vlast a nenadělají kolem toho moc řečí.

Merv měl vlasy ostříhané na kratičkého ježka. Stanley měl nohy do ó a v klopě nějaký odznak.

„Můžete být třeba Kristus Pán, pane Browne. Můžete být písařka na stroji, která dostává patnáct set měsíčně,“ vykládal Sheriton. Stáli jsme v kroužku v Barleyho loděnici, v nejistém očekávání věcí příštích. „Je to černokněžnictví, je to alchymie, je to spiritismus, je to hádání z čajových lístků. Ale když tím úspěšně neprojdete, jste v pytli.“

Potom promluvil Clive. Ten dovedl zdůvodnit cokoli. „Jestli nemá co skrývat, proč by se měl něčeho bát?“ prohlásil. „Oni mají tuhle hračku, my zase zákon o ochraně státního tajemství.“

„Jak se na to dívá Ned?“ zeptal se Barley.

Znělo to však dost odtažitě.

Z Nedovy odpovědi zaznívala porážka, na kterou nikdy nezapomenu, a bylo ji vidět i v jeho očích. Barleyho výslech, který prováděl Brady, otřásl Nedovou vírou v sama sebe a vzbudil v něm pochybnosti i o jeho agentovi Barleym.

„Musíte se rozhodnout sám,“ řekl rozmrzele. A jakoby pro sebe dodal: „A vůbec vám to nezávidím, jestli chcete vědět.“

Barley se pak obrátil ke mně, stejně jako to udělal tehdy, když jsem se ho zeptal, je-li ochoten podrobit se americkým výslechům.

„Co si o tom myslíte vy, Harry? Co mám udělat?“

Proč chtěl mermomocí znát můj názor? To nebylo fér. Myslím, že jsem se tvářil stejně otráveně jako Ned. V každém případě mi moc dobře nebylo, i když jsem dokázal bezstarostně pokrčit rameny. „Buď jim udělejte to potěšení a vyhovte jim, nebo je pošlete do háje. Je to na vás,“ odpověděl jsem, obdobně jako při první příležitosti.

Typický právní alibismus.

Barley opět znehybní a zmlkne. Nerozhodnost v něm pozvolna ustupuje rezignaci. Dívá se oknem na moře, a my jako bychom, tam vůbec nebyli. „No, doufejme, že mě nepřistihnou, jak říkám pravdu,“ uzavře to potom.

Vstane a zakroutí párkrát rukama v zápěstí, uvolní se v ramenou, a my ostatní se jako kohorta sluhů navzájem přesvědčujeme kradmými pohledy a nenápadným přikyvováním, že náš pán řekl ano.

Při své práci projevují Merv a Stanley činorodost mistrů popravčích. To křeslo si buď přivezli s sebou, nebo ho pro ně na ostrově přechovávali pro případ potřeby – vzpřímený dřevěný trůn se zoubkovaným opěradlem na levé straně. Merv ho připojoval k zásuvce a Stanley zatím mluvil k Barleymu tónem hodného dědečka.

„Pane Browne, tohle není situace, kdy byste měl počítat s nějakým nepřátelským zaujetím vůči sobě. Velmi nám záleží na tom, abyste si k vyslýchajícímu nevytvářel žádný vztah. Člověk, který provádí výslech, není váš protivník, je to činitel naprosto nestranný. Veškerou práci provádí automaticky samo to zařízení. Sundejte si laskavě sako, pane, není třeba vyhrnovat si rukávy, prosím, a rozepněte si košili. Děkuji. A teď klid, prosím, naprosto se uvolněte.“

Mezitím Merv omotal Barleymu levý dvouhlavý pažní sval manžetou na měření krevního tlaku, aby se mu mohla v lokti naplnit tepna. Pak do manžety napumpoval vzduch, až ciferník ukázal padesát miligramů. Zároveň Stanley, se zaujetím boxerského sekundanta, omotal Barleymu hrudník jednocoulovou pogumovanou trubicí, přičemž dbal na to, aby ho nemohla dřít do bradavek. Potom Stanley instaloval další trubici kolem Barleyho břicha a Merv mu upevnil na dva prostřední prsty levé ruky dvojitý prstový návlek s elektrodou uvnitř, který umožňoval sledování činností potních žláz a galvanizovanou reakci kůže a změny její teploty, které subjekt měření, za předpokladu, že má něco na svědomí, nemůže kontrolovat – tak alespoň tvrdí ti, co na tuhle proceduru přísahají. Dal jsem si to předem vysvětlit od Stanleyho, jako starostlivý příbuzný, který si před operací někoho blízkého vyžádá od lékařů poučení o jejím detailním průběhu. Někteří obsluhovatelé detektoru lži ještě připevňují vyšetřovanému kolem hlavy cosi jako encefalograf. To Stanley nedělá. Někteří polygrafici dokonce na vyšetřovaného rádi křičí a snaží se ho rozrušit. To Stanley rovněž nedělá. Stanley je toho názoru, že obviňující otázky většinu lidí vyvedou z míry, ať už mají svědomí čisté nebo zatížené.

„Pane Browne, budeme vás prosit, abyste zůstal naprosto v klidu. Žádný pohyb, ani rychlý, ani pomalý,“ žádal Merv. „Pokud byste se pohnul, vyvolalo by to vážnou poruchu v záznamu a museli bychom otázky opakovat, což by test nežádoucím způsobem prodlužovalo. Předem děkuji. Nejdříve si musíme stanovit normu. Touto normou myslím výšku hlasu, úroveň fyzikální reakce – představte si seismograf: vy jste země, ve vás vzniká porucha. Takže pozor. Odpovídat budete Ano nebo Ne, prosím, a to vždycky pravdivě. Po každých osmi otázkách uděláme pauzu a snížíme tlak v té manžetě, aby vás to nezačalo obtěžovat. Během té přestávky si můžeme normálně povídat, ale žádné legrácky, prosím, žádné nepatřičné vzrušování. Jmenujete se Brown?“

„Ano.“

„Máte jiné jméno, než to, které tady užíváte?“

„Ano.“

„Narodil jste se v Británii, pane Browne?“

„Ano.“

„Cestoval jste sem letadlem, pane Browne?“

„Ano.“

„Cestoval jste sem lodí, pane Browne?“

„Ne.“

„Odpovídal jste doposud na mé otázky pravdivě, pane Browne?“

„Ano.“

„Hodláte na moje otázky odpovídat pravdivě i v dalším průběhu tohoto testu?“

„Ano.“

„Děkuji vám,“ řekl Merv s jemným úsměvem a Stanley upustil vzduch z manžety. „Tomuhle říkáme irelevantní otázky. Jste ženatý?“

„V současné době nikoli.“

„Máte děti?“

„Dvě.“

„Chlapce, či děvčata?“

„Jednoho chlapce, jedno děvče.“

„Moudrý muž. V pořádku?“ Začal do manžety opět pumpovat vzduch. „Teď přejdeme k relevantním otázkám. Jen klid. To je ono. Výborně.“

V otevřeném kufru kreslily čtyři tenounké pařátky na milimetrový papír čtyři nafialovělé kontury a ve čtyřech ciferníčcích nervózně těkaly čtyři černé ručičky. Merv si připravil štůsek papírů s otázkami a posadil se k malému stolku vedle Barleyho. Ani Russel Sheriton nesměl znát otázky, které připravili anonymní inkvizitoři u zelených stolů v Langley. Žádným Barleyho spolupozemšťanům nebylo dovoleno narušit svým kontaminovaným dechem mystickou moc přístroje.

Merv hovořil naprosto rovným tónem. Na objektivní nezaujatost svého hlasu musel být hrozně pyšný. Jeho prostřednictvím se stával Pochodem Času. Připadal, si jako pracovník houstonského řídícího střediska kosmických letů.

„Jsem vědomě zapojen do spiknutí, jehož cílem je podsunout výzvědným službám Velké Británie a Spojených států amerických nepravdivé informace. Ano – jsem takto zapojen. Ne – nejsem takto zapojen.“

„Ne.“

„Mým cílem je prosazovat mír mezi národy. Ano, či ne?“

„Ne.“

„Spolupracuji se sovětskou výzvědnou službou.“

„Ne.“

„Jsem hrdý na své poslání v boji za světový komunismus.“

„Ne.“

„Pracuji ve spojení s Niki Landauem.“

„Ne.“

„Niki Landau je můj milenec.“

„Ne.“

„Byl to můj milenec.“

„Ne.“

„Jsem homosexuál.“

„Ne.“

Přestávka, ve které Stanley opět snížil tlak. „Jak se cítíte, pane Browne. Nebolí vás to moc?“

„Ani trošku, příteli. Dělá mi to moc dobře.“

Ale všiml jsem si, že se na něj v těch přestávkách nedíváme. Upírali jsme oči na podlahu nebo na svoje ruce nebo na větrem rozkývané stromy za okny. Teď byla řada na Stanleym. Příjemnější tón, ale táž mechanická plochost.

„Pracuji ve spojení se ženou jménem Káťa Orlovová a s jejím milencem.“

„Ne.“

„Je mi známo, že muž, kterému říkám Goethe, je sovětský agent.“

„Ne.“

„Materiál, který mi předal, byl připraven sovětskou výzvědnou službou.“

„Ne.“

„Jsem obětí sexuálních intrik.“

„Ne.“

„Jsem vydírán.“

„Ne.“

„Jsem pod silným tlakem.“

„Ano.“

„Sovětů?“

„Ne.“

„Vyhrožuje se mi finančním zruinováním, nebudu-li spolu-pracovat se Sověty.“

„Ne.“

Další přestávka. Třetí kolo. Řada je na Mervovi. „Lhal jsem, když jsem říkal, že jsem z Leningradu telefonoval Kátě Orlovové.“

„Ne.“

„Z Leningradu jsem volal svému sovětskému řídícímu orgánu a informoval jsem ho o svém rozhovoru s Goethem.“

„Ne.“

„Jsem milencem Káti Orlovové.“

„Ne.“

„Byl jsem kdysi milencem Káti Orlovové.“

„Ne.“

„Jsem vydírán v souvislosti se svým vztahem ke Kátě Orlovové.“

„Ne.“

„Při tomto výslechu jsem dosud hovořil pouze pravdu.“

„Ano.“

„Jsem nepřítelem Spojených států amerických.“

„Ne.“

„Mým cílem je oslabit vojenskou připravenost Spojených států amerických.“

„Mohl byste mi tohle zopakovat ještě jednou?“

„Zastav to,“ řekl Merv a Stanley to v tom kufru zastavil. Merv vepsal na milimetrový papír zápisu nějakou poznámku. „Prosím vás, pane Browne, nenarušujte nám rytmus. Máme za to, že to vyšetřovaní dělají schválně, když chtějí odrazit nějakou nepříjemnou otázku.“

Čtvrté kolo, a opět Stanley. Otázky odeznívaly jedna za druhou a bylo jasné, že si nebudou klást žádné meze a budou čím dál vulgárnější. Barleyho Ne zaznívalo v umrtvujícím rytmu a s posměšnou pasivitou. Zůstával sedět přesně tak, jak si ho připravili. Nikdy jsem nezažil, že by se takhle dlouho ani nepohnul.

Opět test přerušili, ale Barley se teď už mezi jednotlivými koly neuvolňoval. Jeho nehybnost se stávala nesnesitelnou. Měl zvednutou bradů, zavřené oči, a jako by se usmíval. Ví Bůh, čemu asi. Někdy jeho Ne zaznělo ještě dřív, než příslušná věta dozněla. Jindy naopak váhal s odpovědí tak dlouho, že se oba muži zarazili a vzhlédli, jeden od svých ciferníčků, druhý od svých lejster, a mně se zdálo, že se jich zmocňuje běžná obava mučitele, zda to trošku nepřehnal a nezmáčkl svou oběť přespříliš. Až se nakonec znovu ozvalo Ne, ani hlasitější, ani tišší – jako dopis, který se poštou zdržel.

Odkud se bere stoický klid toho chlapa? Na všechno pořád ne, ne, ne. Proč tam takhle strnule sedí, jako člověk, který se duševně připravuje na příkoří, která ho čekají, a trpělivě opakuje to svoje Ne? Co ta poddajnost znamená, to ne, ano, ne, ne, až do oběda, kdy ho od toho přístroje odepnou?

Avšak v jiné části mozku jsem nacházel odpověď, i když jsem ji ještě nedokázal přesně formulovat: jeho realita se přesunula někam úplně jinam.

Špionáž, to je čekání.

Čekali jsme tři dny, a ty hodiny si dosud můžete odpočítat v mých šedivých vlasech. Rozdělili jsme se podle svého služebního zařazení: Sheriton odcestoval s Bobem a Clivem do Langley; Ned zůstal se svým člověkem na ostrově, a Palfrey tam uvízl pro všechny případy s nimi, i když mi bylo záhadou, v čem bych jim vlastně mohl být nějak užitečný. V té době už mi ten ostrov šel pěkně na nervy a podezíral jsem, že Nedovi a Barleymu taky, i když jsem se ani k Nedovi nedokázal dostat blíž než k Barleymu. Duchem se pohyboval jinde a byl úplně bez nálady. Něco se stalo s jeho sebevědomím.

Takže jsme čekali. A abychom se trochu rozptýlili, hráli jsme šachy, i když jsme jen zřídka partii dokončili. A poslouchali jsme, jak Randy bájí o své jachtě. A čekali, až se ozve telefon. A naslouchali skřekům ptáků a tepotu moře.

Bylo to k nevydržení, a vrtochy toho izolovaného místa s jeho umouněnou oblohou a bouřkami a záblesky idylické krásy všechno ještě zhoršovaly. Obklopila nás „žalářní mlha“, jak tomu říkal Randy, a s ní nerozumná obava, že už se z toho ostrova nikdy nedostaneme. Mlha se zvedla, ale trčeli jsme tam pořád. Společný osud by nás býval měl sblížit, ale ti dva se uzavřeli do svých království. Ned do svého pokoje, Barley do přírody venku. Déšť bičoval ostrov jako kulometná palba, ale když jsem vyhlédl oknem ven, spatřil jsem ho, jak se v nepromokavém plášti potuluje po útesu a zvedá při tom kolena, jako by zápasil s nepohodlnými botami, a jednou jsem ho uviděl, jak s Edgarem, jedním ze strážných, hraje na břehu s kusem vyplaveného dřeva a s tenisákem improvizovaný kriket. Když vysvitlo slunce, nosil na hlavě starou modrou námořní čepici, kterou objevil v lodním kufru ve svém pokoji. Tvářil se pod ní zachmuřeně, oči zahleděné do dálav na dosud nedobyté kolonie. Jednoho dne se Edgar přihasil se starým světlehnědým psem, kterého někde sebral, a s Barleym se bavili tím, že ho nechávali běhat mezi sebou od jednoho k druhému. Jindy se u pevninského pobřeží konala regata a na obzoru se tam objevilo hejno bílých jachet, připomínající řádku drobných dětských zoubků. Barley stál na břehu a sledoval je nekonečně dlouho, očividně tím plachetnico-vým karnevalem fascinován, a opodál stál Edgar a sledoval Barleyho.

Myslí na svou Hannu, napadlo mě. Čeká, až mu život přinese okamžik volby. Až mnohem později mi došlo, že někteří lidé se tímto způsobem nerozhodují.

Můj poslední obraz ostrova se halí do mile zkreslujícího snového oparu. Předtím jsem s Clivem telefonoval pouze dvakrát, a z jeho strany to byla jen jakási kamufláž. Jednou chtěl vědět, „jak se vede vašim přátelům“, a Ned mi pak řekl, že se ho už ptal na totéž. A podruhé chtěl slyšet, co jsem zařídil v záležitosti Barleyho finančních náhrad, včetně podpory jeho firmy, a jestli ty peníze půjdou z našich vlastních zdrojů, nebo z nějakých dodatečných fondů. Měl jsem s sebou pár poznámek, takže jsem ho mohl informovat.

Je poledne a na verandu právě přinesli The New York Times a Washington Post. Začnu v nich listovat, a najednou slyším Randyho, jak huláká na strážné, aby zavolali Neda k telefonu. Otočím se a vidím ho, jak vchází ze zahrady a kráčí přes halu do spojové místnosti. Zvednu oči a spatřím Barleyho, nehybnou siluetu, stojící na podestě prvního patra. Byly tam nějaké staré knihovní skříně a Barley toho rána umluvil Randyho, aby mu je odemkl, že se chce na ty knihy podívat. Je to ta podesta s půlkruhovým oknem, které přes záhony hortenzií shlíží na moře.

Barley stojí ke mně zády, v jedné dlouhé ruce mu visí nějaká kniha, a obzírá Atlantik. Je rozkročený, volnou ruku má zvednutou někam k hlavě, jak mívá ve zvyku, jako by si ji chránil před úderem. Musel slyšet všechno, co se dělo – Randyho hulákání, potom Nedovy rychlé kroky přes halu a po nich prásknutí dveří spojové místnosti. Podlaha v přízemí je dlážděná a zvuky kročejů se nesou šachtou schodiště vzhůru jako skřípavé kostelní zvony. Teď je právě slyším, protože Ned vychází ze spojové centrály, udělá několik kroků a zastaví se.

„Harry! Kde je Barley?“

„Tady,“ ozve se Barley poklidně shora přes zábradlí.

„Prověřili vás!“ křičí Ned rozjásaně jako školák. „Omlouvají se vám. Mluvil jsem s Bobem, mluvil jsem s Clivem, mluvil jsem s Haggartym. Už dlouhá léta neměli co dělat s tak důležitým případem, jako je Goethe. Je to oficiálně potvrzené. Stoprocentně ho berou. Teď už to nikdo nebude brzdit. Porazil jste celý jejich aparát.“

Ned už si mezitím musel zvyknout na Barleyho odtažité chování, takže ho nemělo překvapit, že Barley nedal nijak najevo, že ho slyšel. Stále ještě upíral oči na Atlantický oceán. Zdálo se mu, že tam vidí potápějící se malý člun? To se stává každému. Pozorujte delší dobu mořskou hladinu u pobřeží státu Maine, a budete je vidět všude – položenou plachtu, převrácený kýl, tu a tam hlavu nebo ruku ztroskotance, klesající pod rozhoupanou hladinu a mizející pod ní na věky. Musíte se opravdu dlouho dívat, než pochopíte, že to, co vidíte, jsou pouze rybařící mořští orlové či kormoráni.

Avšak když je Ned rozrušený, leccos se ho dokáže hluboce dotknout. To jsou ony vzácné okamžiky, kdy profesionál v něm poleví ve střehu a je možné zahlédnout člověka, který má daleko k dokonalosti. „Poletíte zase do Moskvy, Barley! To jste přece chtěl, ne? Dotáhnout to do konce?“

A Barley si konečně uvědomil, že ranil Nedovy city, a tak se napůl otočil, aby Ned mohl spatřit jeho úsměv. „Jistě, příteli. Samozřejmě. Přesně to jsem chtěl.“

Mezitím volají do spojové místnosti mě. Randy na mě mává, abych tam šel.

„To jste vy, Palfrey?“

„Jsem to já.“

„Langley přebírá celý případ,“ oznamuje mi Clive, jako by to byla druhá část té velké noviny. „Kvalifikují to jako akci přednostního významu, Palfrey. Dál už ani jít nemůžou,“ dodává, aby mě uklidnil.

„Výborně. Gratuluju,“ povídám, oddálím sluchátko od ucha a nevěřícně na něj zírám, zatímco z něj Cliveovy afektovaně pomalé pokyny odkapávají jako voda z kohoutku, který nikdo nedokáže dotáhnout. „Prosím vás, Palfrey, připravte ihned návrh vzájemné dohody, a začněte pracovat na regulérní smlouvě, která by zajišťovala finanční krytí obvyklých nepředvídatelných výdajů. Zobají nám z ruky, takže počítám s tím, že si nebudete brát servítky. Jednejte zásadově, ale fér. Máme co dělat s velice realistickými pány, Palfrey. Velice paličatými.“

A další řeči. A ještě další. A zase další. Langley převezme péči o Barleyho důchod a pozdější konsolidaci ještě před převzetím plného operačního řízení všech akcí. Langley se bude rovnocenně podílet na řízení informačního zdroje, ale v případě vzájemného nesouhlasu bude mít rozhodující slovo.

„Připravují vyčerpávající seznam jednotlivých bodů celé problematiky, Palfrey, kompletní jídelníček. Projednávají ho na ministerstvu zahraničí, obrany, v generálním štábu, ve vědecko-výzkumných útvarech. Prodiskutují nejzávažnější aktuální otázky, všechno sepíšou a pak požádají Modráčka, aby se k tomu vyjádřil. Uvědomují si obrovské riziko, které to s sebou nese, ale to je neodrazuje. Risk je zisk, říkají si. Mají odvahu.“

Mluví tónem vysoce postaveného diplomata. Konečně sedí na koni. „V tomhle souboji aktivních obran nic neexistuje ve vzduchoprázdnu, Palfrey,“ poučuje mě nadutě, a já bych dal krk na to, že cituje něco, co od někoho slyšel sotva před hodinou. „Je to věc nejjemnějšího vyladění. Každá jednotlivá otázka je stejně důležitá jako každá jednotlivá odpověď. Vědí to. To je jim naprosto jasné. Tomu informačnímu zdroji nemůžou prokázat větší kompliment, než když pro něj připraví takový nijak necenzurovaný dotazník. Něco takového neudělali už dlouhou řadu let. Nemá to precedens. Alespoň z nedávné doby.“

„Je to známo Nedovi?“ zeptal jsem se, když mě konečně pustil ke slovu.

„Co vás napadá! Nikdo z nás to nemůže znát. Jde o strategická tajemství nejvyššího řádu.“

„Měl jsem na mysli, jestli ví, že jste jim daroval jeho člověka.“

„Potřebuju, abyste ihned odletěl sem do Langley a dojednal s vašimi kolegy tady odtud všechny podmínky. Randy zařídí přepravu. Palfrey?“

„Ví o tom?“ ptal jsem se ještě jednou.

Clive vyrobil jednu ze svých telefonních odmlk, ve kterých velkodušně poskytuje lidem prostor, aby si rozebrali, v čem dělají chybu.

„Ned bude informován, jakmile se dostane zpátky do Londýna, nemějte péči. To bude velmi brzy. Do té doby počítám s tím, že mu nic neřeknete. Úlohu ruské sekce nechce nikdo snižovat. Sheriton si této vazby velmi cení. V jistém ohledu její význam ještě vzroste, možná nastálo. Ned by měl být vděčný.“

Nikdo tu zprávu nepřijal s větším potěšením než britský komerční tisk. Manželství s budoucností, vytrubovaly ve svém informativním článku o chystaném moskevském knižním veletrhu Knižní novinky o pár týdnů později. Už delší dobu se proslýchá, že se chystá spolupráce mezi nakladatelstvím Aber-crombie & Blair, Norfolk Street, Strand, a firmou Potomac Traders, s. s r. o., Boston, Massachusetts, a nyní můžeme oznámit, že je ruka v rukávě! Metrákový americký podnikatel Jack Henziger uzavřel dohodu s Barley m Scottem Blairem z A. & B. o založení nového společného podniku s názvem Potomac & Blair, který má v úmyslu výrazně se prosadit na rychle se otvírajících trzích východního bloku. „Tohle je výkladní skříň do zítřka,“ prohlašuje optimisticky Henziger.

Moskevský knižní veletrhu, pozor, přicházejí!

Ten článek doprovázela zdařilá fotografie, na které si Barley s Jackem Henzigerem potřásají rukama přes vázu s květinami. Snímek byl pořízen naším fotografem v konspiračním domě v Knightsbridge. Květiny opatřila slečna Coadová.

Den po návratu z ostrova jsem se sešel s Hannou a těšil jsem se, že se spolu pomilujeme. Připadala mi nějak vyšší a plavější, ale to se mi zdála vždycky, když jsem ji delší dobu neviděl. Bylo to ve čtvrtek, kdy vozila svého čtrnáctiletého syna Gilese k nějakému pochybnému doktorovi kousek od Harley Street. O Gilese jsem se nikdy moc nezajímal, pravděpodobně proto, že mi bylo známo, že byl počat během jedné peripetie, kdy jsem ji zase jednou poslal zpátky k Derekovi. Seděli jsme v naší obvyklé ošklivé kavárně, popíjeli odporný čaj a čekali, až ten doktor s jejím synáčkem skončí. Kouřila, což silně nesnáším. Ale toužil jsem po ní, a ona to dobře věděla.

„Kde přesně v Americe?“ ptala se, jako by na tom záleželo.

„Nevím. Na nějakém ostrově plném mořských orlů a hnusného počasí.“

„Určitě to nebyli opravdoví mořští orlové.“

„Byli, vážně. Nejsou tam nic zvláštního.“

A z napětí, které se zračilo v jejích očích, jsem vyčetl, že i ona mě chce.

„Co se dá dělat, musím odvézt Gilese domů,“ řekla, když jsme si navzájem dostatečně důkladně přečetli myšlenky.

„Pošli ho domů taxíkem,“ navrhl jsem.

Ale to už jsme zase stáli naježení proti sobě, a ta pravá chvíle byla tatam.

13

Káťa si vyzvedla Barleyho v neděli v deset hodin dopoledne v prostoru před obrovským hotelem Meždunarodnaja, kde chtěl Henziger mermomocí bydlet. Návštěvníci ze Západu říkají tomu hotelu familiárně Mež. Wicklow s Henzigerem se usadili v groteskně velikánské vstupní hale, připraveni sledovat jejich šťastné shledání a odjezd.

Byl krásný den a Barley na ni začal čekat velmi brzy. Přecházel před hotelem mezi limuzínami s neprůhlednými okénky, které v nepřetržitém proudu přivážely a odvážely kmenové náčelníky z Třetího světa. Konečně mezi nimi jako výbuch veselí na pohřbu zazářila její červená lada. Annina bílá ručka plápolala vzadu z okénka jako kapesník a Sergej, sedící vedle ní vzpřímené jako rudý komisař, třímal v rukou podběrák.

Bylo radno, aby si Barley napřed všímal dětí. Rozmýšlel si to předem a dospěl k závěru, že to bude nejvhodnější. Teď už bylo všechno důležité, nic nebylo možné ponechat náhodě. Nejdříve tedy nadšeně zamával na obě děti a zadním okénkem se zašklebil na Annu, a pak si teprve dovolil nahlédnout dopředu, kde na sedadle spolujezdce důstojně trůnil strýček Matvej. Vyholená snědá tvář mu zářila jako nablýskaný kaštan a námořnické oči pomrkávaly pod kšiltem kostkované čepice. Na počasí nezáleželo – Matvej si na počest velkého Angličana vzal na sebe to nejlepší, co měl: keprové sako, zánovní boty a motýlka. Na klopě měl připnuté zkřížené smaltované revoluční vlaječky. Matvej stočil svoje okénko a Barley jím prostrčil ruku dovnitř, podal ji Matvejovi a přitom halasně opakoval: „Buďte zdráv, buďte zdráv…“ A teprve potom se odvážil podívat na Káťu. Nastala drobná pauza, jako by zapomněl svůj text nebo ho zmátlo, jak je krásná, a potom se na ni usmál.

Avšak Káťa takovou zdrženlivost neprojevila.

Vyskočila z vozu. Měla na sobě špatně střižené kalhoty, ale vypadala v nich báječně. Oběhla vůz a hnala se k němu, rozzářená štěstím a důvěrou v něj. „Barley!“ vykřikla, a když dorazila k němu, rozpřáhla náruč tak doširoka, že se mu k objetí potěšeně a bezelstně nabídlo celé její tělo. Pak to ovšem jako správná ruská dívka korektně přistřihla – odstoupila od něj, i když si ho stále ještě držela, a prohlížela si jeho tvář, vlasy a starodávné výletní oblečení, a při tom neustále štěbetala v záplavě spontánní radosti z opětovného shledání.

„To je nádherné, Barley. Já jsem tak ráda, že vás zase vidím!“ volala. „Vítejte na knižním veletrhu, vítejte zase v Moskvě. Matvej tomu nemohl věřit, když jste volal z Londýna. ‚Angličani byli vždycky naši přátelé,‘ prohlásil. ‚Naučili Petra námořnímu umění, a kdyby se Petr neuměl plavit po moři, neměli bychom dnes žádné loďstvo.‘ Myslel tím Petra Velikého, chápejte. Matvej žije jenom pro Leningrad. Jak se vám líbí Voloďův nový vůz? Jsem tak šťastná, že má konečně něco, co může milovat!“

Pustila se ho a Barley jako pošetilý idiot, kterým se nyní jevil být, najednou vykřikl: „Panebože, málem bych na ně zapomněl!“ Myslel tím příruční tašky, které postavil ke zdi u vchodu do hotelu. Když se s nimi vrátil, pokoušel se Matvej vylézt z vozu, aby mu udělal vpředu místo, ale Barley o tom nechtěl ani slyšet.

„Ne, ne, ne, ne! Já chci sedět vzadu s dvojčaty. Ale stejně moc děkuju, Matveji.“ Potom nasoukal svoje dlouhé télo do vozu, složil ho na zadní sedadlo, jako by zaparkovával nemotorný náklaďák, a při tom rozdával balíčky s dárky. Dvojčata se na něj hihňala v posvátném obdivu: ten velký kolohnát, co se k nám dozadu sotva vejde, přijel ze Západu a přinesl nám anglickou čokoládu, švýcarské barvičky a omalovánky, pro každého jeden sešit, a oběma společně výbor z prací pro děti Beatrix Potterové v anglickém originálu, a strýčkovi Matvejovi nádhernou novou fajfku, o které Káťa prohlásila, že si nikdo nedokáže představit, jakou radost mu tím udělal, a váček s anglickým tabákem, aby do ní měl co kouřit.

A Kátě toho přivezl tolik, že jí to bude stačit do konce života – rtěnky a svetřík a voňavky a francouzský šátek, tak nádherný, že ho snad bude škoda nosit.

A to všechno se stačilo odehrát, ještě než Káťa poodjela z příjezdového prostoru Meže a drncavě se propracovala na hlavní komunikaci. Vykládala o knižním veletrhu, který příštího dne začínal, a přitom se s nevelkým úspěchem snažila vyhnout vodou zatopeným dírám ve vozovce.

Mířili zhruba na východ. Nad hlavami jim viselo přátelské zlaté zářijové slunce, které dokázalo zkrášlit i ošklivá moskevská předměstí. Vjeli na ponurou rovinu moskevského okolí, s jeho polnostmi bez vlastníků, opuštěnými kostely a ohrazenými transformátory. Podél silnice se tu a tam vyskytovaly shluky omšelých venkovských chalup, připomínající starodávné chatky někde na mořské pláži, a jejich zdobné štíty a oplocené zahrádky upomínaly Barleyho jako vždy na anglická venkovská nádražíčka z jeho mládí. Ze svého sedadla vpředu se je Matvej pokoušel otrávit novou fajfkou a skrz oblaka kouře si ji přímo extaticky pochvaloval. Avšak Káťa mu nevěnovala pozornost, protože byla plně zaujata průvodcovským výkladem.

„Tamhle za tím kopcem jsou obrovské slévárny, Barley. Ta ošuntělá betonová budova nalevo patří jednomu velkému kolchozu.“

„Prima!“ hlaholil Barley. „Fascinující! Ale že máme krásný den, co?“

Anna si vysypala pastelky do klína a zjistila, že když barvičce nasliní špičku, zanechává za sebou vlhkou barevnou stopu. Sergej na ni naléhal, aby pastelky vrátila do plechové krabičky, a Barley se snažil udržet mezi nimi mír tím, že do Annina náčrtníku kreslil různá zvířátka, aby je pak mohla vybarvovat, ovšem povrchy podmoskevských silnic nejsou umělcům příznivě nakloněny.

„Zelenou ne, ty popleto,“ peskoval ji. „Copak jsi někdy viděla zelenou krávu? Káťo, proboha; vaše dcerka si myslí, že krávy jsou zelené!“

„Když ona je Anna tak strašně nepraktická!“ vysvětlovala Káťa, a rychle něco Anně přes rameno sdělovala. Ta se na Barleyho jen zahihňala.

A to vše podbarvoval Matvejův vytrvalý monolog a přehlu-šovala Annina nezkrotná rozjívenost a překřikoval Sergej svými ustaranými komentáři, nemluvě o utrápeném pobrukování automobilového motoru, takže chvílemi každý z nich slyšel jenom sebe. Najednou odbočili ze silnice a pustili se přes louku a pak nahoru do kopce, kde ani nevedla žádná cesta, a děti se mohly potrhat smíchy a Káťa taky a Matvej svíral v jedné ruce svou sváteční čepici a ve druhé novou fajfku.

„Vidíte?“ obrátila se Káťa na Barleyho skrz všechen ten rámus, jako by právě usmířila rozvaděné milence. „V Rusku si můžeme zajet, kam se nám zlíbí, za předpokladu, že nezabloudíme na pozemek nějakého šmelinářského milionáře nebo vládního úředníka.“

V dalších záchvatech smíchu se přehoupli přes hřebínek návrší, ponořili se do travnatého údolíčkaj a pak se z něj zase vyhoupli, jako nějaký statečný malý člun na příznivé vlně, a vyjeli na polní cestu, která běžela podél jakéhosi potoka. Káťa nějakým zázračným způsobem přinutila vůz, aby se zastavil, rvouc za páku ruční brzdy, jako se brzdí rozjeté sáně. Ocitli se úplně sami v ráji. Byl tam ten potok, na kterém bude možné stavět hráz, svažitý břeh vhodný pro piknik a travnatý plácek, na němž se dala s míčkem a pálkou, přinesenými z kufru automobilu, hrát lapta, jejíž pravidla požadovala, aby se všichni postavili do kruhu a vždycky jeden přihazoval a druhý odpaloval.

Anna, jak se ukázalo, nebrala laptu příliš vážně. Její snahou bylo mít to za ustavičného pohihňávání dětí co nejrychleji za sebou a pak se posadit k jídlu a flirtovat s Barleym. Ale voják Sergej v tu hru věřil a Matvej byl její fanatický příznivec. Když Káťa připravovala občerstvení pro piknik, vysvětlovala Barleymu mystický význam lapty pro rozvoj západní kultury.

„Matvej tvrdí, že v ní má původ americký baseball a váš anglický kriket. Předpokládá, že ji k vám uvedli ruští emigranti. A určitě je taky přesvědčený, že ji vynalezl Petr Veliký.“

„Jestli je to pravda, znamená to něco jako konec světa,“ komentoval to Barley tragickým hlasem.

Matvej leží v trávě, bafá z té nové fajfky a neustále cosi mele. Jeho dobré modré oči jsou zahleděny do slavné leningradské minulosti a planou hrdinským světlem. Avšak Káťa ho slyší pouze jako hlas z rádia, které nelze vypnout. Jenom tu a tam se něčeho chytí, pro všechno ostatní je hluchá. Přejde trávník, vleze do vozu a zavře za sebou dvířka, a když se z něj zase vynoří, má na sobě šortky a nese ve voskovaném plátně jídlo na piknik a v novinovém papíře zabalené obložené chleby. Připravila studené kotlety a kuře a pirožky. A nasolené okurky a natvrdo uvařená vajíčka. A vezla s sebou také lahvové pivo. Barley přinesl skotskou whisky a Matvej s ní teď ohnivě připíjí nějakému nepřítomnému monarchovi, možná opět caru Petrovi Velikému.

Sergej stojí na břehu a rejdí ve vodě podběrákem. Jeho snem je, vysvětluje Káťa, chytit nějakou rybu a pak ji upéct a všechny nasytit. Anna si maluje. Ostentativně se vždycky odkloní, aby ostatní mohli její práci obdivovat. Ráda by Barleymu věnovala svůj autoportrét, aby si ho mohl pověsit na zeď ve svém londýnském bytě.

„Ptá se, jestli jste ženatý,“ říká Káťa, podvolujíc se dceřině naléhání.

„Ne, v současné době nikoli, ale jsem kdykoli k dispozici.“

Anna se ptá ještě na něco, ale Káťa zrudne a vyplísní ji. Matvej splnil svoje loajalistické povinnosti a teď leží na zádech s čepicí přes oči a drmolí cosi, čemu rozumí snad jen samo nebe, ale ať je to co je to, on má z toho velké potěšení.

„Za chvilku začne líčit leningradskou blokádu,“ upozorňuje Káťa Barleyho s laskavým úsměvem.

Odmlčí se, a pak se na Barleyho podívá. Ten pohled znamená: „Teď konečně můžeme mluvit.“

Ten šedý náklaďák odjel, a taky bylo načase. Barley ho nenávistně pozoroval přes její rameno hodnou chvíli. Doufal, že v něm nesedí nepřítel, ale přál si, aby odtamtud zmizel a nechal je o samotě. Postranní okénka kabiny byla silně zaprášená a nebylo skrz ně vidět dovnitř. Vděčně sledoval, jak se náklaďák kodrcá směrem k silnici a pak odrachotí z dohledu i z jeho mysli.

„Ale ano, vede se mu velice dobře,“ ujišťuje ho Káťa. „Napsal mi dlouhý dopis a je na tom výborně. Byl nemocný, ale teď už je určitě úplně v pořádku. Chce s vámi mluvit o spoustě věcí a přijede jenom kvůli tomu do Moskvy během knižního veletrhu, aby se s vámi mohl sejít a poslechnout si, jak pokročily přípravy anglického vydání té jeho knihy. Rád by viděl ukázku zredigovaného rukopisu, třeba jenom jednu stránku. Podle mě by to bylo dost nebezpečné, ale on je strašně netrpělivý. Očekává návrhy na titul, na překladatele, snad i na ilustrace. Brzy to všechno ještě potvrdí a zajistí také byt, ve kterém byste se mohli sejít. Přeje si provést všechna organizační opatření sám, věřil byste tomu? Myslím, že na něj máte velice blahodárný vliv.“

Hledala něco v kabelce. Na druhé straně březového hájku zaparkoval nějaký červený vůz, ale ona si ničím nenechala kazit svou výtečnou náladu. „Já si osobné myslím, že jeho činnost brzy pozbude smyslu. Když odzbrojovací jednání pokračují tak rychle a rodí se zcela nová atmosféra mezinárodní spolupráce, všechny tyhle strašné věci budou brzy patřit minulosti. Samozřejmě, že nás Američané podezírají z různých nekalostí. Přirozeně i my podezříváme je. Ale až spojíme své síly, budeme moci kompletně odzbrojit a společně pak zlikvidujeme všechna ohniska nesnází ve světě.“ Mluvila svým didaktickým hlasem, který nepřipouštěl námitky.

„Jak zlikvidujeme všechna ohniska nesnází ve světě, když už nebudeme mít žádné zbraně?“ zeptal se Barley a sklidil za svou troufalost ostře káravý pohled.

„Barley, váš přístup je pro mě příliš zápaďácký a negativi-stický,“ opáčila a vytáhla z kabelky obálku. „Byl jste to vy, ne já, kdo řekl Jakovovi, že bychom si měli zaexperimentovat s lidskou přirozeností.“

Žádné razítko, všiml si Barley. Žádná poštovní známka. Pouhé Káťa, napsané azbukou, rukopisem, který vypadal jako Goethovo písmo, ale kde vzít jistotu? Najednou zachytil varovný signál v hlavě a v ramenech, jako rozlézající se jed nebo jako blížící se alergický záchvat.

„Z čeho se uzdravuje?“ zeptal se.

„Byl nervózní, když jste se sešli v Leningradě?“

„Oba jsme byli nervózní. Asi to bylo tím počasím,“ vysvětloval Barley, a stále čekal na odpověď. Taky se mu začalo zdát, že má něco se žaludkem. Asi něco špatného snědl.

„Bylo to proto, že už byl nemocný. Nedlouho po tom vašem setkání se zdravotně zhroutil, bylo to tak náhlé a vážné, že ani jeho nejbližší kolegové nevěděli, kam zmizel. Měli nejhorší podezření. Jeden jeho důvěrný přítel mi řekl, že se báli, jestli neumřel.“

„Nevěděl jsem, že má nějaké důvěrné přátele, kromě vás ovšem.“

„Udělal si ze mě svou spojku k vám. Přirozeně že pro jiné věci má zase jiné přátele.“ Vytáhla dopis z obálky, ale nepodala mu ho.

„To jste mi ale posledně neřekla,“ protestoval matně a nadále v sobě sváděl bitvu s množícími se symptomy nedůvěry.

Jeho námitka ji nijak nezviklala. „Proč by se mělo jít se vším ven hned při prvním setkání? Člověk se musí chránit. To je úplně normální.“

„Asi ano,“ souhlasil.

Anna dokončila vlastní podobiznu a vyžadovala okamžité uznání. Zobrazila se, jak na jakési střeše trhá kytky.

„Báječné!“ volal Barley. „Řekněte jí, že si to pověsím nad krb, vím už přesně kam. Na jedné straně je obrázek Anthey, jak lyžuje, na druhé je Hal na plachetnici. Anna přijde mezi ně doprostřed.“

„Ptá se, jak je Hal starý,“ tlumočila Káťa.

Musel si to rozmyslet. Napřed vzpomínal, v kterém roce se Hal narodil, potom si musel uvědomit, jaký rok se píše teď, a potom odečíst jeden ten letopočet od druhého, a po celou tu dobu mu šíleně zvonilo v uších. „Tak Halovi je čtyřiadvacet. Ale bohužel se nějak nepovedeně oženil.“

Anna byla zklamaná. Vyčítavě se na ně koukala ještě poté, co Káťa navázala na jejich předcházející rozhovor.

„Jakmile jsem se dozvěděla, že zmizel, snažila jsem se s ním zkontaktovat obvyklým způsobem, ale neměla jsem úspěch. Dělala jsem si obrovské starosti.“ Konečně mu ten dopis podala, oči rozsvícené radostí a úlevou. Když od ní psaní přebíral, maně jí vzal ruku do své, a ona mu ji ponechala. „Před osmi dny, včera týden, tedy minulou sobotu, dva dny potom, co jste telefonoval z Londýna, mi Igor volal domů. ‚Mám pro tebe nějaké léky. Pojď se sejít na kávu a já ti je předám.‘ Léky, to je naše krycí slovo pro dopis. Myslel tím dopis od Jakova. Překvapilo mě to, ale měla jsem velkou radost. Jakov mi neposlal psaní už celá léta. A jaké to bylo psaní!“

„Kdo je Igor?“ zeptal se Barley. Mluvil dost hlasitě, aby přehlušil vřavu, která se mu rozezněla v hlavě.

Dopis měl pět stránek a byl napsán na dobrém bílém, těžko dostupném dopisním papíře, ukázněným, pravidelným rukopisem.

Barley by nikdy nevěřil, že je Goethe schopen vytvořit takto konvenčně vyhlížející dokument. Vymanila svou ruku z jeho, ale jemně.

„Igor je Jakovův přítel z Leningradu. Studovali spolu.“

„Dobrá. A co dělá teď?“

Jeho otázka ji popudila, protože netrpělivě čekala, že na ten dopis kladně zareaguje, byť ho mohl posoudit pouze podle jeho vnější podoby. „Je to vědec a pracuje někde na nějakém ministerstvu. Co na tom záleží, kde je Igor zaměstnaný? Chcete, abych vám ten dopis přeložila, nebo ne?“

„Jaké je jeho celé jméno?“

Pověděla mu je, a navzdory nejistým pocitům, které jím lomcovaly, ho okouzlovala její bezprostřednost. Měli jsme mít k dispozici roky, ne hodiny. Měli jsme se už jako děti tahat za vlasy. Měli jsme spolu provádět všechno, co jsme nikdy neprováděli, než jsme to museli zoufale zmeškat. Držel jí dopis před očima a ona si bezstarostně klekla za něj do trávy, jednou rukou se mu opírala o rameno a prstem druhé jela po řádcích, jak mu je překládala. Na zádech cítil tlak jejích ňader. Uvědomoval si, jak se v něm jeho svět uklidňuje a monstróznost počátečního podezření ustupuje racionálnější poloze jeho mysli.

„Tady je adresa, jenom číslo poštovní schránky, to je ale normální,“ vysvětlovala s ukazováčkem na pravém horním rohu. „Leží ve speciální nemocnici, možná v nějakém velmi speciálním městě. Ten dopis psal v posteli – vidíte, jak hezky je schopný psát, když je střízlivý? Dal ho příteli, který odjížděl do Moskvy. A ten ho předal Igorovi. I to je docela normální. ‚Miláčku Káťo,‘ – takhle tedy normálně nezačíná, to je úplně nové oslovení, ale nevadí. ‚Postihla mě jistá zvláštní varianta žloutenky, ale být nemocný je poučné, a zůstal jsem naživu.‘ To je pro něj typické, hned si z toho brát morální ponaučení.“ Znovu ukázala na jedno místo textu. „Tady chtěl říct, že to byla těžká žloutenka. ‚Demoliční,‘ píše.“

„Spíš ‚destruktivní‘,“ opravil ji už docela klidně.

Její ruka mu káravě stiskla rameno. „Co záleží na jednom slovíčku? Měla jsem si vzít k ruce slovník? ‚Měl jsem vysoké teploty a četné fantazie – ,“

„Snad ‚halucinace‘,“ přerušil ji.

„To by tu stálo galjucinacii, ovšem – „ začala rozzlobeně.

„Dobrá, nechme to tak.“

„, – ale teď už jsem z toho venku a za dva dny mě odvezou na týden k moři do střediska pro rekonvalescenty.‘ Nepíše k jakému moři, ale proč by taky. ‚Budu moci všechno, jenom bez vodky se teď musím obejít, ovšem to je byrokratické omezení, které jako správný vědec budu brzy ignorovat.‘ Není tohle taky typické? Že hned po prodělané hepatitidě myslí na vodku?“

„Nepochybně,“ souhlasil Barley a usmál se, aby jí udělal radost a možná aby sám získal trochu jistoty.

Řádky dopisu byly naprosto rovné, jako by je psal na linkovaný papír. Jediné slovo nebylo přeškrtnuté.

„‚Kdyby tak měli všichni Rusové k dispozici takovéhle nemocnice. To bychom za chvíli byli nejzdravější národ na světě.‘ Pořád stejný idealista. I když je nemocný. ‚Sestřičky jsou strašně hezké a doktoři mladí a pěkní, spíš je to dům plný lásky než dům bolesti.‘ To píše proto, abych začala žárlit. Ale víte, co je zvláštní? Ještě nikdy nemluvil o tom, že by někdo byl šťastný. Jakov je tragik. Dokonce i skeptik. Zdá se tedy, že mu vyléčili i ten jeho černý pohled na svět. ‚Včera jsem poprvé trošku cvičil, ale byl jsem pak vyčerpaný jako dítě. Pak jsem se povaloval na terase a docela jsem se opálil, a potom jsem usnul jako andělíček s úplně čistým svědomím – s jedinou výjimkou: došlo mi, jak ošklivě jsem s tebou zacházel a vždycky tě jenom využíval.‘ Teď následují ty zamilované řeči, to nebudu překládat.“

„To takhle píše vždycky?“

Zasmála se. „Vždyť jsem vám říkala. Nepíše mi skoro vůbec, a už je to mnoho měsíců, spíš bych řekla let, kdy mluvil o naší lásce, která je teď naprosto platonická. Ten sentimentální záchvat způsobila zřejmě ta nemoc, tak mu ho odpustíme.“ Obrátila stránku v jeho ruce, která se opět potkala s její, ale Barleyho ruka byla teď jako led, až ho dokonce trochu překvapilo, že to nijak nekomentovala. „A teď se dostáváme k panu Barleymu. To jest k vám. Goethe jè úzkostlivě opatrný. Nezmiňuje vaše jméno. Alespoň se tedy zdá, že ta nemoc nenarušila jeho diskrétnost. ‚Prosím tě, vyřiď našemu vzácnému příteli, že se s ním pokusím během jeho návštěvy tady určitě sejít, pokud ovšem bude moje rekonvalescence i nadále úspěšně pokračovat. Měl by přinést svoje podklady a já se budu snažit o totéž. V tom týdnu mám mít přednášku v Saratově – Igor mi řekl, že tam Jakov každé září přednáší na vojenské akademii; takže když je někdo nemocný, člověk se o něm nakonec i leccos zajímavého doví a přijedu odtamtud do Moskvy, jak jen to půjde. Budeš-li s ním mluvit dřív než já, řekni mu laskavě tohle: ať si připraví seznam všech dalších otázek, které na mě má, protože já už potom nehodlám těm šedým eminencím v pozadí na nic odpovídat. Ať je jeho seznam konečný a vyčerpávající.‘“ Barley beze slova naslouchal dalším Goethovým instrukcím, stejně emfaticky prezentovaným jako tehdy v Leningradě. A jak to poslouchal, hromadily se v jeho nitru černé mraky nedůvěry a probouzely v něm skrytý strach, a opět se mu začalo dělat nevolno.

Ukázkovou stránku překladu, ale vytištěnou, prosím vás. Z tištěné verze se toho mnohem víc pozná, vyřizovala Káťa.

Byl bych rád, kdyby mi k tomu napsal úvod profesor Killian ze Stockholmu, prosím vás, spojte se s ním co nejdřív, tlumočila.

Víte o nějakých dalších reakcích mezi vaší inteligencí? Informujte mě.

Harmonogram vydání. Goethe slyšel, že knihy se nejlépe prodávají na podzim, ale to se bude muset skutečně čekat celý rok? ptala se Káťa jménem svého milence.

A samozřejmě titul knihy. Co třeba Největší lež na světě!

A rád bych viděl návrh propagačních sloganů na obálku. A pošlete pak laskavě jednu z prvních kopií doktorce Dagmaře Téaté ze Stanfordu a další profesoru Hermanu Tomuatomu z M. I. T.…

Barley si to všechno pečlivě zapsal do notesu na stránku se záhlavím KNIŽNÍ VELETRH.

„A co je dál v tom dopisu?“ zeptal se potom.

Vkládala ho zpátky do obálky. „Už jsem vám říkala. Zamilované řeči. Vyrovnal se sám se sebou a chtěl by obnovit náš vztah.“

„Se vším všudy.“

Chvilku si ho prohlížela. „Barley, začínáte se chovat tak trochu dětinsky.“

„Takže z vás budou zase milenci?“ dorážel Barley. „A žili pak šťastně až do smrti. Takhle se to myslí?“

„V minulosti se děsil zodpovědnosti. To ho teď přešlo. To mi tam píše, ale něco takového nepřipadá v úvahu. Co bylo, bylo. Nedá se to vrátit.“

„Tak proč to píše?“ ptal se Barley umíněn.

„Nevím.“

„Věříte mu?“

Už se na něj chtěla doopravdy rozzlobit, když v jeho výrazu zachytila cosi, co nebyla ani závist, ani nepřátelská zaujatost, ale vřelý, téměř posedlý zájem o její bezpečnost.

„Proč by vás měl krmit těmihle řečmi jenom proto, že je nemocný? S city jiných lidí on přece obvykle zachází zodpovědně, ne? Pyšní se tím, že mluví vždycky pravdu.“

Ale jeho pronikavý pohled se přesto nemohl odtrhnout ani od ní, ani od toho dopisu.

„Cítí se tam osamělý,“ brala Goetha v ochranu. „Stýská se mu po mně, a tak přehání. To je přece normální, Barley. Myslím, že vy trošku…“

Buď si nemohla vzpomenout na to slovo, nebo si to v poslední chvíli rozmyslela a nechtěla ho vyslovit, takže ho Barley musel doplnit za ni: „… žárlíte.“

A potom se přinutil udělat to, na co ona nepochybně čekala. Usmál se. Zmohl se na laskavý, upřímný úsměv, vyjadřující nezaujaté přátelství, stiskl jí ruku a začal se hrabat na nohy. „Píše fantasticky,“ řekl. „Jsem strašně rád, že je v pořádku. Že se uzdravuje.“

A myslel to vážně. Každé slovo. Slyšel ve svém hlase upřímně přesvědčivý tón, ale jeho oči vzápětí zalétly k tomu červenému automobilu, zaparkovanému na druhé straně březového hájku.

A potom se Barley ke všeobecnému potěšení začne vehrávat do role víkendového tatínka, pro kterou ho jeho neuspořádaný život bohatě připravil. Sergej po něm chce, aby mu pomohl s rybařením. Anna by chtěla vědět, proč si s sebou nevzal plavky. Matvej mezitím usnul a ze spaní se pod vlivem whisky a oživlých vzpomínek usmívá. Káťa stojí v šortkách ve vodě. Připadá mu krásnější než kdykoli předtím, a o to vzdálenější. Dívá se na ni, jak hledá kameny na stavbu přehrady, a říká si, že tak krásnou ženskou v životě neviděl.

Ovšem nikdo nepracoval na žádné přehradě usilovněji než Barley tehdy to odpoledne, nikdo neměl přesnější představu o tom, jak se dají vody zadržet a zkrotit. Barley si vyhrne ty pitomé šedivé flanelové kalhoty a zmáčí se až po rozkrok. Přetahuje větve a kameny, až je z toho celý uondaný, a Anna mu při tom sedí na ramenou a řídí z té výšky celou operaci. Sergejovi se líbí jeho věcný přístup, Káťa zase oceňuje jeho romantické nápady. Červený vůz mezitím odjede a na jeho místě zaparkuje bílý. Má otevřené dveře a uvnitř sedí dva lidé, muž a žena, a něco jedí, co, to není na tu dálku vidět, ale když Barley dětem navrhne, aby jim šly z vrcholku návršíčka zamávat, ti dva lidé v tom bílém autu nezareagují a mávání neopětují.

Začíná padat soumrak a hynoucím březovým listovím prolíná vůně podzimních ohňů. Moskva jako by opět byla postavena ze dřeva a hořela. Když nakládají věci do auta, přeletí nad nimi párek divokých hus, takže na světě přece jenom ještě divoké husy existují, byť by zbývaly už jen tyhle dvě.

Cestou zpátky do hotelu spí Anna Barleymu na klíně, Matvej opět ustavičně něco mele a Sergej se mračí do stránek klasického veverčího příběhu od Potterové, jako by to byl partajní manifest.

„Kdy s ním zase budete mluvit?“ zeptal se Barley.

„To je zařízeno,“ odpoví záhadně.

„Zařídil to Igor?“

„Igor nic nezařizuje. Igor je spojka.“

„Nová spojka,“ opraví ji.

„Igor je starý známý a nová spojka. Proč by ne?“

Pohlédne na něj a domyslí si, co chce Barley navrhnout. „Do nemocnice nemůžete, Barley. To by pro vás bylo riskantní.“

„Pro vás to ovšem taky není procházka růžovým sadem,“ poznamená.

Ona to ví, pomyslel si. Ví to, ale ještě jí nedošlo, že to ví. Zaregistrovala symptomy a část její bytosti provedla diagnózu. Ovšem ta zbývající odmítá připustit, že něco není v pořádku.

/

Angloamerické operační středisko už nesídlilo v ošuntělém suterénu na Victoria Street, ale v blyštivé střešní nástavbě nového elegantního věžáčku v blízkosti Grosvenor Square. Maskovalo se jako Mezispojenecká smírčí skupina a střežily ho pravidelné směny přívětivých příslušníků americké námořní pěchoty v typicky vojenském civilu. Pracoviště se vyznačovalo cílevědomě činorodou atmosférou. Početný tým upravených mladých mužů a žen se rojil mezi uklizenými psacími stoly, zvedal blikající telefony, hovořil po bezpečně jištěných linkách s centrálou v Langley, předával si dokumentaci, kloval na nehlučných klávesnicích či se s neutuchajícím soustředěním pohodlně rozvaloval před panelem monitoru, který nahradil dvojité hodiny staré ruské sekce.

Loď střediska měla dvě paluby. Ned a Sheriton seděli vedle sebe na uzavřeném můstku a pod nimi, za zvukotěsnou skleněnou stěnou, plnily své povinnosti jejich nerovné posádky. Brock a Emma měli jednu část, Bob, Johny a jejich kohorty druhou a k tomu střední uličku. Všichni však postupovali stejným směrem. Na všech tvářích spočíval týž ukázněný cílevědomý výraz, všechny byly obráceny k týmž bateriím obrazovek, na kterých popojížděly a chvějivě pokmitávaly automaticky dešifrované údaje, připomínající informace o pohybu burzovních kursů.

„Náklaďák se v pořádku vrátil,“ konstatoval Sheriton, když se monitory náhle zatemnily a pak na nich vyskočilo kódové BLACK JACK.

Ten náklaďák byl sám o sobě zázrak špionážního průniku.

Měli jsme svůj vlastní náklaďák! V Moskvě! Díky obrovským finančním prostředkům, které na to Američané byli ochotni poskytnout. Za jeho získáním a využitím se skrývala rozsáhlá zvláštní operace. Byl to kamaz, špinavě šedý a velikánský, vozidlo tirácké flotily náležející podniku SOVTRANSAVTO – odtud nápis nastříkaný na jeho špinavé borty. Zverbovala ho, včetně řidiče, velká mnichovská centrála CIA během jednoho výjezdu tohoto vozu do Spolkové republiky, odkud měl do Moskvy dopravit luxusní zboží pro zvláštní obchodní síť vyhrazenou privilegovaným funkcionářům. Ve vnitřnostech tohohle kamiónu se přepravovalo všechno možné, od západní obuvi přes západní tampóny po náhradní díly pro západní vozy. Řidič tedy patřil k „rytířům dálek“, jak se těmhle zoufalcům v Sovětském svazu ironicky říká – k mizerně placeným státním zaměstnancům bez jakéhokoli pojištění pro případ, že by na Západě onemocněli nebo měli nehodu, kteří se i v třeskuté zimě stoicky choulí v závětří svých bohatých nákladů a ukusují olezlý párek, než se uloží k nepohodlnému přespání ve své kabině, ale kteří pak nicméně díky možnostem, které se jim na Západě naskýtají, vydělávají v Rusku obrovské peníze.

A tento náš „rytíř dálek“, obluzen ještě vyššími úplatami, se dal přemluvit, aby svůj náklaďák „zapůjčil“ jistému „západnímu obchodníkovi“, který působil přímo v srdci Moskvy a byl příslušníkem Cyovy vlastní armády toptúnů, a ten ho postoupil Cyovi, jenž dal do jeho útrob ihned instalovat všechna možná rafinovaná sledovací a odposlouchávací zařízení. Ovšem než potom vůz přes prostředníka vrátili zákonnému majiteli, důkladně v něm zametli všechny stopy.

Nic podobného se do té doby nepodařilo. Naše vlastní bezpečná mobilní monitorovací jednotka přímo v Moskvě!

Neda celý tenhle nápad trochu zneklidňoval. Věděl lépe než kdo jiný, že rytíři dálek pracují ve dvojicích. Zvláštní výnos KGB předpisoval, aby členové těchto dvojek byli pokud možno nestejné krevní skupiny, žádní blízcí kamarádi, a v mnoha případech měli oba uloženo podávat hlášení na toho druhého. Když však Ned požádal, aby si mohl prostudovat dokumentaci této akce, bylo mu to odepřeno na základě týchž bezpečnostních opatření, která on sám důsledně dodržoval.

Ovšem to nás ještě čekalo seznámení s nejpůsobivější součástí nové výzbroje CIA, a ani té se Ned nedokázal ubránit. Od té chvíle měly být zvukové záznamy z Moskvy přepisovány do náhodně zvolených kódů a přenášeny digitálními impulsy v tisícinovém zlomku času, kterého by bylo zapotřebí k tomu, aby si je člověk vyposlechl u sebe v místnosti. A přesto, jak se dušovali čarodějové z Langley, když je přijímací stanice opět převede do zvukové podoby, nikdo nepozná, jak surově se s nahrávkou zacházelo.

Slovo ČEKÁNÍ se vršilo do úhledných pyramid. Špionáž, to je čekání.

A pomalu ho nahrazovalo slovo NASLOUCHÁNÍ. Špionáž, to je totiž i naslouchání.

Ned i Sheriton si nasadili sluchátka a Clive a já jsme sklesli do volných křesílek za nimi a nasadili si svoje.

Káťa seděla zamyšleně na posteli, upírala oči na telefon a přála si, aby už nezvonil.

Proč udáváš moje jméno?

To je Káťa? Jak se vede? Tady Igor. Jenom jsem ti chtěl říct, že od něj nemám žádné další zprávy.

Tak proč mi voláš, když nic nového nevíš?

Takže v obvyklou domu, ano? Obvyklé místo. Bez problémů. Všechno jako obyčejně.

Proč pořád opakuješ, co není třeba opakovat, když jsem ti už dávno řekla, že budu v domluvenou dobu v tom špitále?

To už bude vědět, jak to s ním vypadá, jaké bude moct chytit letadlo, a tak dále. Tak si nedělej žádné starosti, ano? Co ten tvůj nakladatel? Objevil se?

„Igore, nemám ponětí, o jakém nakladateli mluvíš.“

A zavěsila, než stačil cokoli říci.

Jsem nevděčná potvora, říkala si. Když někdo stůně, je docela normální, že se kolem toho budou rojit staří přátelé. A pokud se starými přáteli stanou přes noc z náhodných známých a zaujmou klíčové postavení, ačkoli s člověkem za dlouhá léta prohodili sotva pár slov, je to přesto třeba považovat za projev loajálnosti a není v tom nic temného. Když Jakov sotva před šesti měsíci prohlásil, že Igor je nenapravitelný – „Igor kráčí dál po cestě, kterou já jsem už dávno opustil,“ poznamenal poté, co ho náhodou potkal na ulici. „A moc se vyptává.“

Ale najednou je z Igora Jakovův nejbližší přítel a velice riskantním a neocenitelným způsobem se pro něj angažuje. „Jestli máš pro Jakova nějaký dopis, stačí, když mi ho předáš. Mám do toho sanatoria vynikající spojení. Znám se s člověkem, který tam jezdí prakticky každý týden,“ řekl jí, když se posledně sešli.

„Do sanatoria?“ vyhrkla vzrušeně. „Tak tedy kde je? Kde je to sanatorium?“

Avšak Igor dělal v tu chvíli dojem, jako by si odpověď na tuhle otázku ještě nestačil promyslet, protože se dotčeně zamračil a pak zamumlal něco o státním tajemství. My a respektování státního tajemství – když se pokoušíme ta nejtajnější státní tajemství vykřičet do světa!

Jsem k němu nespravedlivá, řekla si v duchu. Začínám všude kolem sebe vidět zradu a klam. V Igorovi, dokonce i v Barleym.

Barley. Zamračila se. Neměl přece žádné právo vyjadřovat se kriticky k Jakovovu vyznání citů k ní. Kdo si myslel, že je, tenhle Zápaďák s vlezlými způsoby a cynickou podezřívavostí? Co se beze všech skrupulí tlačí do rodiny a hraje si před Matvejem a mými dětmi na Pána Boha?

Nikdy nebudu důvěřovat člověku, na jehož utváření nepůsobilo žádné dogma, říkala si tvrdě.

Můžu milovat věřícího, můžu milovat kacíře, ale nemůžu milovat Angličana.

Zapnula svůj tranzistoráček a s mušličkou v uchu, aby nebudila dvojčata, projížděla stanicemi na krátkých vlnách. Ale jak naslouchala střídajícím se hlasům, které usilovaly o její duši, Deutsche Welle, Hlas Ameriky, Radio Liberty, Hlas Izraele, Hlas bůhví koho, všechny ty příjemné, sebejisté, vemlouvavé hlasy jí do mysli zasévaly zmatek a pobouření. Já jsem přece Ruska! chtělo se jí na ně zakřičet. I za tragických okolností sním o lepším světě, než je ten váš.

Ale za jakých tragických okolností?

Zvonil telefon. Chňapla po sluchátku. Ale byl to pouze Nasajan, v těchto dnech už úplně jiný člověk, který si jenom chtěl potvrdit plány na příští den.

„Poslyšte, já si chci jenom docela soukromě potvrdit, že zítra opravdu budete moct sloužit v našem stánku. Musíme otevřít dost brzy, rozumíte. Jestli byste potřebovala dovést děti do školy nebo něco podobného, nebylo by nic snazšího než požádat Jelizavetu Alexejevnu, aby to vzala za vás, to bych zařídil. Stačí říct.“

„Jste velice laskav, Grigoriji Tigranoviči, moc děkuju za zavolání. Ale když už jsem prakticky celý minulý týden pomáhala při instalaci našich exponátů, chtěla bych se přirozeně zúčastnit slavnostního zahájení. Matvej vypraví děti do školy sám, to bez problémů zvládne.“

Zamyšleně pokládala sluchátko. Nasajane – proč my dva spolu vždycky mluvíme jako nějaké postavy na jevišti, panebože? To si myslíme, že nás někdo odposlouchává, že si pečlivě hlídáme každou větu, kterou vyslovíme? Když se můžu bavit s cizím Angličanem, jako by to byl můj milenec, proč nemůžu docela normálně hovořit s Arménem, který je můj kolega?

Znovu zadrnčel telefon, a ona hned věděla, že to je on a že na tohle zavolání celou dobu čeká, protože se už předem usmívala. Na rozdíl od Igora žádné jméno, ani jeho, ani její.

„Utečte se mnou,“ žádal ji.

„Teď večer?“

„Koně jsou osedlány, zásoby potravin máme na tři dny.“

„A jste dost střízlivý na to, abyste mě mohl unést?“

„Myslete si, co chcete, ale jsem.“ Pauza. „Ne že bych se nesnažil, ale nezabralo to. Asi už stárnu.“

Opravdu jí připadal střízlivý. Střízlivý – a blízký.

„A co ten knižní veletrh? Vykašlete se na něj podobně, jako na ten audiovizuální?“

„Veletrh vem čert. Musíme to udělat teď, jinak je to ztracený. Po veletrhu budem už moc unaveni. Jak se máte?“

„Jsem na vás hrozně naštvaná. Mou rodinu jste si naprosto podmanil, a oni teď nemluví o ničem jiném, než kdy se opět objevíte a přinesete další tabák a pastelky.“

Zase odmlka. Nebýval obvykle takhle zamlklý, když s někým žertoval.

„Tohle já dělám vždycky. Někoho uhranu, a jakmile si ho svými kouzly podmaním, ztratím o něj zájem.“

„Ale to je hrozné!“ zvolala hluboce šokována. „Co mi to povídáte, Barley?“

„Jenom cituju moudro jedné z mých četných manželek, nic víc. Tvrdila, že mám v nejlepším případě jenom pudy, ale žádné city, a že bych neměl po Londýně chodit celý rok v zimníku. A když vám někdo řekne něco takového, budete tomu věřit až do konce života. Taky jsem od té doby neměl na sobě zimník.“

„Barley, ta žena… Barley, to od ní bylo nespravedlivě kruté a nezodpovědné, takhle vás napadnout. Je mi líto, ale ta paní je úplně vedle. Zřejmě jste ji k tomu něčím vyprovokoval. Ale nemá pravdu.“

„Že nemá? Tak co tedy cítím? Poučte mě.“

Rozesmála se, protože si uvědomila, že mu vběhla přímo do pasti.

„Barley, vy jste hrozný rošťák. Já s vámi nechci mít nic společného.“

„Protože nemám cit?“

„Tak především: jste připraven lidem pomáhat a starat se o ně. To jsme dneska zažili, a jsme vám za to vděční.“

„A dál?“

„Dál máte taky smysl pro čest, řekla bych. Jste tak trochu dekadent – přirozeně, protože žijete na Západě. To je normální. Ale budiž vám odpuštěno, protože máte smysl pro čest.“

„Nezbyly vám ještě nějaké pirožky?“

„Chcete říct, že máte ke všemu ještě taky hlad?“

„Chtěl bych se u vás stavit a sníst vám je.“

„Teď?“

„Teď.“

„To je naprosto vyloučeno! Všichni už jsme v posteli a je skoro půlnoc.“

„Tak zítra.“

„Barley, vy jste se zbláznil. Začíná ten veletrh a oba máme spoustu různých pozvání.“

„V kolik?“

Rozprostřelo se mezi nimi báječné ticho.

„Tak tedy přijďte kolem půl osmé.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Potom delší chvíli oba mlčeli. Ale to ticho je dokázalo spojit pevněji, než by dokázala jakákoli slova. Udělalo z nich dvě hlavy na jednom polštáři, ucho u ucha. A když položil sluchátko, nebylo to jeho žertování a sebeironizování, co s ní zůstalo i potom, ale zvuk niterné, skoro by řekla slavnostní upřímnosti, kterou nedokázal ve svém hlase zastřít.

Zpíval si.

V duchu, i doopravdy. Barley Blair si konečně zpíval, srdcem a vlastně celým svým tělem. Bylo to v předvečer zahájení moskevského knižního veletrhu, ve velkém šedivém pokoji ponurého mezinárodního hotelu, a Barley si hlasem Mahalie Jacksonové zpíval píseň Požehnej ten dům, tančil po místnosti se sklenicí minerálky v ruce a sledoval při tom občas svůj odraz na obrovské obrazovce televizoru, který byl chloubou zdejšího vybavení.

A byl střízlivý.

Naprosto střízlivý.

Barley Blair.

Sám.

Nevypil ani kapku alkoholu. Ačkoli se potil jako závodní kůň, ani si nelokl, aby měl všech pět pohromadě, až bude podávat hlášení. A nepožádal ani o sklenici vody, když pak obšťastňoval Paddyho a Cye uvolněným, bezstarostným vyprávěním o tom, jak strávil den.

Ani doušek na recepci pořádané francouzskými nakladateli v hotelu Rossija, kam ho doprovázel Wicklow a kde přímo sálal sebedůvěrou.

Na švédské party v hotelu Nacional, kde byl s Henzigerem a kde zářil ještě nápadněji, se v sebeobraně chopil sklenky s gruzínským šampaňským, protože Zapadnyj byl celý na větvi z toho, že Barley vůbec nepije. Ale podařilo se mu ji nevypitou nenápadně odložit za květináč. Takže zase nic.

A na večírku, který uspořádalo nakladatelství Doubleday v hotelu Ukrajina, opět s Henzigerem, a to už svítil jako polárka, svíral v ruce sklenici s minerálkou, ve které plaval plátek citrónu, aby to vypadalo jako gin s tonikem.

Takže opravdu žádný alkohol. A vůbec nešlo o nějakou pózu. Ani to nebyl projev hříšníka, který se rozhodl jít do sebe, pámbu chraň! Nepodepsal žádný čestný závazek, ani neobrátil na novou stránku. Šlo pouze o to, že si nepřál, aby se jakkoli narušilo ono s jasnou hlavou promyšlené, ale zároveň až extatické vědomí, které v něm stále výrazněji narůstalo, ten dosud nepoznaný pocit, že sice podstupuje strašné riziko, ale je mu plně práv, přesvědčení, že ať už se stane cokoli, stačil se na to dobře připravit, a že pokud se nestane vůbec nic, je i na to připraven, protože připravenost je kruhová obrana s posvátným absolutnem v ideálním středu.

Připojil jsem se k nepočetným lidem, kteří vědí, co dělat nejdřív, když loď začne uprostřed noci hořet, říkal si. A co udělat nakonec, a co v žádném případě neudělat. Věděl do nejmenších podrobností, co mu stojí za to zachránit i co pro něj není důležité. A co je třeba odstrčit, překročit a zanechat mrtvým.

V jeho mysli proběhlo velké gruntování, které zahrnulo jak položky zcela podružné, tak velká témata. Neboť jak si v nedávné době uvědomil, právě v podružných drobnostech se spoušť, kterou mohou napáchat vznešená témata, projevuje nejbolest-něji.

Žasl nad tím, jak jasně je teď schopen vidět. Rozhlédl se kolem sebe, vykročil nalevo, napravo, zazpíval pár taktů. Vrátil se tam, kde stál předtím, a věděl s jistotou, že na nic nezapomněl.

Ani na kratičký názvuk nejistoty v jejím hlase. Či stín pochybnosti, který v jedné chvíli přelétl temné tůně jejích očí. Ani na dokonale rovné řádky Goethova dopisu, namísto rozevlátého škrabopisu.

Ani na Goethovo těžkopádné, netypické žertování o byro-kratech a o vodce.

Ani na Goethův provinilý žalozpěv o tom, jak ošklivě se k ní choval, když s ní posledních dvacet let nakládal, jak se mu zrovna zlíbilo, včetně toho, že ji využíval jako svého poslíčka, vystaveného veškerým rizikům.

Ani na nemotorný Goethův slib, že jí to všechno v budoucnu vynahradí, pokud Káťa bude zatím hrát tuhle hru dál, když jeden ze stěžejních článků Goethovy víry hlásá, že budoucnost ho už vůbec nezajímá a že je teď posedlý přítomností. „Žádný jiný časový rozměr neexistuje!“

Avšak od těchto mlhavých teorií, které, doufejme, opravdu nebyly ničím jiným než teoriemi, Barleyova mysl bez zábran přelétla k hlavnímu přínosu jeho zjasněného vidění: že Goethe má v širších souvislostech toho, oč usiluje, pravdu, že většinu svého života stál na správné straně pochybené, vývojem překonané rovnice, kdežto on, Barley, ve své nevědomosti na té druhé.

A že kdyby teď dostal na vybranou, vybral by si raději cestu Goethovu než Nedovu či kohokoli jiného, protože ho bude nezbytně zapotřebí v onom krajním středním území, které si jako občan zvolil.

A že všechno, co se s ním od Peredělkina dělo, tohle všechno jenom potvrdilo. Staré ismy byly mrtvé, souboj mezi komunismem a kapitalismem skončil v plačtivém kňourání. Jeho rétorika se uchýlila do podzemních tajných komnat šedých eminencí, které tančí ještě dávno potom, co hudba přestala hrát.

Pokud šlo o loajalitu vůči vlastní zemi, Barley ji chápal jako nutnost rozhodnout se, jaké Anglii chce sloužit. Svá poslední pouta k imperiální fantazii už dávno zpřetrhal. Šovinistické bubnování mu bylo odporné. Raději by se nechal rozdupat, než aby pochodoval v jeho rytmu. Znal mnohem lepší Anglii, a ta byla uložena hluboko v jeho nitru.

Ležel na posteli a čekal, kdy ho zaplaví strach, ale ten nepřicházel. Místo toho začal hrát jakési mentální šachy, neboť podstatou šachové hry je uvažování o možnostech, a jemu se zdálo, že o těch je spíše záhodno přemítat v klidu než se je snažit vyhodnocovat, když se už bortí střecha.

Protože nedojde-li k Poslední bitvě, není co ztratit. Pokud by však měla přece jen vypuknout, je možné leccos zachránit.

A tak Barley začal přemýšlet. A začal konat svoje přípravy se zcela jasnou hlavou, přesně tak, jak by mu radil Ned, kdyby ještě držel otěže v rukou.

Přemýšlel téměř do rána, pak si na chvíli zdříml, a jakmile se probral, přemýšlel dál, a když dobře naložený scházel do jídelny na snídani, v očekávání zábavných zážitků, které mu knižní veletrh jistě přinese, byl už celý jeden sektor jeho mozku vyhrazen výlučně myšlenkám, které pošetilci, co se jimi zabývají, popisují jako nemyslitelné.

14

„Ale prosím vás, Nede,“ řekl Clive povýšeně, ještě okouzlen technickou vymakaností přenosu, „Modráček už byl nemocný předtím. Několikrát.“

„Já vím,“ přisvědčil Ned nepřítomně. „Já vím.“ A pak dodal: „Možná že mi ani tak nevadí ta nemoc. Spíš ten dopis.“

Sheriton to poslouchal s bradou v dlani, stejně jako předtím ten záznam. Mezi Nedem a Sheritonem se vytvořil dobrý vztah, jak je ostatně při takovéhle operaci nezbytné. Změna v jejím vedení už pro ně byla věcí minulosti a nevraceli se k ní.

„Ale člověče, to přece děláme všichni, když onemocníme,“ zvolal Clive v nepovedeném pokusu o lidsky chápavý postoj. „Píšeme dopisy na všechny strany!“

Nikdy by mě nenapadlo, že by byl Clive schopen onemocnět, natož že by měl přátele, kterým by mohl psát.

„Vadí mi, že posílá upovídané dopisy přes záhadné prostředníky. A že v nich slibuje, že se Barleymu pokusí dodat další materiály,“ vysvětloval Ned. „Víme, že jí normálně nepíše. Víme, že si uvědomuje nebezpečí jakékoli chyby. Najednou si onemocní a pošle jí přes Igora sentimentální pětistránkový milostný dopis. Kdo je Igor? Proč zrovna Igor? Jak to?“

„Měl si ten dopis ofotografovat,“ poznamenal Clive, kterému šel Barley stále víc na nervy. „Nebo jí ho sebrat. Jedno, nebo druhé.“

Ned byl natolik ponořen do svých úvah, že se ani nenamáhal dát najevo pohrdání, které tenhle nápad zasluhoval.

„Jak by mohl? Ona ho zná jako nakladatele. Nic víc o něm neví.“

„Pokud ji Modráček neinformoval,“ upozornil Clive.

„To by neudělal,“ pochyboval o tom Ned a vrátil se ke svým myšlenkám. „A bylo tam auto,“ řekl. „Červený vůz, potom bílý. Viděli jste zprávu sledovačky. Napřed přijelo červené auto, pak ho vystřídalo bílé.“

„To je čirá spekulace. Když se v neděli vyvede počasí, vyjíždí na venkov celá Moskva,“ prohlásil Clive informovaně.

Čekal marně na reakci, a tak se vrátil k tomu dopisu. „Káťa v tom žádný problém nespatřuje,“ namítl. „Kdyby v tom viděla něco podezřelého, naznačila by to. Ale ona nad tím dopisem skáče radostí. Když je ona klidná a Scott Blair taky, proč bychom si měli dělat starosti my tady daleko v Londýně?“

„Píše si o seznam základních otázek,“ pokračoval Ned a vypadal, jako by při tom poslouchal nějakou vzdálenou hudbu. „Konečný a vyčerpávající seznam klíčových problémů. Proč to dělá?“

Sheriton se konečně probudil. Poplácal Neda po zádech tou svou tlapou. „Klid, Nede, klid. Ano? Máme další Den jedna, tak jsme trošku podebraní. Pojďme se vyspat.“

Vstal. Clive a já také. Ale Ned zůstával zarytě sedět, sepnuté ruce položené před sebou na stole.

Sheriton na něj promluvil shora. Přátelsky, ale naléhavě. „Poslyšte, Nede. Slyšíte? Nede.“

„Nejsem hluchej.“

„To ne, ale jste unavený. Nede, jestli tuhle operaci ještě jednou zpochybníme, už se nám nikdy nevrátí. Pracujeme s vaším člověkem, s tím, kterého jste nám vy přivedl, abyste nás přesvědčil. Pustili jsme peklo ze řetězu, abychom se dostali tam, kde teď jsme. Máme informační zdroj. Máme finance. Máme vlivné posluchače. A jsme krůček od možnosti odstranit informační mezery, které nám žádné chytré mašinky, žádné elektronické špumprnákle, žádní pentagonští jezuiti nikdy nevyplní ani náhodou. Když si zachováme dobré nervy, a Barley a Modráček taky, dostane se nám do rukou poklad, o kterém se nám ani nesnilo i v těch nejdivočejších fantaziích.“

Avšak Sheriton mluvil až s příliš velkým zápalem a jeho tvář, přes všechnu naducanou neproniknutelnost, prozrazovala, že má taky svoje pochybnosti.

„Nede?“

„Poslouchám vás, Russelli. Všechno slyším.“

„Nede, tohle už vážně není žádné prťáctví, proboha. Je to velká hra, a ve velkém stylu musíme taky myslet. Nic většího už nikdy nevyfasujem. Posvěcení z nejvyšších míst nepřipouštějí, že bychom mohli pochybovat o svém dobrém úsudku. Jejich vyjádření musíme brát spíše jako rozkaz. Nede, já si opravdu myslím, že byste se měl trochu vyspat.“

„Ale já nejsem unavený,“ odporoval Ned.

„Já bych řekl, že jste. Potvrdí vám to každý. Dokonce by někdo mohl přijít s tím, že Ned byl ochoten dát za Modráčka ruku do ohně, než přišel americký vlk a jeho člověka mu sebral. A z Modráčka se rázem stal velice pochybný zdroj. Já myslím, že by vám spousta lidí potvrdila, že toho už máte plný zuby.“

Podíval jsem se na Clivea.

Clive také shlížel shora na Neda, ale očima tak chladnýma, že mi tuhla krev v žilách. Je načase s tebou něco podniknout, říkaly. Uvážit, jestli bychom tě neměli poslat k šípku.

Jak Henziger, tak Wicklow nespouštěli toho dne Barleyho z očí a pravidelně o něm podávali hlášení. Henziger Cyovi způsobem, který měli mezi sebou domluvený, Wicklow Paddymu jako svému řídícímu orgánu. Oba dosvědčovali, že má výbornou náladu a chová se naprosto uvolněně, a oba potvrzovali, byť každý jinými slovy, že všechno suverénně zvládá. Popisovali, jak u snídaně okouzlil skupinku finských nakladatelů, kteří projevili zájem o projekt Transsibiřské železniční magistrály.

„Za chvilku mu zobali z ruky,“ řekl Wicklow, což v souvislosti s popisem snídaně znělo nechtěně komicky, ale v „Mež“ je možné všechno.

Oba se s potěšením zmínili o tom, že když dorazili ke stálému výstavnímu areálu, rozhodl se Barley, že jim bude dělat průvodce, taxikáři přikázal zastavit hned na začátku hlavní přístupové cesty a donutil je tak, aby jako návštěvníci z kapita-listického světa, přicházející do těchto míst poprvé, vykonali svou iniciační pouť pěšky.

A tak dva profesionální špióni kráčeli spokojeně pod vlhkým podzimním sluncem, saka jen tak přehozená přes ramena a svého svěřence mezi sebou, a ten je vyznamenával svým excentrickým průvodcovským výkladem, v němž jim vychvaloval architekturu „pozdního essoldovského údobí“ a park ve stylu „revolučního rokoka“. Rozněžňoval se nad obrovskou ornamentální nádrží a nad jejími zlatými rybkami, které vodními proutky, tryskajícími jim z tlamiček, mrskají zadky patnácti nahých zlatých nymf, z nichž každá symbolizuje jednu socialistickou republiku. Museli se projít po besídkách s bílými sloupky a letních pavilóncích, které nebyly zasvěceny Venuši či Bakchovi, ale padlým bohyním sovětského hospodářství – uhlí, oceli, a dokonce atomové energii, Jacku!

„Byl velice vtipný, ale naprosto střízlivý,“ hlásil Henziger, který začal mít Barleyho rád už v Leningradě. „Byla s ním velká legrace.“

A od těch pavilónků je Barley vedl vlastní triumfální přístupovou cestou, možná míli dlouhou a ví Bůh jak širokou, oslavující úspěchy lidu ve službách všemu člověčenstvu. Jisté je, že síla lidu nebyla nikde jinde zobrazena v tak despotických podobách! prohlásil. Žádná jiná revoluce nezbožnila tak dokonale všechno, co se rozhodla smést z povrchu zemského! Ale to už Barley musel svými kacířskými glosami přeřvávat dunění tlampačů, které po celý den chrlily záplavy sebeoslavných tirád na hlavy nevzdělaných davů dole.

Konečně dorazili ke dvěma pavilónům, ve kterých se konal knižní veletrh.

„Napravo – nakladatelé Míru, Pokroku a Dobré vůle,“ oznamoval Barley teatrálně jako rozhodčí boxerského utkání. „A nalevo – šiřitelé fašistických imperialistických lží, propagátoři pornografie a prznitelé pravdy. Čas – boj!“

Ukázali průkazky a vešli dovnitř.

Výstavní stánek nově vzniklé, topograficky značně matoucí firmy Potomac & Blair se stal malou, ale uznávanou senzací veletrhu.

Značka P. & B., stvořená láskyplně v Langley, se mezi mnohem skromnějšími poutači nakladatelství Astral Press a Purbeck Media prosazovala v plné své kráse. Přímo vzorové vnitřní vybavení stánku, které langleyští architekti koncipovali jako efektní, ale vkusné, na každého okamžitě zapůsobilo. Exponáty – mnohé, jak je v takových případech běžné, pouze atrapy knih, které jdou teprve do výroby – byly připraveny s veškerou pozorností k detailům, kterou se tajné služby při instalaci takovýchto podvrhů tradičně vyznačují. Ve stánku bylo možné dostat jedinou dobrou kávu na celém veletrhu, permanentně bublající na geniálním varném zařízení v přilehlé zadní kóji. Servírovala ji Mary Lou, pravým povoláním agentka CIA. Zvláště významným návštěvníkům bylo dokonce možné pro povzbuzení podstrčit zakázaný doušek whisky – alkohol byl zakázaný zvláštním výnosem organizátorů, protože i literární perestrojku mohou přece uskutečňovat pouze střízliví lidé.

A Mary Lou, s bezelstným úsměvem školačky a s rozvlněnou sukní, tam působila jako autentická ukázka hezčí strany newyorské Madison Avenue. Nikdo by nehádal, že má v sobě vetkaná i nějaká ta langleyská vlákna.

I Wicklow, se svým vybroušeným způsobem řeči, byl pouze bystrý mladý nakladatelský pracovník se slibnou budoucností, nic víc.

Pokud šlo o Jacka Henzigera, to byl prototyp usedlého bukanýra moderního amerického knižního obchodu. Nedělal žádné tajnosti s tím, čím se zabýval předtím. Naftovody na Středním východě, dodávky humanitární pomoci do Afgánistánu a červených fazolí thajským horským kmenům do oblastí produkujících opium – Henziger byl ochoten prodávat všechno možné komukoli (o tom, co při tom bokem dodával centrále v Langley, nemluvě). Ale nakladatelská činnost byla jeho srdci nejbližší, a byl tady, aby to prokázal.

A Barley se v té šarádě přímo vyžíval. Zapojil se do ní, jako by to byla jeho dávno ztracená skutečnost, podával ruce na všechny strany, přijímal blahopřání svých konkurentů a kolegů, až někdy kolem jedenácté prohlásil, že už tu nemá stání, a navrhl Wicklowovi, že by se mohli jít trochu poohlédnout kolem a nechali mužstvo trochu odpočinout.

A tak šli. Barley si s sebou nesl paklík bílých obálek a cestou uličkami plných návštěvníků a vystavovatelů je postupně mezi halasným vítáním a pozdravováním rozdával, i když ne jen tak každému.

„No to mě podržte – tohle je přece starej Barley Blair,“ ozvalo se z lůna výstavky ilustrovaných biblí v nejrůznějších jazykových verzích povědomý hlas. „Pamatujete se na mě, ne? Třetí zleva s tím přepychovým suspenzorem? To jste ale ještě nebyl tak slavnej.“

„Spikey. Tak vás sem zase jednou pustili,“ reagoval Barley potěšeně a předal mu obálku.

„Mně by spíš přišlo blbý, kdyby mě odtud nechtěli pustit ven. Tohle je ten váš parťák?“

Barley mu představil význačného pana redaktora Wicklowa a Spikey Morgan mu svými od nikotinu hnědými prsty udělil kněžské požehnání.

Tlačili se dál a po pár metrech narazili na Dana Zeppelina. Dan nemluvil. Dan hlasem hrobníka konspiračně mumlal a s pažemi na prsou zkříženými se k němu při tom nakláněl přes svůj pultík.

„Prosím vás, Barley, něco mi povězte, jo? Jsme tady jako průkopníci nových vztahů, nebo spíš pro srandu králíkům? Prosím, tenhle rok se objevilo pár knih, které byly předtím tabu. Pár spisovatelů, kteří byli dosud taky tabu, pustili z vězení. Fajn. A dneska ráno přijdu sem do stánku, a nějakej hajzl mi z poliček vyndává knížky. ‚Můžu vám položit jednu čistě osobní otázku?‘ povídám. ‚Co to tady doprdele provádíte s mejma knížkama?‘ ‚Mám příkaz,‘ on na to. A zkonfiskuje mi šest knih. Černošské vědomí v písni a slově od Mary Amblesideový. Prej příkaz! Tak kde to jsme, Barley? Co si myslej? Proč něco kecaj o restrukturaci, když tu vlastně žádnou pořádnou strukturu nikdy neměli? Jak chcete rekonstruovat mrtvolu?“

Ve stánku nakladatelství Lupus Books je nadirigovali do kavárny, kde měl jejich pan generální ředitel, nedávno do šlechtického stavu povýšený sir Peter Oliphant, rezervovaný stůl, čímž trumfnul i samotné Rusy. Dvojjazyčné ručně psané oznámení trůnící na stole tento úspěch potvrzovalo a pochybovače definitivně přesvědčily vlaječky Velké Británie a Sovětského svazu, postavené vedle něj. Obklopen tlumočníky a vysoce postavenými představiteli líčil právě sir Peter přítomným četné výhody, které by Sovětský svaz získal, kdyby jeho firmě finančně přispěl na rozsáhlý nákup knih sovětské produkce, který hodlá realizovat.

„Hrabě!“ zvolal Barley a podal mu obálku. „Kde máte šlechtickou korunku?“

Velký muž ani nemrkl zaprášenými víčky a bohorovně pokračoval ve své přednášce.

U izraelského stánku panoval ozbrojený mír. Temná fronta byla spořádaná a tichá. Lenivě se tam o zeď opírali nenápadní mládenci v džínsách a teniskách. Leo Abramovitz byl bělovlasý a neuvěřitelně vyčouhlý. Kdysi sloužil u Irské gardy.

„Buďte zdráv, Leo. Co dělá Sión?“

„Možná vyhráváme, možná že začíná šťastný konec,“ odpověděl Leo a strčil Barleyho obálku do kapsy.

A od Izraele, s Barleym klusajícím v čele, se přes promenádu přesunuli k pavilónu Míru, pokroku a dobré vůle, kde už nikdo nemohl pochybovat o tom, že je v plném proudu mohutná historická proměna a kdo ji uskutečňuje.

Z každého transparentu a kousíčku volné zdi křičelo na člověka nové evangelium. Ve všech stáncích jednotlivých republik si bylo možné přečíst myšlenky a citáty z projevů a spisů teď už proslulého proroka, který tam na vyvěšených portrétech bojovně vysunoval bradu a odvracel hlavu stranou, aby nebylo tolik vidět velkou skvrnu mateřského znamení; hned vedle se ovšem povinně prezentovaly i vhodné citace z Lenina, jeho vybledlého mistra. Ve stánku, který patřil VAAP, kde Barley s Wicklowem potřásli několika rukama a kde Barley rozdal větší počet svých obálek, se velice odolatelně, navzdory lesklému přebalu, nabízel v anglické, francouzské, španělské a německé mutaci soubor projevů velkého vůdce.

„Kolik těchhle sraček budem muset ještě zkonzumovat, Barley?“ zeptal se jistý moskevský nakladatel, blonďák s bledou tváří, když ho míjeli. „Už aby nás zase začali trošku deptat, abychom se zase cítili jako doma. Jestli je naše minulost samá lež, kdo nám zaručí, že vylhaná není i ta budoucnost, co se nám slibuje?“

Pokračovali v obchůzce kolem stánků, Barley vpředu zdravil všechny strany, Wicklow kráčel za ním.

„Josefe! To jsem rád, že vás zase vidím! Tady máte obálku. A nemusíte sníst všechno hned.“

„Barley! Příteli drahý! Vyřídili vám můj vzkaz? Ale možná jsem vám tam žádný nenechal.“

„Juriji, rád vás vidím. Vezměte si od nás obálku.“

„Pojďte se s námi dneska večer napít, Barley! Přijde Saša, Róza taky. Jenom Rudi má zítra koncert, tak by rád zůstal střízlivý. Slyšel jste o těch spisovatelích, co pustili? Poslyšte, to jsou jenom Potěmkinovy vesnice. Pustí je, dají jim párkrát pořádně najíst, předvedou je lidem, a pak je zase šoupnou nejmíň na rok zpátky. Račte sem k nám, musím vám prodat pár knížek, abych naštval Zapadného.“

Wicklow si zprvu ani neuvědomil, že konečně došli k cíli. Uviděl římskou standartu, ověšenou vyšisovanými vlaječkami, se zlatými písmeny vyšitými na její rudé látce. Slyšel, jak Barley volá: „Káťo, kde jste?“ Ale nikde nebyla informace, komu ten stánek patří – tahle část výzdoby možná ještě nestačila dorazit. Zaznamenal obvyklé nestravitelné knihy o rozvoji zemědělství na Ukrajině a o gruzínských lidových tancích, skomírající na regálech na následky vyčerpávající účasti na předcházejících výstavách. Viděl obvyklý půltucet širokobokých žen, postávají-cích kolem, jako by čekaly na vlak, a malého neholeného chlapíka, který před sebou držel cigaretu jako kouzelnickou hůlku a zamračeně si prohlížel Barleyho jmenovku.

Nasajan, četl Wicklow na oplátku. Grigorij Tigranovič. Odborný redaktor, nakladatelství Říjen.

„Vy asi hledáte paní Orlovovou,“ řekl Nasajan anglicky Barleymu a cigaretu zvedl ještě výš, aby si mohl návštěvníka ještě lépe prohlédnout.

„To víte, že ji hledám,“ přisvědčil Barley nadšeně, a několik těch žen se zasmálo.

Na Nasajanově obličeji se objevil zdvořilý úsměv, ze kterého šel spíš strach. Zatáhl z cigarety a ustoupil stranou. Wicklow rozpoznal Kátina záda – mluvila se dvěma velice drobnými Asiaty, které tipoval na Barmánce. Pak se instinktivně otočila a spatřila nejdříve Barleyho, potom Wicklowa, načež se opět očima vrátila k Barleymu a tvář se jí rozsvítila nádherným úsměvem.

„Káťo, vypadáte fantasticky,“ řekl Barley ostýchavě. „Co děti? Přežily ten včerejšek?“

„Jistě, děkuji, jsou naprosto v pořádku!“

Sledován pohledy Nasajana a jeho dam, nemluvě o Wicklo-wovi, podal Barley Kátě pozvánku na slavnostní recepci na počest glásnosti a k zahájení činnosti firmy Potomac & Blair.

„Mimochodem, dneska večer si asi trochu té společenské zábavy odpustím,“ poznamenal Barley, když se vraceli do zápaďáckého pavilónu. „Budete to muset s Jackem a Mary Lou zvládnout sami. Věčeřím s jednou krásnou dámou.“

„Známe ji?“ zeptal se Wicklow. Oba se zasmáli. Byl slunečný den.

Je v pořádku, pomyslel si Barley s úlevou. Jestli se něco děje, neděje se to zatím ještě jí.

Kolik jsme toho věděli nebo kolik jsme se toho domýšleli, kdokoli z nás, o Barleyho citovém vztahu ke Kátě? V záležitosti tak přepečlivě monitorované a řízené se milostným otázkám věnovala jen skromná pozornost.

Wicklow, ve svém osobním životě pilně promiskuitní, viděl v Barleym puritána. Možná byl ještě příliš mladý, aby mohl brát vážně představu, že by se starší muž mohl ještě vášnivě zamilovat. Barley je jenom trošku poblázněný, a on se přece chová jako cvok běžně. Muži Barleyho věku se nezamilovávají.

Henziger, který byl zhruba stejně starý jako Barley, pokládal sex za požitek, se kterým tajný agent nemůže počítat, a byl přesvědčen, že poctivec jako Barley bude především plnit své povinnosti, a to duší i tělem. Stejně jako Wicklow, i když z jiných důvodů, neviděl v Barleyho něžných citech ke Kátě nic výjimečného a z čistě operačního hlediska je bylo možné pouze doporučit.

A v Londýně? Tam nebyla stanoviska ostře vyhraněná. Na ostrově se k tomu kriticky vyjádřil Brady, ale jeho výpad byl odražen a s ním odmítnuto i jeho doporučení.

A Ned? Ten měl ženu stejně vojáckého typu, jako byl on sám, stejně neprobuzenou. Ukažte mi agenta působícího v nepřátelské zemi, říkával se smutným úsměvem, který se nenechá pobláznit hezkou tvářičkou, když se mu její nositelka postaví po bok proti ostatnímu světu.

A Bob, Sheriton a Johny došli zřejmě různými cestami k závěru, že Barleyho soukromý život a jeho sklony jsou vše-obecně tak temně složité, že bude nejlepší je z rovnice vůbec vypustit.

A Palfrey – co si o tom myslel Palfrey? Který využíval každé volné chvilky, aby zaběhl na Grosvenor Square, a když mu nevybyla, alespoň telefonoval Nedovi: „Tak co náš chlapec?“

Palfrey myslel na Hannu. Na Hannu, kterou vždycky miloval a kterou miluje dosud, jak jsou toho schopní pouze zbabělci. Na Hannu, jejíž úsměv byl kdysi stejně vřelý a bezedný jako Kátin. „Ty jsi v jádru dobrej chlap, Palfrey,“ říkává se strašlivou snahou o objektivitu ve chvílích, kdy se mě snaží pochopit. „Ty to jednou všechno zvládneš. Možná ne hned, ale jednou ano.“ Samozřejmě – Palfrey to opravdu zvládl! Odvolal se na zákon – onen pohodlný zákon, který tvrdí, že mladý právník, který se zaplete do sítě cizoložství, má ipso facto naprosto svázané ruce a nemůže nic dělat. Poukazoval na děti, její i svoje – víš, kolik by se v tom vezlo lidí, miláčku? Odvolával se na manželství, čert aby ho vzal – co by si bez nás počali, miláčku. Vždyť Derek si neumí uvařit ani vajíčka. Argumentoval partnerskými vztahy, a když se rozpadly, zabořil svou pitomou hlavu do písků tajné pouště, kde ho Hanna už nikdy nebude moci ohrozit. A měl tu drzost, že se odvolával i na své služební povinnosti – agentura by mi nikdy neodpustila takový pochybný rozvod, miláčku, svému právnímu poradci. Ani náhodou. Kdepak.

Myslel jsem také na ten pobyt na ostrově. Na večer, kdy jsme s Barleym stáli na oblázkové pláži a pozorovali, jak se k nám přes šedý Atlantik valí bariéra mlhy.

„Nikdy by ji odtamtud nedostali, co?“ řekl Barley. „Kdyby to nevyšlo.“

Neodpověděl jsem, a ani nemyslím, že to ode mě čekal. Ale měl pravdu. Byla to čistokrevná sovětská občanka a spáchala čisto-krevný sovětský zločin. V žádném případě nespadala do výměnné kategorie.

„Ona by stejně nikdy neopustila děti,“ dodal a potvrdil si tak svoje pochybnosti.

Dívali jsme se dál na moře, ale jeho oči viděly Káťu a moje Hannu, která by taky nikdy neopustila děti, ale chtěla by je vzít s sebou a udělat z advokátského šmoka, který spával se ženou svého staršího společníka a byl přímo posedlý kariérou, počestného muže.

„Raymond Chandler!“ provolával strýček Matvej ze svého křesla, aby přehlušil rachot televizorů ze sousedních bytů.

„Skvělý,“ souhlasil Barley.

„Agatha Christie!“

„No jistě, Agatha.“

„Dashiell Hammet! Dorothy Sayersová. Josephine Teyová.“

Barley seděl na pohovce, kam ho Káťa zakormidlovala. Obýváček byl tak malý, že kdyby rozpažil, asi by se zároveň dotýkal obou zdí. Zasklená rohová vitrína obsahovala rodinné poklady. Káťa mu k nim už stačila poskytnout patřičný komentář. Ty kameninové hrnky jí vyrobil jeden přítel jako svatební dar, ty portrétky na nich, to je nevěsta a ženich. Ten leningradský kávový soubor, už bohužel nekompletní, patřil té paní tady na tom obrázku v dřevěném rámečku na horní polici. Byla to vybledlá hnědavá fotografie, na které byl zvěčněn tolstojovský pár, toporný vousatý pán v tuhém bílém límci a děvče v čepci a s kožešinovým rukávníkem.

„Matvej má strašně rád anglické detektivky,“ volala Káťa z kuchyně, kde dodělávala pohoštění.

„Já taky,“ řekl Barley nepravdivě.

„Mám vám říct, že za carského režimu nebylo nic takového dovoleno. Nikdy by nedovolili takové znevažování svého policejního systému. Máte ještě vodku? Matvejovi už ale nenalévejte, prosím vás. Musíte si taky vzít něco k jídlu. My nejsme takoví alkoholici jako vy na Západě. Když pijeme, tak k tomu vždycky něco zakusujeme.“

Pod záminkou, že si chce prohlédnout její knížky, Barley vstal a pokročil na malou předsíňku, odkud na ni viděl. Jack London, Hemingway a Joyce, Dreiser a John Fowles. Heine, Remarque a Rilke. Dvojčata štěbetala v koupelně. Pozoroval ji obdélníkem otevřených kuchyňských dveří. Z jejích gest vyzařovala vědomě neuspěchaná uvolněnost. Zase se z ní stala Ruska, napadlo ho. Když něco funguje, je za to vděčná. Když se to zadrhne – takový je život, co se dá dělat. V obýváku Matvej dál cosi rozjařeně vykládal.

„Co teď říká?“ zeptal se Barley.

„Mluví o blokádě.“

„Já vás miluju.“

„Obyvatelé Leningradu si nehodlali připustit, že by mohli být poraženi.“ Plnila rýžovojátrovou nádivkou pirožky. Její ruce na chvíli ustaly v pohybu, pak pokračovaly v práci. „Šostakovič dál komponoval, i když mu mrzl inkoust v kalamáři. Spisovatelé dál pracovali na svých dílech, každý týden si člověk mohl poslechnout kapitolu nějakého nového románu, když věděl, v kterém sklepě se to čtení koná.“

„Já vás miluju,“ opakoval. „Všechny moje nezdary, to byla jenom příprava na setkání s vámi. Fakt.“

Prudce vydechla a oba se odmlčeli, na okamžik hluší k Matvejovu rozvernému monologu, který k nim zaléhal z obýváčku, i k cákavému rámusu přicházejícímu z koupelny.

„Co to ještě vykládá?“ ptal se Barley.

„Barley – „ zaprotestovala.

„Prosím vás. Přeložte mi, co říká.“

„Na jižní straně byli Němci čtyři kilometry od města. Předměstí ostřelovali z kulometů, střed města decimovali dělostřelectvem.“ Podala mu podložky a příbory a následovala ho do obýváčku. „Dvě stě padesát gramů chleba na pracujícího, pro ostatní stopětadvacet. To se vážně tak zajímáte o to, co Matvej říká, nebo si zase jenom hrajete na kdovíjak zdvořilého, jak to máte ve zvyku?“

„Je to zralá, nesobecká, absolutní, nádherná láska. Nikdy v životě jsem nepoznal nic podobného. Tak jsem si myslel, že byste měla být první, kdo to bude vědět.“

Matvej sledoval Barleyho se zbožným obdivem. Nová anglická dýmka mu svítila v horní přední kapse. Káťa zachytila Barleyho pohled, začala se smát a zavrtěla hlavou – ne odmítavě, jenom vyvedena z rovnováhy. Dvojčata se vyřítila z koupelny, na sobě župánky, a vrhla se Barleymu do náruče. Káťa posadila všechny ke stolu, Matveje do čela. Barley seděl vedle ní. Nalila všem zelnou polévku. Sergej předvedl svou fenomenální sílu a odzátkoval víno, ale Káťa chtěla nalít jen půl skleničky a Matvejovi dovolila pouze vodku. Anna odběhla od stolu, aby se pochlubila obrázkem, který nakreslila po návštěvě Timrjazevovy akademie: koně, opravdové pšeničné pole, plodiny, které dokážou přežít zimu. Matvej začal vyprávět historku o jednom starém muži, který měl v Leningradě v domě naproti přes ulici mechanickou dílnu. Barley znovu trval na tom, aby se mu to doslova překládalo.

„Matvej znal jednoho starocha, přítele mého otce,“ vyhověla mu Káťa. „Měl mechanickou dílnu. Když už byl hladem tak zesláblý, že sotva stál na nohou, připoutal se k jednomu stroji, aby neupadl. Tak ho potom Matvej a můj táta našli. Mrtvého, přivázaného ke stroji. Dočista zmrzlého. Matvej by vám taky rád řekl, že on sám nosil na klopě kabátu světélkující odznak“ – Matvej přesně to místo hrdě ukazoval na svetru, který měl na sobě – „aby ve tmě nenarážel do spoluobčanů, kteří si z Něvy ve vědrech nosili vodu. Tak. A s Leningradem pro dnešek končíme,“ prohlásila rezolutně. „Říkal jste mi moc pěkné věci, Barley, to vy vždycky. Doufám, že jste to myslel upřímně.“

„V životě jsem nic nemyslel tak upřímně, jako to, co jsem vám říkal.“

Barley právě připíjel na Matvejovo zdraví, když vedle pohovky začal zvonit telefon. Káťa vyskočila, ale Sergej byl rychlejší. Přiložil sluchátko k uchu a chvíli poslouchal, nakonec však zavěsil a zavrtěl záporně hlavou.

„Teď je tolik omylů,“ postěžovala si Káťa a přinesla mísu prvních zlatavě vypečených pirožků.

Existoval jenom její pokoj. Existovala jenom její postel.

Děti už šly dávno spát a Barley slyšel, jak si vedle ve spánku odfrkují. Matvej ležel na svém polním lůžku v obýváčku a jistě se mu zdálo o Leningradu. Káťa seděla a posteli a Barley vedle ní. Držel ji za ruku a díval se na její tvář, rýsující se proti nezataženému oknu.

„Matveje mám taky rád,“ poznamenal.

Přikývla a potichu se zasmála. Přejel jí klouby prstů po tváři a zjistil, že pláče.

„Jenže ne tak, jako mám rád vás,“ vysvětloval. „Mám rád děti, strejčky, psy, kočky a muzikanty. Leží mi na srdci celá Noemova archa. Ale vás miluju tak hluboce, že se to až stydím vyslovit. Moc bych ocenil, kdybychom spolu našli způsob, jak mě umlčet. Dívám se na vás a dělá se mi špatně ze zvuku mého hlasu. Neměl bych vám to radši napsat?“

Pak jí vzal obličej do obou rukou a políbil ji. A pak ji posunul výš a položil jí hlavu na polštář a znovu ji políbil, napřed rty a pak spojené vlhké řasy, a její paže se mu ovinuly kolem zad a přitáhly si ho dolů. Potom ho od sebe jemně odstrčila, vyskočila z lůžka a šla se podívat na dvojčata. Když se vrátila, zasunula zástrčku na dveřích ložnice.

„Kdyby se sem dobývaly děti, musíš se obléknout a musíme se chovat jako by nic,“ varovala ho a pak ho políbila.

„Můžu jim říct, že tě miluju?“

„Když to uděláš, nebudu to překládat.“

„A můžu to říct tobě?“

„Když se při tom budeš chovat velmi tiše.“

„A budeš mi to překládat?“

Už neplakala. Ani se nesmála. Její černé, rozumné oči hledaly totéž co jeho. Objetí bez jakýchkoli ale, žádné dodatečné podmínky, žádné dodatky ke smlouvě, tištěné kurzívou.

V takové náladě jsem Neda ještě nezažil. Jeho vlastní operace ho pohltila jako velryba Jonáše a jeho drsný stoicismus způsoboval, že se člověk s jeho neblahými předtuchami vyrovnával tím hůře. Seděl v operační místnosti u svého stolu, jako by předsedal vojenskému soudu, a Sheriton se vedle něj kýval jako nějaký inteligentní medvěd. A ani když jsem ho v okamžitém popudu odvedl kousek dál ulicí do restaurace, kam jsem občas zval Hannu, a abych mu to hrozné čekání trochu zkrátil, vnutil jsem mu v tamějším grill-baru báječnou večeři, ani potom se mi nedařilo proniknout maskou jeho sebeovládání.

Po pravdě řečeno, jeho pesimismus vážně nahlodával i mou duševní rovnováhu. Připadal jsem si jako na houpačce. Clive a Sheriton na jednom konci, umrtvující Nedova hmotnost na druhém. A protože já sám jsem váhavec a vždycky mi trvá strašně dlouho, než se rozhodnu pro jednu ze dvou možností, tím víc mi šlo na nervy, když jsem musel sledovat, jak se člověk za normálních okolností mimořádně rozhodný rezignovaně stahuje do izolace.

„Vidíte kolem sebe strašidla, Nede,“ říkal jsem mu, ale zdaleka v tom nebyla Sheritonova přesvědčivost. „Myslíte už za tolik rohů, že to nikdo jiný nebere. Dobrá, není to už váš případ. Ale to neznamená, že to musí celé vybouchnout. A důvěra ve vás – no, řekněme, že klesá.“

„Konečný a vyčerpávající seznam,“ uvažoval Ned nahlas, jako by mu ta slova zasadil do hlavy nějaký hypnotizér. „Proč konečný? Proč vyčerpávající? Na to mi odpovězte. Když se s ním Barley sešel v Leningradě, nechtěl si od něj vzít ani náš předběžný dotazník. Strčil ho Barleymu zpátky do ruky. A teď žádá o kompletní soupis všeho. Sám o to žádá. O celej balík. Všechno to máme do toho víkendu připravit. Potom se s náma už Modráček nebude bavit. O šedých eminencích prej už pak nechce ani slyšet. Proč?“

„Podívejte se na to ale taky z druhé strany,“ naléhal jsem na něj zoufalým šepotem, protože nám číšník právě v té chvíli přinesl druhou láhev výtečného klaretu. „Dobrá. Modráčka naklofli Sověti. Je koupený. Řídí ho Sověti. Tak proč to ale chtějí zabalit? Proč tu hru s námi nehrají dál a nevodí nás ještě chvíli za nos? Vy byste to přece taky nestopnul, kdybyste byl v jejich kůži. Nedával byste nám ultimáta, nestavěl byste nás před konečné termíny. Nebo ano?“

Jeho odpověď stála za to nejlepší a nejdražší pohoštění, na jaké jsem kdy nějakého svého kolegu pozval.

„Možná bych to udělal,“ řekl. „Kdybych byl Rus.“

„Proč?“

Jeho slova mě zmrazila tím víc, že byla pronesena naprosto nevzrušeně. „Protože ho už třeba není možné dál exponovat. Třeba už nemůže mluvit. Nebo vzít do ruky nůž a vidličku. Nebo si posolit kuře. Třeba docela dobrovolně vypověděl, že jeho půvabná moskevská milenka nemá tušení, opravdu ani sebemenší tušení o tom, do čeho se to vlastně zapletla. Třeba –“

Došli jsme zpátky na Grosvenor Square. Barley odešel z Kátina bytu o půlnoci moskevského času a vrátil se do Meže, kde na něj dole v hale čekal Henziger, který dělal, že studuje nějaký rukopis.

Barley byl ve výtečné náladě, ale neměl žádné nové zprávy. Byl to jenom takový rodinný večer, sdělil Henzigerovi. Ale i tak to bylo moc milé. Pokud jde o tu nemocnici, to platí samozřejmě dál.

Celý další den nic. Volno. Špionáž, to je čekání. Špionáž, to znamená sedět, až vás bolí zadek, a dívat se, jak se vám Ned rozkládá před očima. Špionáž, to taky třeba znamená, že si do svého bytu v Pimlicu zase jednou přivedete Hannu a zůstanete tam spolu mezi čtvrtou a šestou, tedy v době, kdy jinak z důvodů vám zcela neznámých chodí na soukromé hodiny němčiny. Špionáž, to znamená hrát si chvíli na lásku a dávat při tom pozor, aby se včas vrátila domů a stačila svému drahému Derekovi připravit večeři.

15

Jeli tam Voloďovým vozem. Půjčila si ho na ten večer. Měl na ni čekat v devět hodin na stanici metra Aeroport, a přesně v devět tam u něj lada opravdu váhavě zastavila.

„Neměls tak umíněně trvat na tom, že pojedeš se mnou,“ řekla mu.

Ve věžácích nad jejich hlavami se svítilo, ale na ulice se už začala snášet zlověstná atmosféra zavírací hodiny. Vlhký noční vzduch prosycovaly podzimní vůně. Před nimi vpředu visel půlměsíc, překrývaný útržky mlžných mraků. Jejich ruce se občas letmo potkaly, občas k sobě přilnuly v pevném stisku. Barley se díval do zpětného zrcátka. Bylo roztříštěné a kousky skla chyběly, přesto v něm mohl sledovat vozy, které jely za nimi a nedraly se před ně. Káťa zabočila doleva, ale stále je nic nepředjíždělo.

Nemluvila, tak tedy rovněž mlčel. Přemýšlel o tom, kde se to asi naučili – kdy je bezpečné mluvit a kdy ne. Ve škole? Od starších děvčat, když dospívala? Nebo to způsobil rodinný lékař, který k ní měl někdy kolem druhého roku puberty krátkou, ale velmi vážnou přednášku? „Je načase, aby sis dobře uvědomila, že auta a zdi mají uši, stejně jako lidé…“

Rozbitou, kluzkou příjezdovou cestou dodrncali na nedokončené parkoviště.

„Představ si, že jsi doktor,“ nabádala ho, když se potkali očima přes střechu vozu. „Musíš se tvářit velmi nepřístupně a přísně.“

„Já jsem přece doktor,“ řekl na to Barley. Nikdo z nich nežertoval.

Hledali si cestu v bludišti měsícem nablýskaných louží, až se dostali na cestu chráněnou osinkovou stříškou, která je dovedla k dvojitým vstupním dveřím a příjmu zejícímu prázdnotou. Zachytil první protivné nemocniční pachy: dezinfekce, pasta na podlahu, líh na rány. Rázným krokem ho vedla přes kruhovou halu s popraskanou mramorovanou podlahou do chodby, kde bylo položené linoleum, kolem mramorového pultu, za nímž sedělo několik zamračených žen. Hodiny tam ukazovaly deset dvacet pět. S úmyslně oficiózním gestem je porovnal s časem na svých hodinkách. Zdejší šly o deset minut pozadu. Další chodbu lemovaly postavy pacientů, sklesle dřepící na kuchyňských židlích.

Za čekárnu sloužila temná prostora, jejíž strop držely velikánské sloupy. Na jejím jednom konci bylo zvýšené pódium, na druhém lítačky, které vedly k toaletám. Někdo tam pro orientaci pověsil provizorní světlo. V jeho mdlé záři Barley rozeznal dřevěný pult a za ním prázdné věšáky, pár ke zdi přistavených nemocničních vozíků a na nejbližším sloupu starodávný telefonní přístroj. U zdi stála lavice. Káťa se na ni posadila a Barley tedy usedl vedle ní.

„Vždycky se snaží být přesný. Někdy se opozdí kvůli špatnému spojení,“ poznamenala.

„Můžu si s ním promluvit?“

„Zlobil by se.“

„Proč?“

„Kdyby na dálkové lince zaslechli anglický hovor, hned by zbystřili pozornost. To je přece jasné.“

Muž s obvazem na hlavě, který vypadal jako voják vracející se oslepený z fronty, zamířil na ženské toalety, právě když z nich vycházely dvě ženy. Vzaly ho každá z jedné strany a nasměrovaly správně. Káťa otevřela kabelku a vyndala z ní notýsek a pero.

Zkusí to v deset čtyřicet, říkala předtím. V deset čtyřicet se pokusí o první spojení. Nebude mluvit dlouho, slibovala. Mluvit dlouho je riskantní i přes bezpečný telefon.

Vstala a šla k aparátu. Přepážku šatny podlezla se samozřejmostí zdejšího zaměstnance. Bude jí vyznávat lásku? říkal si Barley v duchu – „Mám tě tak rád, že ti dovolím riskovat pro mě život“. Tak nějak? Bude jí povídat něco podobně zamilovaného, jako jí psal v tom dopise? Nebo jí řekne, že ona je přijatelnou cenou za očištění jeho neklidné duše?

Stála k Barleymu bokem a napjatě hleděla skrz ty lítačky. Viděla tam něco zlého? Zaslechla odtamtud něco? Nebo byla její mysl už u Jakova, někde daleko odtud?

Takhle stává, když na něj čeká, napadlo ho – jako někdo, kdo je připraven čekat třeba celý den.

Telefon chraptivě zadrnčel, jako by se mu do hrtanu dostal prach. Šestý smysl ji k němu dovedl už předtím, takže neměl možnost zachrčet ještě jednou, než ho stačila bleskově zvednout. Barley byl od ní jen několik kroků, ale nemocniční rámus překrýval její hlas, takže ji slyšel jen velmi špatně. Odvrátila se od něj, zřejmě aby si při tom rozhovoru zachovala jisté soukromí, a volnou dlaní si zacpala druhé ucho, aby svému příteli ve sluchátku lépe rozuměla. Takže Barley slyšel pouze její poslušné „ano“, „ano“, znovu a znovu opakované.

Nech ji na pokoji, říkal si v duchu rozhněvaně. Už jsem ti to řekl jednou a o víkendu ti to zopakuju znovu. Nech ji na pokoji, v téhle záležitosti ji vynech. Jednej se šedými eminencemi nebo se mnou!

Notýsek ležel otevřený na křivičné poličce, upevněné na sloupu, a pero na něm, ale Káťa se jich ani nedotkla. Ano. Ano. Ano. Přesně tohle jsem říkal na tom ostrově. Ano. Ano. Ano. Sledoval, jak se jí ramena zvedají ke krku a uvíznou tam a jak se jí napínají záda, jako by se hluboce nadechla nebo v nitru vychutnávala nějaký příjemný okamžik. Její loket se zvedl do strany, jak si tiskla sluchátko k hlavě stále silněji. Ano. Ano. Co takhle pro změnu aspoň jedno ne? Ne, spát s tebou nebudu!

Její volná ruka našla sloup a viděl, jak se jí prsty rozevřely a napjaly, jako by se chtěly zarýt do temné omítky. Viděl, jak jí hřbet ruky ztuhle zbělel, ale ta ruka se ani nehnula, a tu se v něm najednou probudil strach. Byla to ruka člověka, který se zachytil na skále, a lpěla k ní, protože mu šlo o život. Visela na stěně útesu, a ty zaťaté prsty byly to jediné, co zbývalo mezi jejím přítelem a propastí.

Otočila se, sluchátko stále ještě přitisknuté k uchu, a on spatřil její tvář. Co se to s ní stalo? V co se to proměnila? Poprvé od chvíle, kdy se poznali, byla ta tvář naprosto bezvýrazná, a sluchátko přitisknuté k jejímu spánku se proměnilo v pistoli, kterou jí tam někdo přiložil.

Byl to výraz, který mívají na tváři rukojmí.

Potom se její tělo začalo sesouvat po sloupu k zemi, jako by už neměla sílu udržet ho vstoje. Napřed se pod ní pouze podlomila kolena, potom se zlomila i v bocích, ale to už byl Barley u ní a zachytil ji. Jednou paží si ji podržel kolem pasu a volnou rukou jí vytrhl telefon. Zvedl ho k uchu a křikl: „Goethe!“ Ale ve sluchátku se ozýval pouze oznamovací tón, takže zavěsil.

Bylo to divné, ale Barley si do této chvíle neuvědomoval, že je vlastně docela silný muž. Vykročili, ale v tom okamžiku se jí zmocnil záchvat divokého odporu k němu a ona ho udeřila zaťatou pěstí do lícní kosti, že na vteřinku neviděl nic než oslepující světlo. Přitiskl jí ruce k bokům a přidržoval je tam, a takhle jí protáhl pod pultem šatny a pak ji postrkoval a vlekl nemocnicí ven a přes parkoviště k vozu. „Rozrušená pacientka,“ připravoval si v duchu vysvětlení. „Rozrušená pacientka – já jsem lékař, to je v pořádku.“

Stále ji pevně držel, ale přesto se mu podařilo položit její kabelku na střechu vozu, vylovit klíčky, odemknout dvířka u sedadla spolujezdce a nasoukat ji dovnitř. Potom oběhl vůz na stranu řidiče, kdyby ji náhodou napadlo, že by přece jen chtěla za volant.

„Musím jet domů,“ řekla.

„Neznám cestu.“

„Odvez mě domů,“ naléhala.

„Netrefím tam, Káťo! Budeš mi říkat jenom vpravo – vlevo, slyšíš?“ Vzal ji za ramena a zatřásl s ní. „Seď rovně. Dívej se ven. Jak se u tohohle verglu dává zpátečka, sakra?“

Marně lomcoval pákou. Hrábla po ní a vztekle zasunula zpátečku, až to v rychlostní skříni naříkavě zaskřípalo.

„Světla,“ křikl.

Už je našel, ale úmyslně ji nechal, aby je rozsvítila sama, protože chtěl, aby na jeho naštvanost nějak reagovala. Sotva drncavě projel parkovištěm, musel prudce uhnout, aby se nesrazil se sanitkou, která dost vysokou rychlostí přijížděla k nemocnici. Bláto a voda zaslepily přední sklo, ale stěrače nebyly nasazené, protože nepršelo. Zastavil, vyskočil, jakžtakž sklo očistil a zase se posadil za volant.

„Doleva,“ přikazovala. „A rychle, prosím tě.“

„Ale přijeli jsme z druhé strany.“

„Je to jednosměrka. Dělej.“

Její hlas byl mrtvý a on ho nedokázal probudit. Nabídl jí svou lahvičku. Odstrčila mu ruku. Ignoroval její naléhání a jel pomalu. Světla ve zpětném zrcátku, stále stejně vzdálená. To bude Wicklow, řekl si v duchu. Nebo Paddy, Henziger, Zapadnyj, celá horda sovětských fízlů. Pod světly výbojek pouličního osvětlení se její tvář vedle něj pravidelně objevovala a ztrácela, ale nebyl v ní život. Byla zahleděna do svého nitra a nemohla odtrhnout oči od bůhvíjak strašlivých obrazů, které jí tam její představivost předestírala. Ústa si zacpávala zaťatou pěstí, klouby prstů zaklíněné mezi zuby.

„Mám tady zahnout?“ ptal se drsně. A znovu na ni křikl: „Říkej mi laskavě, kudy mám jet, ano?“

Napřed promluvila rusky, pak anglicky. „Teď. Doprava. Rychleji, prosím.“

Byl úplně ztracený. Každá nová ulice byla k nerozeznání od té, kterou projížděli předtím, a další byla zase stejná.

„Teď zahni.“

„Doleva, nebo doprava?“

„Doleva!“

Zaječela to slovo, až jí praskaly hlasivky, a pak stejně zoufale ještě jednou. A po těch výkřicích přišly slzy a dusivé beznadějné vzlyky. Ty se začaly postupně zklidňovat, a než dojel k jejímu obytnému bloku, ustaly úplně. Chtěl zatáhnout ruční brzdu, ale nefungovala. Vůz ještě ani pořádně nestál, když rozrazila dveře. Hmátl po ní, ale byla rychlejší. Bleskově se dokázala dostat z vozu na chodník a teď už utíkala přes prostranstvíčko před domem a v kabelce horečně hrabala po klíčích. O vstupní dveře se opíral nějaký mladík v kožené bundě a zdálo se, že jí chce zastoupit cestu. Ale to už ji Barley dohonil a ten chlapec uskočil a pustil je dovnitř. Nečekala na výtah, možná zapomněla, že tam něco takového je. Běžela nahoru po schodech a Barley za ní, kolem objímajícího se párku. V prvním patře seděl v koutě na zemi opilý stařec. Hnali se dál a výš. Tady zase narazili na opilou stařenu. A potom na mladého chlapce. Proběhli tolika patry, že se Barley začal bát, jestli nezapomněla, ve kterém poschodí bydlí. Ale pak už najednou odemykala a v příští chvíli byli v jejím bytě a Káťa v ložničce dvojčat klečela vedle jejich lůžka, s hlavou na polštáři vedle nich, udýchaná jako o život bojující plavec, paže zlomeně přehozené přes tělíčka spících dětí.

Znovu existovala pouze její ložnice. Musel ji tam odvést, protože v tom stísněném prostoru ztrácela orientaci. Seděla nejistě na posteli, jako by se bála, že je moc vysoká, on vedle ní. Hleděl na Kátinu prázdnou tvář, sledoval, jak se v ní oči zavírají, pak trochu pootevřou a ihned zase zavřou, a neodvažoval se jí dotknout, protože byla zkamenělá hrůzou a duchem kdesi daleko od něj. Svírala si zápěstí, jako by ho měla přeražené. Hluboce vzdychla. Vyslovil její jméno, ale ona jako by ho neslyšela. Rozhlédl se pátravě po místnosti. K jedné stěně se tiskla miniaturní pracovní deska, kombinace toaletky a psacího stolu. Mezi ledabyle poházenými dopisy tam ležel psací blok s kroužkovaným hřbetem, podobný těm, jaké užíval Goethe. Nad postelí visela reprodukce Renoirova obrazu. Sejmul ji ze stěny a položil si ji na kolena. Vycvičený špión, který se v něm probudil, vytrhl z toho bloku list papíru, položil ho na sklo obrazu, vyndal z kapsy pero a něco napsal.

Napiš, co se děje.

Posunul papír před ni a ona si to bez zájmu přečetla, aniž uvolnila zápěstí z toho sevření. Mdle pokrčila rameny. Jedním se o něm opírala, ale vůbec si to neuvědomovala. Blůzku měla pootevřenou a bohaté černé vlasy po tom úprku napořádně rozházené. Napsal znovu: Napiš, co se děje. Pak ji vzal za ramena a zadíval se jí upřeně do očí, pohledem zaplaveným zoufalou láskou. Zabodl ukazovák do toho papíru. Vzal obraz a vtiskl jí ho do klína. Zírala na ten list s tím Napiš, co se děje, potom dlouhé, srdceryvně vzlykla a hlava jí spadla na hruď, takže mu ta zcuchaná opona vlasů zakryla její tvář.

Jakova sebrali, napsala konečně.

Vzal si od ní pero zpátky.

Kdo ti to řekl?

Jakov, odpověděla.

Co říkal?

V pátek přijede do Moskvy. Sejde se s tebou v Igorově bytě v jedenáct večer téhož dne. Přinese další materiály a odpoví na tvoje otázky. Máš určitě připravit přesný seznam. Bude to poslední setkání. Bude chtít, abys ho informoval, co je nového s publiková-ním té věci, chtěl by data, podrobnosti. Máš přinést dobrou whisky. Mě moc miluje.

Chňapl po peru.

Byl to opravdu Jakov?

Přikývla.

Proč myslíš, že ho sebrali?

Použil špatné jméno.

Jaké jméno?

Daniil. Měli jsme to domluvené. Pjotr znamená, že je s ním všechno v pořádku, Daniil, že ho sebrali.

Teď už si pero podávali s úpornou naléhavosti. Nyní ho měl v ruce Barley a psal otázku za otázkou. Nepopletl to? napsal.

Zavrtěla záporně hlavou.

Byl nemocný. Ten váš kód zapomněl, psal dál.

Opět zavrtěla odmítavě hlavou.

Ještě nikdy se nespletl? napsal.

Když tentokrát zavrtěla hlavou, vzala mu pero z ruky. Oslovil mě Marija. To je Marija? řekl. Marija jsem si měla říkat, když jsem byla v nebezpečí. Když bylo všechno O.K., Alina.

Napiš přesně, co říkal.

Tady Daniil. To je Marija. Ta přednáška byla největší úspěch celé mé kariéry. To byla lež.

Jak to?

Vždycky říká, že v Rusku je jediným úspěchem nezvítězit. Byla to naše oblíbená průpovídka. Mluvil úmyslně v opačném smyslu toho bonmotu. Sděloval mi tím, že jsme vyřízení.

Barley vstal, přešel k oknu a díval se strmě dolů na volné prostranství před domem a na ulici. Celý ten temný svět, který měl v sobě uzavřený, ztichl. Nic se v něm nepohnulo, nic v něm nedýchalo. Ale on byl na všechno připraven. Byl připraven na celý život, aniž o tom měl tušení. Ona je Goethova přítelkyně, je tedy mrtvá stejně jako on. Teď ještě ne, protože Goethe ji až dosud chránil s posledním zbytečkem odvahy, který v něm ještě zůstal. Ale je mrtvá – bude neodvratně mrtvá, jakmile se jim zamane natáhnout ruku a utrhnout si ji ze stromu.

Zůstal u toho okna téměř hodinu, než se vrátil k její posteli. Ležela na boku, oči otevřené, kolena přitažená skoro až k bradě. Položil přes ni paži a přitáhl si ji k sobě. Ucítil, jak se v jejím chladném těle v jeho objetí cosi zlomilo, a pak v ní začaly vybuchovat křečovité vzlyky, bezhlesé, jako by se bála plakat v doslechu mikrofonů.

Začal zase psát, tentokrát dobře čitelnými velkými písmeny: TEĎ MĚ DOBŘE SLEDUJ.

Monitory ožívaly v intervalech několika málo minut. Barley odjel z Meže. Další násl. Sešli se na stanici metra. Další násl. Vyšli z nemocnice, Káťa opřená o Barleyho. Další násl. Lidé lžou, ale počítač je spolehlivý. Další násl.

„Proč proboha řídí?“ zeptal se prudce Ned, když si údaj v tom smyslu přečetl na obrazovce.

Sheriton byl příliš zabrán do sledování informací, takže nereagoval, ale Bob, který stál vedle něj, tu otázku zachytil.

„Muži rádi vozí ženy autem, Frede. Feminizace ještě nezvítězila na celé čáře.“

„Děkuju za vysvětlení,“ pravil Ned zdvořile.

Clive se souhlasně usmíval.

Přerušení. Kontinuita informací objevujících se na obrazovkách je přerušena, teď se vysílá hlášení předložené Anastázií. Tahle rozhněvaná šedesátiletá Lotyška figuruje na seznamech ruské sekce už dvacet let. Dovnitř do nemocnice si totiž dovolili pustit jen ji.

Příběh se odvíjel takto:

Anastázie prošla kolem dvakrát, jednou směrem k toaletám, potom zpátky do čekárny.

Když je míjela poprvé, seděli Barley a Káťa na lavici a čekali.

Když je míjela podruhé, stáli Barley s Káťou těsně vedle telefonu a vypadalo to, že se objímají. Barley měl ruku u její tváře, Káťa měla také zdviženou ruku, ale druhá ji visela podle boku.

Ozval se jím Modráček vůbec?

To Anastázie nevěděla. I když ve své kóji na toaletě natahovala uši, jak mohla, neslyšela zazvonit telefon. Takže buďto se ten hovor neuskutečnil, nebo když podruhé procházela kolem nich, už skončil.

„Proč by se s ní proboha objímal?“ podivoval se Ned.

„Třeba ji něco padlo do oka,“ řekl nakysle Sheriton, ale nespouštěl oči z obrazovky.

„A řídil,“ kroutil hlavou Ned. „Má tam zakázáno sednout za volant, a přesto řídil. Na tom výletě ji nechal řídit jak cestou tam, tak když se vraceli. Když jeli do té nemocnice, řídila ona. Tak proč najednou řídil on?“

Sheriton položil tužku a objel si ukazovákem zevnitř límeček. „Tak co vy na to, Nede? Zavolal Modráček, nebo nezavolal? Ven s tím.“

Ned byl ještě natolik slušný, že vzal ten dotaz vážně. „Předpo-kládám, že zavolal. Jinak by tam byli ještě čekali.“

„Třeba od něj slyšela něco, co se jí nelíbilo. Nějakou špatnou zprávu či co,“ uvažoval Sheriton.

Obrazovky pohasly a místnost zaplavilo sinalé žluté světlo.

Sheriton měl oddělenou kancelář vyloženou růžovým dřevem a vyzdobenou ukázkami ultramoderního umění. Utábořili jsme se tam, nalévali si kávu, postávali a debatovali.

„Co v tom jejím bytě dělá tak dlouho?“ zeptal se mě Ned stranou. „Potřebuje od ní vědět jenom jedno – místo a čas schůzky. To už moh zjistit před dvěma hodinami.“

„Třeba si tam spolu něžně užívají,“ nadhodil jsem.

„Kdyby tomu tak bylo, spad by mi kámen ze srdce.“

„Třeba zase někde kupuje další klobouk,“ poznamenal nepříjemným tónem Johny, který nás slyšel.

„No konečně,“ oddechl si Sheriton, když se ozval zvonek. Vrátili jsme se do operačního centra.

Na osvětleném plánu města byl Kátin dům označen červenou žárovičkou. Místo, kde měli Barleyho vyzvednout, bylo vzdálené tři sta metrů od domu na jihovýchodním rohu křižovatky dvou hlavních ulic, a na plánu tam svítila zelená žárovička. Barley měl jít po jižním chodníku a držet se těsně u obrubníku. Až dojde na místo, kde ho měli naložit, měl příkaz zpomalit chůzi a předstírat, že se dívá po nějakém taxíku. V té chvíli předjede příslušný vůz a zastaví u něj. Barley byl instruován, aby jméno hotelu udal řidiči pěkně hlasitě a pak se s ním za pomoci posunčiny začal dohadovat o ceně jízdy.

Při dalším objezdu měl vůz zahnout do postranní uličky a zajet na prázdnou stavební plochu, kde parkoval ten náš kamión, se zhasnutými světly a s řidičem, který si navenek dával dvacet ve své kabině. Pokud bude mít kamión vysunutou postranní anténu, měl taxík udělat kruh doprava a vrátit se ke kamiónu.

Pokud ne, akci přerušit.

Paddyho hlášení se na obrazovkách objevilo v jednu hodinu po půlnoci londýnského času. Pásky jsme měli k dispozici ani ne za hodinu, obsah byl odvysílán ze střechy amerického velvyslanectví. To hlášení bylo od té doby rozcupováno na kousíčky ze všech možných úhlů. Pro mě se stalo modelovým příkladem toho, jak se mají zprávy tohoto druhu podávat.

Člověk samozřejmě potřebuje pisatele znát, protože každý, kdo něco takového posílá, má svoje limity. Paddy, bývalý Gurkha, nepálský voják v britské armádě, později příslušník oddílů zvláštního nasazení a nakonec důstojník výzvědné služby, nebyl žádný čtenář myšlenek, ale vyznal se ve spoustě jiných věcí, mluvil několika jazyky a dokázal jak přesně dodržovat předem naplánovaný postup, tak v případě potřeby pohotově improvizovat, přesně podle Nedova gusta.

Pokud jde o jeho moskevskou stylizaci, navlékl se do takového hávu anglické pošetilosti, že si z něj nezasvěcenci, když na něj v jejich okruhu přišla řeč, s potěšením dělali legraci. V létě jim byly k smíchu jeho příliš dlouhé šortky, které si oblékal na své výpravy do lesů kolem Moskvy, v zimě jeho běhání na lyžích – to do svého volva naložil starobylé běžky s bambusovými holemi, železné potravinové zásoby a nakonec svou pozoruhodnou maličkost, včetně kožešinové čepice, která jako by se zachovala z dob arktických konvojů za druhé světové války. Ale blázna dokáže hrát jen velmi chytrý člověk, aby mu na to nikdo nepřišel, a Paddy chytrý byl, i když se třeba někdy později hodilo přijímat jeho výstřednosti se shovívaným nadhledem – on už je prostě takový.

Paddy byl také naprosto prvotřídní při řízení své směsice falešných studentů jazyků, obchodních zástupců, drobných obchodníčků a příslušníků obskurních národů. Ani Ned by to nezvládal líp. Staral se o ně jako rozšafný kněz o svoje farníky a z každého z nich dokázal dostat to nejlepší. Nebylo jeho chybou, jestliže ho vlastnosti, které k němu lidi přitahovaly, činily zároveň zranitelnějším vůči klamstvu.

Takže k Paddyho hlášení. Především ho zaujala preciznost, která Barleyho informace charakterizovala, a pásky to také dosvědčují. Barleyho hlas je na nich mnohem sebejistější než na jakékoli předcházející nahrávce.

Na Paddyho zapůsobila Barleyho rozhodnost a jeho oddanost svému poslání. Srovnával Barleyho, který u něj seděl v kamiónu, s Barleym, kterému dával instruktáž tenkrát před výjezdem do Leningradu, a byl nadšen změnou k lepšímu. Měl pravdu. Barley vyrostl a změnil se.

Barleyho hlášení Paddymu mimo jiné odpovídalo i všem ověřitelným faktům, které měl Paddy k dispozici, od nástupu do auta na stanici metra a jízdy do nemocnice k čekání na lavici a okamžitému zvednutí sluchátka. Káťa stála hned u telefonu, když zazvonil, říkal Barley. On sám ho téměř neslyšel. Není potom divu, že ho nemohla slyšet ani Anastázie, uvažoval Paddy. Káťa musela po tom sluchátku chňapnout přímo bleskově.

Rozhovor mezi Káťou a Modráčkem byl krátký, trval maximálně dvě minuty, hlásil Barley. To také sedělo. O Goethem se vědělo, že se děsí dlouhých telefonních rozhovorů.

Když měl tedy Paddy k dispozici tolik porovnávacího materiálu a Barley se s ním ve svém hlášení beze zbytku vypořádal, jak pro všechny svaté mohl potom někdo tomu člověku vyčítat, že Barleyho ihned neodvezl na velvyslanectví a spoutaného a s roubíkem v ústech ho neposlal nejkratší cestou do Londýna? Ovšem kdo jiný než Clive se právě v tomto smyslu nechal slyšet. A zdaleka nebyl sám.

Teď k oněm třem záhadám, které uvízly v krku Nedovi – objetí u sloupu, jízdě z nemocnice s Barleym za volantem a dvěma hodinám, po které u Káti zůstal. Pokud jde o Barleyho vysvětlení, musíme ho vidět tak, jak ho před sebou viděl Barley – sehnutého v kamiónu nad stolečkem s mrňavou lampičkou, s tváří lesklou potem. V pozadí drnčí desky zvukové izolace. Oba muži mají nasazená sluchátka, mezi sebou mají postavený nahrávací mikrofon. Barley mluví téměř šeptem, napůl do mikrofonu, napůl ke svému náčelníku stanice. Málokterá z nocí plných dobrodružství, které Paddy kdysi prožíval na severozápadní hranici, se asi vyznačovala dramatičtější atmosférou.

Cy sedí v šeru opodál, na uších třetí pár sluchátek. Je to Cyův náklaďák, ale Cy má příkaz nechat Paddyho, aby při té hostině dělal ceremoniáře.

„A pak se najednou začne hroutit,“ říká Barley. V jeho hlase zní náznak jisté mužské nadřazenosti – to víte, ženská! Paddymu to vyloudilo úsměv ve tváři. „Vždyť se na to chystala už celý týden, a najednou byl konec a ona to prostě nezvládla. Asi jí taky nepřidalo, že jsem tam byl s ní. Kdybych tam nebyl, počítám, že by to na ni padlo až pak doma.“

„To asi máte pravdu,“ souhlasí Paddy chápavě.

„Bylo toho na ní moc. Slyšet jeho hlas, dozvědět se, že se tady za pár dní objeví, mít strach o děti – a o něj a taky o sebe – prostě toho na ni bylo příliš.“

Tohle Paddy dokonale chápal. Měl také jisté životní zkušenosti a dobře věděl, nad čím vším jsou citově založené ženy schopné propuknout v pláč.

Pak už všechno plynulo naprosto hladce. Ta šaráda nabyla přímo symfonického charakteru. Barley dělal, co mohl, aby ji uklidnil, jak říkal, ale byla na tom vážně dost zle, a tak ji vzal kolem ramen a odvedl ji k autu a dovezl domů.

Ve voze se znovu několikrát rozplakala, ale než dojeli k jejímu bytu, začala se z toho dostávat. Barley jí uvařil čaj a konejšil ji a poplácával po ruce, až se mu zdálo, že se jakžtakž vzpamatovala a teď už to zvládne sama.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Paddy. A jestli to některým uším vyznívá, jako když důstojník indické armády gratuluje někdy v minulém století svým mužům k neúspěšnému jezdeckému útoku, je to způsobeno tím, že to na něj opravdu udělalo dojem, a taky že mluvil do mikrofonu příliš zblízka.

A nakonec je tu ještě ta Barleyho otázka, a tady do toho vstupuje Cy. Při zpětném pohledu se Barleyho dotaz dá nepochybně interpretovat jako jasný signál nekalých úmyslů. Avšak Cy si to takhle nevykládal a Paddy taky ne. Dokonce to takhle nebral ani nikdo z nás v Londýně, kromě Neda, jehož nemohoucnost v té době už volala do nebe. Ned se stal páriou operační centrály.

„Jo – ještě něco. Co ten seznam otázek?“ zeptá se Barley před odchodem. Ten dotaz se vynoří v celé sérii drobných organizačních upřesnění, nesvítí na něm žádné červené světýlko. „Kdy mi ten soupis vtisknete do mé upocené ručky?“ rozvádí ho.

„Proč?“ ozve se z šera Cy.

„Já nevím. Neměl bych se s tím předem trochu seznámit?“

„Není se s čím seznamovat,“ odpovídá Cy. „Jsou to psané otázky, na které se má odpovídat ano-ne, a je velice důležité, abyste o nich nevěděl vůbec nic, jasné?“

„A kdy je tedy dostanu?“

„Až úplně na poslední chvíli,“ odpovídá Cy.

Existuje záznam o tom, co si sám Cy myslel o Barleyho duševním rozpoložení. „U Britů člověk nikdy neví,“ vyjádřil se prý, „co se jim zrovna mele v hlavě.“

Alespoň toho večera byl tento Cyův názor v jistém smyslu oprávněný.

„Tak tedy žádné špatné zprávy,“ opakoval Ned, když nám Brock přehrával ten záznam z kamiónu už potřetí či počtvrté.

To už jsme byli v naší původní ruské sekci. Našli jsme si tam azyl. Bylo to jako za starých časů. Začínalo svítat, ale my jsme na spánek neměli ani pomyšlení.

„Žádné špatné zprávy,“ opakoval Ned. „Naopak samé dobré zprávy. ‚Jsem v pořádku. Nic se neděje. Měl jsem báječnou přednášku. Skočím na letadlo. V pátek se uvidíme. Miluju tě.‘ Takže ona se chudáček rozpláče.“

„No já nevím,“ řekl jsem, ale nebylo to v souladu s mým okamžitým rozpoložením. „Vy jste nikdy nebrečel štěstím?“

„Jenže ona brečí tak usedavě, že on ji musí z té nemocnice málem vynést v náručí. Brečí tak, že ani nemůže řídit. A když dojedou k jejímu domu, žene se ke dveřím, jako by Barley vůbec neexistoval –, protože je tak strašně šťastná, že Modráček v pátek přifrčí. A on ji tedy uklidňuje. Protože je z těch dobrých zpráv celá vedle.“ Ze záznamu se znovu ozval Barleyho hlas. „A on je klidný. Naprosto klidný. Nedělá si vůbec žádné starosti. ‚Máme to v kapse, Paddy. Všechno je oukej. Proto ona tak pláče.‘ To je přece jasný.“

Opřel se v křesle dozadu, zavřel oči a naslouchal Barleyho důvěryhodnému hlasu, který k němu promlouval z magnetofonu.

„Ten už k nám nepatří,“ řekl Ned. „Odešel od nás.“

V jistém ohledu platilo totéž i o Nedovi. Spustil velkou operaci. A teď si uvědomoval, že nemůže dělat nic jiného než sledovat, jak se vymyká jakékoli kontrole. Nikdy v životě jsem neviděl člověka tak osamělého. S jedinou výjimkou. Snad kdybych se podíval do zrcadla.

Špionáž, to je čekání.

Špionáž, to znamená dělat si starosti.

Špionáž, to znamená být sám sebou, a ještě něčím víc.

Barleymu zvonily v uších neocenitelné rady zmizelého Waltera a přežívajícího Neda. Učeň se stal dědicem všech triků svých mistrů, ale jeho kouzla byla mocnější, než na jaká se kdy zmohli oni.

Ocitl se na náhorní rovině, které oni nikdy nedosáhli. Měl cíl, měl prostředky, jak ho dosáhnout, a měl i to, co by Clive nazval motivací a co by z lepších úst znělo jako smysl toho, co člověk dělá. Když s chladnou hlavou vyjížděl do bitvy, ve které je chtěl ošálit, vezl si s sebou všechno, co ho naučili. Ale nebyl zrádce.

Jejich zástava pro něj neznamenala vůbec nic. Ať s ní mávali v kteroukoli stranu. Ale nedopouštěl se zrady. Nebojoval za sebe. Věděl, proč tu bitvu musí vyhrát, i pro koho ji musí vyhrát. Znal velmi dobře oběť, kterou byl připraven přinést. Nezrazoval je. Jenom naprosto věděl, co dělá.

Nepotřeboval jejich výstražné nálepky a neduživé systémy. Byl samojediný, ale měl v sobě větší sílu než celá ta parta těch, co si činili nárok ho ovládat. Uvědomil si, že oni jsou nejhorší ze všech ničivých zbraní, protože jejich existence opravňovala i existenci jejich cílů.

Pozvolna, ale o to nutkavěji, objevoval v sobě hněv. Cítil, jak v něm doutnají jeho první zážehy, a slyšel praskot uschlých větviček pod jeho blížícími se kroky.

Existuje pouze přítomnost. Goethe má pravdu. Není žádný zítřek, protože zítřek je jen výmluva. Je jen teď, nebo je jen nic, a Goethe, i když ho pohlcuje nicota, má stejně pravdu. Musíme porazit ty šedé postavy v sobě, musíme spálit jejich šedé obleky a osvobodit svá srdce, což je sen každé slušné bytosti, dokonce – věřte nevěřte – i některých těch šedých lidí samotných. Ale jak, čím toho dosáhnout?

Goethe má pravdu, a není to chyba ani jeho, ani Barleyho, že čirou náhodou uvedli jeden druhého do pohybu. Zároveň s duchovní září, která v něm sílila, narůstalo přímo zalykavě i Barleyho vědomí bratrské sounáležitosti s jeho nepravdě-podobným přítelem. Překypoval sympatiemi s Goethovým posedlým snem o osvobození sil zdravého rozumu a rozražení dveří, vedoucích do komnat plných odporné špíny.

Avšak Barley neprodléval u Goethovy agónie dlouho. Goetha pohltilo peklo a Barley ho tam velmi pravděpodobně bude brzy následovat. Oplakávat ho budu, až na to bude čas, říkal si v duchu. Do té doby musím něco udělat pro živé, které Goethe tak hanebně vystavil smrtelnému nebezpečí a které se v posledním statečném gestu pokusil spasit.

V nejbližším údobí se Barley musí uchýlit k úskokům těch šedých mužů v pozadí. Musí být sám sebou, ale víc, než jím kdy byl. Musí čekat. Musí si dělat starosti. Musí se obrátit naruby, být vnitřně vyrovnán a navenek se jevit neuspokojeně. Musí žít tajně na špičkách, v mysli být ostražitě nahrbenou kočkou, přitom se chovat jako Barley Blair, kterého si přejí vidět, bytost jimi stvořená.

Mezitím šachista v něm ukrytý počítá dopředu tahy. Ospalý vyjednavač se nepozorovaně probouzí. Nakladatel dosahuje toho, čeho ještě nikdy nedosáhl, stává se chladnokrevným zprostřed-kovatelem mezi nutností a dalekou vizí.

Káťa to ví, rozvažuje. Ví, že Goetha dostali.

Ale oni nevědí, že ona to ví, protože se jí to v tom telefonu podařilo zakamuflovat.

A nevědí, že já vím, že to Káťa ví.

Na celém světě jsem já jediný člověk, kromě Káti a Goetha, který ví, že to Káťa ví.

Káťa je dosud na svobodě.

Proč?

Zatím jí neukradli děti, nezdemolovali byt, neodvezli strýčka Matveje do blázince, nepředvedli žádnou z fines vyhrazených pro ruské dámy pracující jako spojky pro sovětské atomové fyziky, kteří se rozhodli svěřit choulostivé státní tajemství do rukou zpustlého západního nakladatele.

Proč?

I já jsem dosud volný. Zatím mi nedali řetěz na krk a nepřikovali mě k cihlové zdi.

Proč?

Protože nevědí, že my víme, že oni vědí.

Takže chtějí vědět víc.

Chtějí nás, ale chtějí toho ještě víc.

My můžeme počkat, protože oni toho chtějí vědět víc.

Ale co víc ještě chtějí vědět?

Co je klíčem k jejich trpělivému vyčkávání?

Každý promluví, říkal Ned. To je tvrdá skutečnost. Dnešními metodami se snadno dosáhne toho, že promluví každý. Radil Barleymu, aby se nesnažil odolávat, kdyby ho chytili. Ale Barley teď nemyslel na sebe. Myslel na Káťu.

Každou následující noc, každý následující den teď Barley posunoval figurky po šachovnici své mysli a tříbil svůj plán a čekal, jako my všichni, na páteční schůzku s Modráčkem.

Ráno se přesně hlásil u snídaně, vzorný nakladatel, vzorný špión. A každý den, celý den, se tělem duší věnoval veletrhu.

Goethe. Pro tebe nemůžu udělat už nic. Žádná síla na světě tě nedokáže vyrvat z jejich chapadel.

Ale Káťu je ještě možné zachránit. I její děti. I když každý promluví a Goethe nakonec nebude výjimkou.

Já? Mě už nezachrání nikdo.

Goethe mi dal odvahu, říkal si, když se v něm utvářel ten tajný cíl, a Káťa lásku.

Ne. Obojí mi dala Káťa. A dává mi to pořád.

Den probíhá poklidně jako všechny dny předtím, naše obrazovky jsou téměř stále prázdné, a Barley se metodicky propracovává k velké večerní recepci, pořádané k zahájení činnosti firmy Potomac & Blair v duchu dobré vůle a glásnosti, jak hlásají ozdobné pozvánky, vytištěné jako triptychová skládanka s neseříznutými okraji na tiskařském stroji naší služby před necelými dvěma týdny.

A mezitím se Barley se zdánlivou ledabylostí pravidelně přesvědčuje, že Káťa je v naprostém pořádku. Telefonuje jí, jakmile se naskytne příležitost. Nezávazně si s ní povídá a čeká na to, až vysloví slovo „vhodné“, což je jejich domluvený signál, že je všechno v pořádku. Oplátkou zase on do svého plkání montuje obrat „upřímně řečeno“. Nemluví o žádných závažných věcech, žádné otázky lásky či smrti či debaty o velkých německých básnících. Jenom:

Jak se vede?

Upřímně řečeno, nejde vám ten veletrh už trošku na nervy?

Co dělají dvojčata?

Co Matvej, nerozbil ještě tu fajfku?

Což v překladu znamená: Miluju tě, miluju tě, miluju tě. Upřímně řečeno, miluju tě hrozně moc.

Aby si dále zajistil dohled nad její bezpečností, pošle za ní Barley do socialistického pavilónu Wicklowa, mrknout se, co a jak. „Všechno v pořádku,“ hlásí pak Wicklow a usmívá se Barleyho nervozitě. „Je jako čečetka.“

„Takže díky,“ řekne na to Barley. „Jste moc hodnej, chlapče.“

Příště, opět na Barleyho žádost, se tam jde podívat Henziger. Barley se zřejmě šetří na večer. Nebo třeba nedůvěřuje svým citům. Ale hlavně, že je Káťa tam, že je naživu, že dýchá, že se už převlékla do společenských šatů.

Avšak po celou tu dobu, i když se vrací do města dřív, aby byl na místě včas, ještě než se začnou scházet hosté, uspořádává si Barley v hlavě svou soukromou mozaiku proměnných a neměnitelných faktů s jasností, kterou by mu mohl závidět i ten nejzkušenější a nejzkompromitovanější advokát.

16

„György! To je skvělé! Fantastické! Kde máte Váreňku?“

„Barley, příteli drahý! Pro Boha živého, zachraňte nás! My nemáme dvacáté století o nic raději než vy Angličani. Utečeme z něj společně. Hned dneska večer, ano? Koupíte lístky?“

„Juriji! Panebože, tohle je ta vaše nová žena? Paní, prchněte od něj. Je to ďábel.“

„Barley, dobře mě poslouchejte! Všechno je báječný. Už nemáme žádný problémy! Za starých časů jsme si museli jenom myslet, že je všechno v pytli. Teď se můžem kouknout do našich novin a pěkně si to tam přečíst.“

„Míšo, jak vám jde práce? Rád vás vidím.“

„Barley, proboha! Vždyť je to válka! Regulérní válka. Napřed musíme pověsit starou gardu, a pak svést novou stalingradskou bitvu!“

„Leo! To jsem rád, že vás vidím! Jak se daří Soničce?“

„Barley, pozor! Komunismus není žádná hrozba! Je to parazit, který žije z omylů všech možných pitomců tam u vás na Západě.“

Recepce se konala v zrcadlové síni v prvním patře jednoho menšího staršího hotelu ve středu města. Fízlové v civilu hlídali už venku na chodníku, další se poflakovali v hale hotelu a na schodišti a postávali před vchodem do sálu.

Nakladatelství Potomac & Blair pozvalo sto lidí. Osm z nich pozvání přijalo, nikdo se neomluvil, a zatím se na recepci dostavilo sto padesát lidí. Ale protože Káťa se ještě neobjevila, držel se Barley raději poblíž vstupních dveří.

Přihnala se skupina děvčat ze Západu, doprovázená obvyklými oficiálními tlumočníky, vesměs muži. Korpulentní filozof, který uměl hrát na klarinet, si přivedl svého nového milence.

„Alexandře! No to je báječné!“

Osamělý Sibiřan jménem Andrej, už pěkně namazaný, potřeboval mluvit s Barleym v jisté životně důležité záležitosti. „Socialismus za vlády jedné strany je pohroma, Barley. Zlomil nám srdce. Držte se své britské varianty. Vydáte mi ten nový román?“

„To vám nemůžu slíbit, Andreji,“ odpověděl Barley opatrně a znovu se podíval ke dveřím. „Našemu redaktorovi přes ruskou literaturu se moc líbí, ale pochybuje, že by se v Anglii dobře prodával. Přemýšlíme o tom.“

„Víte, proč jsem dneska přišel?“ ptal se Andrej.

„To nevím.“

Dorazila další rozjařená skupina, ale Káťa v ní stále ještě nebyla.

„Abych se vám předvedl ve svých nejlepších šatech. My Rusové se mezi sebou už moc dobře známe. Potřebujeme se vidět ve vašem západním zrcadle. Přijedete sem na chvíli a pak zase odjedete a odnesete si s sebou tu nejlepší představu o nás, a my si hned připadáme lepší. Když jste vydal můj první román, je přece logické, že mi vydáte i druhý.“

„Tak docela ne, když jsme na tom prvním jenom prodělali, Andreji,“ prohlásil Barley s neobvyklou rozhodností. S úlevou zahlédl Wicklowa, jak se k nim přes sál blíží.

„Slyšel jste, že Anatolij umřel ve vězení? V prosinci, po hladovce? Po dvou letech toho velkého nového Ruska, z kterého jsme celí pryč?“ pokračoval Andrej a vlil do sebe další obrovský lok whisky, dodané americkým velvyslanectvím na podporu střízlivějšího Ruska.

„Samozřejmě jsme o tom slyšeli,“ vmísil se do hovoru blahodárně Wicklow. „Odporná záležitost.“

„Tak proč nechcete vydat můj román?“

Barley přenechal Andreje Wicklowovi, rozpřáhl paže a roz-zářeně spěchal ke dveřím. Přicházela báječná Natálie z Celo-svazové státní knihovny zahraniční literatury, moudrá šedesátiletá krasavice. Slastně si padli do náruče.

„Tak o kom se budeme bavit dneska, Barley? O Jamesi Joyceovi, nebo o Adrianu Moleovi? Proč najednou vypadáte tak inteligentně, prosím vás? Já vím – protože se z vás stal kapita-lista.“

Polovina přítomných se najednou poklusem rozeběhla na druhý konec sálu, což způsobilo, že několik fízlů poplašeně nahlédlo dovnitř, co že se to děje. Konverzační bzukot na chvíli utichl a pak se ozval znovu. Otevřeli totiž bufet.

A Káťa pořád nikde.

„Teď za perestrojky je všechno mnohem snazší,“ říkala Natálie se svým neodolatelným úsměvem. „Například už není vůbec problém vyjet do zahraničí. Třeba do Bulharska. Stačí jenom podrobně vylíčit našim byrokratům, co si sami o sobě myslíme. To přece Bulhaři musejí vědět, a to dávno předtím, než přijedeme. Musejí mít jasno, co můžou očekávat. Jsme člověk inteligentní, středně inteligentní, normálně inteligentní? Bulhaři se na nás musejí připravit, možná i trošku proškolit. Jsme chladní, nebo prchliví? Myslíme přízemně, nebo jsme samá fantazie? A když tedy zodpovíme všechny tyhle otázky a tisíc dalších podobného rázu, můžeme konečně přistoupit k závažnějším bodům, jako je například adresa a plné jméno naší babičky z matčiny strany, datum jejího úmrtí a číslo jejího úmrtního listu, a když jsou ti pánové ve formě, i jméno doktora, který ten list podepsal. Takže jak vidíte, naši byrokrati dělají všechno možné, jen aby v problematice výjezdů do zahraničí zavedli co nejrychleji novou, mnohem jednodušší praxi a mohli nás všechny i s dětmi poslat na prázdniny ven. Barley, po kom se to pořád díváte? To už nejsem dostatečně atraktivní, nebo jsem vás začala nudit?“

„A co jste jim tedy řekla,“ zeptal se Barley se smíchem a donutil se upírat chvíli oči jenom na ni.

„Sdělila jsem jim, že jsem nesmírně inteligentní a že Bulhaři se v mé společnosti budou cítit přímo skvěle. Ti byrokrati jenom zkoušejí naši výdrž. Doufají, že když se musíme vyrovnat s tak složitou administrativou, ztratíme odvahu, otráví nás to a rádši zůstaneme doma. Ale lepší se to. Všechno se tu postupně lepší. Možná tomu nebudete věřit, ale perestrojka se opravdu neuskutečňuje jen pro cizinu. Má pomoct nám tady.“

„Co ten váš pes, Barley?“ zamumlal pohřebně hlas vedle Barleyho. Byl to Arkadij, alternativní sochař, se svou krásnou alternativní milenkou.

„Já žádného psa nemám, Arkadiji. Co vás to napadlo?“

„Protože od téhle chvíle bude lepší bavit se o psech než o svých bližních, řekl bych.“

Barley otočil hlavu, sledoval Arkadijův pohled a spatřil Alika Zapadného, který stál v opačném koutě sálu, zabrán do vážného rozhovoru s Káťou.

„My Moskvané si teď moc pouštíme hubu na špacír,“ pokračoval Arkadij, oči stále ještě upřené na Zapadného. „Celý ten rozruch všude kolem způsobuje, že ztrácíme opatrnost. Když už nikdo jiný ne, tak donašeči budou mít letos bohaté žně. Jděte se ho zeptat. Je teď zřejmě na vrcholu své kariéry.“

„Aliku, vy rošťáku, snad tady tomu děvčeti nepletete hlavu?“ ptal se Barley. Nejdřív objal Káťu, potom Zapadného. „Viděl jsem přes celý sál, jak se chudáček červená. Dávejte si na něj pozor, Káťo. Jeho angličtina je skoro tak dobrá jako vaše, a mluví mnohem rychleji. Jak se vede?“

„Děkuji za optání,“ odpověděla tiše „Výtečně.“

Měla na sobě tytéž šaty, které si oblékla tehdy na jejich schůzku v hotelu Oděsa. Byla trochu zamlklá, ale ovládala se velmi dobře. Na její tváři byl výraz, který mívají truchlící pozůstalí. Stáli s nimi Dan Zeppelin a Mary Lou.

„Zrovna tu máme zajímavou diskusi o lidských právech, milý Barley,“ informoval ho Zapadnyj a rukou, ve které držel sklenku, objel celý kroužek, jako by vybíral na nějakou sbírku. „Že, pane Zeppeline? My jsme vždycky vděčností bez sebe, když nám lidi ze Západu kážou o tom, jak se máme chovat ke svým kriminálníkům, to mi věřte! Ale já si pořád říkám, jaký je vlastně rozdíl mezi zemí, která zavře pár přebytečných lidí do vězení, a tou, která nechá své gangstery volně pobíhat? Dokonce si myslím, že jsem vlastně objevil jeden bod, který by naši sovětští představitelé mohli zařadit na program jednání se Západem. Zítra ráno oznámíme takzvanému helsinskému výboru pro lidská práva, že se s nimi nebudeme dál bavit, dokud neposadí za mříže celou americkou mafii, do posledního muže. Co tomu říkáte, pane Zeppeline? My pustíme svoje kriminálníky ven, vy je naopak konečně zavřete. To je podle mě docela férovej obchod, ne?“

„Chcete, abych vám na to odpověděl zdvořile, nebo upřímně podle pravdy?“ štěkl po něm Dan přes rameno Mary Lou.

Kolem přešla další několikajazyčná skupina hostů a za ní, po patřičné divadelní pauze, sám velký sir Peter Oliphant, obklopený suitou ruských i anglických nohsledů. Hluk narůstal, jak se sál naplňoval. Tři nemocně vypadající britští reportéři zvizitýrovali popleněný bufet a odešli. Někdo otevřel klavír a zanotoval jakousi ukrajinskou píseň. Jedna dáma začala docela dobře zpívat, řada dalších hostů se k ní připojila.

„Ne, Barley, já nevím, co vás děsí,“ odpovídala Káťa k Barleyho překvapení, takže se jí na to musel předtím zeptat. „Jsem přesvědčena, že jste velmi statečný muž, jako všichni Angličané.“

V tom recepčním sále, prostoupeném horkem a společenským kolotáním, se jeho rozčilení obrátilo proti němu. Najednou si připadal jako opilý, ale ne alkoholem, protože si celý večer opatroval jedinou skleničku zvětralé whisky.

„Možná, že tam vůbec nic není,“ nadhodil, a nepatřilo to pouze Kátě, ale celému věnci neznámých tváří. „V té dřevěné kůlně. Myslím talent.“ Všichni čekali, co přijde dál, i Barley. Snažil se dívat na všechny kolem, ale jeho oči viděly pouze Káťu. Co to říkal? Co to od něj předtím slyšeli? Ty obličeje se stále ještě obracely k němu, ale nebylo v nich žádné světlo porozumění, ani ve tváři Kátině, jen vyčkávavá zvědavost. Pokračoval tedy v tom blábolu. „Měli jsme přece určité představy, my všichni, celá dlouhá léta, o velkých ruských umělcích, které budeme muset jednou objevit.“ Zakoktal se. „Nemám pravdu? Že tady někde existují velké romány, divadelní hry. Že tady v podzemí pracují zakázaní malíři. Půdy že jsou přecpané báječnými věcmi z undergroundu. Že se tu píše skvělá muzika. Nemluvili jsme o ničem jiném. Snili jsme o tom. Že se tu tajně navazuje na nejlepší tradice devatenáctého století. ‚A až nastane tání, vylezou všichni ze tmy na světlo a ohromí nás,‘ – říkali jsme si. Kde tedy ksakru jsou, všichni ti géniové? Co když v té tmě zmrzli? Ten represivní systém třeba úspěšně fungoval. Jenom to jsem chtěl říct, nic víc.“

Rozhostilo se fascinované ticho, a pak přišla Barleymu na pomoc Káťa. „Talentovaní lidé v Rusku jsou, Barley, vždycky tady byli, i v těch nejhorších dobách. Talent nelze zadupat do země,“ prohlásila s názvukem své někdejší rozhodnosti. „Bude si možná jenom muset zvyknout na nové okolnosti. Ale brzy zazáří naplno. Jsem si jistá, že jste chtěl vyjádřit právě tohle.“

Henziger pronáší svůj projev. Mistrovské dílo nechtěného pokrytectví. „Ať se pionýrské úsilí nakladatelství Potomac a Blair stane skromným příspěvkem k rozvoji nové velké éry porozu-mění mezi Východem a Západem!“ prohlašuje přesvědčeně a celý se přitom nadýmá. Pozvedá hlas a s ním i sklenku k přípitku. Je to poctivý obchodník, ztělesnění slušného Američana se srdcem na pravém místě. A nepochybně je přesně takový, jaký si myslí, že má být, protože se v něm těsně pod povrchem skrývá herec-amatér. „Pomozme jeden druhému zbohatnout!“ zvolá a pozvedne čísi ještě výš. „Pojďme se navzájem osvobodit! Obchodujme spolu, hovořme spolu, pijme spolu, pokusme se společně zlepšit svět! Dámy a pánové – na vaše zdraví, na zdar firmy Potomac a Blair, na náš společný prospěch – a na perestrojku! Ať slouží!“

Ozve se volání po Barleym. Začne ho Spikey Morgan, přidají se Jurij a Alik Zapadnyj, všichni, kdo vědí, oč jde, hulákají „Barley, Barley!“ Brzy to jméno volá celý sál, někteří jistě ani nevědí proč, a Barleyho chvíli není vůbec vidět. A pak najednou stojí na bufetovém stole, v rukou zapůjčený saxofon, hraje My Funny Valentine a Jack Henziger ho doprovází na klavír, zcela zřetelně ve stylu Fatse Wallera.

Když se ozvou první tóny Barleyho labutí písně a začnou nabývat na jasnosti a okouzlující síle, postoupí fízlové od dveří do sálu a fízlové dole z haly se stáhnou hned pod schodiště, aby si to také poslechli.

„Jdeme do té nové indické restaurace, krucifix,“ protestuje Henziger. Stojí venku na chodníku, pod bdělým dohledem toptúnů. „Vemte Káťu s sebou! Máme zamluvený stůl!“

„Nezlobte se, Jacku. Máme to domluvené už dávno.“

Henziger pouze hraje divadýlko. „Potřebuje si trochu odpočinout,“ svěřuje se mu Barley. „Vezmu ji někam na docela poklidnou večeři.“

Avšak Barley nevzal toho posledního dne Káťu na rozloučenou na večeři, jak potvrdili pracovníci sledovačky, než je odvolali. A byla to tentokrát Káťa, kdo toho druhého někam vzal. Totiž na místo, které z dob svého dospívání dobře znal každý ruský chlapec a každá ruská dívka z města – půdní prostor, jímž disponoval každý pořádný sídlištní činžák ve všech větších komunitách. Těžko se najde nějaký Rus Kátiny generace, který by si taková místa nespojoval se vzpomínkami na své první milostné zážitky. Takový prostor existoval i v posledním podlaží Kátina domu, v místech, kde končilo schodiště a začínala půda, i když byl spíše vyhledáván v zimě než v létě, protože ho prohřívala už dost zbědovaná nádrž na teplou vodu s černě ovázanými trubkami, ze kterých stoupala horká pára.

Napřed ovšem musela jít zkontrolovat Matveje a děti, jestli jsou v pořádku,a Barley zatím čekal přede dveřmi na chodbě. Pak ho vedla za ruku o několik poschodí výš až úplně nahoru, kde bylo všechno ze dřeva. Měla klíč od zarezlých železných dveří, na kterých byla vývěska se zákazem vstupu všem nepovolaným osobám. Když je za nimi zase zamkla, vedla ho dál přes trámy položené těsně nad podlahou do koutku, kde už předtím připravila z dek improvizované lůžko, ze kterého byl špinavým vikýřem vidět kousek oblohy se zamhouranými hvězdami, kam zaléhal nakřáplý zpěv vodovodních trubek a kde to vonělo pachem sušícího se prádla.

„Ten dopis, cos mi poslala po Landauovi, zabloudil,“ řekl. „Skončil u naší tajné služby. Promiň.“

Avšak nebyl čas, aby byl kdokoli z nich něčím šokován. O svém plánu ji toho zatím stačil říci velmi málo, ale nehodlal ho teď rozvádět podrobněji. Oba se shodli na tom, že už takhle toho Káťa ví až moc. Kromě toho museli prohovořit mnohem důležitější věci, neboť to bylo právě toho večera, kdy Káťa o sobě Barleymu vypověděla všechno, co dotvořilo jeho představu o ní. A o své lásce k němu ho přesvědčila způsobem velice prostým, ze kterého však nicméně mohl čerpat sílu po celé údobí odloučení, se kterým teď oba museli s jistotou počítat.

Barley však přesto toto setkání neprotahoval víc, než bylo radno. Ani mužům v moskevském terénu, ani pracovníkům v Londýně nezavdal sebemenší příčinu k starostem o svou osobu. Kolem půlnoci už byl zpátky v Meži, takže si s chlapci ještě stihl vypít jednu na dobrou noc.

„Jo, Jacku. Alik Zapadnyj mě pozval na tradiční setkání na rozloučenou se starými známými, zítra odpoledne,“ informoval Henzigera v baru v prvním patře, než to sezení rozpustili.

„Chcete, abych šel s vámi?“ ptal se Henziger. Neboť stejně jako sami Rusové, ani Henziger si nedělal iluze o politováníhodných konexích pana Zapadného.

Barley se omluvně usmál. „Vy jste obyčejný přivandrovalec, Jacku. Jsou pozvaní jenom staří dobří kamarádi z dob, kdy se o nějaké perestrojce ještě nikomu ani nesnilo.“

„V kolik hodin se to koná?“ zeptal se Wicklow, jako vždy především praktický.

„Myslím, že říkal ve čtyři. Blbá doba na chlast. Ano, určitě. Ve čtyři.“

Pak jim velmi srdečně popřál dobrou noc a odjel k nebeským výšinám výtahem, který v Meži představuje skleněná klec posunující se nahoru dolů po ocelovém vodiči a vyvolávající v mnoha poctivých duších dole skryté obavy, aby se to náhodou neutrhlo.

Bylo poledne, a po všech těch bezesných nocích a probdělých svítáních byla na té senzaci, ke které muselo dojít jako s uděláním v pravé poledne, až něco neslušného. Ale senzace to byla. Dodaná osobně. Senzace skrytá ve žluté obálce uvnitř uzamčeného ocelového kufříku. Vyzáblý Johny z jejich londýnské centrály se s ním přihnal v doprovodu ozbrojené stráže z velvyslanectví na druhé straně náměstí. Proběhl nižším podlažím a vyřítil se po schůdcích do vyššího k velitelskému stanovišti, kde ovšem zjistil, že jsme odešli do Sheritonovy druhé kanceláře, sníst si pár sendvičů a vypít šálek kávy.

Předal zásilku Sheritonovi a zůstal nad ním stát jako posel na divadelní scéně, zatímco Sheriton si napřed přečetl průvodní dopis a potom vlastní zprávu.

Potom stál obdobně nad Nedem, když tu zprávu četl on. Teprve když ji Ned podal mně, došel Johny k závěru, že už ji znovu číst nemusí. Byla to depeše zachycená Američany ve Finsku a dešifrovaná ve Virgínii počítačovým komplexem natolik silným, že by dokázal rok osvětlovat celý Londýn.

Vysílala ji sovětská armádní stanice z Leningradu do Moskvy s identickou kopií do Saratova.

Profesoru Jakovi Saveljevovi se povoluje v návaznosti na jeho přednášku ve vojenské akademii tento pátek strávit rekreační víkend v Moskvě. Zajistěte laskavě přepravu a ubytování.

„To vám tedy pěkně děkujeme, vážený pane administrativní důstojníku v Leningradě,“ zabručel Sheriton.

Ned vzal tu zprávu znovu do ruka a přečetl si ji ještě jednou. Byl zřejmě jediný, na koho neudělala hluboký dojem.

„Nic víc toho nechytili?“ zeptal se.

„To nevím, Nede,“ odpověděl Johny, který se vůbec nepokoušel skrývat svůj nepřátelský postoj vůči němu.

„Je tady zapsáno jedna lomeno jedna. Může mi někdo vysvětlit, co to znamená? Okamžitě zjistěte, jestli je to jediná zpráva, nebo jestli toho nevysílali najednou víc. Kdyby ne, mrkněte se laskavě, jestli na tutéž udici nepolapili ještě něco jiného, co by stálo za řeč.“ Čekal, až Johnny opustí místnost. „Perfektní evidence,“ poznamenal sžíravě. „Člověk by si mohl myslet, že má co dělat s Němci.“

Postávali jsme tam a ukusovali z těch sendvičů. Sheriton si strčil ruce do kapsy, obrátil se k nám zády a kouřovým sklem pozoroval nezvučnou dopravu dole na ulici. Měl na sobě černou pletenou vestu s dlouhým vlasem. Vnitřním oknem jsme my ostatní mohli vidět Johnyho, jak hovoří jedním z udánlivě bezpečných telefonů. Zavěsil a my ho sledovali, jak prochází místností a vrací se k nám nahoru.

„Nula,“ hlásil.

„Jaká nula?“ ptal se Ned.

„‚Jedna lomeno jedna‘ znamená prostě jedna lomeno jedna. Je to sólo zpráva. Široko daleko kolem nic.“

„Takže náhodná šťastná trefa?“ vyptával se Ned.

„Prostě sólo zpráva,“ opakoval Johny umíněně.

Ned se otočil k Sheritonovi, který k nám dosud stál zády. „Russelle. Uvažte to. Ta zachycená zpráva je naprosto izolovaná. Široko daleko kolem nic. Mně to smrdí. Hodili nám vnadidlo.“

Teď byla řada na Sheritonovi, aby si ten list papíru znovu prostudoval. Když nakonec promluvil, byla v jeho hlase slyšet značná únava a bylo jasné, že už mu definitivně dochází trpělivost.

„Nede, dešifrovací skupina mě důvěrně informovala, že tu zachycenou depeši vysílala bezvýznamná armádní stanice na nějaké staré vojenské harmonice z roku jednadvacet. Takhle se přece klamné tahy už neprovádějí. To už nikdo nedělá. Není to Modráček, kdo nám uhýbá z kursu. Jste to vy sám.“

„Možná že to právě proto organizují takhle! Nepokusili bychom se třeba i my, vy nebo já, za podobných okolností o něco podobného? Jít na to schválně takhle od lesa.“

„A třeba i pokusili,“ souhlasil Sheriton, jako by na tom ale vůbec nezáleželo. „Když už jednou začnete myslet tímhle způsobem, je těžké začít zničehonic myslet jinak.“

Clive ve své nejhorší podobě. „Asi bychom mohli těžko chtít na Sheritonovi, aby celou operaci odtroubil jenom proto, že všechno probíhá tak dobře, Nede,“ řekl úlisně.

„Na základě toho, co nám našeptávají nějací skřítci,“ opravil ho Sheriton. Pomalu se vracel doprostřed místnosti a zlost v něm očividně narůstala. „Na základě představy, že všechno, co se nám dostane do rukou, je podraz Kremlu, a že všechno, co se nám podaří posrat, je vlastně jenom doklad toho, jak jsme dobří. Nede, na tuhle nemoc moje agentura málem zařvala. Jen tak tak, a vybouchli jste na to i vy. Touhle cestou už v žádném případě nepůjdeme. Je to moje operace, a když pak někoho nakopou do zadku, budu to já.“

„Ale lítá v tom můj člověk,“ namítl Ned. „Obětujeme ho. A obětujeme i Modráčka.“

„Jistě, jistě,“ říkal Sheriton s ledovou vlídností. „O tom není sporu.“ Podíval se nepříliš laskavě na Clivea. „Co vy na to, pane náměstku?“

Clive ovládal několik způsobů, jak zůstat mimo a jenom přihlížet, a všechny měl dobře odzkoušené. „Russelle – mám-li k tomu něco říct – Nede. Já myslím, že jste oba tak trochu egoističtí. My jsme služba. Žijeme kolektivním životem. Jsou to naši nadřízení, ne my sami z vlastního rozhodnutí, kdo dal Modráčkovi požehnání. Existuje tu společná vůle, která je silnější než individuální vůle kohokoli z nás.“

To je přece zase blbost, pomyslel jsem si. Je slabší než vůle kohokoli z nás. Je to urážka našich individuálních schopností, snad právě s výjimkou Cliveových, a proto se o ni potřebuje opřít.

Sheriton se obrátil zpátky na Neda, ale stále ještě nezvýšil hlas. „Nede, máte představu, co by se začalo ve Washingtonu a v Langley dít, kdybych teď tu akci zastavil? Dovedete si představit ten zvířecí řev, který by se sem nesl přes Atlantik z ministerstva obrany, z generálního štábu, z hrdel všech těch našich neandrtálců?“ Ukázal bez zjevné zloby na Johnnyho, který tam seděl s vykulenýma očima a střídavě je upíral tu na jednoho, tu na druhého. „Dovedete si představit hlášení, které pak tenhle člověk sepíše? Tenhle Jidáš? Rozsévali jsme po městě jistou umírněnost, vzpomínáte? A vy mi teď radíte, abych předhodil Modráčka šakalům.“

„Radím vám jenom, abyste mu nedával ten soupis.“

Sheriton naklonil hlavu na stranu, jako by byl nahluchlý. „Barleymu? Nebo Modráčkovi?“

„Ani jednomu, ani druhému. Zrušte to.“

Teprve teď se Sheriton doopravdy naštval. Narůstalo to v něm až do tohoto okamžiku, a teď se to provalilo. Postavil se sotva půl metru před Neda, a když v protestu zvedl paže, otevřenými dlaněmi dopředu, vytáhl vzhůru i tu plandavou vestu, takže se podobal rozčílenému obéznímu netopýru.

„Tak tedy prosím! Představme si nejhorší možnou situaci. V Nedově stylu. Ano? Totiž že předložíme ten seznam našich otázek Modráčkovi a ono se ukáže, že to je jejich člověk, ne náš. Vzal jsem takovouhle možnost v úvahu? Nede, dnem i nocí nemyslím prakticky na nic jiného. Jestli je Modráček jejich kůň a ne náš, jestli k nim patří i Barley, jestli pro ně pracuje i ta ženská, jestli všichni dohromady nebo jen někdo z nich není naprosto košer, stane se ten seznam velmi silnou žárovkou, kterou si druhá strana posvítí Spojeným státům pěkně hluboko do řitního otvoru.“ Začal přecházet. „Sověti se dozvědí, co nám jejich člověk vyzradil. Takže budou vědět, co všechno víme. To už je samo o sobě dost blbý. Dozvědí se taky, co nevíme, a jak moc to nevíme. To je ještě blbější, ale přijdou horší věci. Když si ten seznam chytře rozanalyzujou, přijdou na slabiny našeho mechanismu získávání tajných informací, a jestli budou ještě chytřejší, na ďoury v našem vlastním groteskním, k popukání směšném, nekompetentním, absurdně přetíženém arzenálu. Proč? Protože se nakonec soustřeďujeme na to, z čeho máme strach, a to je to, co my udělat neumíme a oni ano. To je minusová stránka věci. Nede, já jsem si provedl celkovou bankovní rozvahu. Vím, co je v sázce. Vím, co všechno můžeme prostřednictvím Modráčka získat i co nás to na druhé straně bude stát, když to pohnojíme. Prohrávat mě nebaví. Mám s tím určité zkušenosti. O to vůbec nestojím. Když to zvořem, bude to průser. To jsme věděli už na tom tajuplném ostrově a teď to víme ještě trochu líp, protože už se střílí ostrejma. Ale v téhle chvíli se přece nemůžeme ohlížet přes rameno zpátky, pokud k tomu nemáme nějaký naprosto konkrétní důvod!“

Vrátil se k Nedovi. „Modráček je přímej chlap, Nede! Vzpomínáte si? Vaše slova. Říkal jste totéž i o Barleym. Miloval jsem vás za to! Pořád vás za to miluju. Modráček nám říká čistočistou pravdu, jak ji sám poznal. A moji krátkozrací šéfové se s tím musejí vyrovnat, i kdyby se z toho měli posrat. Posloucháte mě, Nede? Nebo jsem vás už uspal?“

Ale Ned se tím Sheritonovým výbuchem nedal vyprovokovat. „Nedávejte mu to, Russelle. Už jsme ho ztratili. Když mu už mermomocí chcete něco dát, podstrčte mu něco fingovaného.“

„Fingovaného? Poslat mu něco takového po Barleym? Připustit, že Modráček je špatnej? To si děláte srandu? Předložte mi nějaký důkaz, Nede. Nekrmte mě předtuchama! Chci jakýkoli důkaz! Každý člověk ve Washingtonu, který umí aspoň do pěti počítat, mě přesvědčuje, že Modráček je bible svatá, talmud a korán dohromady! A vy mi radíte, abych mu podstrčil fingovanej seznam! Vždyť vy jste nás do tohohle všeho dostal, Nede! Nesnažte se z toho tygra seskočit hned na první zastávce!“

Ned nad tím chvíli uvažoval a Clive uvažoval nad Nedem. Ned nakonec pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že na tom vlastně stejně nezáleží. Pak se vrátil ke svému psacímu stolu a seděl tam sám nad nějakými papíry, a já si vzpomínám, že mě tenkrát napadlo, jestli taky náhodou nemá nějakou svou Hannu – jestli ji nemáme všichni, nějaký ten neuskutečněný život, který nás drží v pohybu.

Možná, že v budově VAAP skutečně nebyly menší místnosti, je ovšem taky možné, že Alik Zapadnyj měl po těch dlouhých letech strávených ve vězení k malým místnostem odpor.

V každém případě připadala Barleymu místnost, kterou Zapadnyj vybral pro jejich schůzku, tak velká, že by v ní bylo možné uspořádat plukovní ples, a jediné, co v ní bylo malé, byl sám Zapadnyj. Krčil se na jednom konci dlouhého stolu jako myš na voru a svého hosta sledoval těkavýma očima, jak se k němu po parketách blíží, dlouhé ruce se mu kinklají podél boku, s lokty trochu odtaženými od těla, na tváři výraz, který na ní Zapadnyj a možná ani nikdo jiný dosud nespatřil: nic omluvného, nic neurčitého, nic svéhlavě bláznivého, pouze téměř hrozivě pevná cílevědomost.

Zapadnyj před sebe naaranžoval nějaké papíry a vedle hromádku knih a džbánek pitné vody a dvě skleničky. Bylo zcela jasné, že chce na Barleyho spíše zapůsobit dojmem člověka, který byl právě zastižen při pilném plnění svých pracovních povinností, než se mu chladnokrevně postavit tváří v tvář bez jakýchkoli propriet či ochrany svých asistentů.

„Barley, příteli drahý, poslyšte, to je od vás moc hezké, že jste se přišel takhle rozloučit, vždyť musíte mít v těchhle dnech stejně napilno jako já, proboha!“ začal Zapadnyj a chrlil to ze sebe až příliš rychle. „Jestli se budou naše nakladatelské aktivity rozvíjet i nadále tímhle tempem, nedovedu si představit, jak to zvládnem, i když moje osobní a zcela neoficiální mínění je, že budeme muset přijmout tak asi stovku nových zaměstnanců a požádat o větší prostory.“ Drmolil a přesunoval při tom ta lejstra na stole z místa na místo a gestem, které pokládal za projev starosvětské evropské dvornosti, odtáhl od stolu jednu židli, aby si Barley mohl sednout. Ten však jako obvykle zůstal raději stát. „Nemohu si ani dovolit pomyslet na to, že bych vám tady v podniku mohl nabídnout něco k pití, když slunce ještě nestačilo přejít dvůr, jak my tady říkáme, ale prosím vás pěkně – posaďte se aspoň na pár minutek a trošku si popovídáme –,“ zvedl obočí a podíval se na hodinky – „kristepane, potřebovali bychom na to všechno aspoň měsíc, a ne jen těch pět dní veletrhu! A jak to vypadá s tím projektem Transsibiřské železniční magistrály? Pokračuje to? Já bych v tom neviděl žádné zásadní problémy, za předpokladu, že bude respektováno naše východisko a že všechny smluvní strany budou dodržovat pravidla fér plej. Nejsou ti Finové nějak moc chamtiví? Není příliš chamtivý i ten váš pan Henziger? Musí to být pěkný paličák, řekl bych.“

Znovu zachytil Barleyho pohled a jeho nervozita ještě vzrostla. Jak tam nad ním Barley stál, ani trochu nevypadal na člověka, který by se chtěl bavit o Transsibiřské magistrále.

„Trošku mě to překvapilo, že jste si se mnou přál mluvit naprosto o samotě, abyste věděl,“ pokračoval Zapadnyj trochu křečovitě. „Tenhle námět patří vyloženě do oblasti, kterou má na starosti paní Kornějevová. Ona a její lidé přímo zodpovídají za fotografickou složku a za všechna praktická opatření.“

Avšak i Barley měl připravenou řeč a Zapadného nervozita ji nedokázala nijak narušit. „Aliku,“ začal a stále si odmítal sednout. „Ten telefon funguje?“

„Jistě.“

„Chystám se zradit svou vlast a mám s tím dost napilno. Takže vás moc prosím, abyste mě spojil s příslušnými činiteli, protože jisté věci s nimi musím předem dohodnout. A neříkejte mi, že nevíte, na koho se obrátit, prostě udělejte, co vám říkám, jinak byste nakonec dostal od těch výtečníků, kterým tak oddaně sloužíte, děsně vynadáno.“

Bylo to uprostřed odpoledne, ale na Londýn už začal padat předzimní soumrak a Nedova kancelář se koupala v příšeří. Ned seděl opřený v křesle dozadu, nohy položené na stole, oči zavřené a sklenici whisky u ruky – ne první toho dne, jak jsem si rychle uvědomil.

„Je náš velký Clive stále ještě na návštěvě u whitehallských aristokratů?“ zeptal se mě s unavenou frivolností.

„Je na americkém velvyslanectví a jedná tam o tom seznamu.“

„Já myslel, že žádný méněcenný Brit se k němu nesmí ani přiblížit.“

„Projednávají zásadní věci. Sheriton musí podepsat prohlášení, kterým bude Barleyho pasovat na čestného Američana. Clive musí připojit svoje doporučení.“

„Ve kterém se říká co?“

„Že to je čestný člověk a schopná a řádná osoba a tak dále.“

„Vy jste mu to koncipoval?“

„Kdo jiný.“

„Pošetilče,“ vypeskoval mě Ned jako ze sna. „Brzy vás za to oběsí.“ Naklonil se dozadu a zavřel oči.

„To je ten seznam otázek opravdu tak strašně důležitý?“ zeptal jsem se. Pro jednou jsem měl pocit, že jsem praktičtěji disponován než Ned.

„Smrtelně,“ odpověděl Ned bezstarostně. „Pokud má ovšem vůbec nějakou cenu jako takový.“

„Mohl byste mi vysvětlit proč?“

Ke klíčovým materiálům akce Modráček mě nikdy nepustili, ale bylo mi jasné, že i kdyby se to stalo, nedokázal bych se v nich stejně zorientovat. Ovšem svědomitý Ned se zapsal do večerní školy. Oddaně sedával u nohou vědeckých expertů naší služby a zval naše největší kapacity z oblasti obrany státu na oběd do Athenea, jen aby se patřičně dostal do obrazu.

„Kolizní styčné plochy,“ utrousil pohrdavě. „Vzájemně jištěný bordel. My se pachtíme po jejich hračkách, oni po našich. Každý z nás sleduje lukostřelecké závody, pořádané druhou stranou, ale ani jeden, ani druhý nevíme, jak vypadá cíl, na který se na té druhé straně míří. Jestli oni míří na Londýn, netrefí pak nakonec Birmingham? Co je normální chyba? Co je záměr? Kdo se blíží k nulové pé-es-chá, to jest pravděpodobnosti systematické chyby?“ Povšiml si mého zmatku a měl z něj očividné potěšení. „Sledujeme je, jak se svými řízenými balistickými střelami trefují do Kamčatky. Ale dokázali by takovýmhle lobem přesně zasáhnout naše raketové silo, ve kterém hajá minuteman? To nevíme, a nevědí to ani oni sami. Protože tyhle opravdu velké věci ještě žádná strana netestovala za válečných podmínek. Trajektorie, které se používají při testování, nejsou trajektorie, se kterými se bude pracovat, až to začne doopravdy. Země, aby ji Pán Bůh při zdraví zachovati ráčil, není dokonalá koule. Jak by mohla, ve svém značně pokročilém věku? Mění se její hustota. Mění se také gravitační potenciál té stařenky, když nad ní začnou lítat takové věci jako řízené střely či válečné hlavice. A nastupuje systémová odchylka. Naši zaměřovači se ji snaží kompenzovat přesnou kalibrací. O to se právě pokoušel Goethe. Přihlížejí k údajům ze všech možných satelitů, a třeba se jím to daří líp než Goethovi. Třeba ale ne. To budeme přesně vědět, teprve až balónek praskne, a oni taky, protože tu pravou věcičku můžete vyzkoušet jenom jednou.“ Slastně se protáhl, jako by byl nad tím tématem přímo u vytržení. „A tak vzniknou dva tábory. Jestřábové křičí: ‚Sověti jsou přesní na chlup! Dokážou trefit zadeček mouchy na vzdálenost deseti tisíc kilometrů!‘ A na to se ozvou holubice a řeknou: ‚My vlastně vůbec nevíme, co Sověti dokážou, a ani Sověti nevědí přesně, co jsou schopni dokázat. A nikdo, kdo neví přesně, jestli mu flintička funguje, nevystřelí první. Ta nejistota nás drží v suchu,‘ tvrdí holubice. Ale takovýhle argument nedokáže uspokojit pravého amerického ducha, protože pochopte, pravý americký duch se nerad zabývá nejasnými pojmy nebo velkými vizemi. Alespoň ne na konkrétní terénní úrovni. A to, s čím přišel Goethe, je ještě větší kacířství. Tvrdil, že ta nejistota je vlastně to jediné, co máme. S čímž já vlastně souhlasím. Takže jestřábi ho začali nenávidět a holubice se nadšením houpaly na lustrech.“ Napil se. „Kdyby Goethe podpořil tu skupinu, která je přesvědčená, že Sověti jsou přesní jako švýcarské hodinky, bylo všechno v pořádku,“ uzavřel to vyčítavě.

„A ten seznam otázek?“ zeptal jsem se znovu.

Díval se nevyzpytatelně do sklenice. „Cíle jedné strany, můj milý Palfrey, se určují podle toho, jaké má strana představy o druhé straně. A naopak. A tak pořád dokola. Máme lépe opevnit naše sila?

Ale když je nepřítel nedokáže zasáhnout, proč si s tím dělat hlavu? Máme je opevňovat čím dál víc – pokud víme jak – s vyna-ložením nepředstavitelných miliardových částek? Mimochodem to už děláme, i když se o tom moc nemluví. Nebo je budeme nedokonale chránit prostředky strategické protiraketové obrany, ovšem zase za těžké miliardy? To záleží na tom, jakým předsudkům podléháme a kdo podepisuje naše šeky. Záleží to na tom, jestli jsme výrobci, nebo daňoví poplatníci. Budeme svoje rakety rozvážet po železnici, nebo po dálnicích? Nebo je zaparkujem někde na vedlejších silnicích, protože se to zrovna tenhle měsíc nosí? Nebo řekneme, že je to stejně všechno jenom zbytečné harampádí, tak ať to vezme čert?“

„Takže je to konec, nebo začátek?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Myslíte, že by to mohlo někdy skončit? Zapněte si televizor – co uvidíte? Vůdcové obou stran se objímají, slzy dojetí v očích. Stále víc začínají vypadat stejně. Hurá, vyhráli jsme! Blbost. Poslechněte si lidi, kteří do toho vidí, a uvědomíte si, že se absolutně nic nezměnilo.“

„A když ten televizor vypnu? Co uvidím pak?“

Přestal se usmívat. Jeho tvář byla najednou vážnější, než jsem ji kdy předtím viděl, i když jeho hněv – byl-li to vůbec hněv – nemířil podle všeho na nikoho jiného než na něho samého.

„Uvidíte nás. Jak se schováváme za svoje šedé zástěny. A navzájem se přesvědčujeme, že hájíme mír.“

17

Prchavá pravda, o které mluvil Ned, vycházela najevo pomalu, v celé sérii více či méně zkreslených vjemů, jak bývá v našem tajném nadsvětí běžné.

V šest hodin navečer viděli Barleyho odcházet z budovy VAAP, jak nám teď oznamovaly naše monitory, a objevil se náznak rozmrzelého podezření, že je možná přiopilý, protože Zapadnyj byl známý zpiťar a bylo více než pravděpodobné, že si spolu na rozloučenou nějakou tu vodku dopřáli. Barley se vynořil z budovy v doprovodu Zapadného. Ve vchodu se nevkusně objali, Zapadnyj trochu brunátný a ve svých pohybech nervózní, kdežto Barley dost toporný, z čehož právě pozorovatelé usuzovali, že by mohl být stříknutý, a proto také dostali dost zvláštní nápad, že by si ho mohli vyfotografovat – jako by mu zvěčnění toho okamžiku mělo pomoci vystřízlivět. A protože to je vlastně jeho poslední fotografie, kterou máme k dispozici, dovedete si představit, kolik pozornosti jí bylo věnováno. Barley Zapadného objímá, a v tom objetí je síla, alespoň na Barleyho straně. V mých představách – možná i v představách některých jiných lidí – to vychází tak, že Barley tím chlapským objetím dodává tomu chudákovi kuráž, aby dodržel svou část úmluvy. Jako by do něj tu odvahu doslovně pumpoval. A ta růžová je divná. V budově VAAP na Bolšoj Bronnoj ve středu Moskvy byla původně škola. Postavili ji někdy na přelomu století, s velkými okny a štukovanou fasádou. A tu v tom roce natřeli světle růžovou barvou, která na fotografii vypadá jako sytě oranžová, což zřejmě způsobily poslední paprsky rudého slunce. Objímající se muže proto na tom snímku oblévá jakási nesvatá aureola – jako by fotograf použil rudý blesk. Jeden člen sledovačky předstíral, že jde dovnitř do bufetu, a pokusil se dokonce o snímek ze vstupní haly, z opačné strany. Ale v cestě tam stál nějaký vysoký muž, který také pozoroval scénu na chodníku. Nepodařilo se ho identifikovat. U novinového stánku jiný muž, také pěkně urostlý, na témže snímku popíjí z koflíku, ale ne moc soustředěně, protože i jeho oči jsou upřené na ty dvě objímající se postavy.

Sledovačka nemohla evidovat desítky osob, které během těch dvou hodin Barleyho pobytu uvnitř vešly do budovy nebo z ní vyšly ven – jak by taky mohla! Nemohli přece vědět, jestli ti lidé přicházejí koupit autorizaci, nebo nějaké státní tajemství.

Barley se vrátil do hotelu, kde si dal v baru drink, a to ve společnosti několika kolegů z branže, mezi nimiž byl i Henziger, který mohl k velké úlevě Londýna potvrdit, že Barley nebyl vůbec opilý – naopak, že byl spíše v přemýšlivém, vyrovnaném rozpoložení.

Barley se mezi řečí zmínil o tom, že čeká telefon od Zapadného biřiců – „Pořád se snažíme dát nějak dohromady ten trans-sibiřský projekt.“ Kolem sedmé se dal najednou slyšet, že má hlad, a tak ho Henziger s Wicklowem odvedli do hotelové japonské restaurace, spolu s několika veselými děvčaty od Simona & Schustera, o kterých si Wicklow myslel, že by mohly Barleyho trošku rozptýlit před tím pozdněvečerním rendezvous.

Při večeři Barley jiskřil přímo neodolatelně, až se ho ta děvčata pokusila přesvědčit, aby se s nimi přesunul do Nacionalu, kde skupina amerických nakladatelů pořádala mejdan. Barley na to řekl, že má jistou schůzku, ale že pokud se mu to neprotáhne, možná ještě do toho Nacionalu dorazí.

Přesně v osm, podle Wicklowových hodinek, sháněl někdo Barleyho telefonem, a hovor se uskutečnil přímo v restauraci, sotva pět metrů od stolu, u kterého společnost seděla. Wicklow a Henziger z profesionálního zvyku natahovali uši, aby slyšeli, co říká. Wicklow si vzpomíná, že zaslechl: „To je to jediné, na čem mi záleží.“ Henziger se domnívá, že slyšel cosi jako: „Pak je všechno jasné.“ Ale mohlo to být taky: „Tak to všechno zhasne.“ Nebo dokonce: „Tak to někdo zkásne.“

Ať to bylo ve skutečnosti cokoli, Barley se od telefonu vrátil rozladěný a postěžoval si Henzigerovi, že z toho ti parchanti chtěli mermomocí vytřískat co nejvíc, což si Henziger vykládal spíše jako příznak Barleyova vnitřního napětí než seriózní zájem o ten transsibiřský projekt.

Za čtvrt hodiny volali Barleyho k telefonu podruhé, a tentokrát se vrátil ke stolu s úsměvem na rtech. „A máme to v kapse,“ oznamoval vítězně Henzigerovi. „Zpečetěno, podepsáno, uzavřeno. Když si tihle hoši jednou plácnou, už nikdy necouvnou.“ Na to Henziger s Wicklowem začali tleskat a Henziger poznamenal: „Takových bychom tady v Moskvě potřebovali víc.“

Zdá se, že nikoho z těch dvou nenapadlo, že Barley ještě nikdy neprojevil tolik nadšení pro žádný nakladatelský projekt. Ale žádal po nich někdo, aby se zabývali i něčím jiným než tím pozdním velkým setkáním?

Později bylo pečlivě zrekonstruováno, o čem Barley při té večeři mluvil, ale nepřineslo to žádný důležitý poznatek. Byl zábavně hovorný, ale nejevil žádné známky rozrušení. Mluvil hlavně o jazzu, o svém idolu Slimu Gaillardovi. Velikáni jsou vždycky psanci, tvrdil. Jazz by nemohl existovat, kdyby nevyjadřoval protest. I jeho vlastní pravidla musí geniální improvizace rozbíjet.

A všichni přítomní s ním bouřlivě souhlasili – ano, ano, ať žije disent, jen ať se osamělému jedinci podaří vytřít zrak šedivcům v pozadí! Jenomže tomu nikdo nerozuměl takhle. Ale opět – proč by tomu měli takhle rozumět?

V devět deset, kdy zbývaly ještě téměř dvě hodiny, Barley oznámil, že si jde do pokoje trošku odpočinout, napsat pár dopisů a dát si ještě něco do pořádku. Wicklow i Henziger se nabídli, jestli nechce s něčím pomoct, protože měli příkaz nenechávat ho o samotě, pokud to bylo jen trochu možné. Ale Barley tu nabídku odmítl, a oni pak už nemohli naléhat.

Proto Henziger zaujal své postavení ve vedlejším pokoji a Wicklow se usadil dole v hale, a Barley si tedy šel odpočinout. I když toho ve skutečnosti věru moc nenaodpočíval, protože to, co za tu chvíli stihl, je výkon přímo heroický.

Dodatečně se pak totiž zjistilo, že v tom krátkém časovém rozmezí napsal pět dopisů a uskutečnil dva telefonní hovory s Anglií, které tam byly odposlechnuty a záznam o nich ihned postoupen na Grosvenor Square, žádný však tam nevyvolal aktivní reakci. Barley se pouze vyptával, co se děje v rodině, a chtěl mluvit se svou čtyřletou vnučkou. Přivedli mu ji k telefonu, ale buď se styděla, nebo byla moc utahaná, takže mu neřekla ani slůvko. Když se ho dcera Anthea zeptala, co jeho milostný život, odpověděl, že je „kompletní“, což byla dost zvláštní reakce, ale okolností, za kterých se to odehrávalo, byly přece taky dost zvláštní.

Jenom Ned poznamenal, že Barley se vůbec nezmínil o tom, že by se měl příštího dne vrátit do Anglie. Ale v té době byl Ned už jen hlas volajícího na poušti a Clive vážně uvažoval o tom, že ho z případu vůbec odvolá.

Barley také napsal dva kratší dopisy, jeden Henzigerovi, druhý Wicklowovi. A protože je neměla v ruce žádná třetí osoba, jak později zjistili v laboratořích, a protože je hotelová služba doručila do správných pokojů příštího rána přesně v osm hodin, což bylo ještě pozoruhodnější, došlo se k závěru, že ty dopisy musely být součástí dohody, kterou Barley uzavřel v průběhu své návštěvy v budově VAAP.

V těch dopisech Barley oběma mužům sděloval, že pokud ještě téhož dne opustí i s Mary Lou zemi, nestane se jim nic zlého. Pro každého z nich měl Barley pár přátelských slov.

„Wickersi, vy jste rozený nakladatel. Chytněte se toho!“

A Henzigerovi napsal: „Jacku, doufám, že vás za tohle nepoženou do předčasného důchodu někde do Salt Lake City. Povězte jim, že jste mi stejně nikdy nevěřil. Já sám jsem si nevěřil, tak proč byste mi měl věřit vy?“

Žádné kázání, žádné vhodné citáty z jeho obrovských neuspořádaných zásob. Jak to vypadá, vystačil si Barley docela dobře sám a nemusel hledat pomoc v moudrostech jiných.

V deset hodin opustil hotel pouze v doprovodu Henzigera a pak se na severním předměstí setkali s Cyem a Paddym, kteří na ně zase jednou čekali s konspiračním kamiónem. Tentokrát řídil Paddy. Henziger seděl vedle něj a Barley si vlezl k Cyovi dozadu, sundal si kabát a nechal Cye, aby mu na tělo upevnil mikrofonní postroj. Při tom se dozvěděl nejnovější informace: že Goethovo letadlo ze Saratova v pořádku přistálo v Moskvě a že osoba odpovídající Goethovu popisu vešla před čtyřiceti minutami do Igorova domu.

Brzy nato se v oknech cílového bytu rozsvítila světla.

Cy potom předal Barleymu dvě knihy, jeden výtisk paper-backového vydání Jonesova románu Odtud až na věčnost, který obsahoval seznam otázek, a ještě jeden tučnější svazek, v kůži vázaný; v něm bylo ukryto zařízení, které bylo schopno odclonit zvuk a uvádělo se v činnost otevřením přední desky. Barley si s tímhle zařízením hrál během výcviku v Londýně a dovedl s ním zacházet. Jeho tělové mikrofony byly vyladěny tak, aby jim impulsy tlumiče nevadily, ale normální mikrofony ve zdech dokázal hladce vyřadit. Věděl ovšem i o nevýhodách tohoto zařízení. Jeho přítomnost v místnosti bylo možné snadno zjistit. Pokud byl v Igorově bytě odposlech, obsluha okamžitě zjistila, že tam pracuje i ten tlumič. V Londýně i v Langley schválili však tohle riziko jako únosné.

O dalším riziku ovšem nikdo neuvažoval, totiž o možnosti, že by to zařízení padlo do rukou protivníkových. Byl to prototyp, který dosud procházel ověřovacími zkouškami, na jeho vývoji se pracovalo už několik let a stál malé jmění.

V deset padesát čtyři, ve chvíli, kdy opouštěl konspirační kamión, podal Barley Paddymu jakousi obálku a požádal ho: „Kdyby se se mnou něco stalo, předejte prosím tuhle obálku Nedovi, ano?“ Paddy ji zasunul do vnitřní kapsy saka. Všiml si, že ta obálka je dost tlustá, a že pokud to v tom šeru může vůbec rozeznat, není na ní napsaná žádná adresa.

Nejbarvitější vylíčení Barleyho cesty pěšky k tomu činžáku neobsahovala vojensky strohá zpráva Paddyho, tím méně agenturní hantýrka Cyova, ale bohémsky rozevlátá reportáž jeho dobrého přítele Jacka Henzigera, který ho doprovázel ke vchodu do domu. Barley cestou neřekl ani slovo. Jack sám taky ne. Nechtěli, aby je nějaká náhodná osoba identifikovala jako cizince.

„Šli jsme vedle sebe, ale nemohli jsme se srovnat,“ líčil to Henziger. „On dělá dlouhý kroky, já krátký. Štvalo mě, že nedokážem jít stejně. Ten činžák, to bylo takový to cihlový monstrum obklopený mořem betonu, a my šli a šli a cesta vůbec neubývala. Je to jako v nějakým pitomým snu, napadlo mě. Člověk utíká a utíká, a vzdálenost se vůbec nezmenšuje. Je horko. Já se potím jako idiot, ale Barley ne. Byl dokonale usebraný, o tom nikdo nemusí pochybovat. Vypadal báječně. Podíval se mi do očí a popřál mi hodně štěstí. V jeho duši byl mír. Vyzařovalo to z něho.“

Podali si ruce, a v tom okamžiku měl Henziger letmý dojem, že Barleyho přece jen něco naštvalo. Možná sám Henziger, protože teď to v tom pološeru dělalo dojem, že se rozhodl Henzigerovu pohledu uhýbat.

„Pak mě napadlo, že je možná naštvanej na Modráčka, že ho do toho namočil. A potom jsem si řek, co když má vztek na nás na všechny a jenom je příliš zdvořilej na to, aby to na nás vybalil. Že se jenom chová typicky britsky, zdrženlivě, při zemi, a že se tím vším žere někde vevnitř.“

Devadesát vteřin nato, když už se Cy s Paddym chystali odjet, spatřili v Igorově okně mužskou siluetu a měli za to, že to je Barley. Ta postava upravovala pravou rukou horní lem záclony, což byl smluvený signál, který znamenal „Všechno v pořádku“. Odjeli tedy a střežení objektu ponechali řadovým agentům, kteří se tam pak střídali v pravidelných směnách celou noc, ale světlo v bytě svítilo dál a Barley z něj nevycházel.

Jedna teorie (z několika set) předpokládá, že vůbec nedorazil nahoru do bytu, ale že ho sebrali hned dole a vyvedli někde na druhé straně budovy a že ta postava v okně byl někdo z jejich lidí – například jeden z těch dvou vysokých mužů, které zachytila ta odpolední fotografie pořízená z foyer VAAP. Mně připadalo, že na tom vůbec nezáleží, ale experti tím byli naprosto posedlí. Když vám hrozí, že vás strhne nebezpečný proud problému, který se na vás valí, je nejlepší chytit se nějakého nepodstatného detailu, který vám pomůže udržet hlavu nad vodou.

Úvahy o tom, kam Barley zmizel, se začaly probouzet pomalu a v průběhu noci se postupně množily. Optimisté jako Bob (a po určitou dobu i Sheriton) odolávali až do rozbřesku a vlastně i potom. Barley a Modráček se zpili do němoty a válejí se teď pod stolem. Dodávali si navzájem odvahu tak dlouho, až se z toho stalo další Peredělkino – nepochybně si po vzájemné dohodě uspořádali reprízu.

Pak se určitou dobu uvažovalo o únosu, ale to skončilo brzy po půl šesté ráno, díky časovému rozdílu, kdy už Henziger a Wicklow dostali ty dopisy a Wicklow okamžitě skočil do taxíku a odjel na britské velvyslanectví, kde mu sovětská stráž nijak nebránila ve vstupu. Výsledkem byla blesková zpráva Nedovi od Paddyho – zrušte kódy, přerušte spojení. Mezitím Cy rozesílal obdobné depeše do Langley, Sheritonovi a všem, kdo byli ještě ochotni naslouchat muži, jehož moskevské dny se zdály být neodvratně sečteny.

Sheriton tu novinu přijal s příznačnou flegmatičností. Přečetl si Cyovu depeši, rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že se na něj napjatě dívá celý tým – elegantní děvčata, chlapci s kravatami, loajální Bob, ctižádostivý Johny s očima střelce. A samozřejmě Britové – Ned, já a Brock, protože Clive si najednou prozíravě vzpomněl, že má jisté naléhavé jednání někde úplně jinde. V Sheritonovi se rovněž skrývaly herecké sklony, jako v Hen-zigerovi, a teď mu přišly vhod. Vstal, povytáhl si kalhoty v pase a pohladil si zkusmo tváře, jako by chtěl zjistit, jestli nepotřebuje oholit.

„Tak jo, vážení. Až na další můžeme obrátit židle vzhůru nohama a postavit je na stoly.“

Potom přešel k Nedovi, který stále ještě seděl nad Paddyho depeší, a položil mu ruku na rameno.

„Nede, mám pocit, že vám dlužím jednu kapitální večeři,“ řekl.

Potom zamířil ke dveřím, sundal z věšáku svůj nepromokavý plášť, upnul se do něj a odešel. Za okamžik se za ním vydali i Bob s Johnnym.

Ostatní se neloučili tak elegantně, především páni baroni z dvanáctého patra.

Opět jednou byl ustaven vyšetřovací výbor.

Viníci musejí být jmenováni. Nikdo nebude nikoho šanovat. Hlavy se budou kutálet.

Předsedou výboru byl jmenován pan náměstek. Sekretářem Palfrey.

Důležitým posláním takových výborů je obléknout do oficiózně ceremoniálního roucha události, které proběhly bez sebemenšího náznaku něčeho takového.

Prvně byli vyslechnuti jako obvykle zastánci teorie spiknutí, kteří byli narychlo zbubnováni z ministerstva zahraničí, ministerstva obrany a nepříliš sympatického útvaru známého jako Neoficiální sbor poradců a skládajícího se z vědeckých pracovníků z oblasti průmyslu i vysokých škol, kteří si pyšně přivlastňovali pověst svátečních pracovníků výzvědné služby. Tihle špióni-amatéři měli na whitehallských bazarech nemalý vliv a jejich výpovědi před naším výborem se vyznačovaly naprosto nepřiměřenou délkou. Jeden univerzitní profesor z Edinburghu stačil během svého vystoupení vykouřit pět dýmek a málem nás udusil, ale nikdo neměl odvahu mu říct, aby si tu fajfku strčil někam.

První velká otázka: Co se bude dít teď? Vznikne mezinárodně-politický skandál? Bude se vypovídat? Co se stane s naší moskevskou centrálou? Jsou zkompromitováni někteří spolupracovníci z řad domácího obyvatelstva?

Ten konspirační odposlouchávací kamión, to byl americký problém, a jeho náhlé zmizení vyvolalo tutlané znepokojení mezi těmi, kdo ho do operace zapojili.

Otázka koho vypovědět a za co není nikdy jednoduchá, protože identita šéfů centrál v Moskvě, Washingtonu a Londýně bývá už v současné době hostitelským zemím oficiálně známa. V Moskvě neměl jistě nikdo iluze o Paddyho nebo Cyově činnosti. Kamufláž, kterou se kryli, je neměla chránit před nepřítelem, ale před nežádoucími pohledy okolního světa.

Jedno je však jisté: vypovězeni nebyli. Nikdo nebyl vypovězen. Nikdo nebyl zatčen. Místní spolupracovníci, s nimiž byly ihned na neurčito přerušeny veškeré kontakty, se nerušeně věnovali svým regulérním zaměstnáním.

V tom, že nedošlo k žádnému odvetnému opatření, začaly ovšem západní autority spatřovat významný signál.

Smířlivé gesto v údobí glásnosti?

Jasný důkaz toho, že Modráček byl gambit, jehož účelem bylo získat autentický seznam nejzávažnějších amerických problémů?

Anebo trochu méně zřetelný signál, který nám má naznačit, že Modráčkův materiál je autenticky přesný, ale natolik zneklidňující, že ho druhá strana váhá potvrdit?

Linie fronty byla vyznačena. Tak nějak v tom smyslu, jak mi to Ned vysvětloval – holubice a jestřábi na obou stranách Atlantiku se zase jednou radostně rozdělili na dva tábory.

Pokud nám Sověti signalizují, že ten materiál odpovídá pravdě, tak je to přece úplně jasné – naopak vůbec pravdě neodpovídá, tvrdili jestřábi.

A naopak, kontrovaly holubice.

A ještě jednou naopak, trvali na svém jestřábi.

Psaly se studie, vedly ohnivé spory. Lidi byli povyšováni i propouštěni. Důchody, medaile za zásluhy, odchody na méně důležitá místa, degradování. Ale žádná shoda názorů. Pouze triumf nejtučnějších, maskovaný racionálními dedukcemi.

V našem výboru se pouze jediný Ned nepřipojil k vše-obecnému tanci. Zdálo se, že je docela spokojeně ochoten přijmout svůj díl odpovědnosti. „Modráček byl přímej chlap a Barley byl taky přímej chlap,“ opakoval před výborem znovu a znovu, aniž ztrácel dobrou náladu. „Nikdo nikoho neklamal, jenom my jsme občas klamali sami sebe. Takže podvodníci jsme my. Ne Modráček.“

Brzy poté, co se dal v tomto smyslu slyšet, se došlo k závěru, že je velmi přepracovaný, a jeho přítomnost byla požadována stále řidčeji.

Jo, vyskytlo se ještě něco. Takhle v tom osobním zvratném pasívu. Protože činné tvary sloves mají nepříjemný názvuk denunciace. Nicméně – vyšlo najevo něco velmi závažného. A hned se to všude rozneslo.

Všichni najednou věděli, že Ned neohlásil dvanáctému patru Barleyho ožraleckou eskapádu po návratu z Leningradu.

Najednou všichni věděli, že Ned toho večera zrekvíroval všechny zdroje, které byly po ruce. Mimo jiné zaangažoval Bena Lugga a využil služeb hlavní odposlouchávačky Mary, která v sobě musela potlačit jakékoli pocity loajality vůči starému kolegovi a poskytla výboru barvité vylíčení toho, jak ji Ned nabádal k flagrantnímu porušení předpisů. Jen si to představte! Chtít odposlouchávat bez úředního příkazu celou řadu telefonních účastníků! Ta opovážlivost!

Mary poslali brzy potom do penze a teď žije v permanentním rozlícení na Maltě. Řada lidí se obává, že tam sepisuje svoje paměti.

Vyšlo také bohužel najevo, že i právní poradce dePalfrey – ano, dokonce se mi před jméno vrátilo i to „de“ – nedodržel předepsaný služební postup, neboť si nedal dodatečně schválit případ využití autority ministra vnitra na něj za jistých zvláštních okolností delegované, ačkoli mu povinnost takového kroku musela být dobře známa z platného tajného předpisu stanovujícího postupy výzvědné služby při realizaci její činnosti podle atakdále a v souladu s paragrafem tím a tím jakéhosi zasutého protokolu ministerstva vnitra.

Vzala se však v úvahu časová tíseň, jež tuto epizodu charakterizovala, a závažnost problému, který bylo tehdy třeba pohotově řešit. A tak právního poradce nepenzionovali a on tedy neodešel na Maltu ani někam jinam, ale jen tak beze všeho z toho přece jen nevyvázl.

V nejlepším případě mu byl udělen částečný pardon. Právní poradce se napříště nesmí pohybovat v tak těsné blízkosti dané operace.

V tomto případě došlo k nepřiměřenému využití jeho schopností. Padlo slovo „neuváženost“.

Ve volných chvílích jsem pracoval na soupisu podmínek, za kterých Ned opustí službu, a nervózně jsem přemýšlel i o tom, jak z ní asi budu odcházet já. Život uvnitř tajné služby má svoje nepříjemná omezení, ale představa života tam venku mě přímo děsila.

Oznámení o Modráčkově úmrtí jednání našeho výboru na jistou dobu zmrazilo, ale brzy jsme se z toho vzpamatovali. Šlo o šestiřádkový nekrolog v Pravdě, uvážlivě koncipovaný, aby nebyl ani příliš dlouhý, ani příliš krátký, ve kterém se oznamovalo, že po vážné nemoci zemřel význačný fyzik profesor Jakov Saveljev z Leningradu, a vypočítávaly se pocty, které za život získal. Jak nás ta zpráva ujišťovala, nemoc ho zákeřně zahubila těsně poté, co přednesl důležitou vědeckou přednášku na vojenské akademii v Saratově.

Když se Ned tu zprávu dozvěděl, vzal si na jeden den volno, ale nakonec z toho byly tři dny, „lehčí chřipka“. Jenže teoretikové spiknutí se mohli pominout.

Saveljev není mrtvý.

Saveljev je mrtvý už dávno, a člověk, kterého jsme znali jako Goetha, byl jeho dvojník.

Pokračuje v té práci, kterou vykonával vždycky – řídí sekci vědecké dezinformace KGB. Jeho materiál je autentický. Není autentický.

Je bezcenný.

Je to pravý poklad.

Je to podvrh.

Je to pravdivé poselství míru, zaslané nám za nesmírně riskantních okolností umírněnou skupinou uvnitř moskevské vládnoucí kamarily, lidmi, kteří nám chtěli ukázat, že sovětský jaderný meč zrezivěl ve své pochvě a sovětský štít že je děravější než cedník.

Je to ďábelský plán, jehož úkolem je přesvědčit kolísavé Američany, aby stáhli ukazovák z jaderné spouště.

Krátce řečeno, bylo toho dost, aby se do toho mohl každý podle svého gusta zahryznout.

A protože se v symbiotickém spojení, které vždy existuje mezi válkychtivými státy, nemůže na jedné straně udát nic, co by nevyvolalo zrcadlovou reakci na straně druhé, zrodila se protiaktivita, a historie americké účasti na operaci Modráček se začala spěšně přepisovat.

V Langley věděli už od začátku, že Modráček páchne, tvrdila ta protiaktivita.

Nebo že Barley páchne.

Nebo že oba páchnou.

Sheriton a Brady hráli něco jako dvojí hru, tvrdila ta protiaktivita. Jejich cílem bylo naservírovat ten podvrh Rusákům co nejpřesvědčivěji a vyhrát nad nimi v dalším kole nekonečné bitvy o bezpečnostní záruky.

Sheriton je génius.

Brady je génius.

Všichni jsou to géniové!

Sheriton skvěle zabodoval. Brady skvěle zabodoval.

CIA má ve svých řadách samé brilantní stratégy, kterým ti jejich nemožní partneři působící v otevřeném světě nesahají ani po kotníky. Bůh tu agenturu opatruj. Kde bychom bez ní byli?

A jako kdyby tohle všechno ještě nestačilo, vršily se vedle starých stohů možnosti stále nové a nové. Například že Sheriton se stal nevědomým nástrojem Pentagonu. Tam připravili podvržený seznam klíčových otázek a tam se od začátku vědělo, že Modráček je nastrčená figura.

A každá taková čerstvá verze se musela brát vážně, i když jedinou skutečnou záhadou s ní spojenou bývalo, kdo ji vymyslel či proč. Odpověď v nemálo případech zněla Russel Sheriton, který tvrdě bojoval o svou kůži.

Pokud šlo o Modráčka, pokud nesešel „přirozenou smrtí“ ze světa už dávno, zabýval se tím nyní zcela určitě.

A Ned? Když se vrátil po těch třech dnech soukromého truchlení do úřadu, byl opět natolik pošetilý, že vyslovil nahlas onu velice pravděpodobnou pravdu. „Modráček byl přímej, a my jsme ho zabili,“ prohlásil bez obalu na první schůzi, které se zúčastnil. Na další už nebyl pozván.

A tohle všechno se odehrávalo souběžně s neutuchajícím pátráním po Barleym, které se ani na okamžik nezastavilo, i když byli mezi námi tací, kteří byli velmi rádi, že se ho nedaří najít. Přibližovali jsme se k němu, obcházeli jsme ho, a velmi často jsme se od něj vzdalovali. Ale byli jsme všichni poctivci. Pátrali jsme usilovně dál.

Ale jaký obchod to Barley vlastně uzavřel – a co to stálo?

Co byli Rusové připraveni od něj koupit? Od Barleyho, kterému doposud stačil jediný drahý oběd, za který valnou většinou platil z vlastní kapsy, aby se vemluvil do pocitu nenahraditelné ztráty?

Vždyť už ho přece měli dávno přečteného! Rozcupovaného na kousíčky! Už když k nim šel! A věděl to!

Měl tedy k dispozici něco, co jim mohl nabídnout a k čemu se oni sami jinak nemohli dostat? Řeč je koneckonců o mučení, o nejhnusnějších metodách nakládám s lidmi, o rafinovaných rejstřících agónie, o nepředstavitelném peklu, z něhož se už člověk, který jim projde, nikdy nevzpamatuje. Rusové si možná postupně vylepšují svůj kredit, ale nikdo si přece nemůže myslet, že se přes noc vzdají praktik, kterých s výhodou používají už tisíce let.

První a nejzřejmější odpověď je ten seznam klíčových otázek. Barley možná Rusům drze oznámil, že dokud nebude mít nezbytné záruky, prostě ho od svých pánů nepřevezme. A že by se raději celý život smažil na rozpáleném oleji, než by ten seznam vydal jen tak zdarma.

A oni mu uvěřili. Pochopili, že jestli nepřistoupí na jeho hru, mohou se s tím seznamem rozloučit. A protože na obou stranách se šedí mužové v pozadí děsí sebeobětování stejně jako láska, útlocitní mudrcové z KGB zřejmě dali přednost tomu, že budou jednat s tou složkou jeho osobnosti, které rozumějí, než by zápolili s tou druhou, ve které se nedokážou vyznat.

Věděli, že má tu moc, aby je odmítl, aby řekl: „Ne, já ten inventární seznam nepřinesu. Ne, já do toho Igorova bytu nepřijdu, když mi napřed nedáte svoje posvátné čestné slovo.“

Z tónu jeho hlasu pochopili, že má v sobě sílu to provést – přesněji řečeno neprovést. A stejně jako nás, i je to uvedlo do rozpaků.

A Barley – jak řekl Henzigerovi a Wicklowovi během té poslední večeře – ještě nepoznal Rusa, který by nedodržel čestné slovo, když už ho jednou dal. Neměl na mysli politiku, samozřejmě – mluvilo se čistě o obchodních vztazích.

A co tedy za to? Co Barley získal za to, co jim dal k dispozici?

Káťu.

Matveje.

Dvojčata.

To není špatný obchod. Živí lidé výměnou za abstraktní argumenty.

A pro sebe? Nic, co by mohlo nějak výrazněji modifikovat jeho požadavek, týkající se těch, které vzal pod svou ochranu.

A postupem doby bylo stále jasnější, že se Barleymu konečně jednou v jeho životě podařilo uzavřít prvotřídní kontrakt. Jistě, Modráček byl ztracený případ. Ale pokud šlo o Káťu a její děti, všechno nasvědčovalo tomu, že jsou skutečně zachráněni. Stále pracovala v nakladatelství Říjen, občas se ukázala na nějaké recepci, doma i v kanceláři brala telefony. Dvojčata normálně chodila do školy a zpívala stále stejně rozpustilé písničky. A Matvej byl dál s celým světem zadobře.

Brzy se proto ta obrovská množina teorií rozšířila ještě o jednu. „Sověti organizují rafinovanou mezinárodní kamufláž,“ začalo se tvrdit. „Nepřejí si, aby Modráčkova odhalení, týkající se jejich strategické nekompetentnosti, vešla v obecnou známost.“

Takže ručička ukazatele kmitala na opačnou stranu a chvíli tam utkvěla, protože se usoudilo, že Modráčkův materiál je autentický. Ale nezůstala tam dlouho.

„To oni právě chtějí, abychom tomu uvěřili!“ zvolal jeden mocný muž.

A tak se ta ručička honem vrátila tam, kam ukazovala předtím, protože nikdo si přece nenechá líbit, aby si z něj někdo dělal šprťouchlata.

Avšak Barleyho ujednání platilo dál. Káťa nepřišla ani o svá privilegia, ani o svou červenou kartičku, ani o byt, ani o zaměstnání, dokonce ani o svůj půvab a krásu, jak ukázal čas. Zprvu, pravda, zprávy hovořily o jakési vdovské pobledlosti, poněkud zanedbávaném zevnějšku a delších absencích v práci. Barleymu asi taky nikdo neslíbil, že si Káťu nepozvou, aby učinila dobrovolnou svědeckou výpověď o svém vztahu k zesnulému Modráčkovi.

Ale po tom prvotním údobí ústupu do pozadí se Kátě postupně vracel její životní elán a ona znovu začínala společensky žít.

A co sám Barley?

Stopa byla chvíli horká, chvíli studená, a pak docela zmizela.

Jeho tetičky od něj několik dní po veletrhu obdržely formální rezignaci na jeho funkci v nakladatelství, s lisabonským razítkem a se všemi rysy Barleyho už dříve signalizované argumentace – už je tím nakladatelováním unaven, ta branže pro něj ztrácí na přitažlivosti, je načase obrátit svůj zájem jinam a využít plně těch několika málo posledních dobrých let, které má ještě k dispozici.

Co se týká jeho nejbližších plánů, má chuť „se na určitou dobu ztratit“ a trochu se toulat po méně frekventovaných koutech světa. Bylo tedy jasné, že už není v Rusku. Tedy alespoň se to tak jevilo.

Především to sám naznačil. Potvrdila to i hezká úřednice cestovní agentury Barryho Martina, která měla reprezentační kancelář v hotelu Meždunarodnaja. Pan Scott Blair se rozhodl, že místo do Londýna poletí do Lisabonu, hlásila. Původní letenku přinesl do hotelu poslíček z VAAP. Přepsala ji a objednala mu přímé letadlo Aeroflotu, které odlétalo z Moskvy v pondělí v jedenáct dvacet a mělo být v Lisabonu v patnáct třicet, s mezi-přistáním v Praze.

A tu letenku skutečně někdo použil. Vysoký pán, který se s nikým nebavil, a přesně nebo skoro přesně odpovídal Barleyho popisu. Ti dva muži z VAAP byli taky docela urostlí, ale přesto se po té stopě šlo po celé té trase až k Tině, Barleyho lisabonské hospodyni. Ano, ano! Tina od něj skutečně dostala zprávu, jak svěřila Merridewovi – hezkou pohlednici z Moskvy, na které jí napsal, že se tam seznámil s jednou moc milou dámou a že si spolu chtějí někam prázdninově vyrazit.

Merridewovi spadl kámen ze srdce, až to bouchlo, když se dozvěděl, že Barley nakonec přece jen na ten svůj lisabonský záhonek nedorazil.

V průběhu příštích měsíců se obraz Barleyho „života poté“ vždycky na chvíli vynořoval a pak zase rozplýval.

Jeden západoněmecký pašerák drog se po zadržení v Rusku setkal ve vazbě s člověkem, který odpovídal Barleyho popisu a kterého vyslýchali v jednom vězení blízko Kyjeva. Příjemnej chlápek, říkal ten Němec. Spoluvězni ho měli moc rádi. Společenský typ. Dokonce i dozorci se na něj někdy volky nevolky usmívali.

Jedni francouzští manželé dobrodružného založení se autem vraceli domů z Ruska a někde u Smolenska se srazili se sovětskou limuzínou, a při této příležitosti jim moc pomohl „takový vyčouhlý Angličan,“ který mluvil trochu francouzsky. Nikomu se nic nestalo. Dobrých sto osmdesát, hnědé volně plandající vlasy, zdvořilý, moc hezky se smál, a kolem sebe měl skupinku rozložitých Rusů.

A jednoho dne těsně před vánočními svátky, nedlouho potom, co Ned formálně předal ruskou sekci svému nástupci, přišlo hlášení z Havany, že byla zachycena zpráva o jakémsi Angličanovi, který je pod zvláštním režimem zadržován v jednom politickém vězení poblíž Minská a hodně zpívá.

Zpívá? poslali ihned rozčílený dotaz zpátky do Havany. Co zpívá?

Armstrongovy písničky, přišlo z Havany vysvětlení. Informátor byl jazzový fanda, jako ten Angličan.

A text Barleyho dopisu Nedovi?

Zůstává v celé té záležitosti malou záhadou, jak to, že se nikdy nestal součástí dokumentace a že o něm v oficiálních análech případu Modráček neexistuje jediný záznam. Mám dojem, že Nedovi se ten dopis stal něčím velmi vzácným, a že ho proto nehodlal pohřbít do archívu.

To by tedy měl být konec historie. Ona by však raději žádný konec vůbec mít neměla. Podle názoru zasvěcenců by se měl i Barley nakonec stát jedním ze stínů, které se mátoží temnými vedlejšími uličkami moskevské společnosti – bývalí přeběhlíci a špióni, vyměnění a nespolehliví, se svými smutnými manželkami a bezkrevnými „pečovateli“, dělící se o ubývající zásoby západního zboží a západních vzpomínek.

A pak se jednou po několika letech vynoří zničehonic, ale zcela účelově, na nějakém večírku, kterého se záhadnou čirou náhodou zúčastní i jakýsi šťastný britský novinář. A pokud se časy nezmění, bude možná vybaven nějakou směšnou dezinformací nebo vybídnut, aby svým dřívějším pánům hodil do očí trochu pepře.

A přesně takovýhle rituál se zřejmě začínal odvíjet, když mimořádné hlášení od Paddyho nástupce přineslo informaci, že v jednom nově otevřeném klubu ve staré části města byl spatřen – vlastně nejenom spatřen, ale i slyšen – vysoký Angličan s nazrzle hnědými vlasy, jak tam hraje na tenorsaxofon. Bylo to na den přesně rok po Barleyho zmizení.

Vytáhli z postele Clivea, Londýn a Langley si vyměnily několik bleskových depeší, o stanovisko bylo požádáno ministerstvo zahraničí. Výsledkem byl zcela jednoznačný pokyn: Není to náš problém, ani váš. Podle všeho se domnívali, že Rusové mají lepší možnosti, jak Barleymu nasadit náhubek, než my. Koneckonců už se v tomto smyslu nejednou osvědčili.

Příštího dne přišel další telegram, tentokrát od tlouštíka Merridewa z Lisabonu. Barleyho hospodyně Tina, se kterou Merridew bez velkého nadšení nadále udržoval styky, dostala pokyn, aby byt připravila pro příjezd svého pána.

Jak dostala ten pokyn, zjišťoval Merridew.

Prý telefonicky, odpověděla. Volal jí sám señor Barley.

A odkud, vy huso?

Tina se nezeptala a Barley sám to nesdělil. Proč by se taky měla ptát, odkud volá, když měl v nejbližších dnech dorazit do Lisabonu?

Merridew z toho šílel. Nebyl sám. Spojili jsme se s Američany, ale Langley jako kdyby trpělo kolektivní ztrátou paměti. Málem se nás zeptali – jakej Barley? Existuje všeobecná laická představa, že služby našeho typu se krutě vypořádávají s těmi, kdo zradí jejich tajemství. Někdy se to skutečně může stát, prosím – ale ne v případě takových lidí, jako byl Barley. Tady bylo ihned každému jasné, že nikde, a nejméně právě v Langley, nebyl zájem udělat zářící maják z někoho, na koho si všude přáli zapomenout. Nějak nenápadně to s ním urovnejte – nás Američany nechte stranou.

Opatrně jsem stoupal do schodů. Odmítl jsem ochranný doprovod Brockův i nepříliš přesvědčivou nabídku pomoci ze strany váženého pana Merridewa. Schodiště bylo temné, příkré a nehostinné, nepříjemně tiché. Bylo to brzy zvečera, ale věděli jsme, že je doma. Stiskl jsem zvonek, ale neslyšel jsem, že by se ozval, proto jsem klouby rukou zabubnoval na dveře. Byly nízké, tlustě obložené. Připoměly mi tu loděnici na ostrově. Uvnitř jsem zaslechl kroky a maně jsem trochu odstoupil. Do této chvíle nevím proč, snad to bylo něco jako strach, jaký člověk pociťuje před divokým zvířetem. Bude zuřit, bude se zlobit, vybuchne, shodí mě ze schodů, nebo mě bouřlivě obejme? Nesl jsem v ruce aktovku a vzpomínám si, že jsem si ji přendal do levé ruky, abych se popřípadě mohl pravou bránit. Ale Bůh mi buď svědkem – jsem všechno, jenom ne rváč. Ucítil jsem vůni čerstvé barvy. Ve dveřích nebylo kukátko, nahoře u překladu žádná škvíra. Nemohl tušit, komu otevírá. Uslyšel jsem, jak zvedá závoru. Dveře se otevřely dovnitř.

„Ahoj, Harry,“ povídá.

Tak jsem taky pozdravil: „Ahoj, Barley.“ Měl jsem na sobě lehký tmavší oblek, modrý, protože šedou nemám rád. Opakoval jsem: „Ahoj, Barley,“ a čekal na jeho úsměv.

Byl hubenější, šlachovitější, vzpřímenější, což mělo za následek, že vypadal mnohem větší, možná o hlavu vyšší než já. Jsi člověk bez nervů, blesklo mi hlavou, když jsem tam tak stál. Na počátku naší známosti Hanna říkávala, že o to se musíme pokusit – stát se lidmi bez nervů. Stará těkavá gesta zmizela. Způsobila to zřejmě potřeba ukázněnosti, kterou vyžaduje pobyt v malých místnostech. Byl upravený. Měl na sobě džínsy a staré kriketové tričko s rukávy vyhrnutými k loktům. Na obnažených předloktích byl umazaný od bílé barvy a bílou čmouhu měl i na čele. Za ním jsem zahlédl stupačkový žebřík a z poloviny nabílenou zeď a uprostřed místnosti štosy knih a gramofonových desek, částečně přikryté hadry.

„Přišel jste si zahrát šachy, Harry?“ zeptal se, ale stále se ještě neusmál.

„Přišel jsem si s vámi promluvit,“ řekl jsem, stejně jako bych to řekl Hanně nebo komukoli jinému, kterému bych navrhoval něco polovičatého.

„Oficiálně?“

„No…“

Prohlížel si mě, jako by mě neslyšel, upřímně a neuspěchaně, protože času měl zřejmě dostatek – nějak tak, řekl bych, jak si člověk prohlíží spoluvězně nebo vyšetřovatele ve světě, kde je možné se obejít bez obvyklých konvenčních zdvořilůstek.

Avšak jeho pohled neměl v sobě nic uhýbavého, ani stopu studu či arogantnosti či rozkolísanosti. Naopak mi připadal jasnější, než jsem si ho pamatoval, jako by se natrvalo zaměřil do těch vzdálených krajů, do kterých se dříve vypravoval jen občas.

„Mám tu nějaké laciné víno, ale je chlazené, jestli můžu nabídnout,“ řekl a ustoupil, abych mohl kolem něj projít dovnitř. Sledoval mě očima a pak zavřel dveře a zaklapl závoru.

Ale stále ještě se neusmál. Bylo mi záhadou, co se v něm děje. Cítil jsem, že dokud se on sám nerozhodne mi to říct, nemám nárok do jeho nitra proniknout. Jinak řečeno, rozuměl jsem v něm všemu, co bylo v dosahu mého chápání. To ostatní – nekonečná prázdnota.

I na židlích byly hadry, ale on je teď stáhl a složil, jako by to bylo ložní prádlo. Ve vězení, jak jsem si za ta léta stačil všimnout, v sobě člověk časem dokáže zcela potlačit nerozumnou nadřazenost.

„Co po mně chcete?“ zeptal se a oběma nám nalil z karafy víno.

„Požádali mě, abych to dal s vámi všechno do pořádku,“ odpověděl jsem. „Na pár věcí se vás zeptal. Vyžádal si jistá ujištění. Něco vám za to oplátkou nabídl.“ Zamotal jsem se do toho. „Zeptat se, jestli vám můžeme nějak pomoci,“ dodal jsem pak. „Jestli něco nepotřebujete. Jestli se můžeme nějak dohodnout do budoucna a tak.“

„Ujištění jsem už veškerá dal, děkuji pěkně,“ řekl na to zdvořile. Soustředil se na jediné slovo, které zřejmě podnítilo jeho zájem. „Platí a budou platit dál. Přece jsem slíbil, že budu držet hubu.“ Konečně se usmál. „Řídil jsem se vaší radou, Harry. Stal se ze mě milenec na dištanc, jako jste vy.“

„Byl jsem v Moskvě.“ S obtížemi jsem se snažil ten náš rozhovor nějak rozproudit. „Obešel jsem si to tam. Viděl všechny ty lidi. Pod svým vlastním jménem.“

„Totiž?“ zeptal se se stejně upjatou zdvořilostí. „Myslím to jméno. Jak se vlastně jmenujete?“

„Palfrey,“ odpověděl jsem. To „de“ jsem vynechal.

Usmál se, jako by mi chtěl k tomu jménu kondolovat, nebo ho možná s uspokojením kvitoval.

„Služba mě tam vyslala, abych se vás pokusil najít. Neoficiálně, ale vlastně oficiálně. Abych se na vás zeptal u Rusů. Aby se to dalo do pořádku. Mysleli jsme, že je načase zjistit, co se s vámi stalo. A jestli nemůžeme nějak pomoct.“

A přesvědčit se, jestli dodržují pravidla hry, mohl jsem dodat. Že se nikdo v Moskvě nepokusí rozhoupat loďku, že nedojde k žádným trapným únikům informací či exhibičním výstupům na veřejnosti.

„Přece jsem napsal, co se se mnou stalo,“ řekl.

„Myslíte ty dopisy Wicklowovi a Henzigerovi a dalším?“

„Jistě.“

„My jsme ovšem předpokládali, že jste ty dopisy psal z donucení, pod tlakem, jestli jste je vůbec psal sám. Jen si vzpomeňte na to psaní chudáka Goetha.“

„Blbost,“ vypadlo z něj. „Psal jsem to všechno z vlastního rozhodnutí.“

Kormidloval jsem to blíž ke svému poslání. A k té aktovce, co jsem měl u sebe.

„Pokud jde o nás, choval jste se velmi čestně,“ řekl jsem. Vyndal jsem z aktovky jednu slohu a otevřel si ji na klíně.

„Pod soustavným tlakem nakonec mluví každý, proč byste měl zrovna vy být výjimkou. Jsme vám vděčni za všechno, co jste pro nás vykonal, a uvědomujeme si, co všechno vás to stálo. Profesionálně i čistě lidsky. Velmi nám záleží na tom, aby vám to bylo pokud možno v plné míře vykompenzováno. Na základě určitých podmínek, samozřejmě. Šlo by o nemalou částku.“

Kde se to naučil, takhle se na mě dívat? Takhle dokonale se ovládat? Vyvolávat tím v druhých nervózní napětí, když on sám byl proti němu podle všeho naprosto imunní?

Přečetl jsem mu podmínky, které vlastně byly tytéž jako Landauovy, jenže obrácené naruby. Bude žít mimo Spojené království a navštívit ho bude moci pouze po získání předchozího souhlasu. Zříká se v plném rozsahu veškerých dalších nároků a zavazuje se půltuctem různých klauzulí ex abundanti cautela k doživotní mlčenlivosti. A při dodržování těchto podmínek, a pouze za tohoto předpokladu, mu vzniká nárok na spoustu peněz, stačí podepsat – tady prosím.

Ale on to nepodepsal. Už ho to začalo nudit. To důležité pero odstrčil ledabyle stranou.

„Mimochodem, co jste provedli s Waltem? Přinesl jsem mu taky něco jako klobouk. Takovou pruhovanou čajovou panenku, na konvici. Ale teď asi ten krám nenajdu.“

„Až to najdete, pošlete mi to, zařídím, aby to dostal,“ řekl jsem.

Všiml si mého tónu a smutně se na mě usmál. „Chudák Walt. Vykopli ho, co?“

„V našem povolání neznáme dne ani hodiny,“ řekl jsem na to, ale nedokázal jsem se mu podívat do očí, a tak jsem změnil předmět hovoru. „Je vám už doufám známo, že vaše tetičky prodaly nakladatelství firmě Lupus Books.“

Rozesmál se – už to nebyl ten starý divoký smích, pravda, ale přesto to byl smích naprosto svobodného člověka. „Jumbovi! Ten starej ďábel! Obalamutil Posvátnou krávu! A pak mu má člověk věřit!“

Ale jinak ho to vůbec nevyvedlo z míry. Zdálo se, že má velkou radost z toho, že to vzalo takovýhle obrat. Jako by cítil, že to líp ani nemohlo dopadnout. Jako všichni lidé z naší branže mám i já strach z přejících a dobrosrdečných lidí. Avšak s tou jeho vyrovnanou smířlivostí jsem se dokázal ztotožnit. Jako by ho život naučil, že je třeba být za všech okolností tolerantní. Ona za mnou přijede, poznamenal náhle s ohledem upřeným na přístav. Slíbili mi, že jednoho dne přijede.

Ne hned, a kdy, o tom rozhodnou oni, ne Barley. Ale určitě přijede, o tom on vůbec nepochybuje. Možná letos, možná napřesrok, říkal. Ale jednou v tom nesmírně bachratém pupku ruské byrokracie něco zaškrundá a narodí se z něj myška soucitu. To on ví určitě. Bude to chvíli trvat, ale stane se to. Slíbili mu to.

„A oni svoje sliby dodržují,“ ujišťoval mě, a tváří v tvář takové víře by bylo ode mě neotesané mu odporovat. Ale bylo tu ještě něco, co mi bránilo vyjádřit obvyklé skeptické pochybnosti. Zase za tím byla Hanna. Bylo mi, jako by mě prosila, abych alespoň tohoto člověka nechal žít s jeho lidskou nadějí, když už jsem v ní musel všechny lidské naděje zničit. „Ty si myslíš, že se lidi nedokážou změnit, protože ty to taky nedokážeš,“ řekla mi jednou. „Tobě přináší pocit bezpečí jenom naprostá deziluze.“

Navrhl jsem mu, jestli by se mnou nechtěl jít někam na večeři, ale jako by mě neslyšel. Stál u dlouhého okna, pozoroval světla přístavu, a já hleděl na jeho záda. Stejný postoj, který zaujal, když jsme ho tady v Lisabonu vyslýchali poprvé. Stejná ruka se skleničkou v ruce. Takhle stál i na ostrově, když mu Ned oznámil, že vyhrál. Ale dneska stál vzpřímeněji. To mluví ke mně? Uvědomil jsem si, že ano. Vidí před očima jejich loď z Leningradu, říká mi, jak tady vplouvá do přístavu. Sleduje ji, jak se svými dětmi sbíhá po můstku k němu na břeh. Sedí se strýčkem Matvejem pod tím stinným stromem v parčíku pod oknem, kde taky kdysi, kdy ještě nebyl muž, seděl s Nedem a Waltrem. Naslouchá Kátě, která mu překládá Matvejovu hrdinskou ságu o lidské odolnosti a vytrvalosti. A věří, věří všemi nadějemi, které já jsem v sobě navždy pohřbil, když jsem se zbaběle uchýlil do bezpečné pevnosti všestravující nevíry, místo abych vykročil na nebezpečnou cestu lásky.

Nakonec jsem ho přemluvil, aby se mnou na tu večeři šel, a byl dokonce tak laskav, že mě to nechal zatáhnout. Avšak nic jiného jsem z něj nevymámil, nic nepodepsal, nic nechtěl, v ničem neustoupil, nic nám nedlužil, a všechny do jednoho nás bez hněvu, ale zcela jednoznačně posílal k čertu.

Ale byl báječně vyrovnaný. Myslelo mu to naprosto jasně. Bral ohledy na mé pocity, i když byl natolik zdvořilý, že nevyzvídal, jaké pocity to vlastně jsou. O Hanně jsem se mu nikdy nezmínil, a uvědomoval jsem si, že to nemůžu udělat ani teď, protože tenhle nový Barley by neměl trpělivost s člověkem, který se nedokáže změnit.

Rozhodl se však, že mi dá s sebou jistý dárek, abych od něj svým představeným mohl přece jen něco přivézt. Svůj příběh. Odvedl si mě zpátky do svého bytu, přinutil mě, abych si vzal skleničku, a ujistil mě, že já za nic nemůžu.

A vyprávěl. Mně. Sobě. Mluvil a mluvil. Vypověděl mi celou tu historii, jak jsem se ji tady já pokusil převyprávět vám, z jeho pohledu i z našeho. Mluvil až do rozednění, a když jsem v pět ráno odcházel, přemýšlel, jestli by neměl ještě dokončit nátěr té zdi, než si půjde lehnout. Bude mít ještě spoustu práce, aby to tam pro ně všechno připravil, vysvětloval mi. Koberce. Záclony. Police na knihy.

„Všechno bude v pořádku, Harry,“ ujišťoval mě, když mě vyprovázel. „Povězte jim to.“

Špionáž, to je čekání.

JOHN LE CARRÉ

RUSKÁ SEKCE

Z anglického originálu

The Russia House,

vydaného nakladatelstvím

Hodder & Stoughton, London 1989,

přeložil Miroslav Jindra.

Obálka a typografie Jan Jiskra.

Vydání první. Praha 1992.

Vydalo Nakladatelství Svoboda-Libertas

jako svou 6249. (7362.) publikaci.

Odpovědní redaktoři

Jiřina Novotná a Richard Podaný.

Výtvarné redaktorky

Marta Brabencová a Jana Mikulecká.

Technická redaktorka

Bohumila Neubertová.

AA 23,62 (text 23,58, il. 0,04), VA 24,47.

Tematická skupina 13/34.

73/605-21-82

25-094-92

Vytiskly Brněnské papírny, závod Český Těšín,

z dodaných předloh.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai