Single&Single

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thriller

Vzrušující příběh začíná zastřelením právníka bankovního domu Single & Single někde v tureckých horách. Tím začne kolotoč událostí, které Olivera Hawthorna přenesou z kultivované džungle spekulací West Endu do zločinných ulic postkomunistického Ruska.

Single&Single

John le Carré

Lidská krev je zboží

Americká obchodní komora,1966

KAPITOLA PRVNÍ

Tahle zbraň není skutečná.

K tomuto nezvratnému závěru dospěl pan Winser, když mladý Alix Hoban, výkonný ředitel Trans-Finanz Vídeň, Petrohrad a Istanbul pro Evropu, sáhl bezkrevnou rukou do náprsní kapsy svého klubového saka a místo platinového pouzdra na cigarety nebo ryté navštívenky vytáhl zbrusu novou malou modročernou automatickou pistoli a namířil jí ze vzdálenosti patnácti centimetrů panu Winserovi na kořen zahnutého, ale rozhodně ne nebezpečného nosu. Tahle zbraň neexistuje. Jde o nepřijatelný důkaz. Nejde vůbec o žádný důkaz. Je to nezbraň.

Alfred Winser byl právník a právník vždy pochybuje o faktech. O všech faktech. Čím průkaznější je nějaký fakt pro laika, tím rázněji ho musí svědomitý právník popírat. A Winser byl v tu chvíli navýsost svědomitý. Nicméně ohromením upustil kufřík. Slyšel, jak dopadl na zem, ještě ho ani nepřestal tlačit do dlaně, spatřil koutkem oka jeho stín, jak mu leží u nohou – můj kufřík, mé pero, pas, letenky a cestovní šeky. Mé úvěrové karty, má existence. Ale neshýbl se, aby je zvedl, ačkoli měly cenu zlata. Jenom dál němě zíral na tu nezbraň.

Tahle zbraň není skutečná. To jablko také ne. Winserovi se vybavila čtyřicet let stará vzpomínka na moudrá slova jeho konzultanta z práv, kdy onen skvělý muž vytáhl z hlubin svého odřeného sportovního pláště zelené jablko a zvedl je do výše před zraky převážně ženského publika: „Možná, dámy, vypadá jako jablko, možná voní jako jablko, je na omak jablku podobné“ narážka – „ale rachotí jako jablko?“ – třese s ním – „dá se krájet jako jablko?“ – vytáhne ze zásuvky stolu starožitný velký nůž a bodne. Jablko se mění ve spršku sádry. Salva smíchu, když ten skvělý muž špičkou svého sandálu odkopne úlomky stranou.

Ale pádící Winserovy vzpomínky se v tomhle místě nezastavily. Jen oslnivý záblesk slunce a místo konzultantova jablka tady byl zelinář v Hampsteadu, kde bydlel a kde si v tuhle chvíli z celého srdce přál být: veselý, neozbrojený dodavatel jablek v pěkné zástěře a se slamákem, který prodával kromě jablek i dobrý čerstvý chřest, co vždycky chutnal Bunny, Winserově ženě, i když se jí další věci, které přinesl, nezamlouvaly. Zelený, nezapomeň, Alfrede, a vyrostlý nad zemí, v žádném případě ne bílý – s těmi slovy mu vrazila do rukou nákupní tašku. A musí být sezonní, Alfrede, ten rychlený není vůbec dobrý. Proč jsem to udělal? Proč se musím s někým oženit jen proto, abych zjistil, že ho vůbec nemám rád? Proč se nemůžu rozhodnout před nějakým krokem, ale až po něm? K čemu je dobrý právní trénink, když ne k tomu, aby nás chránil před námi samými? Winser, jehož vyděšený mozek pátral po sebemenší únikové cestě, našel východisko v těchhle výletech do vnitřní skutečnosti. Obrnily ho, třebaže jen na pár sekund, před tou neskutečnou zbraní.

Ta zbraň stále neexistuje.

Ale Winser z ní nedokáže spustit zrak. Nikdy neviděl zbraň z takové blízkostí, nikdy nebyl nucen si tak důkladně všímat barvy, tvaru, označení, leštění a stylu, všech detailů navíc zdůrazněných zářícím sluncem. Pálí jako zbraň? Zabíjí jako zbraň, vymaže ze světa jako zbraň, rozdrobí tvář a rysy ve spršku sádry? Jen odvahu! vzdoroval téhle absurdní situaci. Ta zbraň neexistuje. Je přece vyloučené, aby existovala! Je to chiméra, trik té bílé oblohy, horka a slunečního úpalu. Je to zbraň vzešlá z horečky ze špatného jídla, špatných sňatků a dvou vyčerpávajících dnů zakouřených konzultací, nepohodlných jízd limuzínou v parném, prašném Istanbulu postiženém dopravními zácpami, ze závratné rychlosti, jakou se za svítání řítili v soukromém tryskáči Trans-Finanz nad hnědými masivy středního Turecka, ze sebevražedné tříhodinové jízdy, po serpentinách silnic na pobřeží a ostrých zákrutech pod strmými rudými srázy, na poslední výspu světa, na tenhle vyprahlý, balvany posetý mys s řešetlákem a rozbitými úly, sto osmdesát tři metry nad východním Středomořím, se sluncem, které už se dávno změnilo z ranního v polední, a s Hobanovou nehybnou zbraní stále na místě, a přece přízračnou – nahlížející jako chirurg do mého mozku.

Zavřel oči. Vidíš? řekl Bunny. Žádná zbraň. Ale Bunny byla jako vždycky otrávená a žádala ho, aby si hleděl svého a jí dal pokoj, takže se místo toho obrátil k soudci, což byla věc, kterou neudělal už třicet let.

Slavný soude, mám příjemnou povinnost doporučit soudnímu dvoru, aby byl případ Winser versus Hoban vyřešen smírem. Winser připouští, že udělal chybu, když naznačoval, že na něho Hoban při výjezdním zasedání v horách v jižním Turecku vytáhl zbraň. Hoban výměnou za to poskytl plné a uspokojivé vysvětlení svého činu.

A potom, ze zvyku nebo z úcty, oslovil muže, který byl v posledních dvaceti letech jeho představeným, vrchním ředitelem a modlou, eponymním zakladatelem a tvůrcem bankovního domu Single, samotného Tigera Singla osobně.

Tady Winser, Tigere. Velmi dobře, děkuji, pane, a co vaše zdravíčko? To opravdu rád slyším. Ano, myslím, že mohu říct, že všechno je přesně tak, jak jste moudře předvídal, a prozatímní ohlas je zcela uspokojivý. Jenom jedna maličkost – takový zanedbatelný detail – rozhodně nic důležitého – měl jsem dojem, že Hoban, člověk našeho klienta, na mě vytáhl zbraň. Je to bezvýznamné, jenom fantazie, ale přece jenom je dobré člověka na to předem upozornit.

Dokonce i poté, co otevřel oči a spatřil zbraň na stejném místě, kde se nacházela předtím, a Hobanův dětský pohled zkoumající ho přes hlaveň a jeho dětsky holý ukazovák připravený na spoušti, neustoupil Winser docela ze svého právnického stanoviska. Tak dobrá, tahle zbraň existuje jako předmět, ale ne jako zbraň. Je to hračka. Zábavná, neškodná, skutečná hračka. Hoban ji koupil pro svého synka. Je to napodobenina zbraně a Hoban, aby vnesl poněkud lehčí tón do jednání, která musí mladému muži bezpochyby připadat zdlouhavá a únavná, ji na něho v žertu namířil. Winser dokázal v důsledku své nejnovější teorie vyloudit na ochromených rtech bujarý úsměv

„No, musím uznat, pane Hobane, že tohle je vskutku přesvědčivý argument,“ prohlásil udatně. „Co chcete, abych udělal? Vzdal se naší odměny?“

Ale odpověděla mu jenom kladiva v rukou mužů stloukajících rakev, jejichž bušení se v jeho představách rychle změnilo ve zvuky doléhající z protějšího břehu zátoky, kde dělníci na stavbě v malém turistickém přístavu upevňovali okenice, střešní tašky a okapy, aby se na poslední chvíli připravili na sezonu, když předtím celou zimu hráli kostky. V touze po normálnosti si Winser vychutnával pach odstraňovaných nátěrů, pájecích lamp, ryb připravovaných na dřevěném uhlí, koření ze stánků na ulicích a všech ostatních více či méně příjemných vůní středomořského Turecka. Hoban vyštěkl na své kolegy něco v ruštině. Winser za sebou zaslechl dupot nohou, ale neodvážil se otočit hlavu. Čísi ruce mu strhly ze zad sako, další mu prozkoumaly tělo – podpaží, žebra, záda, slabiny. V jeho vzpomínkách nahradily ruce útočníků na okamžik ruce mnohem příjemnější, ale neposkytly mu žádnou útěchu, protože tápaly dál směrem dolů ke kolenům a kotníkům v pátrání po skryté zbrani. Winser nikdy v životě zbraň, skrytou ani žádnou jinou, nenosil, leda tak vycházkovou hůl z třešňového dřeva, aby při svých procházkách po Hampstead Heath, kde obdivoval rekreační běžkyně, odháněl vzteklé psy a sexuální maniaky.

Zdráhavě si vzpomněl na spoustu různých příživníků kolem Hobana. Obluzený zbraní si krátce představil, že jsou tady na vrcholu kopce sami, jenom Hoban a on, tváří v tvář a nikdo v doslechu, situaci, kterou by každý právník využil ve svůj prospěch. Teď připustil, že už od chvíle, kdy odjeli z Istanbulu, se kolem Hobana točil houf nevábných poradců. Při odjezdu z istanbulského letiště se k nim připojili nějací signor ďEmilio a monsieur Francois, zachumlaní do plášťů, že jim nebyly vidět ruce. Winser se o žádného z nich nestaral. V Dalamanu na ně čekali další dva nezvaní, vybavení vlastním pohřebácky černým landroverem a řidičem. Z Německa, vysvětlil Hoban, když ten pár představoval, ale neuvedl přitom jejich jména. Z Německa možná byli, ale Winserovi na doslech mluvili jenom turecky a na sobě měli funebrácké obleky Turků jedoucích z venkova za obchodem.

Další ruce popadly Winsera za vlasy a ramena a srazily ho na kolena na písčitou pěšinu. Uslyšel cinkání zvonců pasoucích se koz a došlo mu, že to vyzvánějí zvony od Svatého Jana v Hampsteadu na jeho pohřbu. Další pár rukou mu vzal drobné z kapsy, brýle a kapesník. A někdo jiný zase zvedl jeho drahocennou náprsní tašku a on přihlížel jako ve zlém snu: jeho identita, jeho jistota putovala z jedněch rukou do druhých, náprsní taška z černé kůže za šest set liber, kterou si ukvapeně koupil na curyšském letišti za peníze z černého fondu, k jehož zřízení ho Tiger ukecal. Teda, až budeš mít zase příště záchvat štědrostí, mohl bys mi taky třeba koupit nějakou decentní kabelku, nadává Bunny zvyšujícím se kňouravým hlasem, který je příslibem, že to ještě schytá. Změním působiště, uvažoval. Bunny dostane Hampstead, já si koupím byt v Curychu, jednu z těch nových řadovek na kopci. Tiger mě pochopí.

Winserův film zalil jasně žlutý cákanec a on v agonii zaječel. Drsné ruce ho popadly za zápěstí a zkroutily mu je za zády. Jeho výkřik se na pouti k zániku odrážel od vrcholků kopců. Další ruce mu potom zvedly hlavu, zpočátku jemně jako zubař, pak s ní škubly za vlasy, až ho zasáhla plná dávka sluneční záře.

„Držte ji tak!“ přikázal nějaký hlas anglicky a Winser zjistil, že mžourá vzhůru do znepokojené tváře signora ďEmilia, bělovlasého muže Winserova věku. Signor ďEmilio je náš konzultant z Neapole, sdělil mu Hoban s tím svým odporným americko-ruským přízvukem, který pochytil bůhvíkde. Velmi mě těší, odpověděl Winser a užil přitom unylý tón jako Tiger, když nechce dát najevo překvapení, a obdařil ho vlažným úsměvem. Když se teď choulil v písku s téměř vykloubenými pažemi a rameny, říkal si, že dokud byla příležitost, měl se asi chovat k signoru ďEmiliovi s úctou.

ĎEmilio se procházel po úbočí kopce a Winser by se rád procházel s ním, vedle něho, chlap s chlapem, a napravil tak špatný dojem, který mohl vyvolat. Byl však nucen zůstat klečet s obličejem zvráceným do horkého slunce. Zavřel oči, ale sluneční paprsky je přesto zalévaly žlutou záplavou. Klečel, současně se však napínal do strany a vzhůru a bolest, která mu prostupovala koleny, si nic nezadala s bolestí, jež mu projížděla v různých směrech rameny. Vlasy mu dělaly starosti. Nikdy si je nechtěl barvit, vždy pohrdal těmi, kteří to dělali. Ale když ho holič přesvědčil, ať zkusí barvící šampon, že sám uvidí, nařídila mu Bunny, aby v tom pokračoval. Jak si myslíš, že se cítím, Alfrede? Ukazovat se venku s manželem, co vypadá jako bělovlasý dědek? – Ale miláčku, když jsem si tě bral, měl jsem vlasy přece stejné! – Tím hůř, odpověděla.

Měl jsem dát na Tigerovu radu a šoupnout ji někam do bytu na Dolphin Square nebo v Barbicanu. Měl jsem ji coby sekretářku vyhodit a vydržovat si ji jako přítelkyni, a ne podstupovat ponížení být jejím manželem. Neber si ji, Winsere, kup si ji! Z dlouhodobého hlediska je to levnější, vždycky to tak dopadne, ujišťoval ho Tiger – a pak jim oběma zaplatil týdenní líbánky na Barbadosu. Otevřel oči. Uvažoval, kde má klobouk, elegantní panamáček, který si koupil za šedesát dolarů v Istanbulu. Uviděl, že si ho jeho přítel ďEmilio nasadil k pobavení těch dvou Turků v černých oblecích. Nejdříve se společně zasmáli. Potom se společně obrátili a zahleděli se ze svého místa v polovině kopce na Winsera jako na nějakém představení. Nevlídně. Tázavě. Přihlížející, ne účastníci. Jako Bunny, když mě sleduje při milování. Líbí se ti to tam dole, že? No, tak si s tím pospěš, jsem unavená. Pohlédl na řidiče džípu, který ho vezl poslední kus cesty od úpatí hory. Ten člověk má laskavou tvář, zachrání mě. A vdanou dceru v Izmiru.

Laskavá tvář nebo ne, řidič usnul. V pohřebáckém landroveru Turků dál po cestě seděl druhý řidič s otevřenými ústy, čuměl jako blbec přímo před sebe a nic neviděl.

„Hobane,“ promluvil Winser.

Přes tvář mu přeletěl stín, a vzhledem k tomu, jak vysoko už v tu chvíli stálo slunce, musel člověk, který ho vrhl, stát přímo před ním. Pocítil ospalost. Dobrý nápad. Probudit se někde jinde. Když zamžoural dolů přes potem pokryté řasy, spatřil pár bot z krokodýlí kůže vykukující z elegantního bílého tropického obleku se záložkami na nohavicích. Pohlédl výš a rozeznal černé, tázavé rysy monsieura Francoise, dalšího z Hobanových nohsledů. Monsieur Francois je náš zeměměřič. Bude provádět měření na vybraném místě, oznámil Hoban na istanbulském letišti a Winser bláhově věnoval zeměměřiči stejně vlažný úsměv, jakým obdařil signora ďEmilia.

Jedna z krokodýlích bot se pohnula a Winser si ve svém mátožném stavu pomyslel, že ho možná chce kopnout, ale podle všeho ne. Přikládal cosi zešikma k jeho tváři. Diktafon, napadlo Winsera. Pot v očích ho pálil a viděl rozmazaně. Chce, abych pronesl slova útěchy ke svým milovaným, až po nich budou chtít výkupné: Tigere, pane, tady je Alfred Winser, poslední z Winserů, jak jste mi říkával, a chci, abyste věděl, že jsem v naprostém pořádku, není třeba si dělat starosti, všechno je v pohodě. Tihle lidé jsou ke mně milí a zacházejí se mnou skvěle. Naučil jsem se ctít jejich věc, ať je jakákoli, a až mě propustí, což bude, jak slíbili, už každou minutu, budu se za ně neohroženě stavět na všech světových diskusních fórech. Jo, a doufám, že vám nevadí, že jsem jim slíbil, že vy také, protože jim jde především o vaše přesvědčovací schopnosti.

Přidržuje mi to u tváře. Mračí se přitom. Tak to nakonec není kazeťák, ale teploměr. Ne, není, je to ke zjištění mého pulsu, chtějí vědět, jestli neumírám. Strká tu věc zpátky do kapsy. Pomalu jde do kopce směrem k těm dvěma německo-tureckým funebrákům a signoru ďEmiliovi v mém panamáčku.

Winser zjistil, že se ve snaze zvládnout situaci pomočil. Na vnitřní straně levé nohavice jeho tropického obleku se vytvořila lepkavá skvrna a nedalo se nic dělat, aby ji zamaskoval. Byl v limbu, v zajetí hrůzy. Přemísťoval se na jiná místa. Seděl pozdě v noci u svého stolu v kanceláři, protože nedokázal vydržet další noc čekání, až se Bunny vrátí od své matky, naštvaná a s rudými tvářemi. Byl u buclaté přítelkyně, do které se kdysi zamiloval v Chiswicku, a ona ho přivazovala k čelu postele kusy pásku od županu, které měla schované v horní zásuvce. Byl jinde, všude jinde než tady, v tom pekle na kopci. Spal, ale dál klečel, zkroucený do vzpřímené polohy a trýzněný bolestí. V tom písku jsou určitě úlomky mušlí nebo kamínky, protože cítil jejich bodání do čéšek. Starověká keramika, vzpomněl si. Na vrcholcích kopců se hojně vyskytuje římská keramika a povídá se, že v horách jsou naleziště zlata. Teprve včera během výmluvné prezentace investičního programu Single v kanceláři doktora Mirského v Istanbulu učinil Hobanově suitě tu lákavou obchodní nabídku. Tyhle barevné odstíny vždycky na nevzdělané investory zapůsobí, zvlášť pak na ruské křupany. Zlato, Hobane! Poklad, Hobane! Starověká civilizace, představte si ten ohlas! Řeč to byla skvělá, provokující, špičkový výkon. Dokonce i Mirsky, kterého Winser v duchu považoval za povýšence a brzdu, se přemohl a tleskal: „Vaše schéma je tak legální, Alfrede, že by je měli zakázat,“ zaburácel a s hrubým polským smíchem ho praštil do zad tak silně, že mu málem podklesla kolena.

„Prosím. Než vás zastřelím, pane Winsere, mám rozkaz položit vám několik otázek.“

Winser nereagoval. Neslyšel. Byl mrtvý.

„Přátelíte se s panem Randy Massinghamem?“ zeptal se Hoban.

„Znám ho.“

„Jak důvěrně?“

Co chtějí slyšet? řval v duchu Winser. Velmi důvěrně? Skoro vůbec? Středně důvěrně? Hoban otázku opakoval neústupným, ječivým hlasem.

„Popište, prosím, přesný stupeň vašich přátelských vztahů s panem Massinghamem. Velmi zřetelně, prosím. Velmi nahlas.“

„Znám se s ním. Jsem jeho kolega. Dělám pro něj právní věci. Máme mezi sebou formální, velmi příjemný vztah, ale důvěrní přátelé nejsme,“ zamumlal Winser a nechával si zadní vrátka otevřená.

„Hlasitěji, prosím.“

Winser něco z toho hlasitě zopakoval.

„Máte módní kriketovou vázanku, pane Winsere. Popište nám, jaký je význam té kravaty, prosím.“

„Tohle není žádná kriketová vázanka!“ Winser nečekaně znovu získal odvahu. „Tiger hraje kriket, ne já! Máte špatného muže, vy idiote!“

„Zkouška,“ řekl Hoban někomu na kopci.

„Zkouška čeho?“ zeptal se Winser rezolutně.

Hoban četl z Gucciho modlitební knížky v kaštanově hnědé kůži, kterou držel otevřenou před obličejem v takovém úhlu, aby mu nezakrývala hlaveň pistole.

„Otázka,“ prohlásil slavnostně jako pouliční vyvolávač. „Kdo nese, prosím, zodpovědnost za to, že byl minulý týden na moři zadržen po vyplutí z Oděsy do Liverpoolu parník Svobodný Tallinn?“

„Co je mně do přepravních záležitostí?“ zaútočil bojovně Winser, kterého ještě stále neopustila odvaha. „Jsme finanční konzultanti, žádní přepravci. Když mají lidé peníze a potřebujou poradit, přijdou k Single. Jak ty peníze získali, to je jejich věc. Koneckonců jsou přece dospělí.“

Dospělí, to sedlo. Dospělí, protože Hoban je takové růžové sele, sotva narozené. Dospělí, protože Mirsky je domýšlivý polský náfuka a může si před to své jméno strčit kolik chce doktorských titulů. Doktor. Odkud vlastně? Čeho? Hoban se znovu podíval na kopec, olízl si prst a obrátil další stránku ve své modlitební knížce.

„Otázka. Kdo poskytl italské policii informace týkající se zvláštního konvoje kamionů vracejících se třicátého března tohoto roku z Bosny do Itálie?“

„Kamionů? Copak já vím o nějakých zvláštních kamionech? Vím toho o nich asi tolik co o tom kriketu. Chtějte po mně, abych vám odříkal jména a data týkající se švédských králů, možná budete mít větší šanci.“

Proč švédských? uvažoval. Jak se mu do toho všeho zamíchalo Švédsko? Proč myslí na švédské blondýny, velká bílá stehna, švédský křehký, křupavý chléb, pornografické filmy? Proč žije Švédskem, když umírá v Turecku? No nic. Ještě stále neztrácel odvahu. Dostanu toho skrčka, zbraň nezbraň. Hoban obrátil další stránku v modlitební knížce, ale Winser ho předběhl. Stejně jako Hoban teď řval ze všech sil.

„Já nevím, vy zatracený idiote! Neptejte se mě, slyšíte?“

Pak ho obrovský kopanec Hobanovy nohy do levé strany krku poslal k zemi. Let nevnímal, jenom dopad. Slunce zhaslo, uviděl noc a cítil, jak hlavou přistál na přátelském kameni, a věděl, že v jeho vědomí schází krátká chvilka, ale nebyla to chvilka, kterou by chtěl získat zpátky.

Hoban mezitím pokračoval ve čtení. „Kdo se zmocnil současně v šesti zemích všech aktiv a lodí vlastněných přímo či nepřímo Andorskou První vlajkovou stavební společností a jejími filiálkami? Kdo poskytl informace mezinárodním bezpečnostním službám?“

„Jaké zmocnění se? Kde? Kdy? Nikdo se ničeho nezmocnil! Nikdo nic neposkytl. Jste blázen, Hobane! Štěkající blázen. Slyšíte mě? Blázen!“

Winser ještě stále ležel, ale v záchvatu vzteku se snažil zmítáním dostat zpátky na kolena, kopal a kroutil se jako zraněné zvíře, snažil se vmáčknout chodidla pod tělo, napůl se zvedl a pak se znovu svalil na bok. Hoban mu kladl další otázky, ale Winser je odmítl poslouchat – otázky o zbytečně zaplacených provizích, o dříve přátelských přístavních úřednících, kteří se najednou přestali chovat přátelsky, o finančních částkách převedených na bankovní konta několik dní předtím, než byla tato konta zkonfiskována. Ale Winser o těchhle záležitostech nic nevěděl.

„To jsou lži!“ křičel. „Single je seriózní a poctivá banka. Rozhodující je pro nás zájem klientů.“

„Poslouchejte a klekněte!“ poručil mu Hoban.

A Winser se s jakousi nově nalezenou důstojností zvedl a poslouchal. Soustředěně. Čím dál soustředěněji. Tak soustředěně, jako by ho o pozornost požádal Tiger. Nikdy v životě neposlouchal tak mocně, tak horlivě sladkou tichou hudbu vesmíru jako teď, když se snažil vytěsnit ten zvuk, který naprosto odmítal slyšet, totiž Hobanovo řezavé rusko-americké vrčení. S potěšením vnímal křik racků loupeřící se vzdáleným lkaním muezzina, šumění moře vzdouvaného vánkem, rachocení výletních člunů v zátoce, připravovaných na sezonu. Spatřil dívku z dob svého panictví, jak klečí nahá v poli máků, a byl příliš vystrašený, teď jako tehdy, aby k ní vztáhl ruku. Překypoval obrovskou láskou, která v něm násobila všechny ty chutě, dotyky a zvuky země a nebe, dokud je nepřehlušil Hobanův odporný hlas vyřvávající jeho rozsudek smrti.

„Nazvěme to exemplárním trestem,“ pronášel Hoban připravený projev z modlitební knížky.

„Hlasitěji!“ nařídil lakonicky monsieur Francois z kopce, proto Hoban větu zopakoval.

„Jistě, jde také o zabití z odvety. Prosím. Nebyli bychom lidmi, kdybychom nepožadovali odvetu. Ale také chceme, aby toto gesto bylo interpretováno jako formální žádost o odškodnění.“ Stále hlasitěji. A zřetelněji. „A upřímně doufáme, že váš přítel, pan Tiger Single, a mezinárodní bezpečnostní služby pochopí náš vzkaz a vyvodí patřičné závěry.“

Potom zavřískal rusky cosi, co podle Winsera bylo stejné prohlášení pro ty z publika, jejichž angličtina nebyla právě nejlepší. Nebo to bylo polsky pro větší povznesení doktora Mirského?

Winser, který předtím dočasně přišel o svou výmluvnost, ji teď zase postupně nacházel, přestože zpočátku se zmohl jenom na jakési polovičaté útržky jako „k smrti vyděšení“ a „soudce a porota současně“ a „s bankou Single si nezahrávejte“. Byl špinavý, topil se v potu, moči a bahně. V zápase o přežití svého druhu se potýkal s irelevantními erotickými představami, které patřily do nějakého neobyvatelného podsvětí, a při pádu zpátky na pevnou zem byl celý obalený rudým prachem. Spoutané ruce mu působily nesnesitelné bolesti, a aby mohl vůbec mluvit, musel co nejvíce zaklonit hlavu. Ale zvládl to. Zůstal u aparátu.

V podstatě se snažil vyjádřit to, co už bylo řečeno dříve, totiž že je de facto i de iure imunní. Je právníkem a právo představuje jeho ochranu. Je léčitelem, ne ničitelem, pasivně napomáhá neomezené důvěře, je právním ředitelem a členem představenstva banky Single s kancelářemi v londýnském West Endu, je manželem a otcem, který si navzdory své slabostí pro ženy a dvěma nešťastným rozvodům stále udržel lásku svých dětí. Má dceru, před kterou se právě otevírá slibná kariéra na divadelních prknech. Při vzpomínce na dceru zavzlykal, ale nikdo se k němu v jeho bolesti nepřipojil.

„Mluvte nahlas!“ zavolal na něho seshora zeměměřič monsieur Francois.

Winserovy slzy tvořily stružky v prachu na jeho tvářích. Budilo to dojem loupajícího se make-upu, ale on pokračoval dál, byl u aparátu. Je specialista na předběžné propočty daní a investice, křičel s hlavou zakloněnou do bílé oblohy. Do jeho kompetence patří společnosti zprostředkující nákup a prodej, nadace, přístavy a daňová útočiště všech vstřícných národů. Není námořní právník, jak to o sobě tvrdí doktor Mirsky, ani se nežene do riskantních podniků jako Mirsky, není ani gangster. Pracuje v mezích zákona, převádí neformální aktiva na pevnější zem. A k tomu může ještě přidat agendu kolem legálních druhých pasů, alternativního občanství a nepovinného místa pobytu ve více než tuctu klimaticky a fiskálně přitažlivých zemích. Ale nemá – opakuje nemá, a to by rád zdůraznil a nikdy neměl – nic společného s tím, co je možné nazvat metodikou kumulování prvotního kapitálu. Pokud si vzpomíná, měl Hoban jakousi vojenskou minulost – nebo námořnickou?

„Jsme vědci, Hobane, nechápete? Muži v pozadí! Plánovači! Stratégové! Vy jste muži akce, ne my! Vy a Mirsky, když chcete, protože mi připadá, že spolu máte pořád nějaké tajnosti!“

Nikdo neaplaudoval. Nikdo neřekl „Amen“. Ale také ho nikdo nezastavil a jejich mlčení ho ujistilo, že ho poslouchají. Rackové pokračovali ve svém křiku. Na druhé straně zálivu mohl být čas siesty Hoban se znovu díval na hodinky. Začínal být nervózní: držel oběma rukama zbraň, zatímco natáčel zápěstí dovnitř, až viděl na hodinky. Pak je zase vytočil ven. Zlaté hodinky Rolex. Všichni po nich touží. Mirsky taky jedny nosí. Ten neohrožený projev vrátil znovu Winserovi síly. Nadechl se a nasadil to, co v jeho představách byl usměvavý komunikativní výraz. V záchvatu družnosti začal blábolit útržky ze své prezentace z předchozího dne v Istanbulu.

„Je to vaše země, Hobane. Patří vám. Šest milionů dolarů v hotovosti, vy jste zaplatili – dolarovými bankovkami, librami, markami, jeny, franky nebo třeba lékořicí – v koších, kufrech, loďácích, bez jediné otázky! Vzpomínáte? Kdo to zařídil? My! Přízniví úředníci, tolerantní politici, vlivní lidé – vzpomínáte? Single vám dělala zástěrku, vyprala vaše špinavé peníze doběla! Přes noc, vzpomínáte? Slyšel jste, co povídal Mirsky je to tak legální, že by to měli zakázat. No, nezakázali. Je to legální!“

Nikdo neřekl, že by se pamatoval.

Winserovi docházel dech a začínal šílet. „Renomovaná soukromá banka, Hobane – my – vzpomínáte? Registrovaná v Monaku, nabízí, že kompletně nakoupí vaši půdu. Přijímáte? Ne! Vezmete si jenom papír, nikdy hotovost! A vaše banka s tím souhlasí. Souhlasí se vším, proč taky ne. Protože my jsme vy, vzpomínáte? My jsme vaše druhé já, jenom v jiném klobouku. Jsme banka, ale používáme vaše peníze, abychom nakoupili vaši půdu! Nemůžete zastřelit sami sebe! My jsme vy – jsme jedna bytost.“

Příliš ostré. Zarazil se. Důležitá je nestrannost. V pozadí. Nezaujatý. Nikdy se nepřeceňovat. To je problém Mirského. Deset minut Mirského klábosení a každý obchodník s trochou sebeúcty je na půli cesty ze dveří.

„Podívejte se na ta čísla, Hobane! Není to krása! Vaše prosperující rekreační vesnice – ať už to berete z kterékoli strany! Podívejte se na tu čistící sílu, jakmile jednou začnete investovat! Dvanáct milionů za cesty, kanalizaci, elektřinu, lázně, veřejné koupaliště, deset za nájemní chatky, hotely, kasina, restaurace a doplňkovou infrastrukturu – i dítě by to vytáhlo na třicet!“

Chystal se dodat „I vy, Hobane“, ale včas se ovládl. Slyší ho? Třeba by měl mluvit hlasitěji. Zahřímal. ĎEmilio se usmál. Samozřejmě! ĎEmilio si potrpí na hlasitost! No, tak já teda taky! Nahlas znamená volně. Nahlas znamená otevřenost, legálnost, průhlednost! Nahlas znamená ruku v ruce, partnerství, jednotu! Nahlas znamená půjčovat si klobouk!

„Dokonce ani nepotřebujete nájemce, Hobane – pro ty vaše chatky – pro první rok! Aspoň ne skutečné – jen si to představte, fiktivní nájemci v prvních dvanácti měsících! Pomyslní obyvatelé, kteří investují dva miliony týdně do obchodů, hotelů, diskoték, restaurací a pronajatých nemovitostí! Peníze přímo z vašeho kufříku, přes účetní knihy společnosti, na legitimní evropská bankovní konta! Vytvoříte si bezvadné obchodní záznamy pro každého budoucího kupce akcií! – a kdo jsou ti kupci? Přece vy! A kdo prodává? Vy! Prodáváte sami sobě, nakupujete od sebe, pořád dokola! A Single přitom funguje jako čestný makléř, aby dohlížela na fair play, dodržovala správný kurs a korektnost! Jsme vaši přátelé, Hobane! Nejsme žádný pochybný Mirsky. Jsme spolubojovníci. Kámoši! Kdykoli nás potřebujete. I když vás někdo vezme hadrem, jsme pořád tady,“ citoval zoufale Tigera.

Z čistého nebe se spustil déšť, zvlhčil rudý prach, zesílil pachy a nakreslil další čary v nánosu na Winserově tváři. Spatřil, jak k nim vykročil ďEmilio v jejich společném panamáčku, usoudil, že svůj případ vyhrál, a čekal, až ho zvednou na nohy, poplácají po zádech a porota mu pogratuluje.

Ale ďEmiliovy úmysly byly jiné. Přehodil Hobanovi přes ramena bílou pláštěnku. Winser se pokoušel omdlít, ale nemohl. Ječel Proč? Přátelé! To ne! Blábolil, že nikdy neslyšel o Svobodném Tallinnu, nikdy se nesetkal s nikým z mezinárodních bezpečnostních služeb, celý život naopak prožil tak, aby se jim vyhnul. ĎEmilio cosi nasazoval Hobanovi na hlavu. Matko boží, nějakou černou čepici. Ne, pruh černé látky. Ne, punčochu, černou punčochu. Proboha, prokrista, pro smilování, černou punčochu, aby zdeformovala rysy mého kata!

„Hobane. Tigere. Hobane. Poslouchejte mě. Přestaňte se dívat na hodinky! Bunny. Přestaňte! Mirsky. Počkejte! Co jsem vám udělal? Nic špatného, přísahám! Tigere! Celý můj život! Počkat! Stát!“

Zatímco breptal tahle slova, začala jeho angličtina fungovat, jako by si v duchu tlumočil z jiných jazyků. Ale přitom mu ty další jazyky scházely, ruština, polština, turečtina, francoúzština. Zíral kolem sebe a viděl, jak zeměměřič monsieur Francois stojí na kopci, na uších sluchátka, a dívá se do hledáčku filmařské kamery s mikrofonem v pěnové kouli u objektivu. Viděl Hobanovu postavu v černé masce a bílém rubáši, pózující ochotně ve střeleckém postoji, s jednou nohou teatrálně vzadu, v jedné ruce držel zbraň, kterou mířil na Winserův levý spánek, druhou si tiskl k uchu mobilní telefon a přitom nespouštěl zrak z Winsera a měkkou ruštinou šeptal do mluvítka sladká nic. Spatřil, jak Hoban ještě naposledy pohlédl na hodinky a monsieur Francois se připravuje, v duchu nejlepších tradic fotografie, aby zachytil tenhle jedinečný okamžik. A spatřil také, jak na něho dolů štěrbinou mezi dvěma skalními útesy shlíží nějaký kluk s ušmudlaným obličejem. Měl velké, hnědé, nevěřícné oči jako Winser, když byl v jeho věku, ležel na břiše a obě dlaně měl pod bradou jako polštář.

KAPITOLA DRUHÁ

„Olivere Hawthorne. Pojď okamžitě sem, buď tak laskav. Bleskem. Je po tobě sháňka.“

Jednoho jasného jarního rána, které vonělo po květech třešní, stála paní Elsie Watmorová v Abbots Quay, městečku v jihoanglických kopcích na pobřeží Devonu, na verandě svého viktoriánského penzionu a vesele halekala na podnájemníka Olivera stojícího na chodníku o dvanáct schodů níže, kde ukládal za pomoci jejího desetiletého syna Sammyho odřené černé kufry do japonské dodávky. Paní Watmorová sestoupila do Abbots Quay z elegantních lázní Buxton na severu a přinesla si s sebou svůj vysoký standard dobrých způsobů. Její penzion byl viktoriánskou symfonií skládaných krajek, pozlacených zrcadel a miniaturních lahviček s likéry v prosklených skříňkách. Nesl jméno Marineys‘ Rest a ona tady žila šťastně se Sammym a s manželem Jackem, dokud těsně před penzí nezahynul na moři. Byla to kyprá žena, inteligentní, pohledná a soucitná. Její hlas s derbyshirským přízvukem, ještě zvýšený kvůli komického účinku, se nesl nad hlubokými přímořskými terasami jako zvuk pásové pily. Na hlavě měla odvážný lila šátek z hedvábí, protože byl pátek a ona si v pátek vždycky dávala do pořádku vlasy. Vál mírný mořský větřík.

„Sammy zlato, dloubni za mě loktem Ollieho do žeber a řekni mu, prosím tě, že má telefon – jako vždycky spí – v hale, Ollie! Pan Toogood z banky. Rutinní papíry k podpisu, říká, ale naléhavé – a je náhodou velmi slušný a džentlmenský, tak to nepokaz, nebo mi brzo zase sníží debet na účtu.“ Shovívavě čekala, protože nic jiného nemohla s Olliem dělat. Nic s ním nehne, říkala si. Když je zabraný do myšlenek, tak ne. Mohla bych klidně výt jako siréna a on by mě stejně neslyšel. „Sammy dokončí nakládání za tebe, že ano, Samueli, samozřejmě, že to uděláš,“ dostala další nápad.

A zase čekala, naprosto zbytečně. Když Oliver s našpulenými rty podával Sammymu další černý kufr, aby ho uložil do zavazadlového prostoru dodávky, vyjadřovala jeho zavalitá tvář ve stínu baretu obchodníka s cibulí, který nosil coby svou obchodní značku, naprosté soustředění. Jsou ze stejného těsta, řekla si s pochopením, když pozorovala, jak Sammy zkouší ze všech stran, jak by kufr uložil, protože byl vždycky pomalý a od otcovy smrti je ještě pomalejší. Všechno je pro ně problém, byť sebemenší. Člověk by řekl, že se chystají do Monte Carla, a nejenom o pár domů dál. Kufry byly stejné, jako používají obchodní cestující, potažené koženkou, každý jiné velikostí. Vedle nich stál nafouknutý červený míč o obvodu šedesát centimetrů.

„Není to ‚Kdepak je náš Ollie?‘– vůbec to není takové,“ naléhala, přestože byla v tu chvíli přesvědčená, že ředitel banky už zavěsil. „Je to spíš: ‚Byla byste tak hodná a zavolala mi k telefonu pana Olivera Hawthorna?‘ Nevyhrál’s náhodou v loterií, Ollie? Třeba bys nám to neřekl, že, třeba jsi takový, silný a zamlklý. Polož to, Sammy. Ollie ti s tím pomůže, až si promluví s panem Toogoodem. A ty toho taky nech!“ Sevřela pěsti a v hraném zoufalství se jimi praštila do boků: „Olivere Hawthorne. Pan Toogood je velmi dobře placený úředník naší banky. Nemůžeme ho při platu sto liber za hodinu nechat poslouchat vakuum. Až nám zase zvedne poplatky, bude to tvoje vina.“

Ale v tu chvíli, snad pro to slunce a malátnost jarního dne, se její myšlenky vydaly úplně jiným směrem, což se jí v případě Ollieho stávalo často. Zamyslela se nad tím, jaký je na ně pohled, vypadali skoro jako bratři, ačkoli si nebyli podobní: Ollie jako obr v šedivém zimníku, který nosil za každého počasí, nevšímavý k sousedům nebo pohledům okolí; Sammy, ztrhaný a s velkým nosem jako jeho otec, s ocáskem hedvábných hnědých vlasů a v koženém bombru, který dostal od Ollieho k narozeninám a který si od té doby málokdy svlékl.

Dobře si vzpomínala na den, kdy Oliver poprvé stanul na jejím prahu, vypadal ve svém zimníku zmuchlaný a obrovský, s dvoudenním strništěm a jenom malým kufříkem v ruce. Bylo devět ráno, zrovna uklízela po snídani. „Můžu tady, prosím vás, bydlet?“ zeptal se. Žádné – Máte volný pokoj? nebo Můžu ho vidět? nebo Kolik stojí jedna noc? – prostě „Můžu tady, prosím vás, bydlet?“ jako ztracené dítě. A venku prší, tak jak by ho mohla nechat stát na prahu? Povídají o počasí, obdivuje její mahagonový příborník a pozlacené hodiny. Ukazuje mu salonek a jídelnu, sděluje mu domovní řád, bere ho nahoru a ukazuje číslo sedm s výhledem na hřbitov, pokud by mu to nepřipadalo příliš depresivní. Ne, říká, nemá nic proti tomu, aby bydlel s mrtvými. Ona, Elsie by to tak nepodala, určitě ne od smrti manžela, ale přesto se tomu dokázali zasmát. Ano, říká, ještě mu přijde více zavazadel, hlavně knihy a materiál.

„A jedna ostudná stará dodávka,“ dodává plaše. „Jestli vám to vadí, šoupnu ji někam dál.“

„Ale vůbec to přece nevadí,“ odpovídá rezervovaně. „Nejsme jako ti ostatní, pane Hawthorne, a doufám, že nikdy nebudeme.“

A další, co ví, že jí platí měsíc dopředu, čtyři sta liber vysázených na skříňku s umývadlem, dárek z nebe, když uváží své dluhy.

„Neschováváte se před někým, že ne, zlato?“ zeptá se ho žertem, ale zase ne tak docela, když jsou zpátky dole. Nejdříve vypadá zmateně, pak zrudne. Potom k její úlevě nasadí pětihvězdičkový sluníčkovský úsměv, který všechno urovná.

„Ne, teď zrovna ne, nebo ano?“ ptá se.

„.A támhleto je Sammy,“ ukazuje Elsie k pootevřeným dveřím do salonu, protože Sammy jako obvykle sešel po špičkách do přízemí, aby si prohlédl nového podnájemníka. „Vylez, Sammy, vidím tě.“

A o týden později jsou Sammyho narozeniny a ta kožená bunda musela stát nejmíň padesát liber a Elsie si s tím dělala vážně starosti, protože dneska jsou muži schopní všeho, a to ani nemyslí na to, jak dokážou být okouzlující, když je potřeba. Celou noc nespala a lámala si hlavu, co by asi udělal její nebohý Jack, protože Jack měl po těch letech na moři na ně čich. Cítí je, už když se objeví v uličce, tvrdil, a ona měla strach, že Oliver je další takový a že si toho jenom nevšimla. Druhý den ráno se už už chystala říct Olliemu, aby tu bundu okamžitě vrátil, odkud ji vzal – a asi by to opravdu udělala, kdyby se u pokladny v Safeways nepotkala s paní Eggarovou z Glenarvonu a nedozvěděla se k svému ohromení, že Ollie má maličkou dcerušku jménem Carmen a bývalou ženu Heather, která dělala mizernou sestru v nemocnici u Svobodných a byla ochotná jít do postele s každým, kdo udržel v ruce stetoskop. A když se k tomu připočítá ten luxusní dům na Shore Heights, který na ni převedl, zaplatil a podepsal bez penny dluhu, tak se vám prostě z některých ženských dělá nanic.

„Proč jsi mi neřekl, že jsi hrdý otec?“ zeptala se Elsie Ollieho káravě, hnaná napůl úlevou z toho objevu a napůl hanbou, že musela tuhle senzační zprávu získat z konkurenční bytné. „My máme přece malé děti rádi, viď, Sammy? My po malých dětech přímo šílíme, pokud neobtěžují naše podnájemníky, že jo?“

Oliver na to neřekl nic. Jenom svěsil hlavu a zabručel: „No jo, to víš,“ jako muž přistižený při něčem zahanbujícím odešel do svého pokoje a pak přecházel sem a tam lehkým krokem, aby nikoho nerušil, protože Ollie už je takový. Až nakonec kroky ustaly a ona slyšela, jak pod ním zavrzala židle, a věděla, že se usadil k jedné ze svých knih, naskládaných v hromádkách na podlaze, přestože mu dala knihovničku – knihy o právu, etice, kouzlech, knihy v cizích řečech – všechny pokapané a podrobené a odkládané hřbetem vzhůru nebo se zastrkanými útržky papíru místo záložek. Často se až zachvěla při představě, jaký koktejl myšlenek se musí míchat v tom jeho loudavém těle.

A ty jeho flámy – doposud byly tři – tak plné sebeovládání, že ji to děsilo k smrti. Jo, měla podnájemníky, kteří si rádi přihnuli. Občas si dala s nimi, aby nevypadala nepřátelsky a dohlédla na ně. Ale nikdy se jí nestalo, že by na úsvitu přijel taxíkář, zastavil dvacet metrů od domu, aby nikoho neprobudil, a vytáhl z auta smrtelně bledou, skoro metr devadesát vysokou trosku podobnou mumii, které se muselo pomáhat potichoučku do schodů, pořád měl na sobě svůj zimník a baret naražený rovně jako podle pravítka přímo do čela – ale i přesto ještě dokázal vytáhnout náprsní tašku, vylovit z ní dvacku pro šoféra, zašeptat: „Promiň, Elsie,“ a jenom s její drobnou pomocí se vyvléct nahoru, aniž probudil živou duší, kromě Sammyho, který na něho čekal celou noc.

Dopoledne a odpoledne Oliver prospal, aspoň si to Elsie myslela, protože se přes strop neozvalo ani vrzání židle, ani kroky a marně čekala také na rachocení vodovodního potrubí. A když se vypravila nahoru se šálkem čaje, aby měla důvod, zaklepala na dveře jeho pokoje, nic se neozvalo a ona v obavách otevřela, objevila ho ne v posteli, ale na podlaze a na boku, pořád v tom jeho zimníku, ležel s koleny přitaženými k břichu jako malé dítě, s očima doširoka otevřenýma a upřenýma na zeď.

„Děkuju ti, Elsie. Buď tak hodná a polož to támhle na stůl,“ řekl trpělivě, jako by musel dál hledět do té zdi. A tak ho poslechla. Nechala ho tam a cestou dolů uvažovala, jestli nemá zavolat doktora, ale nikdy to neudělala – ani tehdy, ani příště.

Co ho tak žere? Ten rozvod? Ta jeho bývalá byla podle všeho umíněná náfuka a ještě k tomu neurotička, mohl si gratulovat, že se jí zbavil. Co se vlastně snažil tím alkoholem zahnat, že se to do něj vždycky jenom víc zažralo? V tu chvíli se Elsie v duchu vrátila, jako později ještě víckrát, k noci před třemi týdny, kdy si celou strašlivou hodinu myslela, že přijde o Sammyho, o dům nebo ještě o víc, dokud nepřijel Oliver na bílém koni a nezachránil je. Nikdy mu nebudu schopná dost poděkovat. Udělala bych všechno, o co si řekne, zítra nebo dnes.

Cadgwith, tak si ten muž říkal, mával proti ní na důkaz toho lesklou navštívenkou – P. J. Cadgwith, oblastní zástupce. Přátelské podomní nákupy, pobočky všude. Potěšte své přátele, bylo vyvedeno pěkným písmem dole, a zbohatněte v klidu domova. Stál tam, kde teď Elsie, s prstem na zvonku, v deset večer, jeho ulízané vlasy a nablýskané boty se leskly do kukátka ve dveřích a choval se s policajtsky falešnou zdvořilostí.

„Rád bych mluvil s panem Samuelem Watmorem, když dovolíte, madam. Není to náhodou váš manžel?“

„Můj muž je mrtvý,“ řekla Elsie. „Sammy je můj syn. Co chcete?“

Což byla první chyba, které se dopustila, ale to si uvědomila, až už bylo pozdě. Měla mu říct, že Jack je v hospodě a za chvíli se vrátí. Měla mu říct, že mu Jack dá pěknou nakládačku, jestli do domu jenom strčí frňák. Měla před ním třísknout dveřmi, což bylo její svaté právo, jak jí potom řekl Ollie, ale místo toho ho nechala projít kolem do haly a pak téměř bez rozmyslu zavolala: „Sammy, kde jsi, zlato, přišel za tebou nějaký pán!“ A o zlomek sekundy později ho zahlédla napůl otevřenými dveřmi do salonku, jak se po břichu, se zadkem vzhůru a s očima zavřenýma souká za gauč. A pak už následují pouze útržky vzpomínek jenom na to nejhorší, nic celistvého.

Sammy stojí uprostřed salonku, bílý jako stěna, s očima zavřenýma vrtí hlavou, ale vlastně říká ano. Paní Watmorová šeptá: „Sammy“ Cadgwith se zataženou bradou jako nějaký císař ho vybízí: „Kde, ukaž mi, kde?“ Sammy tápavě hledá sklenici od perníčků, protože tam si schoval ten klíč. Elsie se Sammym a Cadgwith jsou v Jackově kůlně na dříví, kde Jack se Sammym společně stavěli modely lodí, kdykoli se Jack dostal domů na dovolenku, španělské galéry, džunky, záchranné čluny, všechny ručně vyřezávané, žádné stavebnice. Tohle Sammy dělal nejraději na světě, a proto tam taky po Jackově smrti jenom apaticky seděl, až se nakonec Elsie rozhodla, že mu to ubližuje, a kůlnu zamkla, aby mu pomohla zapomenout. Sammy otevírá skříňky v kůlně jednu po druhé a tam to všechno je: hromady prodejních vzorků z Přátelských podomních nákupů, pobočky všude, potěšte své přátele a zbohatněte v klidu domova, až na to, že Sammy nepotěšil nikoho a taky nezbohatl ani o penny. Upsal se jim jako agent a všechno si uložil jako poklad, aby si vynahradil ztraceného tátu, nebo to možná měl být dárek pro něho – bižuterie, hodiny bez natahování, norské roláky, plastové bubliny na zvětšení televizního obrazu, parfémy, spreje na vlasy, kalkulačky, panáčkové a panenky v dřevěných domečcích, kteří předpovídali déšť nebo slunce – všechno v ceně sedmnáct set třicet babek, spočítal potom v salonku pan Cadgwith, což s úroky a ztrátou výdělku, cestou a přesčasy a s uběhlou zárukou zaokrouhlil na osmnáct set padesát, pak z přátelství zase dolů na osmnáct set v hotovosti nebo zase nahoru na stovku měsíčně ve čtyřiadvaceti splátkách, s první splátkou ještě dnes.

Jak Sammyho mohla vůbec taková věc napadnout napsal si o formuláře, zfalšoval datum narození a všechno, jenom sám bez jakékoli pomoci –, nad tím zůstával Elsii rozum stát, ale udělal to, protože pan Cadgwith měl s sebou veškerou dokumentaci, vytištěnou a uloženou v úředně se tvářící hnědé obálce s knoflíkem a bavlněným ouškem, nejdříve smlouvu, kterou Sammy podepsal a kde uváděl, že je mu čtyřicet pět, tolik bylo Jackovi, když zemřel, pak tu bázeň nahánějící Závaznou dohodu o platbách s plastickými lvy v každém rohu pro obzvláštní závaznost. A Elsie by podepsala okamžitě cokoli, připsala jim Rest a všechno ostatní, včetně toho, co jí nepatřilo, jenom aby zachránila Sammyho, kdyby se řízením božím právě v tu chvíli nepřišoural z posledního vystoupení Ollie, pořád ještě v baretu a šedivém kabátě, a nenašel Sammyho, jak s vytřeštěnýma očima sedí na gauči jako mrtvola – a co se jí týká, no, když odešel Jack, myslela si, že už nikdy v životě nebude plakat, ale mýlila se.

Nejdříve si Oliver pomalu pročetl ty papíry, krčil nos, třel si ho a mračil se jako někdo, kdo ví, co hledá, a nelíbí se mu to, zatímco Cadgwith ho sledoval. Přečetl si to jednou, pak se zamračil ještě bojovněji a přečetl si to znovu a tentokrát, když četl, to vypadalo, jako by se napřímil nebo vyrostl nebo zmohutněl nebo prostě udělal to, co dělají muži, když se chystají do boje. Skutečně jako by vylezl z ulity, když ho sledovala, přesně jako v tom filmu, který se Sammym milují, když skotský hrdina vyjde z jeskyně v plné zbroji a vy víte, že on je ten pravý, ačkoli jste to vlastně věděli celou dobu. A Cadgwith si musel něčeho z toho všimnout, protože zatímco Ollie potřetí četl Sammyho smlouvu – a potom i tu Závaznou dohodu o platbách začal vypadat trošku sklíčeně.

„Ukažte mi ty položky,“ poručil Ollie a Cadgwith mu je podal, všechny ty stránky s připsanými úroky a červeně vytištěným úhrnem dole na stránce. A Ollie si ty údaje také prošel, s jakousi jistotou, kterou vidíte jenom u bankéřů nebo účetních, přečetl si je tak rychle, jako by to prostě byla slova.

„Nemáte tady vůbec na čem stavět,“ řekl Cadgwithovi. „Smlouva je naprostá kravina, účty k smíchu, Sam je nezletilý a vy jste darebák. Sbalte se a vypadněte!“

A Ollie je velký chlap, a když na vás nemluví přes balík vaty, má taky pořádný hlas – silný, čestný, důstojný, takový, jaký slýcháte v melodramatech ze soudních síní. A navíc ty jeho oči, když se pořádně zahledí ne do podlahy tři metry před sebou, ale na vás. Vzteklé oči. Oči jako ti chudáci Irové po letech ve vězení za něco, co neudělali. A tak vysoký a mohutný Oliver stál u Cadgwitha, zůstal blízko něho celou cestu ke dveřím a tvářil se laskavě. A u dveří Cadgwithovi cosi řekl, aby šel svou cestou. A ačkoli Elsie ta slova nezaslechla, Sammy je slyšel zřetelně, protože je v příštích týdnech, když se mu vracela živost, každou chvíli opakoval jako heslo pro povzbuzení – „A jestli sem ještě někdy vlezete, tak vám ten váš špinavý malý krk zlámu“ – milým, tichým hlasem bez emocí, neskrývala v sobě žádnou hrozbu, jenom informaci, ale pomáhala Sammymu při zotavování. Protože celou dobu, co Sammy a Ollie byli v kůlně, kde balili ty poklady, aby je mohli poslat zpátky Přátelským podomním nákupům, si je Sammy mumlal jako nějakou modlitbičku naděje, aby si dodal odvahu: „A jestli sem ještě někdy vlezete, tak vám ten váš špinavý malý krk zlámu.“

Oliver se konečně uráčil ji vyslechnout.

„Nemůžu s ním teď mluvit, nezlob se, Elsie. Bojím se, že to není vhodné,“ odpověděl, s perfektním chováním jako vždycky, ze stínu svého baretu. Pak se protáhl jedním ze svých způsobů, prohnul dlouhá záda, zapažil obě ruce a bradu zastrčil jako gardista na stráži. Když tak stál v celé své výšce a šířce, byl příliš vysoký proti Sammymu a příliš široký na dodávku, která byla červená a kolmá a měla na boku růžovým bublinovým písmem, poškozeným špatným parkováním a vandaly, napsáno KOUZELNÝ AUTOBUS STRÝČKA OLLIEHO.

„Máme být v jednu hodinu v Teignmouth a ve tři v Torquay,“ vysvětlil a nějak se nacpal za volant. Sammy už byl vedle něho, svíral červený míč a tloukl do něho netrpělivě hlavou, aby už jeli. „A v šest v Armádě spásy.“ Motor zakašlal, ale to bylo všechno. „Chtějí ty zatracené Take That,“ dodal a Sammy zklamaně zavrčel.

Otočil klíčkem podruhé a zase nic. Zase to přehltil, pomyslela si. Zmešká i vlastní pohřeb. „Když nemáme Take That, nebudeme se tím rozrušovat. Jasné, Sammy?“ – otočil klíčkem potřetí. Motor dodávky se kulhavě probral k životu. „Tak ahoj, Else. Pověz mu, prosím tě, že zavolám zítra. Ráno. Před prací. A přestaň si hrát na mamlasa, ty,“ obrátil se k Sammymu. „Nech toho bouchání hlavou, vypadá to blbě.“

Sammy přestal bouchat hlavou. Elsie Watmorová sledovala, jak dodávka sjíždí cikcak ze střední části kopce k přístavu. Potom dvakrát po objezdu, než Oliver najel na okružní silnici, z výfuku se valil kouř. A zatímco je sledovala, pocítila jako vždy vzrůstající úzkost, nedokázala ji zadržet a nebyla si jistá, že to chce. Nešlo o Sammyho, což bylo zvláštní, ale o Ollieho. Byl to strach, že se už nikdy nevrátí. Pokaždé, když vyšel z domu nebo odjel v dodávce – dokonce i když jenom vzal Sammyho dolů do Legion na kulečník zjistila, že se s ním nadobro loučí, stejně jako když její Jack odcházel na moře.

Stále zasněná opustila Elsie Watmorová slunečné stanoviště na verandě a po návratu do haly zjistila ke svému překvapení, že Arthur Toogood ještě pořád čeká u telefonu.

„Pan Hawthorne má celé odpoledne vystoupení,“ řekla mu pohrdavě. „Vrátí se až pozdě v noci. Zavolá vám zítra, jestli to bude vyhovovat jeho časovému plánu.“

Ale zítra se to zase nehodilo Toogoodovi. Ve velké tajnosti jí musel dát své soukromé telefonní číslo. Ollie by měl laskavě zavolat v kteroukoli hodinu, bez ohledu na to, jak bude pozdě, Elsie, slyšíte mě? Snažil se z ní vylákat, kde Ollie vystupuje, ale ona zůstala odměřená. Pan Hawthorne, myslím, že říkal něco o grandhotelu v Torquay, připustila afektovaně. A o diskotéce v ubytovně Armády spásy v šest. Nebo že by to bylo v sedm, už zapomněla. A i kdyby nezapomněla, předstírala by. Byly chvíle, kdy netoužila se o Ollieho dělit s někým jiným, a nejméně ze všeho s nadrženým maloměstským ředitelem banky, který jí navrhl, když k němu naposledy šla kvůli půjčce, že podrobnosti proberou v posteli.

„Toogood,“ opakoval si Oliver rozhořčeně, když jeli po kruhovém objezdu. „Rutinní papíry. Přátelský pohovor. Stupidní idiot. Zatraceně.“ Přejel odbočku. Sammy se houkavě zasmál. „Co ještě zbývá k podpisu?“ zeptal se Oliver a obrátil se k Sammymu, jako by byli vrstevníci, protože takhle s ním mluvil vždycky. „Má ten zatracenej dům. Má zatracený prachy. Má Carmen. Jediné, co nemá, jsem já, a tak si to vždycky přece přála.“

„To ale potom nemá to nejlepší, ne?“ zavolal Sammy vesele.

„To nejlepší je Carmen,“ zavrčel Oliver a Sammy na okamžik zmlkl.

Škrábali se do kopce. Netrpělivý náklaďák je zatlačil na obrubník. Dodávka se do kopců příliš nehodila. „Co budeme dávat?“ zeptal se Sammy, když usoudil, ze je vzduch čistý.

„Menu A. Živý míč, kouzelné korálky, najdi ptáčka, mlýny rozumu, sochu štěňátka, origami, bum a jde se pryč. Co je zase?“ – protože Sammy vydal zoufalé zakvílení jako z hororu.

„Nebude roztáčení talířů!“

„Talíře uděláme, když zbude čas. Jenom když bude čas.“

Roztáčení talířů byl Sammyho nejlepší kousek. Trénoval ho ve dne v noci, a přestože se mu nikdy nepodařilo žádný roztočit, přesvědčil sám sebe, že je mistr. Dodávka vjela na ponuré městské sídliště. Nějaký výhružný plakát tam varoval před infarktem, ale lék byl nečitelný.

„Dívej se po nafukovacích baloncích!“ nařídil Oliver. Sammy už se díval. Odstrčil červený míč a stál s vymrštěnou rukou zaklíněný v bezpečnostním pásu. Z horního okna v čísle 24 visely čtyři balonky, dva zelené a dva červené. Oliver přirazil s dodávkou k trávníku u cesty, podal Sammymu kličky, aby začal vykládat zavazadla, a s lemy šedivého kabátu vlajícími v ostrém mořském větru vykročil po úzkém chodníku. Přes vchodové dveře z ledového skla byla připevněná nevýrazná stuha s nápisem VŠECHNO NEJLEPŠI, MARY JO. Zevnitř se táhl pach cigaretového kouře, malých dětí a fritovaných kuřat. Oliver zazvonil a slyšel, jak se zvuk zvonku mísí s válečným pokřikem rozdováděných dětí. Dveře se rozlétly a zíraly z nich dvě malé zadýchané holčičky v šatičkách. Oliver si sundal baret a vysekl hlubokou orientální poklonu.

„Strýček Ollie,“ prohlásil s ohromnou vážností – ale zase ne tak velkou, aby je vyděsil. „Mocný kouzelník. K vašim službám, dámy. Ať prší nebo svítí slunce. Zaveďte mě laskavě k vašemu veliteli.“

Vzadu se objevil holohlavý muž. Měl na sobě nátělník a na prvním článku každého širokého prstu tetování. Když za ním vstoupil do obývacího pokoje, zaznamenával si v duchu údaje o scéně a publiku. Během své krátké kariéry pracoval v luxusních činžácích, stodolách, vesnických sálech, na přeplněných plážích a taky na jednom peronu autobusového stanoviště za vichřice o síle osmého stupně.

Cvičil po dopoledních a vystupoval odpoledne. Bavil děti chudé, bohaté, nemocné i děti z útulků. Zpočátku se jimi nechal zatlačit do rohu s televizí a encyklopedií Britannica. Ale poslední dobou se už naučil i mluvit nahlas. Podmínky dnes odpoledne byly stísněné, ale vyhovující. V malém obývacím pokoji se mačkalo šest dospělých a třicet dětí, děcka v půlkruhu na podlaze, dospělí jako na skupinovém snímku na sedačce, muži na polštářích dole, ženy se zutými botami na bidýlku na opěradle nad nimi. Oliver vybaloval, ale svůj šedivý kabát si nesvlékl. Když se sehnul, aby pomalu složil se Sammyho pomocí ptačí klec s mizejícím kanárkem a Aladinovu lampu zajišťující nesmírné bohatství, když jste ji přetřeli, používal záhyby kabátu jako zástěnu. A když si sedl na bobek, aby oslovil děti v jejich výšce – protože na ně ze zásady nikdy nemluvil seshora, ale vzhůru nebo ve stejné rovině – a mohutná kolena mu čouhala nad uši a houbovitýma rukama klátil nemotorně před sebou, vypadal jako nějaký druh kudlanky nábožné, napůl prorok, napůl obrovský hmyz.

„Ahoj vespolek,“ spustil překvapivě něžným hlasem. „Jsem Strýček Ollie, muž zázraků, obratnosti a kouzel.“ Mluvil běžnou angličtinou, ne moc nóbl, ale také nijak vulgární. Jeho úsměv, uvolněný ze svého vězení, byl přátelsky lehký. „A tady po mé pravici je úžasný a ne moc dobrý Sammy Watmore, můj neocenitelný asistent. Sammy, ukloň se, prosím – AUU!“

AUU se ozve v okamžiku, kdy ho kousne mýval Rocco, což v tuhle chvíli Rocco dělá vždycky, a obrovský Oliver s nepochopitelnou lehkostí vyskočí do vzduchu a zase klesne a pak, pod záminkou, že ho musí zkrotit, tajně vpraví do Roccova bříška důmyslnou pružinu. A když postaví Rocca na paty, také on musí být oficiálně představen, pronese květnatou uvítací řeč k dětem, vyzvedne oslavenkyni Mary Jo, která je křehká a velmi krásná. A od tohoto okamžiku už je Roccovým úkolem předvést dětem, že jeho pán je skutečně strašlivý kouzelník, což udělá tak, že vystrčí čumák z šedivého kabátu a prohlásí: „Teda, chlapče, měl bys vidět, co všechno tady je!“ Potom vyhodí ven karty – samá esa – a vycpaného kanárka a balíček zpola snězených sendvičů a hrozivě vypadající plastovou láhev s nálepkou CHLAST. A když Rocco znemožní Olivera jako kouzelníka – i když ne tak docela – znemožní ho i jako akrobata, tím že mu vyšplhá na rameno a vřeští hrůzou, když se Oliver s nepochopitelnou ladností projede na oživlém červeném míči kolem té malé arény obývacího pokoje s roztaženými pažemi a vlajícími cípy šedivého zimníku. Téměř, ale nikdy ne docela, vráží do skříněk a stolů a televizoru a drtí špičky bot nejbližších dětí, za neustálého Roccova varování ze zadního sedadla, že překračuje povolenou rychlost, předjede policejní auto, míří přímo na nesmírně vzácný rodinný skvost, jede špatným směrem v jednosměrce. V tu chvíli už se atmosféra v místnosti uvolňuje a uvolňuje se také Oliverovo chování. Zaklání zarudlý obličej, husté černé kadeře mu vlají jako velkému dirigentovi, měnící se tvář mu prozařuje vyčerpávající potěšení, oči má jasné a znovu mladé a směje se a nahlas se smějí i děti. Stal se princem radosti, tajemným medicinmanem v jejich středu. Je nemotorný šašek, a proto potřebuje chránit, mrštný bůh, který dokáže přivolat smích a okouzlit bez ničení.

„A teď, princezno Mary Jo, chci, aby sis vzala od Sammyho tuhle dřevěnou vařečku – dej jí dřevěnou vařečku, kolego – a Mary Jo, teď budeš velmi pomalu a velmi soustředěně míchat v tomhle hrnci. Sammy, podej jí hrnec! Děkuju, Sammy. Tak. Vy všichni jste viděli dovnitř hrnce, je to tak? Všichni víte, že je prázdný, až na pár nudných nesvázaných korálků, které nejsou k ničemu ani člověku, ani zvířeti.“

„A všichni taky vědí, že má falešné dno, ty tlustý starý blázne!“ vyvřískne Rocco za ohromného potlesku. „Rocco, jsi hnusná, páchnoucí malá chlupatá fretka!“

„Mýval! Mýval! Žádná fretka! Mýal!“

„Drž jazyk za zuby, Rocco! Mary Jo, už jsi někdy byla princeznou?“ Mary Jo nepatrným zavrtěním hlavou dává najevo, že s členy královské rodiny nemá žádné předchozí zkušenosti. „Takže si budeš, prosím tě, něco přát, Mary Jo. Bude to moc velké přání, mimořádné, velmi tajné. Tak velké jak chceš. Sammy, teď drž ten hrnec pěkně klidně. AUU. – Rocco, jestli to uděláš ještě jednou, tak.“

Ale v tu chvíli se Oliver rozhodne, že Roccovi už žádnou další šanci nedá. Popadne ho za hlavu a ocas, ohne si Roccovu bránici k ústům, mohutně se do něho zakousne a pak za salvy smíchu a výkřiků strachu vyplivne usvědčující žmolek kůže vykouzlený ze záhybů kabátu.

„He he, nebolí, nebolí!“ vyvřískne Rocco do potlesku. Ale Oliver si ho nevšímá. Znovu se vrací k výstupu. „Chlapci a děvčata, chci, abyste se všichni dívali do hrnce a dávali pozor na ty nudné nesvázané korálky. Budeš si teď něco přát, Mary Jo?“

Ostýchavé přikývnutí znamená, že Mary Jo si bude něco přát.

„Pomalu míchej, Mary Jo – dopřej kouzlu čas míchej ty nudné nesvázané korálky! Už si přeješ, Mary Jo? Dobré přání potřebuje čas. Ááá. Skvělá. Božská.“

Oliver dramaticky uskočí dozadu s roztaženými prsty, aby si chránil oči před krásou svého výtvoru. Před námi stojí vyšňořená oslavenkyně, kolem krku má šňůru stříbrných perel a na hlavě stříbrný diadém. Oliver ve vzduchu kolem ní mává rukama, opatrně, aby se jí nedotkl, protože dotýkat se je tabu.

„Nevadí vám to v jednolibrovkách, šéfe?“ ptá se holohlavý muž a odpočítává z jelenicové tašky do natažené Oliverovy dlaně dvacet pět jednolibrových mincí.

Při pohledu na vybrané mince si Oliver vzpomene na Toogooda a banku a žaludek se mu sevře, ani neví proč, možná na chování Arthura Toogooda něco smrdí, a ten pocit je stále silnější.

„Zahrajeme si v neděli kulečník?“ zeptal se Sammy, když zase jedou.

„Uvidíme,“ na to Oliver, který si dává výslužkový párek v rohlíku.

Oliverovo druhé vystoupení v totéž páteční odpoledne se konalo ve společenském sále Majestic Hotel Esplanade v Torquay, kde publikum sestávalo z dvaceti dětí z vyšší společnosti s hlásky z jeho dětství, tuctu otrávených matek v džínsech a perlách a dvou pohrdavých číšníků s ušmudlanými náprsenkami, kteří nenápadně podstrčili Sammymu talíř sendvičů s uzeným lososem.

„Opravdu jsme vás obdivovaly,“ prohlásila pěkná dáma, když mu v bridžovém salonku vypisovala šek. „Dvacet pět liber mi připadá až děsivě málo. Neznám nikoho, kdo by dneska něco dělal za dvacet pět liber,“ dodala, zvedla obočí a usmála se. „Musíte být zahlcený zakázkami.“ Oliver, nejistý účelem její otázky, něco nesrozumitelného zamumlal a temně zrudl. „Víte, během představení vám volali nejméně dva lidé,“ prohlásila. „Pokud to nebyl dvakrát stejný muž. Zoufale po vás toužil. Omlouvám se, ale požádala jsem recepční, aby mu řekla, že jste právě in flagranti – je to moc hrozné?“

Budova Armády spásy na dolním konci města byla moderní pevnost z červených cihel s oblými rohy a okny ve tvaru střílen, aby Ježíšovi vojáci mohli pálit do všech stran. Oliver vysadil Sammyho na úpatí West Hill, protože Elsie Watmorová chtěla, aby byl doma včas na svačinu. Třicet šest dětí sedících u dlouhého stolu ve společenské místnosti čekalo a jedlo bramborové hranolky z papírových krabiček, které přinesl muž v bobřím kabátu z ovce. V čele stolu stála Robyn, rusovláska v zelené teplákovce a jemných brýlích.

„Všichni zvedněte takhle pravou ruku,“ nařídila Robyn a švihla paží. „A teď zvedněte stejně levou ruku. Spojte je. Ježíši, pomáhej nám vychutnat naše jídlo, naše večery her a tanců a nebrat je jako samozřejmost. Dej, ať se chováme slušně a nezapomínáme na všechny ty ubohé děti v nemocnicích a všude jinde, které dnes večer nemají žádnou zábavu. Až uvidíte mne nebo poručíka, přerušíte to, co budete právě dělat, a zastavíte se, protože to bude znamenat, že my vám potřebujeme něco říct nebo že vy se chováte neslušně.“

Za dunivé hudby si děti hrály na fanty, slony a sochy. Hrály si na spící lvy a dlouhovlasá devítiletá Venuše zůstala posledním spícím lvem. Ležela přikrytá uprostřed na podlaze se zavřenýma očima, zatímco ji chlapci a děvčata bez viditelného výsledku uctivě lechtali.

„Takže jsi vyhrála Take That!“ vykřikl rychle Oliver a Robyn vztekle zařvala.

Děti mávaly pěstmi do vzduchu a jinými běžnými způsoby dávaly najevo extázi. Olivera jako obvykle brzy rozbolela ze záblesků a rámusu hlava. Robyn mu podala šálek čaje a něco hulákala, ale on ji neslyšel. Posunkem jí poděkoval, ale ona se stále neměla k odchodu. Zavolal do toho rámusu „Děkuju“, ale ona pořád něco povídala, dokud Oliver přístroj nezeslabil a nepřiložil jí ucho k ústům.

„Támhleten muž v klobouku chce s vámi mluvit!“ zaječela a neuvědomila si, že hudba ztichla. „V zeleném, s ohrnutou krempou. Oliver Hawthorne. Je to naléhavé.“

Když pohlédl do mihotavého šera, rozeznal u okénka s čajem, v péči toho bobřího kožichu z ovce, Arthura Toogooda. Na sobě měl vlnitý plstěný klobouk a přes oblek péřovou lyžařskou bundu. V záblescích vypadal jako vypasený ďábel, usmíval se a plácal duhovýma rukama, aby ukázal, že v nich nedrží žádnou útočnou zbraň.

KAPITOLA TŘETÍ

Ředitel nemocnice se s dlaněmi sevřenými v orientálním gestu omlouval za nedostatečné chlazení. Přitakával mu strašidelně působící doktor v bílém plášti se skvrnami od krve. A také starosta, který si vzal černý oblek buď z úcty k mrtvému, nebo na počest návštěvy anglických diplomatů z Istanbulu.

„Chlazení vymění v zimě,“ překládal Brockovi konzul Jejího Veličenstva, zatímco shromážděná společnost bez porozumění poslouchala a kývala. „Bez ohledu na náklady bude instalován nový přístroj. Britský. Do provozu ho osobně uvede Jeho Excelence starosta. Už bylo stanoveno i datum. Starosta má britské výrobky ve velké úctě. Trval na tom, že se musí zakoupit jenom to nejlepší.“ Brock ocenil jeho inteligenci skřítkovsky zářivým účastným úsměvem, zatímco starosta energicky dotvrzoval své odhodlání prosazovat britské věci a jeho lidé, tísnící se nesví kolem něho ve sklepě, kývali energicky na souhlas.

„Starosta si přeje, abyste věděl, že je pro něho obzvlášť smutné, že náš přítel je z Londýna. Starosta Londýn navštívil. Viděl londýnský Tower, Buckinghamský palác a spoustu dalších atrakcí. Má velkou úctu k britské kontinuitě.“

„To rád slyším,“ pronesl vážně Brock, ale nezvedl svou bílou hlavu. „Buďte tak laskav, Harry, a poděkujte starostovi, že se obtěžoval.“

„Ptal se, kdo jste,“ promluvil posléze konzul tišším hlasem. „Řekl jsem, že z Ministerstva zahraničí. Zvláštní odbor zabývající se Brity zemřelými v cizině.“

„To je naprosto v pořádku, Harry. Řekl jste to dobře. Děkuji vám,“ odpověděl zdvořile Brock.

Ale konzul si všiml, a ne poprvé, že z jeho hlasu i přes mírný tón zaznívá značná přísnost. A toho merseyského přízvuku, ne vždy tak ležérního, jak by chtěl. Muž mnoha chutí, ne všechny stejně příjemné. Vlk v beránčím rouchu. Konzul byl plachý člověk, který zakrýval svou citlivost jemnou, nedbalou elegancí. Když tlumočil, svraštil střední partii obličeje podobně, jak to dělával jeho otec, významný egyptolog. „Budu zvracet,“ varoval Brocka, když jeli do kopce. „Už se znám. Stačí mi vidět přejetého psa u silnice a přijde to na mě. Smrt a já se prostě nemáme rádi.“ Ale Brock se jenom usmál a zavrtěl hlavou, jako by říkal, že na světě už to tak chodí.

Oba Britové stáli na jedné straně galvanizované železné vany. Ředitel nemocnice, primář a starosta s doprovodem stáli se strnulými úsměvy nad nimi na zvýšené plošině na druhé straně. Mezi nimi, nahý a s ustřelenou polovinou hlavy, ležel nebohý Alfred Winser. Byl ve fetální poloze, na lůžku z ledových kostek z přístroje na hlavním náměstí hned pod kopcem. Mezi několika nádobkami insekticidu na vozíku u jeho nohou ležel nedojedený kroužek sladkého chleba, zbytek něčí snídaně. V rohu vedle starodávného výtahu, který, jak usoudil konzul, sloužil k dopravě mrtvol, zbytečně bzučel elektrický větrák. Občas kolem projely vozíky z pohotovosti, občas se ozvaly rychlé kroky přinášející nadějné zprávy o životě.

Vzduch uvnitř márnice čpěl rozkladem a formaldehydem. Štípal konzula v krku a žaludek se mu z něj pomalu otáčel jako klíč.

„Pitva bude provedena v pondělí nebo v úterý,“ překládal konzul a škaredě se mračil. „Patolog má naléhavou práci v Adaně. Je nejlepší v Turecku a tak dále. Obvyklé řeči. Vdova musí nejdříve provést identifikaci. Pas našeho přítele nestačí. Jo, a byla to sebevražda.“

Všechno tohle mumlal Brockovi důvěrně do levého ucha, zatímco ten pokračoval v prohlížení mrtvoly. „Promiňte, Harry, co jste říkal?“

„Tvrdí, že to byla sebevražda,“ opakoval konzul. A když Brock nadále nejevil žádné známky porozumění, dodal: „Sebevražda. Na mou duši.“

„Kdo to tvrdí?“ zeptal se Brock, jako by mu to v těchhle věcech pomaleji zapalovalo.

„Kapitán Ali.“

„A který z nich to je, Harry? Buďte tak laskav a osvěžte mi paměť.“

Ale Brock dobře věděl, o koho jde. Dlouho předtím, než otázku položil, si jeho nevinné modré oči vybraly zubící se, lhostejnou postavu kapitána místní policie v nažehlené šedé uniformě a tmavých brýlích se zlatými obroučkami, na které byl evidentně hrdý. Postával s dvojicí stejně oblečených pomocníků na okraji starostenské společnosti.

„Kapitán prohlásil, že provedl rozsáhlé vyšetřování a je si jistý, že pitva potvrdí jeho zjištění. Sebevražda v opilosti. Případ uzavřen. Říká, že vaše cesta nebyla nutná,“ dodal konzul v marné naději, že to Brock pochopí jako pobídku k odchodu.

„Sebevražda jakým přesně způsobem, Harry?“ zeptal se Brock a pokračoval v trpělivé prohlídce mrtvoly.

Konzul to kapitánovi přeložil. „Kulkou,“ odpověděl po rychlé výměně. „Střelil se do hlavy.“

Brock znovu zvedl zrak, nejdříve pohlédl na konzula a pak na kapitána. V jeho očích s vráskami v koutcích se na první pohled dala vyčíst shovívavost. Ale konzul v nich spatřil také znepokojení.

„Dobrá, dobrá. Ano. Děkuju, Harry. Jistě.“ Brock se zdál být nejdříve na vážkách, jestli pokračovat, pak do toho skočil rovnýma nohama. „Tedy, jestli máme brát kapitánovu teorii vážně, Harry, což bezpochyby uděláme, potom by měl začít tím, že nám sdělí, jak si člověk může vystřelit mozek z hlavy s rukama spoutanýma za zády, což je podle mě jediný způsob, jak mohla tahle poranění na zápěstích našeho přítele vzniknout. Zeptáte se ho laskavě za mě, Harry? Musím říct, že vaše turečtina je prvotřídní.“

Konzul tlumočí kapitánovi, ten velmi živě reaguje rukama a obočím, zatímco jeho oči zůstávají skryté za černými brýlemi se zlatými obroučkami.

„Stopy po poutech byly na zápěstích našeho přítele, když přistál na dalamanském letišti,“ přeložil řádně konzul. „Kapitán má svědkyni, která může dosvědčit, že je viděla.“

„A odkud přiletěl, Harry?“

Konzul přeložil Brockovu otázku kapitánovi. „Večerní let z Istanbulu do Dalamanu,“ odpověděl. „Linkový let? Standardní linkový let?“

„Turecké aerolinie. Jméno našeho přítele je na seznamu cestujících. Kapitán vám ho rád ukáže.“

„A já bych ho velmi rád viděl, Harry. Jeho snaživost na mě udělala velký dojem, řekněte mu to, prosím.“ Konzul tlumočil. Kapitán přijal Brockovu pochvalu, pokračoval ve výpovědi a konzul překládal. „Kapitánova svědkyně je povoláním sestra a seděla při letu vedle našeho přítele. Je to nejlepší sestra v oblasti, nejznámější. Měla takovou starost o stav zápěstí našeho přítele, že ho prosila, aby ho mohla odvézt hned po přistání k ošetření na kliniku. Odmítl. Odstrčil ji opile stranou.“

„Proboha.“ Na zvýšené plošině na druhé straně vany vkládal kapitán všechen svůj herecký talent do předvádění scény, kterou vykreslil: Winser se neladně choulí na sedadle, Winser stroze odstrkuje soucitnou sestru, Winser zvedá loket, aby ji ohrožoval.

„Druhý svědek, který jel s naším přítelem v autobuse z dalamanského letiště, poskytl podobné svědectví,“ vysvětloval konzul Brockovi, když kapitán znovu navázal.

„Tak on jel autobusem, ano?“ přerušil ho Brock šťastně, jako by ho právě něco osvítilo. „Linkový let a linkový autobus. Ale, ale. On, špičkový právník největšího finančního domu v londýnském West Endu, používá veřejnou dopravu. To moc rád slyším. Možná si nakonec přece jenom koupím jejich akcie.“

Ale konzulovu pozornost tím neodvedl: „Náš přítel a ten druhý svědek seděli vedle sebe na zadním sedadle autobusu. Ten svědek je policista na odpočinku, nejoblíbenější policajt v obci, otec rolníků, a to už má přece jenom nějakou váhu. Nabídl našemu příteli čerstvý fík z papírového sáčku, který si nesl. Náš přítel vyhrožoval, že ho napadne. Kapitán obdržel odpřísáhnuté a podepsané svědectví obou důležitých svědků, také od řidiče autobusu a letušky v letadle.“ Kapitán úslužně přerušil svou řeč pro případ, že by ten význačný džentlmen z Londýna měl nějaký dotaz. Ale Brock podle všeho žádný neměl a úsměv na jeho tváři prozrazoval jenom bezmezný obdiv. Povzbuzený kapitán se postavil do Winserových mramorových nohou a ukázal pedantským ukazovákem na jeho rozedřená zápěstí. „A kromě toho tahle poranění nebyla způsobena tureckými pouty,“ oznámil konzul bez nejmenší stopy humoru. „Turecká pouta se dají poznat, protože Turci jsou mnohem lidštější, mnohem ohleduplnější k vězni. Nesmějte se. Kapitán usuzuje, že našeho přítele zatkli v nějaké jiné zemi, spoutali ho a pak buď uprchl, nebo mu nařídili, aby utekl. Kapitán by proto rád věděl, jestli neexistuje nějaký záznam o tom, že by se náš přítel, předtím než přijel do Turecka, dopustil v cizině zločinu. A také zda příčinou toho zločinu nebyl alkohol. Byl by rád, kdybyste mu se zjištěním těchto skutečností pomohl. Velmi si váží anglických policejních metod. Tvrdí, že není zločin, který byste vy a on nedokázali společně vyřešit.“

„Povězte mu, že mi velmi lichotí, Harry. Je vždy příjemné vyřešit nějaký zločin, i když je to jenom sebevražda. Avšak, co se týká jeho dotazu, musím s lítostí konstatovat, že náš přítel je doslova čistý jako lilie.“

Ale konzul byl ušetřen práce s překládáním, protože se ozvala rána do ocelových dveří. Ředitel přiskočil a vpustil dovnitř unaveného Kurda s kbelíkem ledu a klystýrovou trubicí. Zasunul jeden konec trubice do vany a druhým potáhl. Rozpuštěný led se rozprskl na podlaze a odcházel stružkou, až byla vana prázdná. Kurd nacpal dovnitř čerstvý led, opustil místnost a na kamenných schodech se ozýval klapot jeho pantoflů. Konzul vyrazil sehnutý za ním, s rukama přitisknutýma na ústa.

„Nejsem bledý. To je jenom tím světlem,“ ujišťoval Brocka vlhkým hlasem, když se pomalu vplížil zpátky do místnosti.

Jakoby vyprovokován konzulovým návratem, začal si starosta náhle stěžovat velmi lámanou angličtinou. Byl to podsaditý muž, nejspíš vzešlý z dělnictva. Mluvil ohnivě, jako ke skupině dalších stávkujících, a máchal mohutnými pažemi chvíli směrem k mrtvole a chvíli k zamřížovanému oknu, za kterým se rozkládalo město svěřené do jeho péče.

„Náš přítel byl sebevražda,“ vyslovoval rozhořčeně. „Náš přítel byl zloděj. Není náš přítel. On ukradl náš člun. On plul v člunu mrtvý. Byl alkoholik. Láhev od whisky byla také ve člunu. Byla prázdná. Která zbraň udělala tuhle díru?“ položil řečnickou otázku a dloubnul mohutnou paží směrem k Winserově roztříštěné hlavě. „V tomhle městě, prosím, kdo má tak velké zbraně? Nemá nikdo. Má samé malé zbraně. Byla anglická zbraň. Tenhle Angličan pije, on ukradne náš člun, on se zastřelí. Je zloděj. Je alkoholik. Je sebevražda. Konec.“

Brockův laskavý úsměv nehnutě přestál tenhle těžký nápor. „Napadlo mě, jestli bychom se nemohli kousek vrátit, Harry,“ navrhl. „Za předpokladu, že už jste v pořádku.“

„Jak je libo,“ zamumlal zničeně konzul a otřel si ústa papírovým kapesníkem.

„Náš přítel se sem dostal vnitrostátním linkovým letem, jak jsme slyšeli, a veřejnou dopravou z Dalamanu. Potom se zastřelil, správně? Ale otázka je, proč to udělal. V první řadě, co ho přimělo sem přijet? Co provedl, když vystoupil z autobusu? Měl se tady setkat s přáteli? Zamluvil si pokoj v jednom z mnoha pěkných hotelů v tomto městě? Nechal dopis na rozloučenou? Naši angličtí sebevrazi rádi zanechají, než odejdou, řádku nebo dvě. Jak přišel ke zbrani? A taky mě napadá, kde je ta zbraň teď? Nebo nám ji jenom zapomněli ukázat?“

Najednou mluvili jeden přes druhého: ředitel nemocnice, šéflékař, kapitán a několik členů doprovodu, každý vynakládal dlouho potlačovanou energii, aby ostatní překřičel.

„Nebyl žádný dopis na rozloučenou a kapitán ani žádný neočekával,“ překládal rychle konzul, který si v rumraji zvolil kapitánův hlas. „Člověk, který ukradne člun, vezme s sebou na moře láhev whisky a vypije ji, není ve stavu, aby psal vzkazy. Ptáte se na motiv. Náš přítel byl žebrák. Byl degenerovaný. Byl to uprchlý vězeň. A ještě něco. Byl to zvrhlík.“

„I tohle byl, Harry? Proboha. Zajímalo by mě, na čem se zakládá tohle tvrzení.“

„Policie má svědectví několika hezkých tureckých rybářů, které náš přítel potkal v podvečer na nábřeží a pokusil se je svést,“ vysvětloval konzul bezvýrazným monotónním hlasem. „Všichni ho odmítli. Náš přítel byl odmítnutý homosexuál, alkoholik prchající před spravedlností. Kozhodl se se vším skoncovat. Ukradl láhev whisky, počkal, až se setmí, štípl z pomsty loď mužům, kteří nepřistoupili na jeho návrhy, vyjel s ní na moře a zastřelil se. Zbraň vypadla do vody. V případě nutnosti budou na moře vysláni potápěči, aby ji vylovili. V současnosti, kdy je v přístavu tolik rekreačních člunů a jachet, by potápění nebylo vhodné. Odkud má zbraň? Kapitán tvrdí, že je nepodstatné, kde ji získal. Zločinci jsou zločinci. Vyhledají jeden druhého, prodají si navzájem zbraně, to je stará známá pravda. Jak se mu podařilo převézt zbraň na vnitrostátní lince z Istanbulu? V zavazadle. Kde je to zavazadlo? Vyšetřování pokračuje. V téhle zemi to znamená příští tisíciletí, ale někdy to bude.“

Brock dál studoval Winserovo tělo.

„Až na to, že tohle mi připadá jako střela s měkkou špičkou, víte, Harry,“ namítl mírně. „Nikde nevidím místo, kudy náboj vyšel, je to tříštivé poranění. K takovému byste potřeboval střelu dum-dum.“

„Nezvládnu tříštivé,“ varoval konzul Brocka zoufale. „Nedá se to přeložit,“ a pohlédl trpně ve směru předchozího úniku.

Starosta dostal nový záchvat vzteku. Třeba s inteligencí politika vnímal více než jeho podřízení Brockovu hranou vyrovnanost. Začal rázovat sem a tam po podlaze sklepa a budil tím mohutnější, agresivnější dojem. Tihle Angličané, stěžoval si. Proč si oni, Angličané, myslí, že mají právo sem vtrhnout a klást někomu otázky, když právě oni jsou příčinou nešťastného osudu města? Proč vlastně tenhle anglický pederast přijel do našeho města? Proč nejede do nějakého jiného a nezabije se tam? – Do Kalkanu? Kasu? – Proč vůbec musí jet do Turecka? Proč raději nezůstane v Anglii, místo toho, aby kazil lidem dovolenou a městu dobrou pověst?

Ale Brock přestál dokonce i tuhle tirádu v pohodě. Z jeho lehkého přikyvování byste soudili, že chápe sílu argumentů, respektuje místní myšlení a místní problémy. A tato sladká rozumnost postupně zapůsobila na starostu, který si nejdříve přiložil prst na rty a pak, jako by se nabádal ke klidu, poklepal dlaní vzduch, jako když urovnává polštář. Ale kapitán žádnou podobnou známku sebeovládání neprojevoval. S pažemi zdviženými v obraně, ačkoli nebylo proti čemu se bránit, nakročil hrdinsky jednou nohou a pronášel stručně hrdé věty, aby je konzul stačil překládat.

„Náš přítel je opilec,“ tlumočil konzul nezúčastněně. „Je ve člunu. Láhev whisky je prázdná. Je sklíčený. Postaví se. Zastřelí se. Zbraň vypadne do moře. Leží, protože je mrtvý. V zimě najdeme zbraň.“

Brock tohle všechno vyslechl s patřičnou úctou. „Takže si můžeme prohlédnout ten člun, Harry?“

Znovu se ozval starosta, oči se mu leskly. „Člun byl špinavý! Bylo příliš mnoho krve! Majitel toho člunu, velmi smutný muž, velmi rozhněvaný! Velký strach z Boha! Spálil člun. Nestará se! Pojišťovna? On na ni kašle!“

Brock se toulal sám úzkými uličkami, jako turista se zastavil, aby obhlédl nabídku koberců, otomanských nálezů nebo si ve vhodné výkladní skříni prohlédl okolí. Nechal konzula ve starostově kanceláři, kde pili jablečný čaj a věnovali se technickým záležitostem, jako jsou ocelové rakve a pravidla převozu mrtvého, jakmile bude provedena pitva. Výmluvou, že potřebuje najít dárek k narozeninám neexistující dcery, se vykroutil ze starostova pozvání na oběd a byl nucen vyslechnout si zdlouhavá doporučení týkající se mnoha skvělých obchodů ve městě, z nichž nejlepší je rozhodně klimatizovaný butik starostova synovce. Necítil žádnou únavu, žádné zpomalení obvyklého pátrání. Během posledních sedmdesáti dvou hodin spal tak sotva šest, v letadlech, v taxících, při cestách za narychlo svolanými schůzkami, ráno ve Whitehallu, odpoledne v Amsterodamu a v podvečer v pološeru zahrad haciendy drogového krále v Marbelle, protože Brock měl informátory všude. Obraceli se na něho lidé všeho druhu a ze všech možných důvodů. Dokonce i při procházce tímhle městečkem jakoby v něm ostřílení obchodníci a majitelé restaurací, kteří na něho volali, aby si koupil jejich zboží, spatřili cosi, co je přimělo se v tom zmatku zamyslet. Někteří dokonce v duchu snížili ceny. A když pak Brock při přecházení silnice, aby zjistil, kdo se v jeho okolí pohybuje nejistě nebo náhle mění směr chůze, jenom vesele zamával a omluvně prohodil „Možná příště!“, poznali, že jeho odmítnutí jakýmsi nejasným způsobem potvrzuje jejich tušení, sledovali ho pohledem a nenápadně se po něm rozhlíželi pro případ, že by jim snad měl ještě jednou zkřížit cestu.

Když došel až k malému rybářskému přístavu s bíle natřeným majákem, starobylým žulovým molem a rušnými tavernami, nepřestal dávat najevo jasné potěšení ze všeho, co vidí: z hokynářů a obchodů s džínsy, kde mohl najít, co potřeboval, kdyby měl dceru, z výstavních jachet a člunů s průhlednými dny, z malých škunerů s mantilami rybářských sítí, ze špinavého okrově žlutého džípu zaparkovaného na stezce s rudým prachem, zaříznuté do kopce za přístavem. Seděly v něm dvě postavy, chlapec a dívka. I na vzdálenost padesáti pěti metrů bylo vidět, že jsou stejně zanedbaní jako džíp. Brock vešel do jednoho krámku, vzal do ruky pár věcí, pohlédl do zrcadel, rozhodl se pro zábavné tričko a zaplatil za ně úvěrovou kartou, kterou používal na provozní výdaje. S nákupní taškou v ruce se vydal pomalu po molu, dokud se neocitl zcela osamělý u majáku, kde vytáhl z kapsy mobilní telefon, vytočil svou londýnskou kancelář a vzápětí ho Tanby, jeho pobočník s přízvukem z jihovýchodní Anglie, zahrnul sérií nesouvislých vzkazů, které nikomu cizímu bez znalosti jejich skrytého významu nedávaly smysl. Když si je Brock mlčky vyslechl, zabručel „rozumím“ a zavěsil.

Úzké dřevěné schodiště vedlo na zaprášenou stezku. Brock po něm vystoupil jako každý jiný turista. Okrový džíp zmizel. Vydal se po stezce, minul řadu rozestavěných chat a vystoupal po dalším schodišti na další terasu, kde bylo vykolíkováno další množství chat, ale stavba ještě nezačala. Tato druhá terasa byla posetá harampádím a prázdnými láhvemi po stavebních dělnících. Brock se usadil na travnatý okraj jako případný kupec vychutnávající atmosféru místa a představující si ještě nepostavené domy. Blížil se čas siesty. Žádné auto, žádný chodec ani žádný pes. Ve vesnici pod ním dva soupeřící muezzini úpěli své modlitby, první z nich pevně, druhý měkce a podmanivě. Objevil se okrový džíp a vířil rudý prach. Řídila ho dívka s oblou bradou, širokýma jasnýma očima a špinavou blonďatou hřívou. Její přítel, pokud jím byl, trucoval vedle ní na sedadle spolujezdce. Na tvářích měl třídenní strniště a v uších náušnici.

Brock se rozhlédl po silnici a po úbočí kopce, po kterém právě vystoupil. Zvedl ruku, džíp zastavil a zadní dveře se prudce otevřely Na sedadle ležela hromada koberců, některé srolované, jiné složené. Brock se vyšvihl do vozu a s hbitostí, na jeho věk překvapivou, se uložil na podlahu. Chlapec přes něho přehodil koberce. Dívka jela s džípem pomalým tempem po křivolaké cestě k plošině vysoko na mysu a tam zastavila.

„Vzduch je čistý,“ promluvil ten zarostlý hoch.

Brock se vyhrabal zpod koberců a posadil se na zadním sedadle. Mladík zapnul rádio, ale ne příliš nahlas. Turecká hudba, tleskání rukou, tamburíny. Před nimi se rozprostíral lom na červený kámen, nepoužívaný a označený rozpadajícími se cedulemi. Polámaná dřevěná lavička. Zarostlá točna pro náklaďáky a výhled na šest malých rozeklaných ostrovů vybíhajících za sebou do moře. Za zátokou v roklích se rozkládala rekreační střediska.

„Tak povídejte!“ zavelel Brock.

Jmenovali se Derek a Aggie a nebyl mezi nimi žádný milenecký vztah, ač by si to Derek přál. Derek byl zarostlý a zachmuřený v moderním slova smyslu. Aggie měla upřímný pohled, dlouhé nohy a přirozenou eleganci. Derek vyprávěl, Aggie sledovala zrcátka a nejevila o jeho povídání zájem. Najali si pokoj v Driftwoodu, podotkl Derek, s vyčítavým pohledem na Aggii – v prvotřídní noclehárně s tavernou a homosexuálním irským barmanem Fideliem, který by vám sehnal cokoliv.

„Celé město hučí jako v úle, Nate,“ přerušila ho Aggie elegantním glasgowským přízvukem. „Od rána do noci je zajímá jenom jedno téma, a to Winser. Všichni mají nějakou teorii. Mnozí dvě až tři.“

Ve většině řečí vystupuje v popředí starosta, pokračoval Derek, jako by Aggie vůbec nepromluvila. Jeden ze starostových pěti bratrů je velké zvíře v Německu. Povídá se, že mu patří heroinový gang a skupina tureckých stavebních dělníků. Aggie ho znovu přerušila.

„Vlastní řetězec kasin, Nate. A rekreační středisko na Kypru. Hrubý obrat několik milionů. A teď to nejlepší. Povídá se, že je jedna ruka s jedním velkým ruským gangem.“

„Skutečně?“ žasl Brock a neodpustil si jedno ze svých pousmání, které zdůrazňovalo jeho věk a osamělost.

Podle těchto řečí, pokračoval Derek, byl tentýž bratr ve městě právě v den Winserovy smrti. Musel si odskočit z Německa, protože ho viděli, jak se projíždí v limuzíně, jež patří švagrové okresního šéfa policie.

„Bratr šéfa policie si vzal za ženu dalamanskou dědičku,“ poznamenal Derek. „Její firma zajistila limuzíny, které přijely k tomu soukromému tryskáči z Istanbulu.“

„A Nate, kapitán Ali šermuje za policejního šéfa,“ ozvala se znovu vzrušeným hlasem Aggie, „chci říct, že jsou všichni jedna pakáž. Není tady nikdo, kdo by nebyl druhým nějak zavázaný. Fidelio tvrdí, že si Ali vzal ve středu volno, aby mohl řídit limuzínu švagrové svého šéfa. Jasně, kapitán Ali není žádný duchovní titán. Ale byl tam, Nate. U té vraždy. Zúčastnil se jí. Polda, Nate! Zúčastnil se rituální gangsterské vraždy! Oni jsou horší než ti naši!“

„Opravdu?“ zeptal se Brock měkce a na okamžik se všechno zastavilo, protože tohle bylo téma drahé Brockovu srdci.

„A pak taky ta bývalá přítelkyně Fideliova kuchaře,“ nadhodil Derek. „Zfetovaná anglická sochařka, cheltenhamská Ladies College, tři jehly denně, a žije s bandou ničemů nahoře na mysu. Stavuje se v Driftwoodu pro to své svinstvo.“

„Má malého kluka, Nate,“ skočila mu znovu do řeči Aggie a Derek se zamračil a zrudl. „Jmenuje se Zach. Je to takový malý bosý čert, věř mi. Tyhle děti ulice lítají venku, strkají turistům kytky, a zatímco si prohlíží otomanskou pevnost, vyčerpají jim benzin z auta. Takže Zach je tam nahoře v horách mezi kozama, provádí tam s houfem kurdských dětí bůhvíco a najednou před jejich očima zastaví celý konvoj limuzín a džípů a ti chlapi všichni vystoupí a sehrajou scénu jako z gangsterky.“ Zarazí se, jako by čekala na protesty, ale Derek i Brock mlčí. „Jednoho muže zastřelí, zatímco zbytek bandy ho filmuje. A když ho zabijou, hodí ho do džípu a sjedou z kopce do města. Zach tvrdí, že to bylo prostě skvělé. Krev jako skutečná a vůbec.“

Brock upíral pohled bledých očí přes zátoku. Nad zubatými hřebeny hor se zvedal střapatý bílý mrak. V tetelícím se vzduchu kroužila káňata.

„A uložili ho do bárky s prázdnou láhví od whisky,“ dokončil příběh za ni. „Naštěstí neudělali totéž se Zachem. Žije tam nahoře ještě někdo kromě těch koz?“

„Jsou tam jenom samé skály,“ prohlásil Derek. „Včelíny. Spousta stop po pneumatikách.“

Brock obrátil hlavu, zamyšleně se na Dereka podíval a jeho dobrotivý úsměv jakoby ztuhl v ocel. „Myslím, že jsem vás varoval, abyste tam nahoru nelezli, milý Dereku.“

„Fidelio se mi snaží střelit svůj starý Harley-Davidson. Nechal mě hodinu povozit.“

„Takže ses povozil.“

„Ano.“

„A porušil zákaz.“

„Ano.“

„A copak jsi viděl, milý Dereku?“

„Stopy po autech, džípech, otisky bot. Spoustu zaschlé krve. Ani se nesnažili ji odstranit. Proč by taky měli zametat stopy, když mají starostu i policejního šéfa? A ještě tohle.“

Upustil to do Brockových nastavených dlaní zmuchlaný kus celofánu s opakujícími se vytištěnými slovy VIDEO – 8/6O.

„Dnes večer odjedete!“ rozhodl Brock, když si rozložil celofán na klíně. „Oba. Charterovým letem v šest z Izmiru. Rezervujou tam pro vás dvě sedadla a Dereku!“

„Ano, pane?“

„V tomhle případě, při vnitřním boji mezi iniciativou a rozkazy, zvítězila iniciativa. Takže máš vlastně velké štěstí, nemám pravdu, Dereku?“

„Ano, pane.“

Derek a Aggie, které spolu nepojilo nic kromě práce, se vrátili do svého podkroví v Driftwoodu a sbalili si své batohy. Zatímco Derek šel dolů zaplatit, vytřepala Aggie jejich spací pytle a uklidila pokoj. Umyla použité hrnky a talířky, dala je oschnout, vytřela dřez a otevřela okna. Její otec byl skotský učitel, matka praktická lékařka, která jako anděl spásy zalétala do chudších městských čtvrtí Glasgowa. Názory obou na slušnost se vymykaly běžným zvyklostem. Když dokončila svou službu, vyklusala Aggie za Derekem do džípu a pak vyrazili rychle po klikaté pobřežní silnici do Izmiru. Derek řídil, aby zahnal uraženou mužskou ješitnost, a Aggie pozorovala serpentiny, údolí pod nimi a hodinky. Derek, stále plný Brockovy výtky, si tiše přísahal, že jakmile se dostane domů, vzdá se práce u tajné služby a nastoupí advokátskou praxi, i kdyby ho to mělo zabít. Tuhle přísahu skládal aspoň jednou za měsíc, obvykle po pár pivech v baru. Ale Aggiiny myšlenky se ubíraly zcela jiným směrem. Mučily ji vzpomínky na toho kluka Zacha. Vzpomínala, jak ho popadla, když vběhl do taverny s penězi, aby je vyměnil za zmrzlinu – přitáhla jsem si ho, proboha! – jak s ním tančila, sbírala kamínky na pláži a seděla vedle něj na mořské hrázi, když chytal ryby, s jednou rukou kolem jeho ramen, aby neuklouzl. A přemýšlela, jak se asi cítila pětadvacetiletá dcera svých rodičů, když loudila tajemství ze sedmiletého kluka, který věřil, že je ženou jeho života.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Arthur Toogood trůnil jako královský kočí za volantem svého přehnaně naleštěného roveru. Sjížděl majestátným tempem klikatou silnicí a Oliver ho následoval ve své dodávce.

„Kvůli čemu všechen ten zmatek?“ zeptal se Oliver na nádvoří Armády spásy, když mu Toogood vstřícně podal špatnou krabici.

„Nejde o žádný zmatek, Ollie, tak to nemůžeš brát,“ odsekl Toogood. „Je to reflektor. Může se to stát komukoli,“ naléhal a podal mu správnou bednu.

„Jaký reflektor?“

„Paprsek, který se objeví, prohlédne si nás, nenajde žádné chyby a zase zmizí,“ řekl rozzlobeně a už svou metaforou pohrdal. „Je to naprosto nahodilé. Vůbec nic osobního. Zapomeň na to.“

„Co vlastně zkoumá?“

„Fondy, podle všeho. Tenhle měsíc dělají fondy. Korporace, nadace charitativní, rodinné, zahraniční. Příští týden to budou cenné papíry nebo krátkodobé úvěry nebo nějaký jiný obor podnikání.“

„Carmenin fond?“

„Mezi jinými, mnoha dalšími, ano. Říkáme tomu neútočný nájezd za úsvitu. Vyberou si oblast, podívají se po číslech, položí pár otázek, jdou dál. Rutina.“

„Proč se tak najednou zajímají o Carmeninu nadaci?“ Toogooda už v tu chvíli všechny otázky viditelně štvaly „Nejde jenom o ten Carmenin. Jde o všechny fondy. Provádějí generální inspekci fondů.“

„Proč ji ale provádějí uprostřed noci?“ nepřestával Oliver.

Zaparkovali na rozbitém dvoře banky. Fotobuňka rozsvítila světla. Po třech schodech vyšli k zadnímu ocelovému vchodu. Toogood se ohnutým prstem chystal vyťukat vstupní kód, ale rozmyslel si to a spontánně popadl Olivera za levou paži.

„Ollie!“ Oliver vykroutil paži. „Co?“

„Čekáš – čekal jsi – nějaký pohyb na Carmenině účtu? V poslední době, řekněme během posledních pár měsíců – v blízké budoucnosti, například?“

„Pohyb?“

„Přírůstek nebo úbytek peněz. To je jedno jaký pohyb. Prostě nějaký.“

„Proč bych měl? Oba jsme správcové fondu. Víš to, co já. Co se děje? Sázels?“

„Ne, samozřejmě že ne! V tomhle jsme na stejné lodi. A neměl jsi – nepřišlo ti třeba nějaké avízo? Nezávisle? Soukromě? Od někoho? Nevíš o žádném faktoru, který by někdy v poslední době mohl fond ovlivnit?“

„Nemám ponětí.“

„Dobře. Skvělé. Tak se toho drž. Chovej se přirozeně. Jsi dětský kouzelník. Nemáš ponětí.“ Toogoodovi se pod střechou klobouku leskly dychtivě oči. „Až ti budou klást ty rutinní otázky, pověz jim přesně to, cos řekl teď mně. Jsi otec, správce fondu, stejně jako já, dostávající svým povinnostem.“ Vyťukal číslo. Dveře zabzučely a otevřely se. „Jsou to Pode a Lanxon z Bishopsgate,“ informoval, zatímco ho pouštěl před sebou do ocelově šedé chodby se zářivkami. „Pode je malý, ale velký. Velké zvíře v bance. Lanxon je ti podobnější. Těžký chlap. Ne, ne, ne, jdi dál, mládí před krásou, nebo jak se to říká.“

Na obloze jsou hvězdy, všiml si Oliver, než se dveře za nimi zavřely. Nahoře visel růžový měsíc, rozsekaný na díly ostnatým drátem vinoucím se na zdi dvora. Ti dva muži seděli u konferenčního stolu v arkýřovém okně v Toogoodově kanceláři a oba měli problémy s vlasy. Pode, malý, ale velké zvíře v bance, byl staromódně oblečený, s brýlemi s bifokálními skly bez obrouček, a jeho skromný porost se na lebce táhl v podobě tramvajových linek, které všechny začínaly na stejné straně hlavy. Těžký chlap Lanxon vypadal jako čerstvý absolvent vysoké, s klukovskýma ušima, vázankou s motivem golfových holí a hlasatelskou parukou připomínající hnědou drátěnku.

„To ale byla doba, než jsme vás našli, pane Hawthorne,“ prohlásil Pode zdaleka ne humorným tónem. „Arthur vás naháněl po celém městě jako šílenec, že Arthure?“

„Nevadí vám moje dýmka?“ zeptal se Lanxon. „Určitě ne? Svlékněte si kabát, pane Hawthorne. Hoďte ho támhle.“

Oliver si sundal pouze baret. Posadil se. Následovalo napjaté ticho, v němž se Pode přehraboval v papírech, Lanxon se šťoural ve fajfce a vydlabával do popelníku mokrý tabák. Bílé žaluzie, všiml si rozmrzelý Oliver. Bílé zdi. Bílá světla. Tak takhle vypadají banky v noci.

„Bude vám vadit, když vás budeme oslovovat Ollie?“ zeptal se Pode.

„Vůbec ne.“

„My jsme Reg a Walter – nikdy Wally, když dovolíte,“ prohlásil Lanxon. „On je Reg.“ Znovu nastalo ticho. „A já jsem Walter,“ dodal jako vtip, který se ale nedočkal ocenění.

„A on je Walter,“ potvrdil jeho slova Pode a všichni tři muži se trapně usmáli – na Olivera, potom na sebe navzájem. Měli byste mít šedé hedvábné kotlety, napadlo Olivera, a fialové nosy zkroucené mrazem. A ve svrchníku spíš cibule na řetízku místo kuličkových per. Pode držel v ruce podložku s papírem popsaným poznámkami. Zápisky více než jednou rukou, všiml si Oliver. Sloupce dat a čísel. Ale místo Poda promluvil Lanxon. Neohrabaně, s dýmkou v ústech. Bude mluvit bez okolků, prohlásil. Nemá smysl chodit kolem horké kaše.

„Oblast hříchů, které postihuje, představuje bankovní zabezpečení, Ollie. To, co můžeme označit slovem vyhověl. Patří sem všechno od nočního hlídače, kterého přistihli, jak chrupe ve směně, přes praní peněz až po pokladníka, který si z kasy přilepšuje k platu.“ Pořád se nikdo nesmál. „A také, jak jste se určitě dozvěděl tady od Arthura, fondy.“ Potáhl z dýmky Měla krátkou troubel. V dětství měl také jednu podobnou, porcelánovou na foukání bublin z pěny „Povězte nám něco, Ollie. Kdo je pan Crouch, když je doma?“

Abstrakce, odpověděl Brock, když mu v hospodě v Hammersmithu Oliver položil před stovkami let stejnou otázku. Mysleli jsme, že ho pojmenujeme John Doe, ale už se stalo.

„Je to rodinný přítel,“ prohlásil Oliver do baretu v klíně. Buď nenápadný! hučel do něho Brock. Nijak se neprojevuj. Nechoď na světlo. My poldové máme rádi nenápadné.

„Opravdu?“ zeptal se Lanxon, vtělená nevinnost. „Jaký přesně druh přítele, Ollie?“

„Žije na Antilách,“ řekl Oliver, jako by to definovalo přátelství.

„Ale? Takže podle všeho nějaký černý džentlmen.“

„Pokud vím, tak ne. Prostě tam jenom žije.“

„Kde například?“

„V Antigui. Je to v záznamech.‘’

Chyba. Nedělej z něho blbce. Lepší abys tak vypadal ty. Neprojevuj se.

„Milý chlápek? Máte ho rád?“ zeptal se Lanxon a povzbudivě vytáhl obočí.

„Nikdy jsem se s ním nesetkal. Komunikuje přes právního zástupce v Londýně.“

Lanxon se zamračí a usměje současně na znamení vynořujících se pochybností. Pro potěchu zabafá z dýmky. Žádné mýdlové bubliny nevylétají. Nasadí překvapenou grimasu, která mezi kuřáky dýmky platí za úsměv. „Nikdy jste se s ním nesetkal, ale přesto věnoval fondu vaší dcery Carmen osobní dar ve výši sto padesát tisíc liber. Prostřednictvím svých londýnských právních zástupců,“ shrnul přes nechutný oblak kouře.

Je to schválené, prohlašuje Brock. V hospodě. V autě. Na procházce v lese. Nebuď blázen. Je to podepsané. Oliver se nechce nechat ovládat. Odmítá celý den. Nezajímá mě, jestli je to schválené, nebo ne. Já jsem to neschválil.

„Nemyslíte, že je to trochu zvláštní způsob jednání?“ vyptává se Lanxon.

„Jaký způsob?“

„Aby někdo věnoval tak velkou finanční částku dceři člověka, se kterým se nikdy nesetkal. Prostřednictvím právních zástupců.“

„Crouch je bohatý člověk,“ prohlásil Oliver. „Je to nějaký vzdálený příbuzný, něco jako bratranec přes několik kolen. Sám se ustanovil Carmeniným andělem strážným.“

„Takže je to vlastně takový strýčkovský syndrom,“ řekl Lanxon a vyslal zlověstný úšklebek nejprve k Podovi a pak k Toogoodovi.

Ale Toogooda se to dotklo. „To není vůbec žádný syndrom! Je to naprosto normální bankovní operace. Boháč, rodinný přítel se určí za strážného anděla dítěte – to syndrom je, připouštím. A velmi normální syndrom,“ zakončil triumfálně, odporoval si v každém slovu, ale získal bod. „Nemám pravdu, Regu?“

Ale malý Pode, který byl velké zvíře v bance, byl příliš ponořený do žlutých zápisků, aby odpověděl. Objevil další úhel, tentokrát z Oliverova místa méně čitelný, a vážně je zkoumal přes své brýle, zatímco se mu ve světle stolní lampy lesklo pruhované temeno.

„Ollie,“ řekl Pode tiše. Měl tenký a rozvážný hlas, rapír ve srovnání s Lanxonovým klackem.

„Copak?“ zeptal se Oliver.

„Projděme si to od začátku, ano?“

„Ale co?“

„Jenom mě sledujte, prosím. Chtěl bych začít dnem, kdy se tenhle fond zrodil, a uvažovat dál, pokud vám to nebude vadit, Ollie. Jsem technik. Zajímám se o východiska a modus operandi. Budete mě sledovat?“ Nenápadný Oliver souhlasně pokrčil rameny. „Podle našich záznamů jste navštívil Arthura v této místnosti po předchozí domluvě skoro na den před osmnácti měsíci, přesně týden po narození Carmen. Správně?“

„Správně.“ Nenápadný jako bahno.

„Předtím jste byl šest měsíců klientem této banky A přistěhoval jste se do tohoto kraje, když jste se vrátil z delšího pobytu v cizině – kdeže to bylo? Zapomněl jsem.“

Byl jsi někdy v Austrálii? ptá se Brock. Nikdy, odpovídá Oliver. Dobře. Protože přesně tam jsi žil minulé čtyři roky.

„V Austrálii,“ přikývl Oliver.

„Kde jste dělal – co?“

„Flákal jsem se. Na ovčích farmách. Roznášel jsem kuřata v restauracích. Co se našlo.“

„Takže jste nečaroval? Tehdy ne?“

„Ne.“

„A jak dlouho jste až do svého návratu nebyl z daňových důvodů hlášen k trvalému pobytu ve Spojeném království?“

Vymazáváme tě ze záznamů finančního úřadu, řekl Brock. Znovu se vynoříš jako Hawthorne, občan po návratu z Austrálie.

„Tři roky. Čtyři,“ odpověděl Oliver a opravil se kvůli zesílení nenápadnosti. „Více než čtyři.“

„Takže když jste přišel za Arthurem, byl jste daňový poplatník Spojeného království, samostatně výdělečně činný. Jako kouzelník. Ženatý.“

„Ano.“

„A Arthur vám, předpokládám, dal šálek čaje, že ano, Arthure?“

Záblesk veselí, aby připomněl, jak moc si bankéři potrpí na lidskost, navzdory těžkým rozhodnutím, která musejí přijmout.

„Neměl dost na účtu,“ přidal se k němu Toogood, aby ukázal, že byl také lidský.

„To jsou ta východiska, která mě zajímají, chápete, Ollie?“ vysvětloval Pode. „Řekl jste Arthurovi, že chcete vložit peníze do fondu, správně? Pro Carmen.“

„Správně.“

„A tady Arthur řekl – určitě rozumně za předpokladu, že jste mluvili o skromné částce – proč prostě nevložit peníze do spoření nebo stavební společnosti nebo do nadační politiky? Proč podstupovat všechny ty nepříjemnosti s formálním legálním fondem? Správně, Ollie?“

Carmen je šest hodin na světě. Oliver stojí v jedné z těch starých červených telefonních budek, které se radní Abbots Quay rozhodli zachovat pro potěšení zahraničních turistů. Po tváři mu tečou slzy radosti a úlevy. Změnil jsem rozhodnutí, říká mezi vzlyky Brockovi. Vezmu si ty peníze. Nic pro ni není dost dobré. Ten dům pro Heather a to, co zbude, pro Carmen.

Pokud z toho nebude nic pro mě, vezmu si to. Je to korupce, Nate? Je to otcovství, říká Brock.

„Správně,“ souhlasil Oliver.

„Byl jste neoblomný, že to musí být fond, chápu.“ Znovu žlutá stránka. „Plnohodnotný fond.“

„Ano.“

„To bylo vaše stanovisko. Chcete zamknout tuhle sumu peněz pro Carmen a zahodit klíč, řekl jste Authurovi – jste skvělý zapisovatel, Arthure, to se musí nechat – chtěl jste si být jistý, že ať už se s vámi nebo s Heather nebo s kýmkoli jiným stane cokoli, Carrnen bude mít svoje jisté.“

„Ano.“

„Tady ve fondu. Mimo dosah. Bude to na ni čekat, až doroste v ženu, vdá se nebo něco podobného, co dělají mladé ženy, když dosáhnou v pětadvaceti letech dospělosti.“

„Ano.“

Strojené posunutí brýlí. Kazatelské olíznutí rtů. Dva prsty, aby přemluvil tramvajové linky vlasů k návratu do správné polohy. „A poradili vám – alespoň tak jste to řekl tady Arthurovi –, že je možné otevřít fond s nominální částkou a přidat k ní další, kdykoli vy nebo někdo jiný pocítíte potřebu.“

Olivera začala svědit špička nosu. Vášnivě si ji třel velkou dlaní. „Ano.“

„Takže kdo vám to poradil, Ollie? Kdo nebo co vás přimělo, abyste ten den, týden po narození Carmen, přišel k Arthurovi a prohlásil: ‚Chci založit fond?‘ Právě fond? A abyste na to téma mluvil vcelku zasvěceně, podle Arthurových záznamů?“

„Crouch.“

„Náš známý pan Geoffrey Crouch? Sídlící v Antigui a dosažitelný přes své londýnské právní zástupce? Takže to byl Crouch, kdo vám dal ten prvotní podnět, abyste pro Carmen zřídil regulérní fond.“

„Ano.“

„Jak?“

„Dopisem.“

„Od Crouche osobně?“

„Od jeho právních zástupců.“

„Jeho londýnských právních zástupců nebo právních zástupců z Antigui?“

„Nevzpomínám si. Dopis je ve složce, nebo by tam měl být. Předal jsem tehdy přece veškeré náležitosti Arthurovi.“

„Který je náležitě založil,“ potvrdil s uspokojením Toogood.

Pode nahlédl do žluté stránky. „Pánové Dorkin & Wooley, renomovaná firma ze City. Pan Peter Dorkin má zplnomocnění pana Crouche zastupovat.“

Oliver se rozhodl dát najevo trochu rozhořčení. Nenápadného rozhořčení. „Tak proč se teda ptáte?“

„Jenom ověřuju východiska, Ollie. Prostě chci mít jasno.“

„Je nelegální nebo co?“

„Co má být nelegální?“

„Její fond. To, co se stalo. Východiska. Je to nelegální?“

„Ani v nejmenším, Ollie,“ – tentokrát jako by se bránil – „v žádném případě. Není v tom naprosto nic nelegálního ani výjimečného. Až na to, že to vypadá, že se pánové Dorkin & Wooley s panem Crouchem také nesetkali, víte. No, ale stát se to může, myslím.“ Zvažoval významovou pointu. „Je to možná výjimečné, ale reálné. Musím říct, že ten váš pan Crouch je dost velký samotář.“

„Není to žádný můj pan Crouch. Je Carmenin.“

„Máte pravdu. A také správce fondu, jak vidím.“

Toogood znovu vyjádřil své dotčení: „Proč by nemohl být Crouch správcem fondu?“ ptal se dotčený přítomností obou mužů z Londýna. „Crouch zajistil peníze. Je to tvůrce fondu. Rodinný přítel, součást hawthornovské tapiserie. Proč by se nemohl chtít ujistit, že se s penězi pro Carmen nakládá vhodným způsobem? Proč by nemohl být samotář, pokud chce? Taky budu jednoho dne samotář. Až se ocitnu na penzi.“

Těžký chlap Lanxon se rozhodl vrátit do služby. Opřel se o masitý loket a naklonil své mohutné tělo nad stůl, dýmku v ruce, drátěnkovitá paruka v popředí, každým coulem bezpečnostní úředník. „Takže na radu pana Crouche,“ prohlásil a přimhouřil oči, aby vypadal ještě mazaněji, „zřizujete Fond Carmen Hawthornové, ve kterém jste vy, pan Crouch a Arthur členy správní rady a skládáte pět set liber vstupního kapitálu. O dva týdny později je tato částka zvýšena o dalších sto padesát tisíc liber díky štědrostí pana Crouche. Ano?“ Zrychlil tempo.

„Ano.“

„Víte o tom, že by pan Crouch vyplatil vaší rodině ještě nějaké jiné peníze?“

„Ne.“

„Nezaplatil? Nebo o tom nevíte?“

„Nemám rodinu. Moji rodiče zemřeli. Nemám žádné sourozence. Proto také podle mého Crouch adoptoval Carmen. Nikdo jiný nezbyl.“

„Až na vás.“

„Ano.“

„A vám osobně nedal nic? Přímo ani nepřímo? Vy nemáte z Crouche žádný užitek?“

„Ne.“

„Nikdy jste neměl?“

„Ne.“

„Nikdy nebudete mít – pokud víte?“

„Ne.“

„Nikdy jste s ním nejednal, nebyl jste s ním v obchodním styku, nepůjčil jste si od něho ani nepřímo – přes jeho zástupce?“

„Ani jedno z toho.“

„Kdo potom zaplatil za Heatheřin dům, Olivere?“

„Já.“

„Čím?“

„Hotovostí.“

„Z kufříku?“

„Z bankovního účtu.“

„A jak jste tuhle hotovost shromáždil, smím-li se zeptat? Nebylo to třeba prostřednictvím Crouche, jeho společníků, díky jeho podezřelým obchodům?“

„Byly to peníze, které jsem našetřil v Austrálii,“ prohlásil Oliver chraplavým hlasem a začínal rudnout.

„Platil jste během pobytu v Austrálii tamní daň z příjmu?“

„Příjmy byly nepravidelné. Daň si nejspíš strhl už zaměstnavatel. Nevím.“

„Nevíte. A samozřejmě jste si nevedl žádné záznamy, že?“ Vrhl postranní všeznalý pohled na Poda.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože se mi nezamlouvalo jezdit stopem deset tisíc kilometrů s šanonem záznamů v batohu.“

„No, dobrá, asi máte pravdu,“ připustil Lanxon a znovu vrhl pohled na Poda, tentokrát už zdaleka ne tak všeznalý. „Takže kolik jste si to vlastně přivezl z Austrálie do Spojeného království, Ollie? Kolik jste toho našetřil, abych tak řekl?“

„Když jsem koupil dům pro Heather, nábytek, dodávku a vybavení, už mi toho moc nezbylo.“

„Neživil jste se v Austrálii ještě něčím jiným? Nikdy jste se nezabýval prodejem – nazvěme to zboží, například – drog.“

Dál se nedostal. Dohlédl na to Toogood. Toogood vzal celé to obvinění jako osobní útok. Vztyčil se napůl na židli a zamířil svůj prasečí ukazovák přímo Lanxonovi na srdce. „To je neskutečná urážka, Waltře! Ollie je můj vážený klient. To okamžitě odvoláte.“

Oliver zíral do prázdna a Pode s Toogoodem trapně čekali, až se z toho Lanxon nějak vyvlékne, což učinil tím, že se uchýlil k nemotorným narážkám.

„Takže zatím tady máme,“ začal Lanxon, „Ollieho a Arthura ve správě fondu, jakéhosi podivného právního zástupce v Londýně, který vám odklepne, cokoli se rozhodnete udělat, a toho samotářského pana Crouche, kterého nemůže jako obvykle nikdo najít, jeho právní zástupce nevyjímaje, protože je zalezlý v koutě ve svém domě v Antigui na Antilách.“ Oliver mlčel jenom seděl a díval se na něho s ohromením, jako to dělají všichni. „Byl jste tam někdy?“ zeptal se ho Lanxon, mluvil stále hlasitěji.

„Kde?“

„V jeho domě. V Antigui. Kde jste myslel?“

„Ne.“

„Podle mého tam moc lidí nebylo, že? Pokud samozřejmě nějaký dům vůbec existuje.“

„To už je opravdu směšné, Waltře!“ prohlásil Toogood už zcela rozzuřený. „Crouch není žádné razítko, je to střízlivý finančník, stejně dobrý jako makléři, často i lepší. Oliver a já promýšlíme strategii, předkládáme ji Crouchovi přes jeho právního zástupce, získáváme jeho souhlas. Co ještě by mohlo být víc v pořádku?“ Obrátil se zprudka na židli k Podovi, který byl velké zvíře v bance. „Všechno jsme to včas hlásili centrále, Regu. Dívali se na to v právním oddělení, proforma jsme to předali i na trestní a nikdo ani nepípl. Dívalo se na to správní oddělení. Z důchodového ani nemrkli a z centrály nám řekli Dobrá práce a dejte se do toho. A my jsme to udělali. Velmi efektivně, dá-li se to tak říct. Za necelé dva roky jsme ze sto padesáti tisíc udělali sto devadesát osm a nezastavilo se to.“ Obrátil se znovu k Lanxonovi. „Nic se nezměnilo až na ta čísla. Ten fond je regionální záležitost, musí mít místní správu. A tu představujeme my dva s Olliem, což je správné a normální. Změnilo se jenom množství peněz, ne princip. Princip byl ustaven před osmnácti měsíci.“

Oliver si pomalu srovnal údy, až seděl naprosto vzpřímeně. „Jaká čísla? Jak se změnila?“ chtěl vědět. „Co jste mi zamlčeli? Jsem Carmenin otec. Nejsem pouhý správce jejího majetku.“

Pode si dal s odpovědí hodně načas. Nebo možná to zpoždění bylo jenom v Oliverově hlavě. Možná Pode odpověděl okamžitě a Oliverův mozek, který zaznamenal, co řekl, ten pásek pouštěl pomalu pořád dokola, dokud mu nedošla celá hrůznost toho sdělení. „Na účet fondu vaší dcery Carmen byla převedena velká finanční částka, Ollie. Je tak obrovská, že banka usoudila, že musí jít o omyl. K takovým omylům občas dochází. Charitativní peníze převedené na nesprávný účet. Posunutí desetinné čárky. Miliony liber uvíznou na nějakém nepravděpodobném soukromém účtu, dokud se nespojíme s poukazující bankou a nevyřešíme to. Ale v tomhle případě poukazující banka neústupně trvá na tom, že poslala správnou finanční částku na správný účet. Na účet Fondu Carmen Hawthornové. Dárce anonymní, protože si to tak přeje. Když jde o bankovní tajemství, Švýcary neukecáte. Zákon je pro ně zákon. Zákoník je zákoník. ‚Od klienta‘, a zbytek si můžete vymyslet. Dostali jsme z nich jenom to, že peníze pocházejí z dobře spravovaného dlouholetého účtu a že jsou si naprosto jistí klientovou bezúhonností. A dál už jenom neproniknutelná zeď.“

„Kolik?“ zeptal se Oliver.

Pode nezaváhal. „Pět milionů a třicet liber. A my bychom všichni rádi věděli, odkud jsou? Ptali jsme se Crouchových právních zástupců. Od něho ne, tvrdí. Ptali jsme se jich, jestli by nás pan Crouch nedokázal třeba aspoň ve věci Carmenina dobrodince nějak nasměrovat. Pan Crouch je v současné době na cestách, tvrdí. Budou nás informovat, jakmile to bude možné. Víte, cestování není dnes žádná výmluva. Takže když je neposlal Crouch, kdo tedy? A jak k nim vůbec přišli? Kdo chce fondu vaší nedospělé dcery darovat pět milionů a třicet liber v hotovosti, a přitom není správcem majetku ani správce předem neinformuje a nechce zveřejnit své jméno? Chápete, mysleli jsme, že byste nám to mohl prozradit vy, Olivere. Nikdo jiný podle všeho nemůže. Jste naše jediná šance.“

Pode se odmlčel, aby dal Oliverovi příležitost promluvit, ale Oliver neměl co říct. Dal se znovu na ústup. Byl zachumlaný v límci svého kabátu, dlouhé černé vlasy měl shrnuté z čela, velké hnědé oči upíral do prázdna a špičku jednoho velkého prstu měl přitisknutou k dolnímu rtu. V duchu právě sledoval útržky filmu ze svého všivého života – vila na Bosporu s velkým průčelím, školy, všechna zklamání, vyšetřovna s bílými stěnami na letišti Heathrow.

„Nespěchejte, Ollie,“ naléhal Pode tónem, kterým jakoby vyzýval k pokání. „Zamyslete se. Třeba někdo v Austrálii. Někdo z vaší minulosti nebo z minulosti vaší rodiny. Filantrop. Výstřední boháč. Další Crouch. Nekoupil jste si někdy akcie zlatého dolu nebo něco podobného? Neměl jste nějakého obchodního partnera? Třeba ho potkalo štěstí.“ Žádná odpověď. Ani známka, že ho slyšel. „Protože my potřebujeme vysvětlení, chápete, Ollie? Přesvědčivé vysvětlení. Pět milionů liber zaslaných anonymně ze švýcarské banky, víte, to je víc, než úřady této země dokážou bez pořádného vysvětlení překousnout.“

„A třicet,“ připomněl mu Oliver. A zamyslel se. A ještě víc, dokud jeho tvář nezískala výraz osamělosti dlouholetého vězně. „Ze které banky?“ zeptal se.

„Z jedné z největších. Na tom nesejde.“

„Ze které?“

„Z curyšské Kantonální a Federální. C&F.“

Oliver lehce kývl na potvrzení správnosti údajů. „Jde o smrt,“ navrhl stísněným hlasem. „Někdo zanechal závěť.“

„To jsme zjišťovali, Ollie. Bohužel, také jsme doufali, ze to bude tak. Potom bychom aspoň měli možnost nahlédnout do dokumentů. Z C&F nás ujistili, že dárce byl v době převodu živý a zdravý a plně při vědomí. Dokonce naznačili, že se na něho obrátili, aby potvrdil příkaz. Neřekli to samozřejmě takhle otevřeně, to by Švýcaři neudělali. Ale naznačili to.“

„Pak to není smrt,“ prohlásil Oliver spíš pro sebe než pro ně.

Do věci se znovu vložil Lanxon. „Tak dobrá. Předpokládejme, ze to byla smrt. Kdo tedy zemřel? Nebo kdo nezemřel? Kdo z těch, co jsou naživu, by v případě své smrti mohl odkázat Carmen pět milionů a třicet babek?“

Zatímco čekali, Oliverovo duševní rozpoložení se pomalu změnilo. Říká se, že když člověka odsoudí k smrti oběšením, pocítí uspokojení a nějakou dobu vykonává veškeré úkony s přesností a vytrvalostí. Oliver se v tuto chvíli ocitl v takovém stavu příjemného obluzení. Vstal, usmál se a zdvořile se omluvil. Vyšel do chodby a vydal se k pánským záchodům, které spatřil cestou do Toogoodovy kanceláře. Uvnitř zamkl dveře, zahleděl se do zrcadla a zhodnotil celou situaci. Sehnul se nad umývadlem, pustil studenou vodu, obrovskýma rukama si omyl tvář a bylo to, jako by tím smýval nějakou svou starší verzi, která přestala být funkční. Protože nikde nenašel ručník, otřel si ruce do kapesníku a odhodil ho do koše. Vrátil se do Toogoodovy kanceláře, postavil se do dveří a záhyby svého kabátu je zcela zaplnil. Obrátil se zdvořile přímo na Toogooda a Poda s Lanxonem si vůbec nevšímal.

„Rád bych si s tebou promluvil o samotě, Arthure, když dovolíš. Venku, kdyby ti to nevadilo.“ A udělal krok vzad, aby mohl Toogood před ním vyjít do chodby. Znovu stáli na zadním dvoře, pod hvězdami, obklopení vysokou zdí s ostnatým drátem. Měsíc už se osvobodil z pozemských pout, visel rozkošnicky nad komíny banky a zaplavoval je mléčnou září. „Těch pět milionů nemůžu přijmout,“ prohlásil. „Pro to dítě to není vhodné. Pošli je zpátky, odkud přišly.“

„To nejde,“ postavil se mu Toogood s nečekanou silou na odpor. „Jako správce na to nemám právo, ani ty ne. Ani Crouch. My nemůžeme prohlásit, že ty peníze smrdí. To můžou jenom úřady. Pokud tak neučiní, fond si je musí nechat. Pokud je odmítneme, za dvacet let nebo tak nějak může Carmen zažalovat banku, tebe, mě i Crouche.“

„Tak běž k soudu,“ navrhl Oliver. „Požádej o rozhodnutí. Pak budete chránění.“

Ohromený Toogood začal z jednoho konce, potom si to rozmyslel a pronesl něco úplně jiného. „Tak jo, půjdeme k soudu. Co jim předložíme? Podezření? Slyšel jsi, co řekl Pode. Dobře spravovaný účet, důvěryhodný klient při plném vědomí. Soud řekne, že úřady jsou bezmocné, pokud nejde o trestný čin.“ Udělal krok vzad. „Nedívej se na mě tak. Co jsi vlastně zač? Co ty vůbec víš o soudech?“

Oliver nepohnul ani nohou, ani tělem, ruce měl vražené hluboko v kapsách kabátu a nechal je tam. Takže to musela být jedině jeho mohutnost a výraz v jeho velkém vlhkém obličeji v měsíčním světle, co způsobilo, že sebou Toogood náhle trhl: ta rostoucí pochmurnost v Oliverových vpadlých očích v záři hvězd, ten zoufalý vztek usazený kolem úst a sanic.

„Pověz jim, že už s nimi nechci mluvit,“ řekl Toogoodovi a vlezl do dodávky. „A otevři mi, prosím, ta vrata, Arthure, nebo je budu muset vyvrátit.“

Toogood vrata otevřel.

KAPITOLA PÁTÁ

Bungalov ležel u soukromé štěrkové silnice jménem Avalon Way, krčil se pod hřebenem kopce, mimo dohled z města, a právě tohle se na něm Oliverovi libilo – nikdo nás nevidí, nikdo na nás nemyslí, nejsme v ničím vědomí, kromě svého. Jmenoval se Chata u Modrého zvonku a Heather chtěla jméno změnit, ale Oliver to bez udání důvodu odmítl. Měl rád, když se mohl vracet do světa, jaký byl dříve, nechat se jím pohltit, skrýt a zapomenout. Měl rád léto, kdy stromy obalovalo listí a ze silnice nebylo na bungalov vidět. Měl rád období zimy, kdy se Lookout Hill pokryl ledem a celé dny kolem neprojelo jediné auto. Měl rád ty prosté nudné sousedy, jejichž předvídatelný hovor ho nikdy neohrozil ani nepřekročil mez snesitelnosti. Andersonovi z Windermere měli v Chapel Cross obchod s cukrovinkami. Týden po Vánocích dali Heather krabici s cesmínou, plnou čokoládových likérových bonbonů. Millerovi ve Vlaštovčím hnízdě byli na penzi. Martin, bývalý hasič, se začal věnovat malování akvarelů a každý list představoval umělecké dílo. Yvonne vykládala přátelům tarotové karty a posluhovala v kostele. Jejich nenápadná přítomnost na obou stranách domu mu přinášela útěchu a zpočátku totéž cítil i v případě Heather a její dojemné potřeby každému stále působit radost. Oba jsme roztříštěné osobnosti, uvažoval. Když ty úlomky spojíme a budeme mít dítě, které nás sjednotí, bude to v pořádku.

„Nemáš nějaké staré rodinné fotografie?“ zeptala se ho kdysi smutně. „Je to trochu jednostranné, všichni ti mizerní příbuzní jenom ode mě a od tebe ani jeden, i když jsou mrtví.“

Ztratily se. Nechal jsem je v nářadí v Austrálii. Ale nic víc jí k tomu neřekl. Šlo mu přece o Heatheřin život, ne o ten svůj. Heatheřini příbuzní, dětství, přátelé. Její banalita, její kontinuita, její slabůstky, i ty její nevěry, které jako by mu dávaly rozhřešení. Chtěl všechno, co nikdy neměl, najednou, hotové, zpětně datované a bez příkras. Jeho pesimismus se projevoval ohromnou netrpělivostí, která vyžadovala, aby měl život už včera prostřený jako čajový stolek – nezajímaví přátelé s hloupými názory, špatným vkusem a všemi těmi nejobyčejnějšími okolnostmi.

Avalon Way byla asi sto metrů dlouhá, zakončená točnou a požárním hydrantem. Oliver vypnul motor dodávky, sjel po neosvětlené silnici a zaparkoval. Z točny se vrátil lehkým krokem, opatrně se vyhýbal travnatému okraji, zkoumal pohledem prázdná auta a ztemnělé domy, protože na něm lpěla tajná kletba a znovu se vrátily vzpomínky na dávné časy. Byl ve Swindonu, kde ho Brock cvičil ve zbytečných věcech. „Chybí nám soustředění, synu,“ řekl mu jeden laskavý instruktor. „Není možné si všechno tak zabírat. Podle mě patříš k těm, kteří se cítí líp v noci.“ Před ním visel měsíc a tvořil v moři bílý žebřík. Občas když minul nějaký bungalov, rozsvítilo se fotobuňkou ovládané světlo, ale obyvatelé Avalon Way byli šetrní, a tak zase brzy zhaslo. Na příjezdové cestě se tyčila Heatheřina Ventura, v měsíčních paprscích ještě mohutnější. Přes zatažené závěsy v ložnici pronikalo světlo. Čte si, napadlo ho. Historické romantické příběhy, všechny, které dostane ze svého Knižního klubu. Na koho asi myslí, když ty knihy čte? Příručky. Co dělat, když vám partner řekne, že vás nemiluje ani nikdy nemiloval?

Závěsy v Carmenině okně byly z gázy, protože potřebovala vidět hvězdy. V osmnácti měsících se už naučila vyjadřovat svá přání. Malé ventilační okno nahoře otevřené, protože má ráda čerstvý vzduch, ale ne průvan. Na stole lampička s kačerem Donaldem. Nahrávka s Péťou a vlkem, při které usínala. Poslouchal a slyšel moře, ale pásek ne. Ze stínu červeného buku obhlížel zahradu a všechno, co viděl, ho obviňovalo. Nový zahradní dětský domek, byl nový aspoň loni v létě, když Oliver a Heather Hawthornovi všechno kupovali, protože nakupování jim zůstalo jako jediný jazyk. Nová prolézačka, ve které už scházely dly. Nová plastová skluzavka, pokřivená. Nový bazének, zanesený listím, napůl vypuštěný a pomalu chátrající. Nový přístřešek pro horská kola, na kterých přísahali, že budou pravidelně jezdit každé ráno nového života s Carmen na tandemu, hned jak na to bude dost velká. Zahradní gril, pozveme Tobyho a Maud – Toby, její šéf v realitní kanceláři, s BMW, šíleným smíchem a spikleneckým úsměvem pro manžely, kterým nasadil parohy. Maud, jeho žena. Oliver se vrátil kolem travnatého pásu k dodávce a na telefonu v autě vytočil číslo. Nejdříve slyšel nudný kousek Brahmse, pak zavytí rockové hudby.

„Gratuluji. Dovolali jste se do příbytku Heather a Carmen Hawthornových. Ahoj. Bohužel, právě se moc dobře bavíme a nemůžeme vám odpovědět, ale kdybyste chtěli nechat u komorníka vzkaz?“

„Jsem v dodávce na silnici,“ řekl Oliver. „Máš u sebe někoho?“

„Ne, sakra, nemám,“ odsekla.

„Tak otevři dveře. Potřebuju si s tebou promluvit.“

Stáli proti sobě v chodbě pod lustrem, který koupili společně při architektonických úpravách. Mezi nimi se vzduch doslova tetelil nepřátelstvím. Kdysi ho milovala, protože o Vánocích kouzlil pro děti v nemocnici, pro jeho ledabylou obratnost a vřelost. Říkala, že je něžný obr, její pán a učitel. Teď pohrdala jeho rozměry a ošklivostí, udržovala si odstup a hledala to, co by na něm mohla nenávidět. Kdysi miloval její chyby jako své vzácné břímě – ona je skutečná, já jsem sen. Tvář ve světle lustru měla otlačenou a lesklou.

„Musím ji vidět,“ řekl.

„Uvidíš ji v sobotu.“

„Nevzbudím ji. Prostě ji potřebuju vidět.“

Kroutila hlavou a ušklíbla se, aby dala najevo, jak je jí odporný

„Ne,“ trvala na svém.

„Slibuju,“ odpověděl a nebyl si jistý, co vlastně.

Mluvili kvůli Carmen skoro šeptem. Heather si přidržovala župan u krku, aby jí neviděl ňadra. Cítil cigaretový kouř. Zase začala. Dlouhé, přírodně tmavě hnědé vlasy si odbarvila na blond. Než mu otevřela, vykartáčovala si je. „Zkrátím si je, mám jich plné zuby,“ říkávala, aby ho naštvala. „Ani o píď,“ odpovídal, hladil je, stáčel na spáncích a cítil, jak v něm roste touha. „Ani o půl pídě. Miluju je takové. Miluju tebe, miluju tvé vlasy Pojďme do postele.“

„Vyhrožovali mi,“ řekl a lhal, jako jí lhal vždycky, tónem, který vylučoval otázky. „Lidé, se kterými jsem se zapletl v Austrálii. Zjistili, kde žiju.“

„Tady nežiješ, Olivere. Chodíš na návštěvy, když jsem pryč, ne když jsem doma,“ odsekla, jako by odříkávala věty, které ji předem naučil.

„Potřebuju mít jistotu, že je v bezpečí.“

„Je v bezpečí, neměj obavy. V naprostém bezpečí. Začíná si na to zvykat. Ty žiješ na jednom místě, já na druhém, Jillie mi pomáhá o ni pečovat. Je to těžké, ale zvládá to.“

Jillie, au-pair. „Ale ti lidé,“ řekl.

„Olivere. Co tě znám, vždycky byli nějací malí zelení mužíčci, kteří měli přijít v noci a unést nás. Má to i jméno, vždyť víš. Paranoia. Možná je načase, aby sis o tom s někým promluvil.“

„Nevolal někdo zvláštní? Divné dotazy – nějací lidé u dveří, otázky, nabídky na nákup zvláštních věcí?“

„Nejsme v kině, Olivere. Jsme normální lidé a žijeme normální život. My všichni, až na tebe.“

„Nevolal někdo?“ opakoval. „Telefon? Neptali se po mně?“

Než odpověděla, zachytil v jejím zraku záblesk váhání.

„Nějaký muž telefonoval. Třikrát. Brala to Jillie.“

„Pro mě?“

„Myslíš, že kdyby to pro tebe nebylo, že bych se ti o tom zmiňovala?“

„Co říkal? Kdo to byl?“

„‚Povězte Oliverovi, aby zavolal Jacobovi. Číslo zná.‘ Nevěděla jsem, že máš někde schovaného nějakého Jacoba. Doufám, že budete šťastní.“

„Kdy to bylo?“

„Včera a předevčírem. Chtěla jsem ti to říct, až spolu budeme zase mluvit. Tak jo, promiň. No tak běž. Podívej se na ni.“ Ale on se nehnul z místa, jenom ji uchopil za ramena. „Olivere,“ vztekle se vykroutila.

„Nějaký muž ti poslal růže. Minulý týden,“ řekl. „Telefonovalas mi.“

„Máš pravdu. Volala jsem ti a řekla ti o tom.“

„Zopakuj mi to.“

Zhluboka, teatrálně si povzdechla. „Nějaká limuzína mi přivezla růže s pěknou kartičkou. Nevěděla jsem, od koho jsou. Stačí?“

„Ale věděla jsi, že je přivezou. Firma předem zavolala.“

„Firma zatelefonovala. Správně. ‚Máme doručit květiny pro Hawthornovy, kdy bude někdo doma?‘“

„Nebyla to místní firma.“

„Ne, londýnská. Nebyla to Interflora, nebyli to malí zelení mužíčci. Šlo o zvláštní květiny, které poslala až z Londýna nějaká firma, která se na zvláštní květiny specializuje, a kdy je prý budu schopná převzít? ‚Děláte si legraci?‘ namítla jsem. ‚Máte špatné Hawthornovy ‚ Ale neměli, šlo opravdu o nás. ‚Paní Heather a slečna Carmen,‘ řekli. ‚A co tedy zítra v šest večer?‘ Pořád jsem si myslela, že jde o vtip nebo chybu nebo nějaký reklamní trik, dokonce i když jsem zavěsila. A přesně v šest další den se objevila ta limuzína.“

„Jaký druh?“

„Lesklý velký mercedes – to už jsem ti říkala, ne? a šofér v šedé uniformě jako z reklamy ‚Měl byste si obléct kamaše,‘ doporučila jsem mu. Nevěděl, co to jsou kamaše. Tohle jsem ti taky pověděla.“

„Jaké barvy?“

„Šofér?“

„Mercedes.“

„Kovově modrý, nablýskaný jako svatební vůz. Šofér byl bílý, jeho uniforma šedá a ty růže smetanově růžové. S dlouhými stonky, voňavé, čerstvě rozvinuté a k nim vysoká bílá porcelánová váza.“

„A nějaký vzkaz.“

„Správně, Olivere, vzkaz.“

„Nepodepsaný, říkalas.“

„Ne, Olivere, neříkala jsem, že byl nepodepsaný. Řekla jsem, že tam stálo Dvěma krásným dámám od jejich oddaného obdivovatele na firemní cedulce Marshall & Bernsteen, Jermyn Street, Wl. Když jsem jim volala, abych zjistila, kdo by mohl být tím obdivovatelem, ohradili se, že nemají právo sdělovat jméno zákazníků, i kdyby je znali. Tímhle způsobem od anonymních lidí expedují spoustu květin, hlavně kolem svátku svatého Valentýna, který ovšem nebyl, ale jejich zásady jsou celý rok stejné. Stačí? Spokojený?“

„Ještě pořád je máš?“

„Ne, Olivere. Nemám. Měla jsem je chvilku, jak víš, když jsem si myslela, že by mohly být od tebe. Ne proto, že bych po tom nějak zvlášť toužila, ale jsi jediný člověk, kterého znám, co by mohl být tak šílený a udělat takové gesto. Ale mýlila jsem se. Nebyls to ty, jak jsi mi dostatečně laskavým a srozumitelným způsobem sdělil. Uvažovala jsem, že je pošlu zpátky nebo je dám nemocnici, ale pak jsem si řekla k čertu s tím, aspoň někdo mě má rád, a nikdy, za celý svůj život jsem takové růže neviděla a poslali nám je, takže jsem udělala všechno, co se jen dalo, aby vydržely. Rozdrtila jsem konce stonků, rozpustila ve vodě ten malý sáček s práškem a dala je do chladna. Šest jsem dala do Carmenina pokoje a jí se moc líbily, a když už jsem si přestala dělat starosti s tajemnými sexuálními maniaky, byla jsem hrozně zamilovaná do člověka, který je poslal.“

„Vzkaz jsi zahodila?“

„Ten vzkaz by ti nijak nepomohl, Olivere. Byl napsaný v té firmě podle diktátu odesílatele, ověřila jsem si to. Bylo by mi k ničemu, kdybych si lámala hlavu nad rukopisem.“

„Takže kde je?“

„To je moje věc.“

„Kolik těch růží bylo.“

„Víc, než mi kdy někdo dal.“

„Nespočítalas je?“

„Děvčata počítají růže, Olivere. Vždycky. Ne proto, že by byla lačná. Chtějí vědět, jak moc je má někdo rád.“

„Kolik?“

„Třicet.“ Třicet růží. Pět milionů a třicet liber.

„A od té doby už se nikdo neozval,“ zeptal se po chvíli. „Žádný telefon – dopis – nic dalšího?“

„Ne, Olivere, nic dalšího. Přehrabala jsem celý svůj milostný život, který až tak moc místa nezabírá, uvažovala o všech mužích, kteří to mohli dotáhnout na boháče, a jediný, co připadal v úvahu, je Gerald, který se vždycky chystal vyhrát Irskou cenu, ale v mezidobích byl na podpoře. Přesto pořád žiju v naději. Dny ubíhají, ale já sem tam vykouknu z okna, jestli tam náhodou nestojí modrý meďour, aby nás rychle někam převezl, ale obvykle jenom prší.“

Stál u Carmeniny postýlky a díval se na ni. Sklonil se nad ní, dokud necítil její teplo a neslyšel její dech. Zachvěla se jí víčka a vypadalo to, že se probouzí. Heather ho popadla za zápěstí a vyvedla do chodby, pak otevřenými dveřmi na cestu.

„Musíte vypadnout!“ nařídil jí.

Nepochopila ho. „Ne,“ prohlásila. „Ty musíš vypadnout!“

Zíral na ni nevidoucíma očima. Chvěl se. Cítila to chvění v jeho zápěstí, než je pustila.

„Pryč odsud,“ vysvětloval. „Obě. Nechoďte k tvé matce ani k sestrám, na to by se rychle přišlo. Běžte k Norah.“ Norah byla její přítelkyně, se kterou vždycky hodinu probírala každou jejich hádku. „Pověz jí, že musíš na chvíli pryč. Že tě dovádím k šílenství.“

„Jsem zaměstnaná, Olivere. Co mám říct Tobymu?“

„Na něco přijdeš.“

Byla vystrašená. Děsila se toho, co děsilo Olivera, přestože nevěděla, oč jde. „Olivere, proboha.“

„Zavolej Norah ještě dneska večer. Pošlu ti peníze. Kolik budeš potřebovat. Někdo tě přijde navštívit a všechno ti vysvětlí.“

„Proč mi to nevysvětlíš sám?“ vykřikla za ním.

Bylo to jeho tajné místo necelých deset minut jízdy od bungalovu na konci cesty na svážení kmenů, zaříznuté do kopce. Právě tady chodíval trénovat s balonem, roztáčel talíře a žongloval, dokud nezískal zručnost. Tady se ukrýval, když měl strach, že ji ze vzteku nad prázdnem ve své duši uhodí nebo rozmlátí dům nebo se zabije. Sedával v dodávce se staženým oknem a čekal, až se jeho dech zklidní, naslouchal šumění borovic, nočnímu kňourání racků a dunění starostí jiných lidí, přicházejícímu z údolí. Někdy proseděl celou noc s pohledem upřeným na záliv. Jindy se viděl, jak balancuje na vlnolamu za vrcholícího přílivu a odkopává boty, než se po nohách vrhne do pěny. Nebo se moře změnilo v Bospor a on si představoval ty nekonečně křižující menší a větší čluny, které nemají daleko do srážky. Zaparkoval v obvyklém rohu, vypnul motor a vyťukal na zelené klávesnici telefonu ve voze Brockovo číslo. Slyšel měnící se tóny, jak se jeho volání přesměrovávalo, a věděl, že vytočil správné číslo, protože slyšel nějaký ženský hlas, jak mu je přeříkává zpátky, což dělal vždycky, byla to žena z nahrávky, nedosažitelná abstrakce.

„Tady Benjamin pro Jacoba,“ řekl.

Další praskání, následované hlasem Tanbyho, Brockova vychrtlého stínu. Kostlivec Tanby z Cornwallu, který řídí Brockovo auto, když si potřebuje na hodinku schrupnout. Přiveze Brockovi jídlo z čínské restaurace, když se nemůže hnout od stolu. Zastupuje ho, lže za něho, vleče ho nahoru po schodech, když má nohy ztěžklé pitím. Tanby, klidný hlas v bouři, co by ho člověk nejraději upocenýma rukama zaškrtil.

„To je ale překvapení, no konečně, Benjamine!“ zvolal nadšeně. „Lépe pozdě než nikdy, řekl bych.“

„Našel nás,“ prohlásil Oliver.

„Ano, Benjamine, obávám se, že ano. A Kapitán by si kvůli tomu s tebou rád co nejdřív promluvil mezi čtyřma očima. Pokud ti to vyhovuje, odjíždí z tvého zapadákova zítra v jedenáct třicet pět rychlík, stejné místo, stejný postup. A Kapitán vzkazuje, aby sis s sebou vzal kartáček na zuby, pár vycházkových obleků a k nim nějaké doplňky, hlavně boty. Četls noviny, předpokládám?“

„Které noviny?“

„Takže nečetl. Dobrá. Já jenom, že Kapitán nechce, aby ses nějak trápil, víš. Mám vyřídit, ze všichni, na kterých ti záleží, jsou v pořádku. Žádné ztráty v rodině, aspoň zatím ne. Chce, aby ses uklidnil.“

„Které noviny?“

„No, já osobně čtu Express.“

Oliver jel pomalu zpátky do města. Šíjové svaly ho bolely. V těch velkých cévách vedoucích k jeho hlavě se musí dít něco divného. Novinový stánek na nádraží byl zavřený Zamířil do banky, ale ne do té své, a vybral z bankomatu dvě stě liber. Pak zajel na nábřeží a narazil u obvyklého rohového stolku v kavárně na náměstí na Erika, jak jí to, co konzumoval vždycky od odchodu na penzi: játra, hranolky a kašovitý hrášek a k tomu sklenici chilského červeného vína. Eric dělal panáka Map Millerovi a náhradníka za Crazy Gang. Podával si ruce s Bobem Hopem a spal, jak s oblibou říkal, s každým pěkným klukem ve sboru. Když byl Oliver na flámu, Eric to táhl s ním a omlouval se, že mu roky brání držet krok s Oliverovou spotřebou. A když bylo třeba, vzal Eric Olivera do svého bytu, o který se dělil s věčně nemocným mladým kadeřníkem jménem Sandy, a rozložil mu gauč v hale, aby si Oliver mohl pořádně odpočinout, a ráno pak dostal k snídani pečené fazole.

„Jak jdou triky, Eriku?“ zeptal se Oliver a Eric okamžitě povytáhl obarvené klaunské obloukovité obočí. „Jak kdy, můj synu. Poslední dobou není moc poptávka po stařeckých hříčkách s Origami a ptačími hlasy. Myslím, že přichází recese.“

Na stránku vytrženou z diáře napsal Oliver seznam svých představení v příštích dnech.

„Jde o mého poručníka,“ vysvětloval. „Dostal infarkt a chce, abych přijel. A tady je něco navíc.“ Vsunul mu do ruky těch dvě stě liber.

„Hlavně k sobě nebuď moc tvrdý, můj synu,“ varoval ho Eric a zasunul si peníze do světlého kostkovaného saka. „Tys smrt nevymyslel. To Bůh. Bůh nám dluží spoustu odpovědí, zeptej se Sandyho.“

Paní Watmorová na něho čekala. Vypadala bledá a vystrašená, asi tak jako když přišel Cadgwith, aby popadl Sammyho pod krkem.

„Musel volat aspoň tucetkrát,“ vybuchla. „‚Kde je ten Ollie? Vyřiďte mu, že nemá smysl nechávat se zapírat.‘ A pak vím, že stál tady u dveří, zvonil, mlátil do schránky a probudil sousedy.“ Došlo mu, že mluví o Toogoodovi. „Nemůžu mít problémy, Ollie. Ani kvůli tobě. Topím se v dluzích, mám sousedy, nájemníky, mám Sammyho. Už je toho příliš, Olivere, a já nevím proč.“

Myslela si, že ji neposlouchá, protože se skláněl nad stolkem v hale a četl Daily Telegraph, což u něho nebylo zvykem. Nenáviděl noviny, chodil doslova oklikami, aby se jim vyhnul. Takže ji napadlo, že jí to dělá schválně, a chystala se ho napomenout, aby zvedl hlavu od novin a odpověděl jí. Pak se na něho podívala klidněji a z jeho ostražitého postoje svou intuicí vyčetla, že přišlo to, z čeho měla vždycky obavy, že přijde, a že ho ztratila a Sammy taky, že je konec. A věděla, přestože to nedokázala vyjádřit slovy, že celou dobu, co byl s ní, se před něčím skrýval, nejen před svým dítětem a manželstvím, ale také před sebou, před tím, co by její zesnulý manžel nazval své Já. A že si ho to, před čím utkal, ať už šlo o cokoli, ale rozhodně to bylo větší než jeho žena a dítě, nakonec našlo.

PRÁVNÍK NA DOVOLENÉ V TURECKU ZASTŘELEN, četl Oliver. Fotografie Alfreda Winsera, označeného za vedoucího právníka bankovního domu Single & Single z West Endu, na které vypadal přísně v brýlích s kostěnými obroučkami, které si nasazoval, jenom když přijímal novou sekretářku. Identifikace těla se protáhla, protože probíhá celostátní pátrání po vdově, která podle její matky využila nepřítomnosti svého manžela k tomu, aby si na chvíli od všeho odpočinula na dovolené podle svého gusta. Příčina smrti ještě nebyla určena, nevylučuje se vražda, povídá se něco o oživení kurdského terorismu v oblasti.

Sammy stál mezi dveřmi, měl na sobě místo županu jeden z pulovrů po svém zemřelém otci. „Co bude s tím kulečníkem?“ zeptal se.

„Musím jet do Londýna,“ prohlásil Oliver a nezvedl hlavu od novin.

„Na jak dlouho?“

„Pár dní.“

Sammy zmizel. O okamžik později se seshora po schodišti nesl hlas Burla Ivese, který zpíval Už se nikdy neprojedu na tom divokém roveru.

KAPITOLA ŠESTÁ

Pro své setkání s Oliverem po letech odloučení podnikl Brock nejen všechna obvyklá bezpečnostní opatření, ale také jiná, méně obvyklá, avšak diktovaná nenápadnou krizí, k níž se schylovalo v jeho oddělení, a také téměř zbožným pocitem Oliverovy jedinečnosti. Je axiomem Brockovy profese, že by nikdy dva informátoři neměli používat stejný konspirační byt, ale v Oliverově případě trval Brock na domě, který neměl vůbec žádnou konspirační historii. Výsledkem byla zařízená cihlová vila s třemi ložnicemi na okraji Camdenu, sousedící s asijskými potravinami s celonočním provozem na jedné straně a rušnou řeckou restaurací na straně druhé. Nikoho nezajímalo, kdo jde dovnitř nebo ven otlučenými dveřmi čísla 7. Ale Brockova bezpečnostní opatření tímhle neskončila. S Oliverem se možná obtížně vycházelo, ale byl Brockův beránek, jeho jedinečná akvizice a jeho Benjamin, jak dostatečně důrazně ujistil každého člena týmu. Aby nebyl Oliver na nádraží Waterloo usazen do dodávky bez označení, poslal Brock Tanbyho, který na něho počkal na nástupišti a nastoupili spolu do nezajímavého londýnského taxíku, posadili se dozadu a on zaplatil jízdné jako každý jiný počestný občan. A v Camdenu postavil Dereka s Aggií a další stejně nenápadně vypadající mladé členy týmu na oba chodníky s úkolem, aby se přesvědčili, že Oliver, ať už vědomě nebo ne, s sebou nepřivedl nikoho cizího. V našem světě, hlásal Brock s oblibou, udělá člověk nejlíp, když uvažuje podle a ještě to zdvojnásobí. Ale pokud člověk mohl vůbec zjistit, co je pro Olivera dobré, musel také zvyšovat násobky.

Bylo pozdní odpoledne. Když Brock přiletěl minulou noc na letiště Gatwick, jel přímo do své anonymní kanceláře ve Strandu a zatelefonoval jištěnou linkou Aidenu Bellovi. Bell byl velitelem sil pro vnitřní úkoly, pod které Brock v současné době spadal.

„Je to město závislé na jedné firmě,“ prohlásil, když mu vylíčil s patřičnou skepsí sebevražednou teorii kapitána Aliho. „Jde o to, že z člověka udělají buď boháče, nebo mrtvolu. Město si vybralo bohatství.“

„Moudří hoši,“ prohlásil Bell, bývalý voják. „Válečná schůzka zítra po modlitbách. V obchodě.“

A pak jako neklidný pastýř zavolal Brock svým odloučeným pracovištím, jednomu po druhém, začal zabedněným rohovým bytem v Curzon Street, přešel k opravářské dodávce British Telecom na okraji Hyde Parku a odtamtud k výjezdové skupině ve voze z ústředí, vyslané do zapomenutého údolí v nejopuštěnější části Dorsetu. „Co je nového?“ ptal se každého velitele týmu, aniž se obtěžoval představit. Ani pípnutí, pane, zněly zklamané odpovědi. Ani špitnutí, pane. Brockovi se ulevilo. Dej mi čas, říkal si. Dej mi Olivera. Když se pustil do práce, aby převedl provozní náklady do podoby faktury, rozhostilo se kolem něho ticho jako v kostele. Přerušilo je až bzučení přímé linky z Whitehallu a úlisný hlas Porlocka, nejvyššího představeného, holohlavého důstojníka Metropolitní policie. Brock okamžitě stiskl zelený knoflík, který spouštěl magnetofon.

„Kde kčertu lítáte, profesore Brocku?“ vyptával se Porlock rozjařeně a Brock v duchu viděl široký pobavený škleb v Porlockově poďobaném obličeji a napadlo ho jako vždycky, jak někdo tak neskutečně úplatný může tak dlouho bezostyšně chodit po světě.

„Nikde, kam bych se chtěl ještě jednou podívat, věřte mi, Bernarde,“ odpověděl upjatě.

Takhle spolu vždycky mluvili: Jako by jejich vzájemná agrese bylo tréninkové utkání, až na to, že z Brockovy strany šlo o smrtelně vážný boj, ze kterého mohl vyjít vítězně jenom jeden z nich.

„Tak copak byste rád, Bernarde?“ zeptal se Brock. „Říkali mi, že slušní lidé v noci spí.“

„Kdopak zabil Alfreda Winsera?“ vyptával se vemlouvavě Porlock s tím samým dlouhým šklebem.

Brock předstíral, že usilovně pátrá v paměti. „Winser Alfred. Aha, ano. No, asi ho nezabilo běžné nachlazení, že? Aspoň podle papírů. Řekl bych, že vaši hoši by tam měli už být, uvažovat o tom a otravovat místní svými otázkami.“

„Tak proč tam nejsme, Nule? Proč už nás nikdo nemá rád?“

„Bernarde, mě neplatí za to, abych ospravedlňoval úradky elegantních šlechetných pánů ze Scotland Yardu.“ Když mluvil, stále měl před očima ten škádlivý úsměv. Jednoho dne, jestli se ho dožiju, se na něj budu dívat přes mříže, to přísahám.

„Proč ti teplouši z Ministerstva zahraničí trvají na tom, abych počkal na hlášení turecké policie, než mi dovolí, abych na ně vlítnul? V tom má někdo prsty a já myslím, že jste to vy, protože vy se šťouráte všude,“ prohlásil Porlock.

„Tak teď jste mě šokoval, Bernarde. Proč by se měl ubohý celní úředníček dva roky před penzí snažit plést do soukolí justice?“

„Stíháte ty, co perou špinavé peníze, ne? Všichni vědí, že v Single se perou peníze pro Divoký východ. Vždyť mají málem reklamu ve Zlatých stránkách.“

„A co to má společného s náhodnou vraždou pana Alfreda Winsera, Bernarde? Bohužel, nechápu příčinnou souvislost.“

„Winser je spřízněný případ, že? Když zjistíte, kdo zabil Winsera, možná dostanete Tigera. Jasně vidím tu vaši hru s našimi pány z Whitehallu, zvlášť když ji ještě doplní pěkný hnědý nos.“ Předstíral urážlivě noblesní přízvuk a doplnil ho homofóbním šišláním.

„Ať se do toho pustí starý Net. To je práce přesně pro něho.“

Brock se v duchu věnoval modlitbě a rozjímání. Sleduju to v akci, napadlo ho. Teď a tady se to děje právě mně. Porlock se utíká pod ochranu svého chlebodárce a dělá to přímo pod lampou. Zalez zpátky do stínů, říkal si. Jestli jsi lump, tak se jako lump chovej a nesedej vedle mě na týdenních poradách. „Nestíhám ty, co perou špinavé peníze, Bernarde, víte,“ vysvětloval Brock. „Jednou provždy jsem se už kdysi poučil. Jdu po těch penězích. Kdysi dávno jsem se za jedním takovým hnal, to máte pravdu,“ vybavila se mu karikatura jeho liverpoolského dialektu. „Poslal jsem na něho spoustu velmi drahých advokátů a účetních, obrátil ho naruby. O pět let později, po několika milionech liber ze státního rozpočtu mně u soudního přelíčení ukázal dva vztyčené prsty a vyšel ven jako svobodný člověk. Říká se, že soudci se stále příliš zaplétají do svých kliček. Takže vám přeju dobrou noc, Bernarde, a ještě mnoho dalších.“

Ale Porlocka se tímto nezbavil. „Počkejte, Nate.“

„Copak?“

„Co takhle trochu se uvolnit? Znám malý klub v Pimliku. Velmi přátelští lidé; ne všichni mužského pohlaví. Na mě.“ Brock se téměř nahlas rozesmál. „To jste se trochu spletl, Bernarde, ne?“

„Proč prosím vás?“

„Čekal bych, že policisty budou uplácet spíš lumpové. Přece se nebudou uplácet navzájem, aspoň tam, odkud pocházím, se to nedělá.“

Brock zavěsil, odemkl obrovský zabudovaný sejf a vytáhl vázaný, čtvrtkový linkovaný diář, nadepsaný jeho vlastní rukou HYDRA, nalistoval aktuální datum a svým drobným krasopisem do něj zapsal:

0122, nevyžádaný telefonát od vrchního superintendanta Bernarda Porlocka, který vyhledával informace týkající se stavu vyšetřování vraždy A. Winsera. Záznam konverzace ukončen v 0127.

A když vyplnil zbytek faktury, zavolal své ženě do jejich domu v Tonbridge, ačkoli už byly dvě hodiny v noci, a nechal se zasypat historkami o temných úkladech místního ženského spolku, které mu bez dechu sdělovala.

„A ta Simpsonová, Nate, prostě vykročí přímo ke stolku se zavařeninami, popadne sklenici pomerančové marmelády od Mary Ryderové a roztříská ji o podlahu. Pak se obrátí na Mary a prohlásí: ‚Mary Ryderová, jestli se ten tvůj Herbert ještě jednou postaví v jedenáct hodin v noci před mé koupelnové okno s tím svým hnusným ptákem v ruce, poštvu na něho psa a budete toho oba litovat.“‚

Neřekl jí, kde byl ty poslední dny, a Lily se neptala. Občas ji jeho mlčenlivost trápila, ale mnohem častěji to chápala jako vzácné zpovědní tajemství.

Příští ráno přesně v osm třicet mířili Brock a Aiden Bell v taxíku jižně přes řeku. Bell byl pohledný člověk s lehkou elegancí, které ženy v ohrožení věří. Okázale nosil oblek vojenského střihu ze zeleného tvídu.

„Včera v noci jsem obdržel pozvání od jednoho holohlavého svatého Bernarda,“ sděloval mu váhavě polohlasem Brock to tajemství. „Chce, abych s ním šel do jednoho hnusného klubu v Pimliku, který zná, aby mohl získat moje kompromitující fotografie.“

„Jak je ten náš Bernard rafinovaný,“ ušklíbl se Bell a na okamžik sdíleli oba své rozhořčení. „jednou,“ poznamenal Bell.

„Jednou,“ souhlasil Brock.

Bell ani Brock už dávno nebyli tím, čím se jevili. Bell býval voják a Brock, jak připomněl Bernardu Porlockovi, prostý celní úředník. Ale oba v minulosti přidělili do společného týmu a oni věděli, že jeho hlavním úkolem je zalepit umělé trhliny mezi odděleními. Každou druhou sobotu v měsíci pozvali každého člena, který právě nebyl za nějakým úkolem mimo, na oficiální shromáždění, která se konala v pochmurné hranaté budově vedle Temže. Dnes byla mluvčím jedna přemoudřelá žena z Výzkumného, která jim při seznamování s nejnovějším soupisem akcí mezinárodního zločinu sdělila:

– kolik kilogramů jaderného materiálu pro vojenské účely ze zemí bývalého Sovětského svazu se tajně prodalo různým boháčům ze Středního východu;

– kolik tisíc strojních pušek, automatických zbraní, infračervených brýlí, nášlapných min, kuličkových bomb, střel, tanků a děl vybavených falešnými osvědčeními o koncovém uživateli bylo prodáno africkým despotům nebo narkobaronům podporujícím terorismus;

– kolik miliard peněz z drog se rychle převedlo do takzvané bílé ekonomiky;

– kolik tun rafinovaného heroinu bylo přepraveno přes Španělsko a severní Kypr do různých evropských přístavů;

– kolik tun se v posledních dvanácti týdnech dostalo na britský trh, kolik stovek milionů se získalo jejich pouličním prodejem, kolik kilogramů bylo zabaveno, množství zaokrouhleno na miliontinu hrubé hmotnosti;

Ilegální obchod s narkotiky, prohlásila sladkým hlasem, dnes představuje jednu desetinu veškerého světového obchodu.

Američany stojí drogová závislost sedmdesát osm miliard dolarů.

Světová produkce kokainu se za posledních deset let zdvojnásobila, u heroinu vzrostla na trojnásobek. Obrat v tomto průmyslovém odvětví představuje čtyři sta miliard dolarů.

Jihoamerická vojenská elita se v současnosti věnuje místo války drogám. Země neschopné pěstovat vlastní plodiny nabídly své chemické rafinerie a komplikované způsoby dopravy jako prostředek k získání pozice v této oblasti podnikání.

Nezúčastněné vlády jsou na rozpacích. Mají mařit úspěch černé ekonomiky – za předpokladu, že to dokážou –, nebo se podílet na její prosperitě?

V diktaturách, kde nezáleží na veřejném mínění, je odpověď jasná.

V demokraciích existuje dvojí standard – ti, kteří hlásají nulovou toleranci, dostali v černé ekonomice volnou licenci, zatímco těm, kteří volali po její dekriminalizaci, byl nabídnut průvodní list – což byl podle té moudré ženy způsob jak se vplížit do doupěte Hydry.

„Zločin už dávno neexistuje izolovaně od státu, pokud vůbec kdy existoval,“ deklamovala pevným hlasem ředitelky školy loučící se s absolventy. „Zisky jsou dnes příliš vysoké, aby se mohly zločiny ponechat pouze v rukou zločinců. Už dávno nesledujeme dobrodružné desperáty, které odhalí jejich vlastní nemotornost nebo opakování chyb. Když jeden náklad kokainu, který přistane bezpečně v britském přístavu, má cenu sta milionů liber a vedoucí přístavu má plat čtyřicet tisíc, potom se díváme sami na sebe. Na schopnost vedoucího přístavu odolat nepředstavitelnému pokušení. Na nadřízeného tohoto vedoucího. Na policii v docích. A na jejich nadřízené. Na celníky. A jejich nadřízené. Na ty, co prosazují zákon, na bankéře, právníky a správce, kteří odvracejí zrak. Představa, že tito lidé mohou synchronizovat svou součinnost bez ústředního systému řízení a kontroly a aktivní pomoci od lidí na vyšších místech, je absurdní. A právě tady je místo pro Hydru.“

Odněkud se ozvalo cvaknutí, jak se na plátně za ní rozsvítil nákres z neviditelného promítacího přístroje, znázorňující anatomii britského státu v podobě rodokmenu. Byl posetý mnoha hlavami Hydry a zlatými spojnicemi mezi nimi. Brockův pohled si instinktivně vybral Metropolitní policii, které vévodila Porlockova holohlavá silueta připomínající arogantní římský medailon, z níž jako bohatá fontána tryskaly zlaté čáry. Narozen v Cardiffu, v roce 1948, opakoval si Brock. V roce 1970 vstoupil do oblastní policejní jednotky ve West Midlands, dostal důtku za přehnanou horlivost při výkonu povinností, například falšování důkazů. Zdravotní dovolená, doporučen na přestup. V roce 1978 vstoupil do policejní jednotky v liverpoolských docích, provedl velkolepé zajištění drobného drogového gangu, který nerozumně konkuroval zavedenému rivalovi. Tři dny po skončení procesu odjel na placenou dovolenou do Španělska s vůdci řečeného rivalského gangu. Obviněn, že udržuje styk se zločinci, zproštěn viny, doporučen k povýšení. V roce 1985 vyšetřován za údajné přijetí úplatků od jistého vůdce belgického drogového syndikátu. Zproštěn viny, pochválen, doporučen k přestupu. V roce 1992 se objevily v britském bulvárním tisku snímky, na nichž obědval s dvěma příslušníky zprostředkovatelského týmu ilegální srbské armády v erotické restauraci v Birminghamu. Titulek: TEMNÝ PÁN PORLOCK. Na čí straně jste, superintendante? Vysoudil padesát tisíc liber za újmu z křivého nařčení, osvobozen při vnitřním vyšetřování, doporučeno přeložení. Jak se na sebe můžete každé ráno při holení dívat do zrcadla? ptal se Brock v duchu. Odpověď – snadno. Jak spíte v noci? Odpověď – skvěle. Odpověď – mám teflonovou vestu a strach ze smrti. Odpověď – pálím svazky, zastrašuji svědky, kupuji si spojence, chodím zpříma.

Schůzka skončila, jak už takové schůzky zpravidla končí, v náladě veselého zoufalství. Na jedné straně byly oddíly povzbuzeny – ať udělají cokoli, ve válce s lidskou špatností bude vždy proti čemu bojovat. Ale také věděli, že jestli se dožijí tisíce let a všechno jejich snažení bude úspěšné, zasadí věčnému nepříteli alespoň pár hlubokých ran.

Oliver a Brock seděli v plátěných křeslech na zadní zahradě camdenského domu pod slunečníkem v jasných barvách. Před nimi na stole ležel podnos s čajem a sušenkami. Pěkný porcelán, pravý čaj, žádné sáčky, nízké jarní slunce.

„Čajové sáčky se plní prachem,“ řekl Brock, který měl své libůstky „Když chce člověk slušný šálek čaje, musí použít listy, ne prach.“

Oliver se krčil ve stínu slunečníku. Měl na sobě to, v čem přijel: džínsy, kotníkové kožené boty a ucouranou modrou větrovku. Brock si okázale nasadil směšný slamák, který mu členové štábu koupili z legrace to dopoledne v Camden Lock. Oliver se na Brocka nijak nezlobil. Brock si ho nevymyslel, nebalamutil, neuplácel ani nevydíral. Brock se nedopustil na Oliverově duši žádného hříchu, který by už na ní dávno nebyl spáchán. To Oliver, a ne Brock třel lampu a Brock se na Oliverův rozkaz poslušně materializoval.

Je uprostřed zimy a Oliver je trochu blázen. Pouze tohle o sobě ví, nic víc. Původy jeho šílenství, jeho příčiny, trvání ani stupeň nechápe, aspoň teď ne. Jsou někde venku, aspou nějakou dobu, nějaký kus života, nějakých pár dalších brandy. Neonová záře prosincové noci na letišti Heathrow připomněla Oliverovi chlapeckou šatnu v jedné z mnoha internátních škol jeho života. Pocit neskutečna dotvářejí nevkusný lepenkový sob a koledy z nahrávky. Z mycí linky visí zasněžená písmena, která mu přejí mír a radost na zemi. Přihodí se mu cosi úžasného a on dychtí zjistit co. Není opilý, ale v podstatě ani střízlivý. Pár vodek během letu, půl láhve červeného vína ke gumovému kuřeti a potom sklenička nebo dvě Rémy neudělaly z Oliverova pohledu nic jiného, než že zesílily zmatek, který už v něm běsnil. Má jenom příruční zavazadlo a nic k proclení až na nebezpečný kvas v mozku, řádící požár pobouření a vzteku, který propukl tak dávno, že jeho původ není možné nalézt, a táhne mu hlavou jako hurikán, zatímco ostatní příslušníci jeho vnitřního shromáždění postávají kolem v nesmělých dvojicích nebo trojicích a ptají se navzájem, co proboha chce Oliver udělat, aby ho uhasil. Blíží se k různobarevným cedulím, a ty ho, místo přání míru, radosti na zemi a dobré vůle mezi lidmi, žádají, aby se přesně popsal. Je cizincem ve své vlastní zemi? Odpověď – ano, je. Přiletěl z jiné planety? Odpověď – ano, přiletěl. Je modrý? Červený? Zelený? Pohled mu zaletí k telefonu barvy rajských jablek. Je mu povědomý. Nejspíš si ho všiml cestou pryč před třemi dny, a aniž o tom věděl, pojal ho za tajného spojence. Je těžký, horký, živý? Na cedulce vedle stojí: Jestliže chcete mluvit s celním důstojníkem, použijte tento telefon. Použije ho. Tedy vlastně jeho paže se k němu nečekaně natáhne, ruka ho uchopí a přiloží k uchu a jemu je ponechána zodpovědnost za to, co řekne. Telefon zvedne žena a on ženu nečekal. Slyší, jak aspoň dvakrát říká: „Prosím?“ a pak „Máte nějaké přání, pane?“ – z toho plyne, že ho vidí, ačkoli on ji ne. Je pěkná, mladá, stará, přísná? Na tom nezáleží. Se zdvořilostí, která mu je vlastní, odpovídá, že tedy, ano, vlastně by měl přání, rád by, kdyby to šlo, mluvil soukromě, v důvěrné záležitosti s někým, kdo má patřičné pravomoci. Když uslyší ve sluchátku svůj hlas, ohromí ho jeho vyrovnanost. Ovládám se, pomyslí si. A s dokonalým odtržením od svého pozemského já pocítí nepřekonatelnou vděčnost, že se nachází v rukou někoho tak schopného. Tvůj problém je v tom, že jestli nebudeš jednat teď, tak už nikdy, vysvětluje mu sebevědomě jeho pozemské já. Půjdeš ke dnu, utoneš, je to teď, nebo nikdy, člověk je nerad teatrální, ale nastal čas. A jeho pozemské já asi něco z toho říká naživo do červeného telefonu, protože cítí, že ta cizí žena ztuhne a váží slova.

„Pane, zůstaňte prosím, kde jste. Neodcházejte. Náš důstojník u vás bude za okamžik.“

A v tomhle místě má Oliver nepatřičnou vzpomínku na jeden telefonní bar ve Varšavě, kde jste telefonovali dívkám u jiných stolů a ony telefonovaly vám – a přesně tak dospěl k tomu, že kupoval pivo metr osmdesát vysoké učitelce jménem Alicja, která ho varovala, že nikdy nespala s Němci. Tenhle večer se ale objeví drobná žena s atletickou postavou, chlapeckým sestřihem a blou košilí s nárameníky. Je to táž mazaná žena, která ho oslovila „pane“, než promluvil? Nemůže říct, ale ví, že je vystrašená z jeho velikostí, a uvažuje, jestli není cvok. S velkým odstupem ho připraví o jeho drahé sako a náprsní tašku a zlaté manžetové knoflíčky a ručně šité boty a žhnoucí obličej. Udělá krok blíž a s pohledem upřeným vzhůru a vystrčenou bradou se ho ptá na jméno, odkud přijel a v duchu provádí u jeho odpovědí zkoušku na alkohol. Požádá ho o pas. Proklepává si kapsy, nemůže ho jako obvykle najít, pak ho najde, loví, málem upadne ve snaze vyhovět a pak jí ho podává.

„Musí to být někdo vysoce postavený,“ varuje ji, ale ona je příliš zabraná do obracení stránek.

„Tohle je váš jediný pas, že?“

Ano je, odsekává jeho pozemské já pyšně. A málem dodává „má drahá paní“.

„Nemáte dvojí národnost nebo něco podobného, že ne?“

Ne, nemám.

„Takže tohle je pas, se kterým cestujete, ano?“

Ano.

„Gruzie, Rusko?“

Ano.

„A odtamtud jste přiletěl, ano? Z Tbilisi?“

Ne. Z Istanbulu.

„A chtěl jste se mnou mluvit o něčem týkajícím se Istanbulu? Nebo Gruzie?“

Chci mluvit s nějakým vyšším důstojníkem, odpoví Oliver.

Přecházejí chodbu plnou vystrašených Asiatů sedících na kufrech. Vstupují do výslechové místnosti bez oken, se stolem přišroubovaným k podlaze a zrcadlem přišroubovaným na zdi. Ve své autohypnóze si Oliver nevyzván sedá ke stolu a obdivně se na sebe zahledí do zrcadla.

„Takže já vám někoho najdu, jasné?“ pronese ona chladně. „Nechám si váš pas a vy ho dostanete zpátky později, jasné? Někdo přijde, jakmile to bude možné. Jasné?“

Jasné. Všechno je nad slunce jasné. Uplyne půlhodina, dveře se otevírají, ale místo admirála ověšeného zlatými prýmky se objeví vychrtlý blonďáček v bílé košili a kalhotách z uniformy a přináší šálek sladkého čaje a dvě pocukrované sušenky.

„Omlouvám se, pane. To je tou dobou, nezlobte se. Všichni někam odlétají na Vánoce. Přiměřený důstojník už je na cestě k vám. Žádal jste o někoho vyššího, že?“

Ano. Hoch se postaví Oliverovi za záda a dívá se, jak pije čaj.

„Není nad dobrý šálek čaje, když se vrátíte zpátky do staré dobré vlasti, že?“ mluví k Oliverovu odrazu v zrcadle. „Máte nějakou trvalou adresu, pane?“

Oliver mu nadiktuje svou pompézní adresu v Chelsei a chlapec si ji poznačí do notesu.

„Jak dlouho jste vlastně byl v Istanbulu?“

Pár nocí.

„A stačilo to k zařízení toho, co jste potřeboval?“

Ano, vcelku stačilo.

„Zábava, nebo obchod?“

Obchod.

„Už jste tam někdy byl?“

Párkrát.

„Vždycky jezdíte za stejnými lidmi, když jedete do Istanbulu, že?“

Většinou.

„Cestujete často kvůli práci?“

Občas až příliš často.

„Unavuje vás to, že?“

Ano, může. Jak kdy Oliverovo pozemské já začíná být otrávené a vystrašené. Špatná doba, špatné místo, říká si. Pěkný nápad, ale trochu to přehnal. Požádej, ať ti vrátí pas, zavolej si taxi domů, nasaď si velkou noční čepičku, překousni to, pokračuj v životě.

„Čemu se vlastně věnujete?“

Investicím, odpoví Oliver. Správě investic. Portfoliím. Většinou v oblasti rekreačního průmyslu.

„Kam ještě jezdíte? Kromě Istanbulu?“

Moskva. Petrohrad. Gruzie. Vlastně všude, kde to obchod vyžaduje.

„Čeká na vás někdo v Chelsei? Někdo, komu byste měl zatelefonovat? – chápete – říct, že jste v pořádku?“

Vlastně ne.

„Nechceme, aby si někdo dělal starosti, že ne?“

Proboha, ne – veselý smích.

„Koho máte? – Ženu? – Děti?“

Ale ne, ne, díkybohu. Nebo vlastně ještě ne.

„Přítelkyni?“

Nic vážného.

„Tyhle jsou nejlepší, co? Tyhle nic vážného.“

Myslím, že ano.

„Méně problémů.“

Většinou.

Chlapec odchází, Oliver znovu sedí sám, ale ne dlouho. Dveře se otvírají, vchází Brock, nese Oliverův pas a oblečený je ve sváteční uniformě celní služby poprvé, co ho v ní Oliver vidí, a jak se dozví později, poprvé, co si ji Brock za více než dvacet let služby, kdy byl určen na méně významné úkoly, oblékl. A teprve, když je Oliver o několik životů moudřejší, dokáže si představit, že zatímco ho ten chlapec nedbale vyslýchá, Brock stojí na druhé straně zrcadla, snaží se nasoukat do uniformy a nedokáže uvěřit svému štěstí.

„Dobrý večer, pane Single,“ pronese Brock a třese Oliverovou ochablou rukou. „Nebo vám můžu říkat Olivere, abychom si to nepletli s vaším váženým otcem?“

Slunečník byl rozdělený na zelené a oranžové čtvrtiny Oliver seděl pod zelenou částí a jeho velká tvář měla nažloutlý odstín. Ale Brockův slamák vesele svítil a pronikavé oči pod odvážnou krempou zářily skřítkovským veselím.

„Tak kdo řekl Tigerovi, kde tě má hledat?“ zeptal se Brock klidně, jako by spíš nadhazoval téma, než vyžadoval odpověď. „Není přece jasnovidec, že? Není vševědoucí. S ušima všude. Nebo ano? Kdo mluvil?“

„No přece ty, pravděpodobně,“ odsekl Oliver hrubě.

„Tak já? A proč bych to měl dělat?“

„Nejspíš máš nový plán.“

Brockův úsměv zůstal spokojeně na svém místě. V duchu vyhodnocoval svůj jedinečný úlovek, přemýšlel, co se s ním stalo za roky, co byl v závětří. Jsi starší o jedno manželství, dítě a rozvod, přemítal. A já pořád věrný tomu, co mám, díkybohu. Pátral v Oliverovi po známkách opotřebovanosti, ale žádné nespatřil. Jsi hotový produkt, ale nevíš o tom, uvažoval a vybavil si jiné informátory, kterým hledal novou identitu. Myslíš si, že svět přijde a změní tě, ale k tomu nikdy nedojde. Zůstaneš, kým jsi, dokud nezemřeš.

„Možná že máš nějaký nový plán,“ odporoval Brock rozmarně.

„No skvělé. Jasně. Scházíš mi, tati. Pojď, obejmeme se a udobříme. Co jsme si, to jsme si. Rozhodně.“

„Mohl jsi to udělat. Už tě znám. Zastesklo se ti po domově. Neunesl jsi pocit viny. Koneckonců, pokud mě paměť neklame, rozmyslel sis to několikrát i s odstupným. Nejdříve jsi váhal. Pak to bylo – ne, Nate, ani nápad. A potom – ano, beru. Říkal jsem si, žes mohl stejně obrátit i v případě Tigera.“

„Víš zatraceně dobře, že odstupné jsem si vzal kvůli Carmen,“ vyštěkl Oliver ze stínu na druhé straně stolku.

„Ale tohle je taky kvůli Carmen. Mohlo by být. Dobrých pět milionů. Třeba jste s Tigerem uzavřeli smlouvu, napadlo mě. Tiger přijde s penězi a Oliver se synovskou láskou. Živě si dokážu představit, že za pětimilionovou splátku na účet Carmen by se synovská láska znovu dala získat. Jaký by to jinak mělo smysl? Já aspoň žádný nevidím, alespoň z Tigerova pohledu. Není to, jako by zakopal tašku pětilibrovek na rodinný pozemek, že ne?“ Žádná odpověď. Ani žádnou nečekal. „Nemůže se, až je bude za rok potřebovat, vrátit s rýčem a lucernou a zase je vykopat, co?“ Pořád nic. „Dokonce ani další čtvrtstoletí nepatří Carmen. Co si Tiger kupuje za svých pět milionů babek? Jeho vnučka o něm přece nikdy neslyšela. A když bude po tvém, ani neuslyší. Ale určitě si něco koupil. Takže mě napadlo – třeba si tím kupuje našeho Olivera – proč ne? Lidé se mění, říkal jsem si, láska vítězí. Třeba jste se skutečně objali a udobřili. A tohle pětimilionové cukrátko mělo zahnat hořkou pachuť. Všechno je možné.“

Oliver v naprosto nečekaném gestu rezignovaně rozhodil paže, protáhl si je, až v nich zapraskalo, pak je nechal žuchnout zase dolů. „Jsi zatraceně k smíchu a ty to víš,“ vmetl Brockovi bez okázalého nepřátelství.

„Někdo mu to řekl,“ trval na svém Brock. „Přece tě nenašel jenom tak zničehonic, Olivere. Nějaký ptáček mu zazpíval do ouška.“

„Kdo zabil Winsera?“ vyrazil Oliver do protiútoku. „Ale tohle mě nezajímá, to přece víš. A už vůbec ne, když si představím ty skvělé řady kandidátů. Mezi váženými klienty bankovního domu Single je dnes více mizerů než v celém archivu Scotland Yardu. Podle mého názoru to mohl být kterýkoli z nich.“ Nikdy ho člověk nedoběhne, napadlo Brocka při pohledu na nasupeného Olivera: nikdy ho neoblafneš, neodvedeš jeho pozornost, už dávno si v duchu promyslel i ty nejhorší varianty. A na tobě je, abys mu sdělil, které z nich platí. Někteří vyšetřovatelé, které Brock znal, si mysleli, když jednali s informátory, že jsou všemohoucí jako bůh. Ale ne tak Brock, to on nikdy, a už rozhodně ne v případě Olivera. S Oliverem se Brock cítil jako trpěný host s možností, že bude kdykoli vyhozen. „Podle jistého mého našeptávače ho zabil tvůj přítel Alix Hoban z Trans-Finanz Vídeň a pomáhala mu přitom celá kohorta dalších chuligánů. A během práce si taky telefonoval. Domníváme se, že někomu hlásil, jak pokračuje. Ale celé to držíme pod pokličkou, protože nechceme, aby se k bance Single obrátila něčí nežádoucí pozornost.“

Oliver čekal na druhou část této informace, ale když zjistil, že se žádné nedočká, položil si bradu do dlaně a loket na své velké koleno a pohlédl zkoumavě na Brocka. „Trans-Finanz Vídeň, pokud si dobře vzpomínám, byla dceřinou společností Andorské První vlajkové stavební společnosti,“ promluvil přes tlusté prsty

„A stále je, Olivere, stále je. Paměť máš stejně dobrou jako dřív.“

„To já jsem založil tuhle zatracenou společnost, že?“

„Teď když jsi to zmínil, věřím, že je to skutečně tak.“

„A První vlajková je výsostným panstvím Jevgenije a Michaila Orlovových, největších klientů banky Single. Nebo se to změnilo?“

Oliverův tón nezakolísal. Ale přesto si Brock všiml, že ho stálo velké úsilí vyslovit jméno Orlov.

„Ne, Olivere, myslím, že ne. Vládnou napjaté vztahy, ale vcelku vzato mohu říct, že tvoji staří přátelé, bratři Orlovové jsou stále pro Single jednička.“

„A Alix Hoban je stále jejich člověk?“

„Ano, Hoban je stále člověk Orlovových.“

„Pořád patří do rodiny“

„Pořád patří do rodiny, to se také nezměnilo. Je na jejich výplatní listině, plní jejich příkazy, ať už si bokem dělá, co chce.“

„Tak proč Hoban zabil Winsera?“ Oliver, zmatený svými vlastními úvahami, se mračil do svých obrovských dlaní, jako by z nich četl. „Proč člověk Orlovových zabil Tigerova člověka? Jevgenij Tigera miloval. Víceméně. Dokud spolu bohatli. A Michail také. Tiger jim oplácel stejným. Co se změnilo, Nate? Co se tady děje?“

Brock rozhodně nepočítal s tím, že se dostanou tak daleko takhle brzy. Spíš si toužebně představoval pomalý postup, kdy dojde k odhalení pravdy. Ale s Oliverem člověk nikdy nemohl předvídat, a proto nebyl překvapený. Necháš ho, aby tě předešel, kráčíš v jeho šlépějích a cestou měníš svůj plán trasy.

„No, bohužel jde o jeden z těch případů, kdy se láska změní v hořkost, Olivere,“ vysvětloval opatrně. „Zhoupnutí kyvadla, dalo by se říct. Jedna z těch změn počasí, ke které dochází i v těch nejlepších rodinách, bohužel,“ Oliver mu nepodal pomocnou ruku, a tak pokračoval. „K bratrům se štěstí obrátilo zády.“

„Jak to myslíš?“

„Některé operace se jim vymkly z rukou.“ Brock se procházel po horkých uhlících a Oliver to věděl. Brock dával jména Oliverovým nejhorším tušením, vyvolával nepokojné duchy minulosti a přidával ke starým hrůzám nové. „Došlo k zabavení velkého balíku peněz Jevgenije a Michaila ještě předtím, než ho mohli v Single recyklovat.“

„Máš na mysli dříve, než se dostal do První vlajkové?“

„Mám na mysli, zatímco ještě stále čekal.“

„Kde?“

„Všude. Všechny země nespolupracovaly. Většina ano.“

„Všechny malé bankovní účty, které jsme otevřeli?“

„Už nejsou tak malé. Na nejmenším bylo kolem devíti milionů liber. Na účtech ve Španělsku skoro osmdesát pět. Podle mě začali být Orlovové trochu neopatrní. Nechávat na účtech takové sumy! Kdyby je aspoň uložili do krátkodobých obligací, zatímco čekali, ale to ne.“

Oliver znovu schoval tvář do dlaní jako do nějakého úkrytu.

„Navíc bratrům zabavili jednu z lodí, která převážela nepříjemný náklad,“ dodal Brock.

„Kam měla namířeno?“

„Do Evropy. To je jedno. Co na tom záleží?“

„Do Liverpoolu?“

„Tak jo, do Liverpoolu. Přímo nebo nepřímo to bylo určeno pro Liverpool – stačí ti to, Olivere? Vždyt víš, jací jsou tihle ruští šejdíři. Když jsi u nich v milosti, nemůžeš udělat nic špatně. Když si myslí, žes je podrazil, vyhodí ti do vzduchu kancelář, pošlou oknem do ložnice raketu a ženu ti zastřelí ve frontě na ryby. Takoví přesně jsou.“

„Která to byla loď?“

„Svobodný Tallinn.“

„Z Oděsy.“

„Správně.“

„Kdo ji zabavil?“

„Jenom Rusové, Olivere. Jejich vlastní lidé. Ruské zvláštní jednotky v ruských vodách. Koneckonců to jenom Rusové zaútočili na Rusy.“

„Ale vy jste jim dali tip.“

„Ne, tohle jsme právě neudělali. Udělal to někdo jiný Třeba si Orlovové mysleli, že je udal Alfie. Ale jsou to jenom pouhé dohady.“

Oliver zabořil obličej ještě hlouběji do dlaní, jako by pokračoval v poradě se svým druhým já. „Winser Orlovovy nepodrazil. To já,“ prohlásil hrobovým hlasem. „Na Heathrow Hoban zastřelil špatného kurýra.“

Brockův vztek, když ho dal najevo, dokázal i trochu vystrašit. Objevil se zničehonic a stáhl mu rysy jako posmrtná maska. „Nikdo je kčertu nepodrazil,“ zavrčel. „Člověk přece lumpy nepodráží. Ti se chytají. Jevgenij Orlov je zkažený gruzínský gangster. A jeho debilní bratr taky.“

„Nejsou Gruzínci. Jenom jimi chtějí být,“ zamumlal Oliver. „A Michail není debil. Je jiný, to je všechno.“ Pomyslel na Sammyho Watmora.

„Tiger pral pro Orlovovy jejich prachy a Winser byl jeho komplic, který všechno stoprocentně schvaloval. To není zrada, Olivere. To je spravedlnost. A tu jsi přece chtěl, pokud se pamatuju. Chtěl jsi v tomhle světě nastolit právo. A to děláme. Nic se nezměnilo. Nikdy jsem ti nesliboval, že to zvládneme nějakým kouzelným práškem. To spravedlnost neumí.“

„Slíbils, že počkáš!“ – stále z hloubi dlaní.

„Ale já jsem přece čekal. Slíbil jsem ti rok, trvalo mi to čtyři. Jeden, abych tě uklidil. Další, abych se vydal po papírových stopách kolem světa. Další rok uběhl, než jsem přesvědčil dámy a pány ve Whitehallu, aby si vytáhli palce ze zadků, a čtvrtý, než si uvědomili, že ne všichni britští policisté jsou báječní a ne všichni britští úředníci andělé. Mohl jsi za tu dobu odjet kamkoli do světa. Musela to být Anglie. Byla to tvá volba, ne moje. Ty sis vybral spálené mosty a útěk, sňatek, dceru, její nadaci, tuhle zemi. Za ty čtyři roky Jevgenij Orlov a jeho bratr Michail zaplavovali to, čemu říkáme svobodný svět, všemi myslitelnými špinavostmi, ke kterým se jenom dostali, od afghánského heroinu pro puberťáky až po český semtex pro irské mírotvůrce a ruské jaderné roznětky pro demokraty ze Středního východu. A Tiger, tvůj otec, je finančně podporoval, pral jejich výtěžky a stlal jim postele. A to nemluvím o tom, co si sám nahrabal. Nesmíš se na mě zlobit, ale po čtyřech letech už jsme začali být trošku netrpěliví.“

„Slíbils, že mu neublížíš.“

„Vždyť já mu kčertu neublížil. Ani teď mu neubližuju. To Orlovové. A jestli si nějaká banda grázlů chce navzájem vystřelit mozek z hlavy a udávat navzájem své zásilky do Liverpoolu, já jim k tomu jenom zatleskám. Nemám rád tvého otce, Olivere. S tím se smiř. Jsem, jaký jsem. Nezměnil jsem se. A Tiger taky ne.“

„Kde je teď?“

Brock se pohrdavě zasmál. „V hlubokém šoku, kde jinde? Neutěšitelný, pláče hořké slzy. Všechno se dozvíš z tiskových zpráv. Alfie Winser byl jeho dlouholetý přítel a spolubojovník, jak si s potěšením přečteš. Plahočili se stejnou cestou a sdíleli stejné ideály. Amen.“ Oliver stále vyčkával. „Je zalezlý,“ prohlásil Brock už bez sarkasmu. „Zmizel z našich obrazovek. Nikde žádný signál, prostě zmizel z radarů. Půl hodiny poté, co se doslechl o Winserově smrti, vykráčel z kanceláře, stavil se ve svém bytě, znovu vyšel ven a od té doby po něm není vidu ani slechu. Je to už šestý den, co nezavolal, neposlal fax, e-mail ani pohlednici. To je v Tigerově životě bezprecedentní. Jeden den bez telefonátu od něho znamená národní poplach. Šest, to už je apokalypsa. Zaměstnanci se ho snaží ze všech sil krýt, občas zavolají do jeho známých putyk, plus někomu, kdo by se mohl třeba ztratit s ním, a dělají, co je v jejich silách, aby nepropukla bouře.“

„Kde je Massingham?“ – Massingham, Tigerův velící důstojník.

Brockův výraz se nezměnil, ani hlas. Jeho tón zastal odmítavý, pohrdavý.

„Opravuje ploty. Lítá po světě. Uhlazuje zákazníkům peří.“

„Všechno kvůli Winserovi?“

Brock dělal, že neslyší. „Massingham čas od času zatelefonuje, většinou aby se zeptal, jestli někdo něco neslyšel. Kromě toho moc řečí nenadělá. Ne po telefonu. To už je Massingham. Když na to člověk myslí, jsou všichni stejní.“ Mlčky uvažovali, až Brock nahlas pojmenuje tu strašnou myšlenku, která vyklíčila v Oliverově hlavě. „Tiger by samozřejmě mohl být mrtvý, což by bylo dobré – pro společnost, a pro tebe nakonec taky,“ s nadějí, že vyburcuje Olivera z jeho polomu. Ale Oliver se nedal rušit. „Takový čestný způsob by u Tigera znamenal dost velkou proměnu, musím říct. Ale obávám se, že by nevěděl, kde najít dveře.“ Nic. „A k tomu všemu se najednou objeví a nechá svým švýcarským bankéřem převést pět milionů liber na konto Carmeniny nadace. Tohle zpravidla mrtví chlapi nedělají, řekl bych.“

„A třicet.“

„Cože? Poslední dobou nějak špatně slyším, Olivere.“

„Pět milionů a třicet liber,“ opravil ho Oliver hlasitějším, vzteklejším tónem. Tak do kterého pekla ses odebral teď? měl Brock chuť se zeptat, když Oliver dál zíral do prázdna před sebou. A když se mi podaří tě z tohohle vytáhnout, do kterého pekla spadneš příště? „Poslal jim květiny,“ vysvětloval Oliver.

„Poslal kdo? O kom to mluvíš?“

„Tiger poslal Carmen a Heather květiny. Minulý týden z Londýna mercedesem se šoférem. Ví, kde žijí a co jsou zač. Odněkud zatelefonoval objednávku, nadiktoval směšnou kartičku, na kterou se podepsal jako obdivovatel. Do jednoho květinářství ve West Endu.“ Oliver zašátral v saku, poplácal se po kapsách, až konečně našel lístek papíru a podal ho Brockovi. „Tady. Marshall & Bernsteen. Třicet zatracených růží. Růžových. Pět milionů a třicet liber. Třicet stříbrných. Říká, že mě konečně vyčenichal. Že ví, kde ji najde, kdykoli bude potřeba. Že mu patří. Carmen. Říká – Oliver může utéct, ale nemůže se skrýt. Chci pro ni ochranu, Nate. A aby někdo promluvil s Heather. Chci, aby se to dozvěděla. Nechci, aby do toho byly zatažené. A aby na ně někdy jenom pohlédl.“

Brockovo nečekané mlčení sice dovádělo Olivera k šílenství, ale současně musel přiznat, že ho obdivuje. Brock člověka nevaroval. Neřekl: „Počkej chvíli.“ Prostě přestal mluvit, dokud si věci nesrovnal a neudělal si na ně názor.

„Mohl by to říct,“ souhlasil Brock nakonec. „Mohl by ale říct i něco jiného, ne?“

„Co jako?“ zeptal se agresivně Oliver.

Brock ho znovu nechal čekat. „Třeba, že mu na stará kolena schází společnost, Olivere.“

Oliver zachumlaný do límce své větrovky sledoval Brocka, který přešel přes zahradu, zaklepal na francouzské okno a zavolal: „Tanby!“ Spatřil, jak se vynořila nějaká štíhlounká dívka, vysoká jako on, ale v kondici. Vystouplé lícní kosti, dlouhé blond vlasy do ohonu a to, co vysoké dívky dělají, když přenesou váhu na jednu nohu a zvednou druhý bok. Zaslechl, jak se skotským přízvukem říká: „Tanby odjel, Nate.“ Spatřil, jak jí Brock podal ten kus papíru s názvem květinářství. Dívka poslouchala a přečetla si jméno. Uslyšel Brockovo mumlání a ve své představivosti mu dal zřetelnou podobu: Chci vědět, kdo minulý týden bral objednávku na třicet růží do Abbot Quay na jméno Hawthorne a mercedes se šoférem, který je doručil – dívka přikyvovala – chci vědět, jak bylo to auto a kytky zaplacené, chci znát místo, čas, datum, délku toho telefonátu a popis hlasu volajícího, pokud si ho nenahráli, což by mohli, protože to tak dělá spousta firem. Měl pocit, že přes Brockovo rameno zachytil dívčin pohled, a mávl rukou, jenže ona už mířila dovnitř.

„Takže, copak jsi s nimi udělal, Olivere?“ zeptal se Brock příjemně, když se znovu posadil.

„S květinami?“

„Nech zatraceně těch hloupostí.“

„Poslal jsem je do Northamptonu k její nejlepší kamarádce. Pokud pojedou. K Norah. Neprovdané lesbě.“

„Co přesně chceš, abych jí řekl?“

„Že stojím na správné straně. Možná jsem zrádce, ale nejsem zločinec. Bylo správné, že se mnou měla dítě.“

Brock slyšel v Oliverově hlase nestrannost, díval se, jak vstává, škrábe se na hlavě, na rameni, pak se rozhlíží, jakoby všechno kolem sebe viděl poprvé – malou zahradu, rozkvétající jabloň, rachot dopravy z druhé strany zdi, zadní části viktoriánských domků, každý obklopený zahrádkou, skleníky, jeden za druhým. Díval se, jak se znovu posadil. Čekal jako kněz na návrat kajícníka.

„Pro muže jako Tiger musí být těžké utíkat a skrývat se, v jeho věku,“ hloubal provokativně nahlas a řekl si, že je načase přerušit Oliverovo snění. „Pokud to dělá.“ Žádná odpověď. „V jednu chvíli si pochutnává na dobrém jídle, nechává se vozit rolls-roycem, všechny systémy sebeklamu pěkně spuštěné, žádná hrubost, žádné holé pěsti. A pak najednou Alfiemu ustřelí hlavu a Tigera napadne, že je třeba na řadě. Člověka najednou zamrazí, dokážu si to živě představit. Příliš mnoho samoty pro šedesátníka. Asi bych nechtěl mít jeho sny, co ty na to?“

„Mlč už!“ okřikl ho Oliver.

Brocka to nezastrášilo. Smutně potřásl hlavou. „A pak jsem tady já, že?“

„Co je s tebou?“

„Honím se patnáct let za jedním chlápkem. Spřádám proti němu plány, vlasy mi zbělely, zanedbávám ženu. Trápím se a dělám si starosti jak ho načapat s holým zadkem. A pak najednou vím, že se krčí někde v díře před psy, co po něm jdou, a že ho chci z té díry vytáhnout, dát mu šálek horkého čaje a nabídnout úplnou amnestii.“

„Kecy,“ prohlásil Oliver, zatímco si ho Brock pohledem mrkajících oček měřil zpod krempy svého slamáku.

„A ty jsi dvakrát takový jako já, Olivere, když přijde na pěkné pocity. Viděl jsem to. Takže když si to tak vezmeš, jde o to, kdo ho najde první. Ty, nebo bratři Orlovové a jejich veselá kopa.“

Oliver pohlédl přes trávník k místu, kde stála ta dívka, ale bylo to už dávno, co odešla. Nakrčil svůj velký obličej, když zahlédl, jak se nějaký venkovan rozčiluje nad rámusem městské dopravy. Pak promluvil nahlas a důrazně, každé slovo měl dopředu promyšlené. „Nic víc už nedělám. Udělal jsem pro tebe všechno. Chci ochranu pro Carmen a její matku. Víc mě nezajímá. Najdu si nové jméno a usadím se na nějakém jiném místě. Víc nedělám.“

„Tak kdo ho najde?“

„Vy přece.“

„Nemáme vybavení. Jsme malí, britští a chudí.“

„Kecy. Jste sakra velká tajná armáda. Pracoval jsem s vámi.“

Brock zavrtěl hlavou. „Nemůžu přece poslat jednotky svých dětí po světě, aby honily nějakou divokou husu, Olivere. Nemůžu vytroubit svůj zájem každému zahraničnímu policistovi v telefonním seznamu. Jestli je Tiger ve Španělsku, budu muset po kolenou ke Španělům, a než si mě všimnou, práskne do bot a já si o sobě přečtu ve španělských novinách, až na to, že španělsky neumím.“

„Tak se to nauč!“ utrhl se na něj Oliver neurvale.

„Jestli je v Itálii, budou to Italové, v Německu Němci, v Africe Afričané, v Pákistánu Pákistánci, v Turecku Turci a pokaždé to bude stejné. Budu leštit kliky a nikdy nebudu vědět, kde je naši bratři vyleštili už líp a dřív. Jestli zmizel někde v Karibiku, prohledají každý ostrov a podplatí každou telegrafní tyč, dřív než já vůbec zvednu sluchátko.“

„Tak se hoň za někým jiným. Vždyť je jich kolem spousta.“

„Ale ty,“ opřel se Brock a prohlížel si Olivera s jakousi smutnou závistí, „ty ho ucítíš, poznáš, prožiješ už jenom pouhým nádechem. Znáš ho líp než sám sebe. Znáš jeho domy, jeho finty, jeho ženy a víš, co si dá k snídani, ještě než si to objedná. Máš ho tady.“ Poklepal si jednou upravenou dlaní na hruď, zatímco Oliver sténal ne, ne. „Dřív než vůbec vyrazíš, jseš už ve třech čtvrtinách cesty k němu. Řekl jsem snad něco špatného?“

Oliver vrtěl hlavou jako Sammy Watmore. Zabiješ svého otce jednou a hotovo, přemítal. Nebudu nic takového dělat, slyšíš? Už jsem si to užil. Tehdy před čtyřmi lety, užil jsem si toho, dřív než to všechno začalo. „Najdi si nějakého jiného vola,“ prohlásil chraplavě.

„Je to pořád dokola, Olivere. Brácha Brock se s ním sejde kdykoli, kdekoli, bez es v rukávu. To mu vzkazuju. Jestli se na mě nepamatuje, tak mu připomeň. Mladý celní úředník Brock z Liverpoolu, ten, kterému jsi radil po procesu s tureckými ingoty, aby se poohlédnul po nějaké jiné práci. Pověz mu: Brock souhlasí, pokud souhlasíš ty. Brockovy dveře jsou otevřené dvacet čtyři hodiny denně. Má mé slovo.“

Oliver s rukama složenýma na hrudi se oddal jakési soukromé modlitbě. „Nikdy,“ zamumlal.

„Co nikdy?“

„Tiger to nikdy neudělá. Nikdy nezradí. Je to moje věc, ne jeho.“

„To jsou hovadiny, a ty to víš. Řekni mu, že Brock věří v tvůrčí diskusi, stejně jako on. Mám jisté schopnosti a patří k nim i zapomnětlivost. Pověz mu, že jde o hru s pamětí. Já zapomínám, on si pamatuje. Žádný veřejný výslech, žádný proces, žádné vězení, žádná konfiskace jmění, ovšem za předpokladu, že mu paměť dobře slouží. Všechno v soukromí, jen mezi námi, a jako vrchol všeho záruka beztrestnosti. Tohle je Aggie.“

Vysoká dívka přinesla čaj. „Ahoj,“ pozdravil Oliver.

„Ahoj,“ řekla Aggie.

„Co si musí pamatovat?“ zeptal se Oliver, když byla z doslechu.

„Už jsem zapomněl,“ prohlásil Brock. Ale potom dodal: „On už bude vědět. Ty taky. Chci Hydru. Chci ty méně dokonalé poldy a přeplácené státní úředníky, kteří se mu upsali kvůli druhé penzi. Úplatné poslance a právníky v hedvábných košilích a obchodníky bez skrupulí s honosnými adresami. Zahraniční mě nezajímají. V cizině ať se postarají sami. V Anglii. Ty kolem. V sousedství.“ Oliver povolil kolena, potom je rychle dal k sobě a objal prsty, zatímco upíral pohled na trávník, jako by rostl na jeho hrobě. „Tiger je tvůj Everest, Olivere. Nepřekonáš ho, pokud se ho nevzdáš,“ pronesl Brock zbožně a vytáhl z vnitřní kapsičky odřenou koženou náprsní tašku, kterou dostal od své ženy Lily k třicátým narozeninám. „Viděls někde na cestách tohohle chlápka?“ zeptal se jemně. A podal Oliverovi černobílou fotografii silného holohlavého muže, vycházejícího z nějakého nočního klubu v důvěrném objetí s mladou ženou ve spodním prádle. „Starý kámoš tvého táty ještě z dob Liverpoolu. Dnes velmi zasloužilý úplatný důstojník Scotland Yardu, se skvělými konexemi po celé zemi.“

„Proč nemá paruku?“ zeptal se Oliver nejapně.

„Protože je zatraceně drzý,“ odsekl Brock ostře. „Protože provádí na veřejnosti, co by jiní hajzlové nedělali ani v soukromí. Tak se dostal nahoru. Jak se jmenuje, Olivere? Určitě ses s ním setkal, že?“

„Bernard,“ vrátil mu Oliver fotografii. „Bernard, to je pravda. Jak dál?“

„To nevím. Párkrát se stavil na Curzon Street. Tiger ho přivedl do právního oddělení a my jsme mu poskytli vilu v Algarve.“

„Na dovolenou?“

„Darem.“

„To si snad děláš srandu. Za co?“

„Jak to mám vědět? Mým úkolem byl převod vlastnických práv. Nejdříve šlo o prodej. Připravovali jsme šeky, pak Alfie prohlásil, že nebudou žádné peníze, jenom drž hubu a podepiš to. Tak jsem ji držel a podepsal.“

„Takže je to Bernard.“

„Holohlavý Bernard,“ souhlasil Oliver. „Taky potom poobědval.“

„V Katčině kolébce?“

„Kde jinde?“

„Ty přece nezapomínáš příjmení, že?“

„Žádné neměl. Je to Bernard, ze zahraniční společnosti.“

„Jak se jmenuje?“

„Nebyla to společnost, šlo o nadaci. Společnost patřila nadaci. Dlouhá paže, potom další.“

„Ta nadace se jmenovala jak?“

„Derviš, se sídlem ve Vaduzu. Nadace Derviš. Tiger to tehdy obrátil v žert. ‚Tohle je Bernard, náš tančící derviš.‘ Bernardovi patří Derviš, Derviši společnost a společnosti dům.“

„A jak se jmenovala ta společnost patřící Nadaci Derviš?“

„Bylo v tom něco přelétavého. Nebeské světlo, Skřivan, Letec.“

„Nebeská modř?“

„Holding Nebeská modř, Antigua.“

„Tak proč jsi mi to kčertu neřekl hned?“

„Protože ses kčertu na to neptal,“ odsekl Oliver stejně vztekle. „Kdybys mě požádal, abych se poohlédl po Bernardovi, poohlédl bych se po Bernardovi.“

„To se v Single často rozdělovaly zadarmo vily?“

„Aspoň o tom nevím.“

„Přišel ještě někdo kromě Bernarda k vile takhle lacino?“

„Ne, ale Bernard má taky motorový člun. Jeden z těch superlehkých, s dlouhou přídí. Dělali jsme si legraci, aby s ním moc nehoupal, kdyby na volném moři obdělával nějakou ženskou.“

„Čí to byl vtip?“

„Winserův. A teď mě omluv, musím cvičit.“

Za Brockova přihlížení se Oliver narovnal, prohrábl si oběma rukama vlasy, jako by ho svědila hlava, a odkolébal se k domu.

KAPITOLA SEDMÁ

„Olivere! Pojď laskavě sem, prosím. Jistí velmi významní pánové by se s tebou rádi seznámili. Noví klienti plní nových nápadů. Přímo tady v ulici. Ale bleskově, buď tak hodný.“

To do své náruče nevolá Olivera Elsie Watmorová, ale sám Tiger na vnitřní telefonní lince. Není to Pam Hawsleyová, naše tisíciletá Ledová panna, ani Randy Massingham, náš personální šéf a šminkovaný Cassius. Je to Ten muž, živě, zosobnění hlasu osudu. Je jaro, podobně jako teď, ale před pěti lety. A je to také jaro mladého života našeho nadějného juniora a jediného partnera, který čerstvě dokončil práva, našeho careviče, jasného dědice královského rodu Singlů. Oliver je v Single tři měsíce. Je to jeho zaslíbená země, tvrdě vybojovaný cíl po plahočení privilegovaným anglickým školstvím. Ale navzdory všemu ponížení a ústrkům, navzdory jizvám, které mu zanechalo zdánlivě nekonečné procesí chův, domácích učitelů a internátních škol, dosáhl vzdáleného břehu, stal se kvalifikovaným právním zástupcem jako jeho otec, designovaným snaživcem, plným mladického zápalu, opilým, zamilovaným do všeho kolem.

A je toho spousta, co ho může rozpálit. Single na počátku devadesátých let není pouhou další firmou zabývající se riskantními kapitálovými investicemi, o čemž svědčí finanční rubriky: Single je „Donkichotem Gorbačovova Nového východu“ – Financial Times – „neohroženě jdoucím tam, kde menší banky váhají.“ Single „nezvykle riskuje“, – Telegraph – „když křižuje státy komunistického bloku s novým vzhledem ve snaze najít příležitost, zdravý rozvoj a vzájemný prospěch v duchu perestrojky“ – Independent. Single, jak pravil její zakladatel vhodně přezdívaný Tiger, „je ochotná naslouchat komukoli, kdykoli a kdekoli“, při svých záměrech uposlechnout „největší výzvy komerčního světa dneška“. Tiger nemluví o ničem menším než o „vzhledu tržně orientovaného Sovětského svazu“. Single používá „odlišnou sadu nástrojů, je pohotovější, odvážnější, menší, mladší, cestuje snáze“ než starobylé molochy nedávné minulosti Economist. Olivera měli nejdříve poslat na zkušenou do HIeinwort, Chase nebo Barings, Tiger má ujištění i pro ně: „Jsme průkopnická firma. Chceme od něho to nejlepší a chceme to teď.“

Co chce Oliver od Single, je neméně obdivuhodné. „Práce po boku mého otce pro mě bude velkým přínosem,“ vysvětluje sympatické novinářce z Evening Standard na recepci v Park Lane při příležitosti jeho přijetí do firmy. „Otec a já jsme si vždy jeden druhého velmi vážili. Bude to v každém směru fantastické získávání zkušeností.“ Na otázku, co si myslí, že přinese do Single on, mladý následník, předvádí, že ani on nemá obavy z nepřipraveného projevu: „Neskrývaný idealismus s pevně utaženou hlavičkou,“ odpovídá k její radosti. „Probouzející se socialistické národy potřebují veškerou naši pomoc, know-how a finance, které jim můžeme poskytnout.“ A pro Tatley cituje další singlovskou pravdu: „Nabízíme solidní dlouhodobé partnerství bez vykořisťování. Všichni, kdo doufají v rychle vydělaný rubl, budou zklamaní.“

Válečná rada, pomyslí si Oliver vzrušeně, když se vrací do současnosti. Nic lepšího nemůže chtít. Po třech měsících dřiny ve stojatých vodách právního oddělení Alfreda Winsera začíná mít obavy ze zakrnění. Jeho netajený záměr „zjistit, jak pracuje každý šroubek a matička ve firmě“ ho zavedl do labyrintu zahraničních společností, z nichž, jak se zdá, nemá během jednoho horlivého mladého života naději uniknout. Ale dnes Winser v Bedfordshire nakupuje malajskou továrnu na rukavice a Oliver je svým vlastním pánem. Špinavé zadní schodiště vede z právního oddělení do horního patra. Oliver si ho v duchu připodobnil k tajné chodbě z časů medicejských a bere to nahoru po třech schodech. Nehmotný, se zrakem nevnímajícím nic než cíl, proklouzne předpokoji sekretářek a obloženými čekárnami, až konečně dosáhne známých dvojkřídlových dveří od Wedgwooda. Otevře je a na okamžik ho oslní božská záře.

„Volal jsi mě, otče,“ zamumlá a nevidí nic než svůj vlastní úsměv odrážející se nějakým zázrakem od záře vpředu.

Světlo se ztrácí. Očekává ho šest mužů vestoje, což nemá Tiger zrovna rád, protože tak nemůže zakrýt, že se narodil o dvacet centimetrů menší než většina jeho protivníků. Jsou jako na skupinové fotografii a Oliver je fotoaparát a stejně dobře by všichni mohli říkat na povel „sýr“, protože se společně usmívají a evidentně právě vstali od jednacího stolu. Ale Tigerův úsměv je jako obvykle nejzářivější a nejpevnější. Uděluje té pochybné společnosti svatozář. Oliver tenhle úsměv miluje. Je to slunce, ze kterého čerpá svou sílu růst. Celé dětství věřil, že jestliže se jednou dokáže proplížit kolem těch paprsků a nahlédne za ty slepě milující oči, vkročí do kouzelného království, jehož je jeho otec laskavým a svrchovaným vládcem. Tohle jsou brati Orlovové! pronáší tiše hlasem překypujícím vzrušením a očekáváním. Z masa a kostí! Randy Massingham je nakonec ulovil! V posledních dnech Tiger říkal Oliverovi, aby zůstal připravený, čekal na rozkazy, nic si neplánoval a rozhodně si vzal slušný oblek. Ale teprve teď odhalil pravý důvod.

Tiger jako kapitán týmu stojí uprostřed. V dvouřadovém modrém proužkovaném saku podle nejnovější módy od Haywarda z Mount Street, v kotníkových černých pevných botách od Lobba ze St. James’s a s účesem od Trumpera o kus dál v ulici je dokonalou miniaturou gentlemana z West Endu, klenotem, prskavkou v okně přitahující zrak všech kolemjdoucích. Tiger se vytahuje do výšky jako obvykle a jednu paži má ovinutou kolem ramen robustního, vojácky vyhlížejícího muže ve věku po šedesátce, s andělsky dlouhými řasami, krátkými hnědými vlasy a dolíčkovatou pletí. A ačkoli se s ním Oliver nikdy v životě nesetkal, okamžitě v něm poznává proslulého Jevgenije Orlova, vrchního moskevského kšeftaře s ohromným politickým vlivem, cestujícího zmocněnce a šenka samotných nejvyšších vládců.

Tigerovi po druhém boku, ale mimo jeho objetí, stojí křivonohá figura s knírem a divokým pohledem v biblicky černém obleku, který jí vůbec nepadne, a špičatých oranžových botách s děrováním kvůli ventilaci. Svým němým kaboněním, shrbenými rameny a svěšenýma ledovýma rukama připomíná vychrtlého kozáka schouleného nad povolenými otěžemi. Při druhém osvícení poznává Oliver v této podivné postavě Jevgenijova mladšího bratra Michaila, kterého Massingham barvitě vykreslil jako Jevgenijova ošetřovatele, sekerníka a hloupějšího bratra Mycrofta.

A za touhle trojkou se v majetnické póze s výrazem, jako by je právě spojil v posvátný svazek manželský, což v podstatě skutečně udělal, vznáší Tigerův nezdolný poradce pro sovětský blok a personální šéf, ctihodný Ranulf alias Randy Massingham, bývalý příslušník tajné služby, bývalý gardista, bývalý lobbista a odborník na styk s veřejností, mluvící rusky, arabsky, občas poradce vlád Kuvajtu a Bahrainu, jehož základní pravomoc v současné inkarnaci u Single sestává z nahánění klientů za obstarávací poplatek. Jak mohl jeden muž zvládnout do čtyřicítky takovou kariéru, je záhada, kterou musí Oliver ještě rozluštit. Nicméně závidí Massinghamovi jeho minulost hazardéra a dnes mu závidí také jeho úspěch, protože Tiger byl po celé měsíce bratry jako posedlý. Na zasedáních k vnitřním záležitostem a pracovních poradách Tiger střídavě Massinghama shazoval, popichoval a přemlouval: „Kde jsou mí Orlovové, Randy, proboha? Proč se musím spokojit jenom s druhými?“ – narážel na jiné, horší ruské partnery, kteří stáli v řadě a bez okolků byli zavrženi – „Jestli jsou tihle Orlovové těmi pravými, proč potom nesedí u tohoto stolu a nejednají se mnou?“ – a pak švihnutí bičem, protože, když je Tiger bez lásky, musí každý vnímat jeho neklid – „Vypadáš staře, Randy. Vezmi si den volna. Přijď zase v pondělí, až budeš mladší.“

Ale dnes Oliver na první pohled chápe, že sezení u stolu je právě ta činnost, které se Orlovové věnují. Massingham už nepotřebuje netrpělivě přešlapovat a čekat na předvolání, aby odlétl do Leningradu, Moskvy, Tbilisi, Oděsy nebo kamkoli jinam, kde právě Orlovové kočují. Dnes jako dvojhora dorazili k Mohamedovi a doprovází je – Oliver si jich na okraji té skupinové fotografie okamžitě povšiml – dva muži, které správně odhadl jako poskoky: jeden blonďák s pevným tělem a mléčnou pletí, nanejvýš v Oliverově věku, druhý baculatý padesátník se všemi třemi knoflíky saka zapnutými.

A k tomu všemu kouř z doutníků! Nepravděpodobný, nemožný doutníkový kouř! A neznámé popelníky na jednacím stole mezi rozloženými papíry! Pro Olivera není nic v místnosti, dokonce ani tihle bratři Orlovové, tak významné jako ten nenáviděný, donekonečna proklínaný doutníkový kouř, lenivě se povalující ve zředěném vzduchu svatyně a vytvářející hřibovitý oblak nad upravenou hlavou „Nejzarytějšího nepřítele tabáku“ – hogue. Tigerovi se kouření hnusí více než selhání nebo kladení odporu. Před každou roční uzávěrkou daruje okázalé sumy ze zdanitelných příjmů na jeho zákaz. Ale přesto dnes na příborníku trůní zbrusu nová, stříbrem vykládaná skříňka na doutníky od Aspreye z New Bond Street, obsahující ty nejdražší doutníky na světě. Jeden kouří Jevgenij a také ten poskok se třemi knoflíky. Nic by nemohlo Olivera jasněji upozornit na bezprecedentní význam tohoto okamžiku.

Tigerova úvodní narážka je škádlivá, ale Oliver považuje škádlení za neoddělitelnou součást svého vztahu s otcem. Jestliže měříte i s botami na vysokém podpatku od Lobba sto šedesát dva centimetry a váš syn sto devadesát dva, je jen přirozené, že se před ostatními snažíte srazit ho nějakým způsobem dolů a po právu očekáváte, že Oliver pochopí, co je jeho svatou povinností, a s tím snižováním vám pomůže.

„Dobrotivé nebe, co tě tak zdrželo, synu?“ protestuje Tiger před společností přehnaně vážným tónem. „Nejspíš jsi celou noc strávil ve víru velkoměsta. Která to je tentokrát? Doufám, že mě nebude stát majlant!“

Oliver jako sehraný společník nezkazí vtip. „Tentokrát je vážně bohatá, otče – doslova nebetyčně.“

„Bože, skutečně? Vážně? No, tak tomu říkám změna! Třeba teď starý muž konečně dostane své peníze nazpátek. Co?“

A s tímhle co, postranní pohled na Jevgenije Orlova – doprovázený zvednutím a opětovným položením pěsti, která troufale spočívá na Jevgenijově mohutném rameni –, kterým naznačuje, s Oliverovým němým souhlasem, že tady ten mladý cucák v poslední době vede díky velkomyslnosti svého shovívavého otce marnotratný život. Ale Oliver už je na tohle zvyklý. Od dětství je v těchto scénách kalený. Pokud to Tiger po něm chtěl, předvedl slušnou imitaci Margaret Thatcherové nebo Humphreye Bogarta z Casablanky nebo vyprávěl svou humornou historku o dvou Rusech čurajících ve sněhu. Ale Tiger to nežádá, aspoň dnes dopoledne ne, a tak se Oliver jenom usmívá a uhlazuje si vlasy, zatímco ho Tiger opožděně představuje hostům.

„Olivere, dovol, abych ti představil jednoho z nejskvělejších, nejneohroženějších, nejprozíravějších pionýrů nového Ruska, džentlmena, který jako já bojoval s životem bez rukavic a zvítězil. Bohužel, není mnoho takových jako my,“ – odmlčí se, aby to Randy Massingham z místa za nimi mohl přeložit do své ruštiny agenta tajné služby – „Olivere, seznam se s panem Jevgenijem Ivanovičem Orlovem a jeho skvělým bratrem Michailem. Jevgeniji, tohle je můj syn Oliver, který je mým potěšením, právník s velkou postavou, jak vidíte, muž se znalostmi a intelektem, muž budoucnosti. Mizerný atlet, pravda. Jako jezdec na koni naprosto k ničemu, tančí jako medvěd“ – zdvižené obočí filmové hvězdy signalizuje známou pointu – „ale souloží, věřte mi, jako válečník!“ Výbuch bujarého smíchu od Massinghama a poskoků naznačí Oliverovi, že tohle téma se probíralo už před jeho příchodem. „Možná poněkud zaostává v jiných zkušenostech, příliš dlouho se zabývá etickými otázkami – ale nebyli jsme v jeho věku stejní? Nicméně je to prvotřídní právník, schopný skvěle zastupovat právní oddělení během zahraniční služební cesty našeho váženého kolegy doktora Alfreda Winsera.“ Bedfordshire je v zahraničí? Pomyslí si Oliver, který se jako vždy dobře baví drobnými Tigerovými licencemi. Winser je najednou doktor?

„Olivere, chci, aby sis velmi pozorně vyslechl souhrn naší dopolední práce. Jevgenij za námi přijel se třemi velmi závažnými, velmi podnětnými a originálními nabídkami, které odrážejí, jak věřím – velmi přesně a pozitivně – obrat ve směřování nového Ruska pana Gorbačova.“

Ale nejdříve na všechny strany potřásání rukou. Jevgenijova polstrovaná pěst zápasí s Oliverovou nezkušenou dlaní a zpod andělsky dlouhých řas zazáří uličnický úsměv. Pak následují čtyři drsné prsty a palec bratra Michaila. Potom houbovité poklepání od toho kuřáka doutníků se vzhledem kazatele a třemi zapnutými knoflíky na saku. Jak vyjde najevo, jmenuje se Šalva, pochází z Tbilisi v Gruzii a je právník jako Oliver. Slovo Gruzie zazní v tuhle chvíli poprvé, ale Oliver, který dnes slyší a vidí i trávu růst, okamžitě zaznamená jeho důležitost: Gruzie a zřetelné napřímení zad; Gruzie a zrychlení pohledů, jako když se věrná vojska scházejí na zavolání.

„Už jste byl v Gruzii, pane Olivere?“ ptá se Šalva teskným tónem opravdového věřícího.

„Bohužel ne,“ přiznává Oliver. „Ale slyšel jsem, že je velmi krásná.“

„Gruzie je velmi krásná,“ potvrzuje Šalva s kazatelským důrazem. Ale Jevgenij to ještě v angličtině opakuje mezi dlouhým, jakoby koňským přikyvováním.

„Gruzie je velmi krásná,“ burácí a nechvalně známý Michail také kývá, jako když posvátně ujišťuje o své víře.

A nakonec dotyk rukavicemi před bojem s Oliverovým bezkrevným vrstevníkem, panem Alixem Hobanem, jehož totožnost mu nebyla nijak přiblížena, v gruzínštině ani v žádném jiném jazyce. A v Hobanovi je cosi, co Olivera znervózňuje a nutí ho, aby si pro něho v duchu vytvořil zvláštní přihrádku. Jako by z něho vyzařovalo cosi chladného, nespolehlivého, netrpělivého a nebezpečného. Jako by říkal: Jestli mi třeba jenom jednou šlápneš na nohu. Ale tyhle myšlenky až později. Když už se Oliver stal členem společnosti, vyzve Tiger svýma elegantníma malýma rukama ostatní, aby se posadili – ne však už k jednacímu stolu, ale na empírové pohovky ze zelené kůže, rezervované pro zvážení toho, co nazval Jevgenijovými třemi velmi podnětnými a originálními nabídkami, které odrážejí obrat směřování Sovětů. A protože Orlovové neovládají angličtinu – nebo aspoň dnes ne – a protože Massingham je členem ne jejich, ale Tigerova týmu, jsou představeny záhadným Alixem Hobanem. Ten hlas by u něho Oliver vůbec nečekal. Přízvuk nemá ani moskevský, ani filadelfský, ale je to jakási fušeřina mezi oběma kulturami. Jeho zubaté ostří je tak pronikavé, že se zdá, jako by mluvil do tlampače. Člověk by řekl, že mluví za kohosi mocného – což je bezpochyby pravda –, strohými, téměř holými větami, které nepřipouštějí námitky. Pouze občas, jako dýka tasená při hostině, probleskne něco z něho samotného.

„Pánové Jevgenij a Michail Orlovové mají v Sovětském svazu mnoho skvělých kontaktů. Jasné?“ obrací se pohrdavě na Olivera jako na nového příchozího. Jeho „jasné“ nevyžaduje odpověď. Okamžitě pokračuje. „Díky své minulosti v armádě – a také ve vládních službách – a také díky svému vztahu ke Gruzii a jistým dalším vztahům je pan Jevgenij dobře zapsán u nejvyšších špiček země. Má proto jedinečnou pozici, aby umožnil realizaci tří zvláštních nabídek podléhajících přiměřeným provizím splatným mimo území Sovětského svazu. Chápete?“ zeptá se ostře. Oliver chápe. „Tyto provize jsou výsledkem předchozích konzultací s nejvyššími představiteli země. Jsou výsledkem dohody. Chápete, kam mířím?“

Oliver chápe, kam míří. Po třech měsících v bance Single je mu jasné, že nejvyšší představitelé země nejsou levní. „Provize v jakém vlastně pořadí?“ zeptá se a dává na odiv sofistikovanost, kterou necítí.

Hoban má odpověď na konečcích prstů levé ruky, které jeden po druhém uchopí. „Jedna polovina splatná před realizací každé nabídky Další splátky v dohodnutých intervalech, v závislosti na úspěchu každé z nabídek. Základ výpočtu – pět procent z první miliardy, tři procenta ze všech budoucích peněz, nelze smlouvat.“

„A mluvíme o amerických dolarech,“ poznamená Oliver, rozhodnutý nedat najevo úžas nad miliardami.

„A o čem myslíte, o lirách?“

Mohutný výbuch smíchu od bratrů Orlovových a právníka Šalvy, když se vloží do řeči Massingham a přeloží jim tenhle bonmot do ruštiny, ale Hoban už zamíří svou pseudo-americkou angličtinou k tomu, čemu říká Zvláštní nabídka číslo jedna.

„Majetkem sovětského státu může disponovat pouze stát, jasné? To je axiom. Otázka. Kdo je dnes vlastníkem majetku Sovětského svazu?“

„Sovětský stát. Pochopitelně,“ odpovídá Oliver jako vzorný žáček.

„Druhá otázka. Kdo dnes disponuje majetkem sovětského státu podle nové ekonomické politiky?“

„Samozřejmě sovětský stát,“ – v tuhle chvíli už má Hobana plné zuby

„Třetí otázka. Kdo dnes zmocňuje k operacím se státním majetkem? Správně, odpověď zní nový sovětský stát. Pouze nový stát může prodávat majetek starého státu. To je další axiom,“ opakuje a zjevně se mu to slovo líbí. „Jasné?“

A tady k Oliverovu zmatku vytáhne Hoban platinové pouzdro na cigarety a zapalovač, bere si jednu tlustou dutou cigaretu, co vypadá, jako by ji měl uloženou už od svého raného dětství, zavírá pouzdro a poklepe cigaretou na víko, aby ji ukonejšil, než ke vznášejícímu se mraku přidá nový závoj nechutného kouře.

„Sovětská ekonomika posledních desetiletí byla plánovaná, jasné?“ pokračuje Hoban. „Všechny stroje, továrny, vojenský potenciál, elektrárny, vodovody, železnice, vozový park, lokomotivy, turbíny, generátory, tiskařské lisy, všechno to patří státu. Může jít o starý státní materiál, můžou být velmi staré, na to všichni kašlou. Sovětský svaz uplynulých desetiletí se nezajímal o recyklaci. Tady Jevgenij Ivanovič vlastní odhady státních akcií na tyto materiály, vzniklé na nejvyšších místech země. Vyplývá z nich, že v současnosti je možné sebrat a poskytnout zájemcům jednu miliardu tun kvalitního kovového šrotu. Po celém světě je po tom kovu ohromná poptávka. Vnímáte mě?“

„Zvlášť v jihovýchodní Asii,“ poznamenává Oliver vesele, protože v nejnovějším čísle jednoho technického časopisu četl článek právě na toto téma.

Zachytí Jevgenijův pohled, jako už několikrát předtím během Hobanova řečnění, a ohromí ho důvěra, která z něho vyzařuje. Jako by se starý muž cítil v tomhle prostředí nesvůj a žádal Olivera, nového příchozího, o spoluúčast.

„V jihovýchodní Asii je poptávka po vysoce kvalitním kovovém šrotu skutečně vysoká,“ připouští Hoban. „Možná budeme do jihovýchodní Asie prodávat. Třeba je to výhodné. Ale právě teď na to všichni kašlou.“ S děsivým fíknutím si Hoban pročistí nos i krk současně a pak pronese nekonečnou složitou větu. „Přímá investice do zvláštní nabídky týkající se kovového šrotu bude dvacet milionů dolarů v hotovosti, zálohově splatná okamžitě při podpisu státního kontraktu poskytujícího kandidátu Jevgenije Ivanoviče výhradní licenci ke sběru a prodeji veškerého kovového šrotu v bývalém Sovětském svazu bez ohledu na místo a podmínky. To je dané. Žádné problémy.“

Oliverovi se točí hlava. O takových provizích už slyšel, ale jenom z druhé ruky „Ale kdo je tím kandidátem?“ ptá se.

„Bude určen. Kandidát je irelevantní. Vybere ho Jevgenij Ivanovič. Bude to náš kandidát.“

Tiger ze svého trůnu vysílá ostré varování: „Olivere. Nechovej se jako tupec!“

Hoban znovu: „Dvacetimilionová hotovost bude deponována v dohodnuté západní bance a převedena telefonicky v okamžiku podpisu. Kandidát musí také nést náklady na sběr a shromažďování kovového šrotu. Stejně nezbytný bude pronájem nebo zakoupení pozemku v přístavišti, minimálně čtyřicet hektarů. A musí splnit další podmínku. Bude nutné zakoupit tento pozemek soukromě. Organizace Jevgenije Ivanoviče má kontakty, které mohou kandidátu při nákupu pozemku pomoci.“ Oliver má podezření, že tato organizace je sám Hoban. „Sovětský stát nemůže zajistit zařízení k řezání a stříhání. To je také na kandidátovi. Pokud má stát takové zařízení, potom určitě stojí za hovno. Můžete je přihodit na tu hromadu šrotu.“

Když Hoban odkládá jeden papír a bere další, roztáhnou se jeho rty v nevrlém úsměvu. V pauze nastává místo pro další Tigerovu hedvábnou interpolaci.

„Pokud se rozhodneme koupit nějaký pozemek, musíme samozřejmě zvažovat také několikeré úlitby pro místní představitele. Myslím, že Randy už na tohle myslel dříve, že, Randy? Nikdy si to s důležitými lidmi nerozhází.“

„To už je započítáno,“ odpovídá Hoban nevzrušeně. „Je to nepodstatné. Všechny tyhle záležitosti budou řešeny pragmaticky bankou Single společně s Jevgenijem Ivanovičem a jeho organizací.“

„Takže tím kandidátem jsme my!“ vykřikne Oliver, který se náhle dovtípí.

„Olivere. To je skvělý úsudek,“ zabručí Tiger.

Hobanova zvláštní nabídka číslo dvě se týká ropy Ázerbájdžánské, kavkazské, kaspické a kazachstánské. Většího množství, prohlásí Hoban nedbale, než je v Kuvajtu a Íránu dohromady

„Nový Klondike,“ zabzučí na jeho podporu Massingham z křídla.

Tato ropa je také majetkem státu, vysvětluje Hoban. Jasné? Na nejvyšší představitele země se obrátilo mnoho zájemců o koncesi, říká, a také přišli se zajímavými nabídkami týkajícími se rafinace, potrubí, vybavení doků, přepravy, prodeje do nesocialistických zemí a provizí. Nedošlo k žádnému rozhodnutí. „Nejvyšší představitelé země zatím šetří střelivem. Jasné?“

„Jasné,“ hlásí Oliver vojenským stylem.

„V oblasti Baku se při těžbě a rafinaci stále uplatňují staré sovětské metody,“ deklamuje Hoban ze svých poznámek. „Tyhle metody stojí naprosto za hovno. Proto bylo na nejvyšší úrovni rozhodnuto, že zájmům nové sovětské tržní ekonomiky nejlépe poslouží, pokud bude zodpovědnost za těžbu převedena na jednu mezinárodní společnost.“ Zvedá ukazovák levé ruky pro případ, že by Oliver neuměl počítat. „Jenom jednu. Jasné?“

„Jistě. Dobrá. Jasné. Jenom jednu.“

„Výlučně. Výběr této zahraniční společnosti je delikátní, výsostně politickou záležitostí. Musí to být dobrá společnost, sympatizující s potřebami celého Ruska, a také Kavkazu. Musí být zkušená. Musí mít“ – pronáší ta slova jako jedno – „‚zkušené ruce‘, žádný zajíc v pytli.“

„Velké společnosti se prostě štěkají, aby se k tomu dostaly, Olivere,“ vysvětluje Massingham pomlouvačsky. „Číňané, Indové, různé národy, Američané, Holanďané, Britové, a to zdaleka nejsou všichni. Potulují se po chodbách, mávají šekovými knížkami, rozhazují stodolarové šeky jako konfety. Je to blázinec.“

„Vypadá to tak,“ ujišťuje ho ostře Oliver.

„Důležité pro výběr mezinárodní společnosti bude respektování mnoha zvláštních zájmů všech národů kavkazské oblasti. Mezinárodní společnost se musí u těchto národů těšit důvěře. Musí spolupracovat. Obohacovat nejen sebe, ale i je. Vyhovovat aparátčíkům z Ázerbájdžánu, Dagestánu, Čečenska-Ingušska, Arménie“ – pohled na Jevgenije – „Musí přinést uspokojení nomenklatuře v Gruzii. Nejvyšší představitelé země mají ke Gruzii zvláštní vztah, zvláštní úctu. V Moskvě je blaho gruzínské republiky nejvyšší prioritou, vyšší než u ostatních republik. To je historická záležitost. Je to axiom.“ Nahlédne do svých poznámek, potom vysloví zvučné klišé. „Gruzie je nejvzácnějším kamenem v koruně Sovětského svazu. To je dáno.“

K Oliverovu překvapení přispěchá Tiger, aby ho o tom ujistil. „V koruně kohokoli, to rozhodně, Alixi,“ vyhrkne. „Úžasná zemička. Nemám pravdu, Randy? Úžasné jídlo, víno, ovoce, jazyk, překrásné ženy, neuvěřitelná krajina, literatura s kořeny až u Potopy. Nikde na světě nic podobného nenajdeš.“

Hoban ho ignoruje. „Jevgenij Ivanovič žil v Gruzii mnoho let. Jevgenij Ivanovič a Michail Ivanovič prožili v Gruzii dětství, protože jejich otec byl velitelem Rudé armády v Senaki. Od té doby mají v Gruzii mnoho přátel. Dnes jsou tito přátelé velmi vlivní. Bratři tráví v Gruzii mnoho času. Mají tam daču. Jevgenij Ivanovič převedl z Moskvy do své milované Gruzie spoustu významných aktivit. Proto je nejzpůsobilejší uvést v soulad potřeby nového Sovětského svazu s potřebami místního společenstva a tradic. Jeho přítomnost je zárukou, že budou respektovány zájmy Kavkazu. Jasné?“

Znovu je řada na Oliverovi. Všichni v publiku se k němu naklánějí a pozorně sledují jeho reakce. „Jasné,“ ujišťuje svědomitě.

„Proto z Moskvy vzešly následující neoficiální dispozice. Dispozice A. Moskva vydá jedinou licenci na veškerou kavkazskou ropu. Dispozice B. Jevgenij Ivanovič osobně navrhne kandidáta na tuto licenci. Bude to jeho vlastní rozhodnutí. Dispozice C. Pro soupeřící ropné společnosti bude formálně a veřejně vyhlášen tender. Ale…“ Hluboké nasání vzduchu a cigaretového kouře Olivera zaskočí, ale vzpamatuje se. „.Ale, na to se můžete vysrat. Neformálně a soukromě Moskva vybere konsorcium, které navrhne Jevgenij Ivanovič a jeho lidé. Dispozice D. Podmínky pro nominované konsorcium budou vyčísleny na základě existujících ázerbájdžánských ropných polí z průměrného výnosu za posledních pět let. Chápete?“

„Chápu.“

„Zapamatujte si jednu důležitou věc: Sovětské těžební metody stojí za hovno. Technika, infrastruktura a doprava stojí za hovno a manažéři taky. Vypočtená částka bude tudíž velmi skromná v porovnání s výkonnou těžbou moderními západními metodami. Bude postavená na minulosti, ne na budoucnosti. A představovat jenom zlomek budoucnosti. Tuto částku budou brát nejvyšší představitelé v Moskvě jako plně osvobozenou od licenčních poplatků. Dispozice E. Veškeré výnosy z plánované těžby ropy převyšující tuto částku se stanou majetkem kavkazského konsorcia jmenovaného Jevgenijem Ivanovičem a jeho organizací. Soukromý a neoficiální souhlas získá při předání jednorázové platby třiceti milionů dolarů předem. Automaticky bude následovat veřejný a oficiální souhlas. Doplatky původní provize ať závisejí na budoucích skutečných výnosech a proběhnou na neoficiální bázi. Budou dohodnuty.“

„Tihle staří dobří nejvyšší představitele země,“ zavrčí Massingham, jenž má trvale chraplavý hlas, jako by mu také docházela ropa. „Padesát milionů za pár podpisů, následně pěkně tučné doplatky, takhle se vydělávají prachy, řekl bych.“

Z Olivera najednou vypadne spontánní otázka. Neuvažoval ani nad tím nevrlým tónem, ani nad agresivní formulací. Kdyby ji tak mohl vzít zpět, ale je příliš pozdě. Jako by se ho zmocnil nějaký jen napůl známý duch. Je to zbytek jeho smyslu pro spravedlnost, který zůstal po třech měsících služby u Single.

„Můžu vás tady na vteřinku přerušit, Alixi? Jaké místo v tomhle všem zaujímá banka Single? To nás žádáte, abychom vám přispěli padesáti miliony na úplatky?“

Oliver má pocit, jako by se nechtěně v kostele při posledních doznívajících tónech varhan uprdl. Velkou místnost naplní nevěřícné ticho. Rachot z rušné Curzon Street o šest pater níž ustal. A je to Tiger, kdo mu jako jeho otec a starší společník přispěchá na pomoc. Jeho tón je laskavý, blahopřejný.

„Správná poznámka, Olivere, a mohu-li to tak říct, odvážná. Není to poprvé, co mě dojala tvá čestnost. Single samozřejmě nepodplácí. To rozhodně ne. Pokud se mají zaplatit odůvodněné provize, budou zaplaceny podle uvážení našeho obchodního partnera – v tomto případě milého přítele Jevgenije – s patřičným přihlédnutím k zákonům a tradicím země, ve které obchodní partner operuje. Podrobnosti jsou jeho starost, ne naše. Pochopitelně, jestliže se partnerovi nedostává peněz – ne každý dokáže sehnat padesát milionů dolarů přes noc – Single zváží, zda mu poskytne půjčku, aby mohl vyplatit provize. Myslím, že je velmi důležité si tento bod ujasnit. A bylo velmi správné a vhodné, žes tak dnes, v postavení našeho právního poradce, učinil. Děkuji ti. My všichni.“ Massinghamovo chraplavé „Bravo“ mu zasazuje smrtící ránu a Tiger hladce přechází v reklamní slogany svého velkého bankovního domu. „Single existuje, aby řekla ano tam, kde ostatní říkají ne, Olivere. Přinášíme vizi. Know-how. Energii. Zdroje. Kamkoli nás zavede touha po skutečném dobrodružství. Jevgenije nikdy nepřitahovala stará Železná opona – že ne, Jevgeniji?“ – Koutkem zamženého oka Oliver naprosto jasně spatří, jak se nakrátko ostříhaná hlava Jevgenije Orlova pohybuje doleva a doprava. – „Je stoupencem Gruzie. Milovníkem gruzínské krásy a kultury. Gruzie se pyšní jedněmi z nejstarších křesťanských kostelů na světě. Tohle jsi asi nevěděl, že?“

„Máš pravdu, nevěděl.“

„Sní o společném trhu Kavkazu. Já také. Skvělá nová obchodní entita, založená na pohádkových přírodních zdrojích. Je průkopník, že ano, Jevgeniji? Jako my. Samozřejmě ano. Randy, prosím, přelož to. Dobrá práce, Olivere. Jsem na tebe pyšný. My všichni.“

„Má to konsorcium jméno? Už existuje?“ ptá se Oliver, zatímco Massingham překládá.

„Ne, Olivere, nemá,“ odsekne Tiger přes svůj nepromokavý úsměv. „Ale když projevíš trochu trpělivosti, určitě je velmi brzo mít bude.“

Už v průběhu nepříjemné výměny názorů – nepříjemné přinejmenším pro Olivera –, zjišťuje, že ho jakási přitažlivá síla vleče neočekávaným směrem. Všichni Olivera pozorují, ale Jevgenijův mazaný pohled je do něho zaklesnutý jako vlečné lodní lano, táhne ho, zkoumá jeho váhu, odhaduje – a Oliver je přesvědčený, že ten odhad je správný. Najednou je mu zřejmá Jevgenijova náklonnost. Ačkoli cizinec, Oliver cítí, že je účastníkem obnovení nějakého starého přirozeného přátelství. Vidí malého chlapce v Gruzii, zamilovaného do všeho kolem sebe, a tím dítětem je on sám. Pociťuje příval vděčnosti za přízeň, kterou nikdy vědomě nedostával. A mezitím Hoban mluví o krvi.

O všech typech krve. O krvi běžné, neběžné, extrémně vzácné. O schodku mezi světovou poptávkou a zásobami. O krvi všech národů. O ceně krve, velko– i maloobchodní, na lékařských burzách v Tokiu, Paříži, Berlíně, Londýně a New Yorku. Jak krev testovat, oddělovat dobrou od špatné. Jak ji chladit, plnit do láhví, mrazit, převážet, ukládat, sušit. O nařízeních týkajících se jejího importu do hlavních průmyslových zemí Západu. O zdravotních a hygienických standardech. O zvycích. Proč to dělá? Proč je pro něho krev náhle tak zajímavá? Tiger ji nesnáší stejně jako kouření. Odporuje jeho představě o nesmrtelnosti a neladí s jeho vášní pro pořádek. Oliver ví o této averzi celý život, občas v ní spatřuje znamení skryté citlivosti, jindy jí opovrhuje jako slabostí. Sebemenší říznutí, letmý pohled na ni nebo její pach či pouhá zmínka o ní jsou důvodem k otcově panice. Svého šoféra Gassona málem vyhodil jenom za to, že nabídl pomoc při krvavé dopravní nehodě, zatímco jeho pán seděl bledý jako stěna na zadním sedadle rolls-royce a ječel na něho, aby jel dál, jel dál, jel dál. Ale dnes, soudě podle jeho nadšeného výrazu, když poslouchá Hobanův hučivý popis zvláštní nabídky číslo tři, je pro něho krev tou nejzamilovanější věcí na světě. A jsou jí plné kbelíky: přímo z kohoutku, díky ruským dárcům obdařeným štědrostí, za maloobchodní cenu devadesát devět dolarů a devadesát pět centů za pintu americkému člověku v nouzi – a to tady máme nějakých zhruba půl milionu pint týdně, jasné, Olivere? Z Hobana se stává lidumil. Dokáže to změnou tónu hlasu v kazatelskou monotónnost, ale také prudérním sevřením rtů a přivřením víček. Konflikty v Karabachu, Abcházii a Tbilisi, intonuje, umožnily bratrům Orlovovým pochopení tragických nedostatků zruinované ruské zdravotní péče. Nepochybují, že bude stále hůř. Sovětský svaz nemá bohužel žádnou národní transfuzní službu, žádný program pro získávání a distribuci krve do našich mnoha obléhaných hlavních měst, žádnou krevní banku. Pouhá zmínka o prodeji krve nebo jejím nákupu je ryzím sovětským citům cizí. Sovětští občané jsou zvyklí dávat krev dobrovolně a spontánně, v okamžicích zvláštního vcítění nebo patriotismu, ne bože chraň – na komerční bázi, pronáší Hoban hlasem tak chudokrevným, že Oliver uvažuje, zda by sám nepotřeboval transfuzi.

„Například prosím, když Rudá armáda bojuje na jisté frontě, ozve se v rádiu volání po dárcích. Jindy, v případě přírodní pohromy, se celá vesnice postaví do řady, aby učinila oběť. Když jsou krize velké, ruští lidé poskytnou mnoho krve. V novém Rusku bude mnoho krizí. Také krize se dají vytvářet. To je axiom.“ Kam proboha míří tímhle nesmyslem? uvažuje Oliver, ale stačí jeden pohled po místnosti, aby pochopil, že je ve své skepsi osamocený. Tiger nasadil výhrůžný úsměv, který říká: Jen se zkus zeptat, jestli máš odvahu? Jevgenij a Michail jsou pohroužení v modlitbu, se sepjatýma rukama v klíně a skloněnými hlavami. Šalva poslouchá se zrakem zamlženým vzpomínkami, Massingham s očima půvabně zavřenýma a elegantníma nohama nataženýma k nezapálenému ohni. „Proto bylo na nejvyšších místech přijato bezpečnostní rozhodnutí, aby ve všech velkých městech Sovětského svazu byly okamžitě zřízeny národní krevní banky,“ hlásí Hoban a jeho nosový hlas teď připomíná spíš rozhlasového komentátora Rádia Moskva v mrazivém ránu než nábožensko-obrodného pastora. A přesto to Oliver stále nechápe, ačkoli všichni ostatní kolem budí dojem, že vědí naprosto přesně, kam tímhle vším míří.

„Skvělé,“ zabručí v obraně, vědom si jejich kolektivního pohledu. Ale ještě dříve, než ta slova pronese, se přistihne, jak si vyměňuje přes kruh pohledy s Jevgenijem, který zaklonil hlavu dozadu a na stranu a s hrbolatou bradou vystrčenou zkoumá Olivera zpod dvojitých třásní řas.

„V souladu s národními zájmy budou všechny republiky Sovětského svazu požádány, aby v každém určeném městě zřídily zařízení na separaci krve. Toto zařízení bude obsahovat přinejmenším“ – Oliverův zmatek z projektu mu zabrání zachytit přesné číslo „galonů krve v každé kategorii. Celý projekt se zaplatí ze státních fondů, ale bude podléhat jistým podmínkám. Stát také vyhlásí krizi. Rovněž v duchu reciprocity“ – zvedne jeden bílý prst, aby si vyžádal jejich pozornost – „se od každé republiky bude požadovat, aby odváděla stanovené množství krve do ústřední rezervní krevní banky v Moskvě. To je axiom. Pokud republika nepřispěje daným množstvím do ústředních rezerv, nedostane státní dotaci.“ Hoban významně ztuhne, tak významně, jak mu dovolí jeho deformovaný hlas: „Tato ústřední rezerva bude známá jako Krizová krevní rezerva. Bude to výstavní kousek. V pěkné budově. Vybereme pěknou budovu. Možná s plochou střechou pro helikoptéru. Záchranáři v této budově budou stále připravení okamžitě vyhovět požadavku, který bude větší než zdroje místní služby kdekoli v Sovětském svazu. Například při zemětřesení. Nebo při velké průmyslové nehodě. Nebo při železničním neštěstí či malém válečném konfliktu. Nebo třeba při čečenském teroristickém útoku. O této budově se natočí televizní pořad. Vyjdou novinové články. Tahle budova se stane pýchou celého Sovětského svazu. Nikdo neodmítne do ní přispívat, i když půjde jen o malou krizi, za předpokladu, že krizi vyhlásí nejvyšší představitelé. Sledujete mě, Olivere?“

„Samozřejmě vás sleduju. I dítě by to dokázalo,“ vyhrkne Oliver. Ale jeho zmatku si nepovšiml kromě něho nikdo. Dokonce ani starý Jevgenij s granitovou hlavou opřenou o granitovou pěst neslyšel jeho volání.

„Z toho je ale jasné,“ prohlásí Hoban – až na to, že přestal kontrolovat svou výslovnost a místo H vysloví V, nad kterým by se v jiné situaci Oliver tiše ušklíbl „Z tovo je ale jasné, že provozní náklady Krizové krevní rezervy ponese stát. Sovětský stát peníze nemá. Sovětský stát musí přijmout principy tržní ekonomiky. Takže pro vás máme otázku, Olivere. Jak může být Krizová krevní rezerva finančně soběstačná? Jak toho dosáhnout? Jaký je váš osobní zvláštní návrh nejvyššímu vedení země?“

Oči všech ho spalují, Tigerovy nejvíce. Žádá ho o schválení, požehnání, spoluvinu. Chce ho na palubu takového, jaký je, se vší etikou a ideály. Oliverova tvář pod jejich kolektivním žárem zrudne. Pokrčí rameny a marně se snaží schovat za paličatý zamračený výraz.

„Třeba můžete prodat přebytkovou krev na Západ.“

„Přidej trochu na hlasitosti, Olivere!“ vykřikne Tiger.

„Řekl jsem, že máte prodat přebytkovou krev na Západ!“ – naštvaně – „Proč ne? Je to zboží jako každé jiné. Krev, ropa, staré železo, jaký je v tom rozdíl?“

Jemu to v tu chvíli připadá, jako by se zbavil okovů. Ale Hoban už souhlasně kývá, Massingham se šklebí jako idiot a Tiger nasazuje svůj nejsrdečnější majetnický úsměv toho dne.

„Rafinovaný návrh,“ prohlašuje Hoban, potěšený volbou přídavného jména. „Prodáme tu krev. Oficiálně, ale také tajně. Prodej bude státním tajemstvím, písemně posvěceným nejvyššími představiteli v Moskvě. Přebytkovou krev denně přepraví chlazený Boeing 747 z moskevského letiště Šeremetěvo na východní pobřeží Spojených států. Všechny přepravní náklady ponese smluvní společnost.“ Má poznámky týkající se podmínek a během řeči do nich nahlíží. „Přeprava bude řízena na vysoce důvěrných základech, aby se vyloučila negativní reklama. V Rusku nesmíme slyšet: ‚Prodávají naši ruskou krev vítězným imperialistům.‘ Ve Státech by zase neradi slyšeli, že američtí kapitalisté doslova vysávají chudé národy. To by bylo kontraproduktivní.“ Olízne si bílou špičku prstu a obrátí stránku. „Za předpokladu, že se všechno podaří udržet na obou stranách v tajnosti, podepíše tuto smlouvu rovněž nejvyšší vedení země. Podmínky jsou následující. První podmínka, Jevgenij Ivanovič určí svého kandidáta, to bude jeho výsada. Kandidátem může být cizinec, například ze Západu, třeba Američan, co na tom záleží? V Moskvě se společnost tohoto kandidáta nezaregistruje. Bude to zahraniční společnost. Nejlepší by asi byla švýcarská. Okamžitě po podpisu smlouvy s kandidátem pana Jevgenije Orlova se v zahraniční bance složí třicet milionů dolarů v obligacích na doručitele, podrobnosti se upřesní. Možná by vás napadla vhodná banka?“

„Rozhodně ano,“ zamručí Tiger pod vousy.

„Těchto třicet milionů bude považováno za zálohovou platbu z čistých výnosů, což je patnáct procent hrubého výnosu kandidátů pana Jevgenije Orlova. Líbí se vám to, Olivere? Nejspíš si myslíte, že je to pěkný obchod, ne?“

Oliverovi se to líbí, hnusí, myslí si, že je to dobrý obchod, nechutný obchod, žádný obchod, ale loupež. Ale nemá čas, aby své zhnusení pojmenoval. Chybí mu věk, jistota, adresa, odstup.

„Jak jsi správně řekl, Olivere, jde o zboží jako jiné,“ poznamená Tiger.

„Podle všeho ano.“

„Něco tě trápí. Co se děje? Jseš tady mezi přáteli. Jeden z týmu. Ven s tím.“

„Uvažoval jsem nad testováním a surovinami,“ reptá Oliver.

„Dobrá poznámka. Správně děláš. To poslední, co bychom mohli potřebovat, je spousta radílků z tisku, kteří nás obviňují, že pokoutně prodáváme nakaženou krev. Takže mám potěšení ti oznámit, že testování, třídění a výběr krve – všechny tyhle problémy – nepředstavují v dnešní moderní době žádnou překážku. Zvyšují režii, ale jejich cena je už nejspíš zakalkulovaná. Odpověď zní – uděláme to během letu. Ušetříme čas a manipulaci. Tohle vyřešíme. Ještě něco tě trápí?“

„Víš, taky je tady – no – něco většího.“

„Copak?“

„No – víš – jak mluvil Alix o tom prodeji ruské krve bohatému Západu, že kapitalisté žijí z krve rolníků.“

„Znovu máš naprostou pravdu a my na to budeme muset dohlédnout jako ostříži. Dobré je, že Jevgenij a jeho přátelé jsou stejně jako my odhodláni uchovat celou věc pod pokličkou. Horší už je, že dřív nebo později všechno praskne. Ale vtip spočívá v pozitivním myšlení. V okamžitém protiútoku. Připrav si odpovědi a vmeť jim je do tváře.“ Vztyčí elegantně paži po vzoru potulného kazatele a přidá do hlasu procítění. „Je lepší s krví obchodovat než ji vylévat! Jaký může být lepší symbol usmíření a společného soužití než národ, který dává krev svému bývalému nepříteli? – Co ty na to?“

„Ale oni ji přece nedávají? Jsou dárci, ale je to jinak.“

„Takže ty bys bral raději jejich krev zadarmo?“

„To samozřejmě ne.“

„Byl bys radši, kdyby Sovětský svaz neměl žádnou národní transfuzní službu?“

„Ne.“

„My přece nevíme, co Jevgenijovi přátelé udělají se svou provizí – proč by nás to taky mělo zajímat? Třeba za ni postaví nemocnice. Budou podporovat krachující zdravotnictví. Co by mohlo být ještě morálnější?“

Massingham se vytasí s tím, čemu rád říká „v kostce řečeno“: „Jenom si to spočti, Ollie, starý brachu, máme tady za tři výsadní nabídky osmdesátimilionový zálohový bonbonek,“ vyjmenovává s okázalou nedbalostí. „Podle mě – to je jenom můj názor, nemusíš ho brát – každý, kdo požaduje osmdesát, rád zaokrouhlí dolů na sedmdesát pět. I pro nejvyšší představitele země je to pěkná sumička. A pak už jde jenom o otázku, koho přizveme ke stolu. V tomto směru budeme rozdávat zlaté pruty.“

Oběd v Katčině kolébce v South Audley Street, která má ve společenských sloupcích pověst soukromého klubu, který si dokonce ani vy nemůžete dovolit. Ale Tiger si ho dovolit může. Tiger ho vlastní a patří mu také Kat, a tu vlastní o něco déle, než má Oliver povoleno vědět. Počasí je laskavé, procházka kolem rohu trvá všehovšudy tři minuty. Tiger a Jevgenij jdou první, Oliver a Michail tvoří druhý pár a zbytek se vleče za nimi. Poslední kráčí Alix Hoban a mluví měkkou ruštinou do mobilního telefonu, což je, jak se Oliver dozvídá, činnost, které Hoban holduje. Zahnou za roh, u chodníku čekají rolls-royce se šoféry, jako vystřižené z mafiánského pohřbu. Zavřené, neoznačené, načerno natřené dveře se otevírají, když Tiger sáhne po zvonku. Čeká na ně slavný kulatý stůl v zákoutí, číšníci ve světlounce zlatavých sakách tlačící stříbrné vozíky, podlézání a mumlání, pár milenek a milenců je sleduje z bezpečí svých koutů. Katrina, jejíž jméno tohle místo nese, je šibalská, elegantní a nestárnoucí, přesně jako správná dobrá milenka. Stojí vedle Tigera a dloubá ho bokem do ramene.

„Ne, Jevgeniji, dnes nebudeš mít vodku,“ prohodí Tiger přes stůl, „k paštice z husích jater dostane Cháteau Yquem, Katrin, k jehněčímu Cháteau Palmer a kapičku tisíciletého Armagnaku do kávy a žádnou zatracenou vodku. Toho medvěda zkrotím, než mě zabije. A na ukrácení čekání nám připrav koktejl.“

„Ale co dostane chudák Michail?“ protestuje Katrina, která s Massinghamovým němým souhlasem zvládla jména všech ještě před jejich příchodem. „Vypadá, jako by se už léta pořádně nenajedl, že, zlatíčko?“

„Michail je na hovězí, vsaď se,“ nadhodí Tiger a Massingham překládá všechno, co uzná za vhodné. „Přelož mu hovězí, Randy. A nesmí věřit ani slovo z toho, co píšou v novinách. Britské hovězí je pořád to nejlepší na světě. A totéž platí pro Šalvu. Alixi, je čas trochu žít. A odložte ten telefon, prosím, Alixi, to je zákon tohoto domu. Dej mu humra. Máte rád humra, Alixi? Jak jsi na tom s humry, Kat?“

„A co si dá Oliver?“ ptá se Kat, obrací k němu svůj jiskřivý pohled a nechává mu ho jako dárek, aby si s ním mohl pohrát, kdy se mu zlíbí. „To je málo,“ odpovídá za něho a on se začervená. Kat nikdy neskrývala potěšení, že se jí líbí Tigerův mužný mladý syn. Pokaždé, když vstoupí do Kolébky, prohlíží si ho jako neuvěřitelně drahé plátno, které by chtěla vlastnit.

Oliver se chystá odpovědět, když místnost vybuchne. Jevgenij se usadil u Mého piána a spustil divoké preludium vyvolávající představy hor, řek, lesů, tance a – pokud se Oliver nemýlí – útoků jízdy. Michail se v mžiku objeví uprostřed malého tanečního parketu, svůj prázdný, tajemný pohled upírá na kuchyňské dveře. Jevgenij začíná zpívat rolnickou naříkavou píseň a Michail pomalu pohupuje pažemi a doplňuje ho tiše v refrénu. Kat spontánně proplete paži s Michailovou a napodobuje jeho pohyby Jejich píseň tryskem pádí do kopce, dotkne se vrcholku a truchlivě klesá. Pak bratři nevšímaví k ohromenému tichu znovu zaujmou svá místa u stolu a Kat tleská.

„To byla gruzínská?“ zeptá se Oliver ostýchavě, když potlesk odumře, přes Massinghama Jevgenije. Ale Jevgenij, jak se ukazuje, potřebuje tlumočníka méně, než předstírá. „Ne, Olivere. Megrelská,“ prohlásí se silným ruským přízvukem a jeho bas se rozléhá místností. „Národ Megrelů je čistý národ. Gruzínci prožili tolik invazí, že ani nevědí, jestli jejich babičky byly znásilněny Turky, Dagestánci nebo Peršany. Megrelové byli chytrý národ. Svá údolí chrání. Zamknou si své ženy. A nejdříve je oplodní. Jsou hnědovlasí, ne černovlasí.“

Majestátný ruch v místnosti se znovu rozproudí. Tiger uhlazeně vyzve k prvnímu přípitku. „Na naše údolí, Jevgeniji. Na vaše i naše. Ať vzkvétají. Každé jinde, ale přesto společně. Ať přinesou tobě a tvé rodině prosperitu. Na partnerství. Na dobrou vůli.“

Jsou čtyři hodiny. Otec a syn pomalu kráčejí v dobré náladě po obědě, zavěšení do sebe po sluncem ozářeném chodníku, zatímco Massingham eskortuje společnost zpátky do hotelu Savoy, aby si všichni odpočinuli před večerními radovánkami.

„Skvělý chlapík, tenhle Jevgenij,“ hloubá Tiger. „Stejně jako já. Jako ty,“ stiskne mu paži. „Těchhle Gruzínců je v Moskvě jako naseto. Jevgenij je má všechny pod palcem, neexistují dveře, které by nemohl otevřít. Naprosto okouzlující. Nemá ve světě žádného nepřítele.“ Je to zřídkakdy, aby se otec a syn tak dlouho dotýkali. Kvůli svým rozdílným výškám mají problém se do sebe zavěsit. „Nevěří moc lidem. To jsme dva. Nevěří ani věcem. Počítačům – telefonu faxu – říká, že důvěřuje jenom tomu, co má v hlavě. A tobě.“

„Mně?“

„Orlovové kladou důraz na rodinu. Jsou tím vyhlášení. Mají rádi otce, bratry, syny. Když jim pošleš svého syna, je to projev důvěry. Proto jsem na dnešek odklidil Winsera. Je načase, aby ses dostal do centra dění, kam patříš.“

„Ale co Massingham? Jsou přece jeho úlovek, ne?“

„Syn je lepší. Ne že bych Randymu nevěřil, všichni bychom byli rádi, kdyby držel s námi a nebyl proti nám.“ Oliver se pokusí vyprostit paži, ale Tiger ji svírá pevně. „Nemůžeš jim mít za zlé, že jsou podezřívaví, když si uvědomíš, v jakém světě vyrostli. Policejní stát, všichni donášeli na všechny, popravčí čety – to v člověku vypěstuje ostražitost. Sami bratři okusili kriminál, povídal Randy. Získali tam půlku svých dnešních kontaktů. Lepší než Eton, řekl bych. Bude samozřejmě potřeba připravit smlouvy. Vedlejší dohody. Hlavně ti říkám, ať jsou přehledné. Používej svou základní právnickou angličtinu pro cizince. Jevgenij rád rozumí tomu, co podepisuje. Zvládneš to?“

„Myslím, že ano.“

„Je v některých věcech naprostý zelenáč, to je jasné. Budeš ho muset krmit jako nemluvně, učit ho našim západním způsobům. Nesnáší právníky a v bankovnictví se moc nevyzná. Proč by taky měl, když nemají banky?“

„To snad není pravda,“ odpovídá Oliver patolízalsky. „Ti chudáci hoši se pořád ještě musí naučit ceně peněz. Prozatím byla jejich platidlem privilegia. Kdyby správně vykládali karty, dostali by všechno, po čem touží – domy, jídlo, školy, dovolené, nemocnice; auta všechny vymoženosti. Teď si to všechno musí koupit za tvrdou měnu. Jiná hra. Potřebuje jiné hráče.“ Oliver se usmívá a v srdci slyší hudbu. „Takže domluveno?“ pokračuje Tiger. „Ty zvládneš to základní a já se postarám o tu dřinu. Nemělo by to trvat déle než rok, maximálně.“

„Co se stane po roce?“

Tiger propuká v smích. Nefalšovaný, zřídkavý, amorální, šťastný smích lidí z West Endu. Vymaní svou paži z Oliverovy a poplácá ho láskyplně po rameni. „Při hrubém výnosu dvacet procent?“ – stále se směje „Co myslíš, že se stane? Ode dneška za rok to všechno spustíme.“

KAPITOLA OSMÁ

Oliver zažívá rozlet svých sil.

Pokud někdy pochyboval o správnosti rozhodnutí vstoupit do otcovy firmy, zlaté letní měsíce roku 1991 mu přinesly odpověď. Tohle je život. Tohle je uspokojení. Tohle znamená být součástí týmu v rozsahu, o jakém vždy jenom snil. Když Tiger poskočí, konstatují s oblibou ve finančních sloupcích, slabší muži mu uhýbají. A teď Tiger poskakuje jako nikdy dřív. Když přiděluje vedoucím pracovníkům sféry zájmu, určí Massinghama svým polním velitelem přes olej a ocel, což Massinghama, který by se rád spokojil s menším postem krve, rozhodně nepotěší. Podobně jako Tiger pochopil, kde leží nejbohatší zdroje, a právě proto si Tiger nechal krev pro sebe. Dvakrát třikrát za měsíc je ho možné zastihnout ve Washingtonu, Filadelfii nebo New Yorku, často doprovázeného Oliverem. S bázní mísící se s obavou sleduje Oliver, jak jeho otec oslňuje svými přesvědčovacími schopnostmi senátory, lobbisty a úředníky ministerstva zdravotnictví. Když člověk poslouchá Tigerův výkon, vůbec by neřekl, že tahle krev pochází z Ruska. Je evropská copak se Evropa netáhne od Iberského poloostrova až po Ural? – je kavkazská, je – což Oliverova potlačovaná citlivost mnohem hůř snáší – z Bílého Kavkazu, je to přebytek z evropských zásob. Ale jinak se mazaně omezuje na takové nekontroverzní body jako dovozní předpisy, klasifikaci, skladování, osvobození od cla, další přepravu a zřízení mobilního štábu poradců, kteří by dohlédli na operaci. Ale pokud má ruská krev zajištěn bezpečný přílet, co s její expedicí?

„Je načase, aby někdo taky konečně navštívil Jevgenije!“ zavelí Tiger a Oliver se vydá po stopách svého nového hrdiny

Letiště Šeremetěvo, Moskva, 1991, v jedno krásné letní odpoledne. Oliver je poprvé na Matičce Rusi. Když spatří rozmrzelé fronty a zakaboněné pohraničníky v letištní hale, podlehne chvilkové nervozitě, ale potom zahlédne, jak se k němu s radostnými výkřiky řítí sám Jevgenij, doprovázený hloučkem poslušných úředníků. Sevře mohutnými pažemi Oliverův trup, drsné tváře přitiskne k jeho vlastním. Zápach česneku, potom i jeho chuť, když starý muž vtiskne třetí tradiční ruský polibek na Oliverova ohromená ústa. V mžiku má v pasu razítko, zavazadla mu vynesou bočním vchodem a pak se Oliver s Jevgenijem vmáčknou na zadní sedadlo černého zilu, který neřídí nikdo jiný než Jevgenijův bratr Michail, dnes však není oblečený ve zmuchlaném černém obleku, ale v holínkách po kolena, krátkých vojenských kalhotách a kožené letecké bundě, z níž Oliver zahlédne čouhat černou pažbu automatické pistole rodinné velikosti. Před nimi vyjede policejní motocykl a následují je dva tmavovlasí muži ve volze.

„Mé děti,“ zamrká Jevgenij na vysvětlenou.

Ale Oliver ví, že to nesmí brát doslova, protože Jevgenij má ke své lítosti jen dcery, žádné syny. Oliverův hotel v centru města připomíná bílý svatební dort. Ubytuje se, jedou po širokých hrbolatých ulicích kolem obrovských sídlišť na zalesněné předměstí s napůl ukrytými vilami, střeženými bezpečnostními kamerami a uniformovanými policisty. Před nimi se otevře železná brána, doprovod se odpojí, oni vjíždí na štěrkové nádvoří zámečku porostlého břečťanem, plného vřískajících dětí, bábušek, cigaretového kouře, zvonících telefonů, obrovských televizorů, ping-pongového stolu a neustálého hemžení. V hale je vítá právník Šalva. Také je tam zardívající se sestřenice jménem Olga, která je „osobní asistentkou pana Jevgenije“, potom synovec Igor, tlustý a žoviální, i Jevgenijova laskavá a majestátní gruzínská žena Tinatin a tři – ne, čtyři dcery – všechny kypré, vdané a trochu unavené, a nejpěknější a nejvíc odsouzená ke zkáze je Zoja, která Olivera, prožívajícího jakési bolestné poznání, okamžitě chytne za srdce. Neurotické ženy jsou jeho úděl. A když mají navíc vyvinuté poprsí, široké mateřské boky a velké, neutěšitelné hnědé oči, je ztracen. Chová chlapečka jménem Paul, který sdílí její vážnost. Dva páry očí ho zkoumají se zjevnou náklonností.

„Jsi velmi krásný,“ pronese Zoja tak smutně, jako by oznamovala, že někdo zemřel. „Tvá krása spočívá v nepravidelnosti. Jsi básník?“

„Jenom právník, bohužel.“

„Právo je také sen. Přišel jsi koupit naši krev?“

„Přišel jsem, abych vám přinesl bohatství.“

„Vítej!“ zvolá s hloubkou velké tragédky.

Oliver přivezl dokumenty, které má Jevgenij podepsat, a osobní zapečetěný dopis od Tigera, ale – „Ještě ne, ještě ne, nejdřív se podívej na mého koně!“ A samozřejmě že to udělá! Jevgenijův kůň je zbrusu nový motocykl BMW, který stojí hýčkaný a nablýskaný na růžovém orientálním koberci uprostřed přijímacího pokoje. Ve dveřích se shromáždí celé osazenstvo domácnosti – ale Oliver vidí hlavně Zoju – a Jevgenij shodí boty, vyskočí na hřbet toho zvířete, usadí se v sedle, nohy v ponožkách zaklesne do pedálů a vyžene motor do nejvyšších obrátek, pak zase ubírá a oči pod slepenými řasami mu září. „Teď ty, Olivere! Ty! Teď ty!“

Za aplausu publika podá právoplatný dědic bankovního domu Single Šalvovi ručně šité sako i hedvábnou kravatu a vymrští se místo Jevgenije do sedla; pak předvede, jaký že je chlap, až se budova rozechvěje a rozrachotí do samotných základů. Ale Zoju tohle představení nijak netěší. Mračí se nad vidinou ekologického chaosu, přitiskne si Paula k prsům a přidržuje mu ochranitelsky dlaň u ucha. Je rozcuchaná, nedbale oblečená a má široká ramena bordeldámy. Je sama, ztracená ve velkoměstě života, a Oliver se už vžil do role jejího ochránce a duchovního spřízněnce.

„V Rusku musíme jezdit rychle, abychom se udrželi v klidu,“ informuje ho, zatímco si znovu uvazuje kravatu. „To je normální.“

„A v Anglii?“ opáčí se smíchem.

„Ty nejsi Angličan. Narodil ses na Sibiři. Neprodávej svou krev.“

Jevgenijova kancelář připomíná tichou kapli. Je to příjemný, dřevem obložený přístavek s vysokou střechou, dříve nejspíš sloužil jako stáj. Nedoléhá sem z vily žádný zvuk. Přepychový starožitný nábytek z březového dřeva se zlatohnědě leskne. „Z muzea v Petrohradě,“ vysvětluje Jevgenij a dlaní laská velký psací stůl. Když vypukla revoluce, muzeum rozkradli a sbírka se rozptýlila po celém Sovětském svazu. Jevgenij strávil několik let, než ji vystopoval, vypráví. Pak našel osmdesátiletého bývalého vězně ze Sibiře, aby ji restauroval. „Říkáme tomu karelka,“ oznamuje pyšně. „Byl to oblíbený nábytek Kateřiny Veliké.“ Na stěnách visí fotografie mužů, o nichž Oliver ví, že jsou mrtví, a zarámované diplomy s námořními loděmi. Oliver a Jevgenij se usadí do křesel Kateřiny Veliké pod artušovský železný lustr. Jevgenij se svou ostře řezanou zbrázděnou tváří, brýlemi se zlatými obroučkami a kubánským doutníkem budí dojem rádce a mocného přítele. Kazatelský právník Šalva se usmívá a vyfukuje cigaretový kouř. Oliver přivezl smlouvy, jejichž koncept vypracoval Winser a které on sám převedl do prosté angličtiny. Massingham zajistil překlad do ruštiny.

Od druhého konce stolu je sleduje Michail s ostražitostí hluchého, hluboké oči hltají slova, která neslyší. Šalva oslovuje Jevgenije v gruzínštině. Během rozhovoru se zavřou dveře, což Olivera překvapí, protože se neotevřely. Ohlédne se a spatří, že v místnosti stojí Alix Hoban jako nějaký lokaj, který má zakázáno se přiblížit, dokud není vyzván. Jevgenij poručí Šalvovi, aby zmlkl, sundá si brýle a osloví Olivera.

„Věříte mi?“ ptá se.

„Ano.“

„Váš otec. On mi také věří?“

„Samozřejmě.“

„Potom i my věříme,“ prohlásí Jevgenij, mávne rukou nad Šalvovými námitkami, podepíše dokumenty a posune je přes stůl k Michailovi, aby je také podepsal. Šalva se zvedne ze židle, postaví se k Michailovu ramenu a ukazuje kam. Michail s námahou napíše své jméno, každé písmeno je uměleckým dílem. Hoban se připlíží kupředu a nabídne se jako svědek. Podepisují se inkoustem, ale Olivera napadne, že je to krev.

V kamenném sklepě s krbem se nad dřevěnými poleny opékají špízy vepřového a jehněčího masa. V dolících cihel syčí houby s česnekem. Na dřevěných podnosech se vrší sýrový chléb. Říká se mu chačapuri, poučuje Olivera Tinatin, Jevgenijova žena. K pití se podává sladké červené víno, o němž Jevgenij prohlašuje, že je to domácí výroba z Betléma. Na březovém jídelním stole se vratce vrší jeden na druhém talíře s kaviárem, uzenými klobáskami, kořeněnými kuřecími stehny, domácími uzenými mořskými pstruhy, olivami a mandlovými koláčky, až pod nimi není vidět ani píď láskyplně naleštěného povrchu. Jevgenij a Oliver sedí každý na opačném konci stolu. Mezi nimi trůní vedle svých zamlklých manželů vnadné dcery, všechny až na Zoju, která chřadne v dobrovolné samotě s Paulem na koleně, krmí ho lžičkou, jako by byl nemocný, a jenom občas obrátí lžíci k svým plným, nenamalovaným rtům. Ale v Oliverově mysli jsou její oči neustále upřené na něho, stejně jako on upírá ty své na ni, a chlapeček Paul je prodloužením její nadpozemské samoty. Poté, co si ji představil jako Rembrandtovu modelku, pak jako Čechovovu hrdinku, je pobouřen, když spatří, jak zvedá hlavu a mračí se v manželském nesouhlasu, když vstoupí Alix Hoban se svým mobilním telefonem, doprovázený dvojicí mladých mužů s ostře řezanými tvářemi a v oblecích, políbí ji letmo na stejné rameno, které Oliver ve svých představách, přesně v tu samou minutu pokryl vášnivými polibky, štípne Paula do brady tak, že dítě zakňučí bolestí, ztěžka dosedne vedle ní a dál pokračuje v telefonním hovoru.

„Už ses setkal s mým mužem, Olivere?“ ptá se Zoja.

„Jistě. Už několikrát.“

„Já také,“ pronese záhadně.

Oliver a Jevgenij si opakovaně připíjejí přes stůl. Už připíjeli na zdraví Tigera, pili na své rodiny, zdraví, prosperitu, a přestože ještě stále vládne komunismus, na mrtvé, kteří dlí u Boha.

„Budeš mi říkat Jevgenij a já tobě Poslíček!“ zaburácí Jevgenij. „Vadí ti Poslíček?“

„Říkej mi, jak chceš, Jevgeniji!“

„Já jsem tvůj přítel. Já jsem Jevgenij. Víš, co znamená Jevgenij?“

„Ne.“

„Vznešený To, že jsem zvláštní člověk. Ty jsi také zvláštní člověk?“

„Rád bych si to myslel.“

Další zaburácení. Přinášejí stříbrem vykládané beraní rohy naplněné až po okraj domácím vínem z Betléma.

„Na zvláštní lidi! Na Tigera a jeho syna! Na naši lásku k vám! Milujete nás také?“

„Moc.“ Oliver a bratři zpečetí své přátelství tím, že najednou vyprázdní své rohy, pak je obrátí dnem vzhůru, aby dokázali, že jsou prázdné.

„Teď jsi pravý Megrel!“ prohlašuje Jevgenij a Oliver znovu cítí, jak se na něho upírá Zojin vyčítavý pohled. Ale tentokrát si ho všimne i Hoban, což možná i chtěla, protože se chraplavě zasměje, procedí k ní přes zuby něco v ruštině a ona na to odpoví jedovatým smíchem.

„Můj manžel má velikou radost, že jsi přijel do Moskvy, abys nám pomáhal,“ vysvětluje. „Má moc rád krev. Je to jeho métier. Říkáte povolání métier?“

„Ani ne.“

Pozdě v noci hrají opilí v suterénu biliár. Michail je trenér a rozhodčí, vede Jevgenijovy údery. Šalva přihlíží z jednoho rohu, z druhého pozoruje každý úder pohrdavým pohledem Hoban a neustále něco mele do svého mobilního telefonu. S kým se baví tak mazlivým tónem? S milenkou? S makléřem? Oliverovi už to nemyslí. V představách mu vystupují muži ze stínu, jako je Hoban, v temných zádveřích a tmavých šatech, kteří čekají na hlas svého pána. Mosazí vykládaná tága nemají žádné špičky. Žluté koule se téměř nevejdou do hlubokých děr. Stůl se naklání, plátno je roztržené a vytahané od předchozích radovánek, mantinely při nárazu drnčí. Kdykoli se hráči podaří získat bod, což se nestává často, Michail zařve gruzínsky skóre a Hoban je přezíravě přeloží do angličtiny. Pokaždé, když Jevgenij mine, což je časté, Michail vypustí květnatou kavkazskou nadávku proti kouli, stolu nebo mantinelu, ale nikdy proti bratru, kterého zbožňuje.

Ale Hobanovo pohrdání vzrůstá s každou ukázkou tchánovy neschopnosti: zatajení dechu jako záškub potlačované bolesti, strašidelný, jízlivý úšklebek tenkých rtů, když pokračuje v telefonování. Objevuje se Tinatin a s ladností, nad níž Oliverovi taje srdce, odvádí Jevgenije do postele. Na Olivera čeká řidič, aby ho odvezl zpátky do hotelu. Šalva ho eskortuje k zilu. Než nasedne, ohlédne se bezděky k domu a spatří Zoju, bez dítěte a s odhalenými ňadry, jak ho upřeně sleduje z horního okna.

Příští den ráno pod zpola kalnou oblohou bere Jevgenij Olivera, aby ho představil několika dalším Gruzíncům. S Michailem jako řidičem jedou od jedněch kasáren k druhým. V prvních je vedou středověkou chodbou páchnoucí starým železem, nebo že by to byla krev? V dalších je obejme a sladkou kávou počastuje sedmdesátiletý pohrobek brežněvovských časů s ještěrčíma očima, který stráží svůj velký černý stůl, jako by to byl válečný památník.

„Vy jste Tigerův syn?“

„Ano, pane.“

„Jak je možné, že tak malý chlapík dělá tak velké děti?“

„Zdá se, že má na to recept, pane.“

Mohutný smích.

„Víte, jaký je v poslední době jeho handicap?“

„Povídali mi, že dvanáct.“ Nic takového mu nikdo neřekl.

„Tak mu řekněte, že Dato má jedenáct. Zblázní se.“

„Povím mu to.“

„Recept! To je dobré!“

A obálka, o které se nikdy nemiuví: šedomodrá, pevná, velikostí A4, kterou Jevgenij vykouzlí ze svého kufříku a podá přes stůl, zatímco pokračují ve veselém hovoru. A Datův úlisný pohled dolů, kterým zaznamenává pouť obálky, i když se zdráhá ji přijmout. Co je v ní? Kopie smlouvy, kterou Jevgenij předchozího dne podepsal? Na to je příliš tlustá. Svazek bankovek? To je zase příliš hubená. A co je tohle místo zač? Ministerstvo krve? A kdo je Dato?

„Dato je z Megrelie,“ prohlašuje Jevgenij s očividným uspokojením.

A v autě Michail pomalu listuje stránkami načerno dovezeného amerického komiksového časopisu. V Oliverově mysli vyklíčí pochybnosti a jeho tvář je nedokáže dostatečně rychle zakrýt – umí Michail číst?

„Michail je genius,“ zavrčí Jevgenij, jako by tuhle otázku položil Oliver nahlas.

Vstupují do luxusního podkrovního bytu plného pečlivě upravených sekretářek, jako je ta Tigerova, ale pěknějších, a řad počítačů, které zobrazují údaje ze světových burz. Vítá je štíhlý mladík jménem Ivan v italském obleku. Jevgenij předává Ivanovi obálku jako na předchozím místě.

„Tak jak se dnes vede staré dobré Anglii?“ ptá se Ivan blazeovanou napodobeninou oxfordské angličtiny z třicátých let. Překrásná dívka postaví podnos s campari na servírovací stolek z růžového dřeva, který vypadá, jako by kdysi také sídlil v nějakém petrohradském muzeu. „Na zdraví!“ pronese Ivan.

Převezou je do hotelu v západním stylu, jen co by kamenem dohodil od Rudého náměstí. Otáčivé dveře stráží muži v oblecích, v hale zurčí vodotrysk z narůžovělé fontánky, výtah osvětluje křišťálový lustr. Ve druhém poschodí je sledují od prázdných ruletových stolků krupiérky v minišatech. Jevgenij stiskne zvonek u dveří s číslem 222. Otevírá je Hoban. V kulaté přijímací místnosti plné cigaretového kouře sedí na pozlacené židli vousatý třicátník s nepřístupným výrazem, kterému říkají Stěpan. Před ním stojí pozlacený konferenční stolek. Jevgenij na něj položí svůj kufřík. Hoban přihlíží jako vždy

„Už sehnal Massingham ty zasraný jumba?“ ptá se Stěpan Olivera.

„Podle toho, co jsem vyrozuměl, když jsem odjížděl z Londýna, jsme připravení všechno spustit, jakmile budete připraveni vy,“ odpovídá Oliver rezervovaně.

„A vy jste, do prdele, syn britskýho ambasadora nebo co?“

Jevgenij promluví na Stěpana v gruzínštině. Jeho tón je káravý a pevný Stěpan se váhavě zvedne na nohy a napřáhne ruku.

„Rád vás poznávám, Olivere. Jsme pokrevní bratři, ano?“

„Ano,“ souhlasí Oliver. Mohutný smích, ze kterého se mu dělá špatně, mu zní v uších celou cestu do hotelu.

„Příště, až přijedeš, tě vezmeme do Betléma,“ slibuje Jevgenij, když se ještě jednou objímají.

Oliver jde do svého pokoje balit. Na polštáři leží balíček v hnědém papíru spolu s obálkou. Otevírá ji. Dopis je psaný jako na zkoušku z krasopisu a Oliver má pocit, že ho autorka psala několikrát, než docílila přijatelné verze.

Olivere, máš čisté srdce. Bohužel všechno jenom předstíráš. Proto jsi nula. Miluju tě. Zoja.

Otevírá balíček. Obsahuje černou lakovanou krabičku, jaká se dá koupit v každém obchodě se suvenýry. Uvnitř je srdce vystřižené z hedvábného papíru meruňkové barvy. Nelpí na něm žádná krev

Aby se člověk dostal do Betléma, je nutné, aby vás rychle vykopli z vašeho letadla British Airways, jakmile na Šeremetěvu zastaví, abyste proběhli krkolomnou rychlostí dalším zástupem ochotných úředníků z přistěhovalecké kontroly a přestoupili do dvoumotorového iljušinu se znaky Aeroflotu a známými cestujícími, který netrpělivě čeká, aby vás odnesl do Tbilisi v Gruzii. Na palubě je celá Jevgenijova rozvětvená rodina a Oliver je hromadně zdraví, obejme se s nejbližšími a zamává na vzdálenější, a co se týká Zoji, která je nejvzdálenější ze všech – sedí s Paulem v nejzazším koutě trupu, zatímco její muž dřepí vpředu se Šalvou – vysílá jejím směrem nevýrazné, napůl důvěrné mávnutí, kterým jakoby říkal, no vlastně teď když na to myslím, proč si tě vlastně pamatuju?

Do Tbilisi nejspíš dorazíte v horkém hurikánu, který rozhoupe křídla a zasype vás štěrkem a sazemi. Ale jinak zde nejsou žádné formality, pokud nepočítáte polovinu majetných mužů města v nejlepších oblecích a bělostného albína, co se jmenuje Temur a je, podobně jako každý v Gruzii, Tinatinin bratranec, synovec, kmotřenec nebo syn její nejlepší kamarádky ze školy. V salonku pro VIP vás očekává káva, brandy a pyramida jídla, než je zvládnete, absolvujete opakované přípitky. A pak vás konvoj černých zilů, motocyklů a nákladních aut plných zvláštních oddílů v černých uniformách unáší hektickou rychlostí bez možnosti připoutání na západ přes závratně vysoké hory k zaslíbené Megrelii, jejíž obyvatelé důvtipně oplodnili své ženy dřív než nepřítel, a mohou se tudíž pyšnit néjčistší krví v Gruzii, kteroužto myšlenku Jevgenij šťastně opakuje, když se zil řítí po klikatých silnicích a kličkuje mezi toulavými psy, ovcemi, strakatými prasaty s trojúhelníkovými dřevěnými límci, naloženými mulami, protijedoucími náklaďáky a ohromnými dírami ve vozovce. Tohle všechno v náladě dětského nadšení podporované častými doušky vína a Oliverovy bezcelní sladové whisky, ale také s vědomím, že po měsících manévrování budou v nejbližších dnech ty tři Specifické nabídky podepsány, zaplaceny a včas doručeny. A není snad tohle Jevgenijův osobní protektorát, domov jeho mládí? Copak si každý významný bod v krajině na téhle nebezpečné silnici do Betléma neříká o to, aby se o něm mluvilo, aby nad ním žasla Jevgenijova žena Tinatin a jeho bratr Michail za volantem, a nadevšechny samotný Oliver, nedotknutelný host, pro kterého je všechno nové?

A za nimi v dalším voze jedou dvě Jevgenijovy dcery, z nichž jedna je Zoja a na jejím klíně sedí Paul a Zoja ho objímá rukama a tiskne si tvář na jeho, když auto poskakuje a kličkuje a uhání za prvním. A i v nejzazším koutku mysli Oliver ví, že je melancholická kvůli němu, neměl jezdit, měl opustit svou práci, všechno předstírá, a proto je nula. Ale ani její vševidoucí zrak nedokáže zničit jeho potěšení z Jevgenijova radostného kouzelnictví. Rusko si nikdy Gruzii nezasloužilo, trvá Jevgenij na svém a mluví zčásti svou lámanou angličtinou, zčásti prostřednictvím Hobana, který se choulí jako ježek na zadním sedadle mezi Oliverem a Tinatin: pokaždé když křesťanská Gruzie hledala u Ruska ochranu před muslimskými hordami, Rusko jí ukradlo její bohatství a zanechalo ji v bahně.

Ale toto kázání je přerušeno dalším, protože Jevgenij musí upozornit na pevnosti na kopcích a na silnici do Gori, které se chlubí zpropadenou chatrčí, kde přišel na svět Josef Stalin, a katedrálou, která, dá-li se Jevgenijovi věřit, je stará jako Kristus sám a v níž byli korunováni první králové Gruzie. Míjejí domy s křivými balkony, vrávorající na pokraji velké rokle, a železné lešení podobné zvonici, které označuje místo, kde je pochován jeden bohatý mladík. Ten mladík byl alkoholik, líčí nadšeně Jevgenij Hobanovým prostřednictvím a pouští se do vypravování jakési mravoučné historky. Když chlapci přišla spílat jeho matka, prostřelil si před ní revolverem hlavu, a Jevgenij má v tu chvíli prsty u spánku, aby předvedl jak. Otec, podnikatel, byl tak zasažen bolestí, že nechal synovo tělo pohřbít do čtyřtunového sudu medu, aby se nikdy nerozložilo.

„Medu?“ opáčí nevěřícně Oliver.

„K uchování mrtvol je med nejlepší,“ odpovídá suše Hoban. „Zeptej se Zoji, je chemička. Možná by mohla naložit i tvoje tělo.“ Jedou mlčky, dokud lešení nezmizí. Hoban si zatelefonuje přes mobil. Patří k jinému druhu, jak si Oliver všimne, než aparáty, které používá v Moskvě nebo Londýně. Je připojený k nějaké pekelné černé skříňce. Jedna kapka vaší krve a odhalí všechna vaše tajemství. Tři tlačítka a už mumlá. Konvoj se zastaví u osamělé benzinky k doplnění paliva. Z provizorní klece vedle páchnoucích záchodků si společnost znechuceně prohlíží hnědý medvěd. „Michail Ivanovič tvrdí, že je důležité vědět, na které straně medvěd spí,“ překládá se zjevným výsměchem Hoban, který odtáhl ústa od telefonu, ale nevypnul ho. „Když medvěd spí na levém boku, jez pravou stranu. Levá strana bude na jídlo příliš tuhá. Když si ho medvěd honí levou tlapou, jez pravou. Chceš si dát kus medvěda?“

„Ne, díky“

„Měls jí napsat. Mohla se zbláznit, jak čekala, až se zase objevíš.“ Hoban se vrací k svému telefonátu. Slunce se opírá do silničního svršku a vytváří na něm jezírka asfaltu. Auto se naplní vůní sosnového lesa. Míjejí starý dům obklopený kaštany. Dveře domu jsou otevřené. „Dveře zavřené, manžel je doma,“ intonuje Hoban, jak znovu překládá Jevgenijovi. „Když jsou otevřené, je v práci, takže můžeš vstoupit a ošukat jeho ženu.“ Vyjedou výš a dole se prostírá na všechny strany rovina. Zasněžené hory se třpytí pod nekonečnou oblohou. Před nimi, napůl utopené ve vlastním oparu, leží Černé moře. Kaplička u cesty označuje nebezpečnou zatáčku silnice. Michail spustí okénko a hodí hrst mincí do klína staříka sedícího na schodu. „A z chlapa je rázem zasraný milionář,“ prohlásí Hoban posmutněle. Jevgenij si vyžádá zastávku u vrby, na jejíž starých větvích visí cedulky z barevných stužek. To je strom snů, vysvětluje Hoban, který znovu tlumočí pro Jevgenije: „Můžou se na něj pověsit jenom dobrá přání. Ta zlá se obrátí proti tomu, kdo je má. Máš zlá přání?“

„Nikdy,“ prohlásí Oliver.

„Co se mě týče, mám je pořád. Hlavně v noci a hned po ránu. Jevgenij Ivanovič se narodil ve městě, které Sověti přejmenovali na Senaki,“ pokračuje Hoban a Jevgenij volá a ukazuje tlustou paží do údolí. „Michail Ivanovič se také narodil v Senaki. Náš otec byl velitelem tamější vojenské základny. Měli jsme dům ve vojenském újezdě kus odtud. Ten dům byl velmi dobrý. Můj otec byl dobrý člověk. Všichni Megrelové ho milovali. Otec tady byl šťastný.“ Jevgenij zvýší hlas a zamíří paží k pobřeží. „‚Byl jsem v internátní škole v Batumi. Byl jsem v Námořní škole v Batumi. Má žena se narodila v Batumi.‘ Chceš ještě další podobné kecy?“

„Ano.“

„‚Před Leningradem jsem byl na univerzitě v Oděse. Studoval jsem lodi, lodní stavitelství, mořeplavbu. Má duše zůstala ve vodách Černého moře. Je v megrelských horách. Na tomhle místě zemřu.‘ Chceš, abych ti nechal otevřené dveře, abys mohl ošukat moji ženu?“

„Ne.“

Další zastávka. Michail a Jevgenij vystupují cílevědomě z auta a přecházejí přes silnici. Oliver se z nějakého popudu vydává za nimi. Shrbení muži, vedoucí po krajnici osly naložené pomeranči a hlávkami zelí, se zastavují a pozorují je. Otrhaná cikáňata se opírají o hole a dívají se, jak bratři následováni Oliverem projdou kolem nich a vystoupí po úzkém, temném schodišti zarostlém plevelem. Bratři se dostanou až do černě vydlážděné jeskyně. Schody jsou z mramoru. Vedle nich vede černé mramorové zábradlí. Ve výklenku stojí socha ovázaného důstojníka Rudé armády hrdinsky vybízejícího své oddíly do boje. Ve skříňce z matného skla zasazené do skály je zplesnivělá, vybledlá fotografie mladého ruského vojáka v čapce se štítkem. Michail a Jevgenij stojí vedle sebe se skloněnými hlavami a rukama sepjatýma k modlitbě. Několikrát střídavě udělají krok vzad a pokřižují se.

„Náš otec,“ vysvětluje Jevgenij drsným hlasem. Vracejí se k zilu. Michail zdolává serpentinu a ocitá se před vojenskou kontrolou. Spustí okénko, ale nezastaví, poplácáním pravou rukou na levé rameno naznačuje vysokou šarži, ale na stráž dojem neudělá. Michail s nadávkou zabrzdí, kšeftař Temur vyskočí z auta za nimi a políbí se s jedním mužem, který ho objímá a také libá. Konvoj smí pokračovat. Dosahují vrcholku. Před nimi se otevírá svěží krajina.

„Říká, že je to odtud ještě hodina,“ překládá Hoban. „Na koni by to prý trvalo dva dny. Právě tam patří. Do zasraných časů koní.“

Pole v údolí, hlídky, helikoptéra s rotujícími lopatkami, horská hradba. Jevgenij, Hoban, Tinatin, Michail a Oliver letí v první helikoptéře s basou vodek s obrazem smutné staré dámy v bílých krajkových límcích, která s nimi putuje celou cestu z Moskvy a z rámu jí odprýskávají kusy sádry Helikoptéra se vznese nad vodopády, sleduje klikatou stezku, zteče horskou stěnu, vnoří se mezi bílé vrcholky a spustí do zeleného údolí ve tvaru kříže. V každém jeho rameni hnízdí víska, uprostřed mezi vinicemi, stodolami, pasoucím se dobytkem a lesy u jezera stojí starý kamenný klášter. Společnost nemotorně vystoupí, Oliver jako poslední. Spěchají k nim horalé a děti a k Oliverovu překvapení mají skutečně hnědé vlasy. Vrtulník se vznese a hřmot motorů pomalu zaniká, když přeletí přes hřeben. Oliver cítí borovice a med, slyší šumění trávy a zurčení vody v potoce. Ze stromu visí stažená ovce. Z nějaké jámy se vznáší kouř páleného dřeva. V trávě leží bohatě protkávané růžovokarmínové koberce. Na stole stojí rohy na nápoje a tykve s vínem. Kolem se shromáždí vesničané. Jevgenij a Tinatin je objímají. Hoban sedí na kameni s telefonem u ucha a černou skříňkou u nohou a neobjímá nikoho. Vrtulník se vrací se Zojou, Paulem a dvěma dalšími dcerami s manžely a znovu odletí. Michail a nějaký vousatý obr ozbrojení loveckými puškami odcházejí do lesa. Oliver zamíri se společností k dřevěnému jednopatrovému statku uprostřed svažující se pláně. Uvnitř nejdříve vládne tma jako v pytli. Postupně rozezná cihlový krb a kovový sporák. Je tam cítit kafr, levandule a česnek. V ložnicích jsou holé podlahy a nevkusné ikony ve vykládaných rámech: Ježíš jako dítě, přitisknutý k ňadrům Madony; Ježíš přibitý ke kříži, ale vypínající se tak vesele, že se už už vznáší k nebesům, Ježíš šťastně doma, sedící po pravici svého Otce.

„Co Moskva zakazuje, Megrelové milují,“ překládá Hoban Jevgenijova slova a zívá. „To si piš,“ dodává. Objeví se kočka a je rychle vykázána. Ta stará dáma v rozpadající se sádře musí mít své místo nad krbem. Ve dveřích stojí děti a čekají, až jim Tinatin ukáže, jaké zázraky přivezla z města. Ve vesnici někdo hraje. V kuchyni kdosi zpívá a je to Zoja.

„Souhlasíš, že mečí jako koza?“ ptá se Hoban.

„Ne,“ odpoví Oliver.

„Tak jsi do ní zamilovaný,“ ujišťuje ho s uspokojením Hoban.

Slavnost trvá dva dny, ale teprve na konci prvního přichází Oliver na to, že se účastní obchodní konference starších z údolí na nejvyšší úrovni. Nejdříve ale zjistí spoustu dalších věcí. Že když střílíte na medvěda, je nejlepší zasáhnout ho do oka, protože na zbytku těla má neprůstřelné brnění ze zaschlého bahna. Že je při oslavě tradicí odlit víno na zem, aby se nakrmily duše předků. Že megrelská vína pocházejí z mnoha různých odrůd s názvy jako Kološi, Paneši, Chodi a Kamuri. Že když připíjíte pivem, vkládáte na člověka, kterému připíjíte, kletbu. Že předky Megrelů nebyli nikdo jiní než bájní Argonauti, kteří si pod Íasonovým vedením vybudovali ohromnou pevnost ani ne dvacet kilometrů odsud, aby v ní uložili Zlaté rouno. A od kazatele s divokým pohledem, který snad ani nikdy neslyšel o Říjnové revoluci, se dozvídá, že když se chce pokřižovat, musí nejdříve sevřít do špetky dva prsty a palec – nebo to byl jenom palec a prsteník, jeho kouzelnické prsty byly příliš neobratné, aby si byl jistý? – a zamířit jimi vzhůru, abyste naznačili Svatou Trojici, pak se dotknout obočí a poté pravé a levé strany břicha, aby on při pohledu dolů neviděl dábelský kříž.

„Nebo si můžeš strčit do zadku jetel,“ radí Hoban polohlasem a opakuje ten vtip rusky, aby z něho něco měl i jeho partner u telefonu.

Z obchodní konference, které se Oliver účastní, se vyklube pokračování Jevgenijova Velkého snu, a tím Velkým snem je sjednotit ty čtyři vesnice kříže v jediné vinařské družstvo, které spojením půdy, práce a prostředků, přesměrováním vodních toků a využitím technologií takových zemí jako Španělsko, bude produkovat nejlepší víno nejen v Megrelii a Gruzii, ale na celém světě.

„Bude to stát mnoho milionů,“ oznamuje Hoban lakonicky „Možná miliard. Nikdo si to, kurva, nedokáže představit. „Musíme vybudovat silnice. Vybudovat přehrady Musíme koupit techniku a postavit v údolí nádraží. Kdo to, kruci, zaplatí?“ Odpověď zní, jak se ukáže, Michail Ivanovič a Jevgenij Ivanovič Orlovové. Jevgenij už přivezl vinaře z Bordeaux, Riojy, z údolí Napa. Jedním dechem prohlásili, že vinná réva je špičková. Jeho špehové zaznamenali teplotu a množství srážek, změřili úhly svahů, odebrali vzorky půdy a množství pylu ve vzduchu. Odborníci na zavlažování, silniční stavitelství, loďaři a dovozci mu shodně potvrdili realizovatelnost plánu. Jevgenij najde peníze, říká vesničanům, tím si mohou být jistí. „Dá těm buranům každý rubl, co vyděláme,“ potvrzuje Hoban.

Rychle se stmívá. Za horskými vrcholky se obloha zbarví doruda a potemní. V korunách stromů se rozsvěcují lucerny, hraje hudba, na ohni se otáčí stažená ovce. Muži začínají zpívat, další utvoří kruh a tleskají, skupinka dívek tančí. Mimo kruh dál rokují starší, přestože je Oliver už neslyší, a Hoban navíc přestal překládat. Dojde k hádce. Nějaký stařec zamává puškou na jiného. Zraky se upírají na Jevgenije, který zavtipkuje, sklidí slabý smích a vykročí k posluchačům. Rozevře náruč. Kárá, potom slibuje. Podle potlesku se dá soudit, že to musí být značný slib. Starší jsou uklidněni, Hoban se opře o cedr, ve tmě se zdá vyšší, a zamilovaně něco mumlá do svého mobilního telefonu.

V bankovním domě Single je cítit napětí. Písařky v upjatém oblečení se bázlivě plíží. V Obchodní místnosti, barometru nálad, to vře. Tiger konečně chytil velkou rybu! Pro Single je to otázka rozmachu nebo krachu! Tiger se chystá k trefě století.

„A Jevgenij je dobrák, říkáš? Skvělé,“ prohlašuje Tiger energicky při jednom z těch rychlých vyhodnocování situace, která následují po Oliverově výpadu na Divoký východ.

„Jevgenij je úžasný,“ odpovídá Oliver loajálně. „A Michail stejně tak.“

„Dobrá, dobrá,“ přikývne Tiger a odchvátá do houštiny provozních nákladů a burzovních obchodů. Dopis od Tinatin naléhavě vyzývá Olivera, aby se spojil s další z jejích vzdálených sestřenic, tentokrát s dívkou jménem Nina, která učí na Fakultě orientálních a afrických studií a je dcerou megrelského houslisty, co už je po smrti. Oliver to bere od Zojiny matky jako přátelský náznak, aby obrátil svůj vnímavý zrak někam jinam, spěšně naškrábe dopis vdově po houslistovi a obdrží pozvání do Bayswater na čaj. Vdova je herečka na odpočinku v pracovním plášti a má ve zvyku odhazovat si ofinu hřbetem ruky, ale její dcera Nina je černovláska s doutnajícím pohledem. Nina souhlasí, že bude učit Olivera gruzínsky, a začne její krásnou, ale skličující abecedou, ale předtím ho varuje, že potrvá roky, než se jazyk naučí.

„Čím déle, tím lépe!“ vykřikne Oliver galantně.

Nina má šlechetnou povahu a exil její vztah ke Gruzii a Megrelii ještě upevnil. Dojímá ji Oliverův nekritický obdiv ke všemu, co je jí drahé, ačkoli o ropě, šrotu, krvi a sedmdesáti pěti milionech úplatku díkybohu nemá tušení. Oliver ji ponechá v její nevinnosti. Brzy se ocitne i v jeho posteli. A pokud Oliver tuší, že Zoja je jakýmsi nevyzpytatelným způsobem inspirací jejich svazku, necítí žádnou vinu – proč taky? Je vděčný, že milováním s Ninou se dokázal zbavit bezohledné ženy důležitého obchodního partnera, jejíž nahé tělo mu stále provokativně září z horního okna moskevského domu. Pod Nininým vedením se obklopí díly gruzínské literatury a folklóru. Pouští si gruzínskou hudbu a mapou Kavkazu vyzdobí jednu zeď svého hanebně neuklizeného prestižního bytu ve věžáku v chelseaském přístavu, postaveném z financí spravovaných bankou Single.

A Poslíček je šťastný. Ne přešťastný, protože Oliver nevěří v potěšení jako dosažitelný ideál. Ale aktivně šťastný. Tvořivě šťastný. Opatrně šťastný v lásce, pokud je láska to, co cítí k Nině. Také je šťastný v práci – pokud je prací navštěvování Jevgenije, Michaila a Tinatin, a za předpokladu, že nikam poblíž nedopadá zákeřný Hobanův stín a Zoja ho dál ignoruje. Protože zatímco se kdysi její nešťastné oči snažily Olivera neustále spoutat, nyní si ho odmítají vůbec všímat. Cíleně se vyhýbá kuchyni, kde on krájí s Tinatin zeleninu. Po chodbách, po schodištích jenom prolétne, táhne za sebou Paula a používá záclonu svých vlasů, aby zakryla tvář.

„Řekni svému otci, že za týden budou podepsané všechny dokumenty,“ oznamuje Jevgenij nad prastarým kulečníkem, když se ujistil, že nikdo kromě Hobana, Michaila a Šalvy není v doslechu. „Vyřiď mu, že až to podepíšou, musí přijet do Megrelie a zastřelit medvěda.“

„V tom případě musíš ty přijet do Dorsetu a zastřelit bažanta,“ opáčí Oliver a obejmou se.

Tentokrát nepřeváží žádnou poštu. Oliver nese v paměti jenom dva vzkazy. Cestou domů v letadle je jimi tak vzrušený, že se napůl rozhodne, že požádá Ninu o ruku. Je 18. srpna 1991.

Je o dvě noci později a Nina gruzínsky naříká. Naříká do telefonu, naříká, když přijede do Oliverova bytu, naříká, když sedí jako staří manželé vedle sebe na pohovce a sledují s hrůzou, jak se nové Rusko zachvívá na pokraji anarchie, jeho odvážný vůdce je pronásledován starou gardou povstalou z hrobu, redakce novin jsou uzavřené, město zaplavují tanky a lidé na nejvyšších postech v zemi padají z křesel jako kuželky, a za své tím berou skvěle vypracované Zvláštní nabídky na železný šrot, ropu a krev.

V Curzon Street je ještě stále léto, ale ptáci nezpívají. Ropa, šrot a krev jako by nikdy neexistovaly Potvrdit je znamená přiznat svůj konec. Knihy o moderní historii byly mlčky přepsány, mladí muži a ženy v Obchodní místnosti vysláni hledat jiné štědré kraje. Ale jinak se nic, absolutně nic nestalo. Žádné drahocenné desítky milionů se neproměnily v prach, nic se nevyplýtvalo na zálohových provizích, američtí zprostředkovatelé a úředníci nedostali žádné úplatky, nesložily se zálohy na pronájem chlazeného letounu. Teplo, světlo, nájem, vozy, platy, bonusy, zdravotní pojištění, pojištění na vzdělávání, účty za telefony a vedlejší výdaje pro pět nejvyšších pater Curzon Street a jejich marnotratné obyvatele nejsou ohrožené. ATiger je nejméně strojený ze všech. Jeho krok je lehčí, kráčí pyšněji než dřív, jeho vize jsou větší, oblek od Haywarda ještě nažehlenější. Jenom Oliver a možná Gupta, Tigerova indická pravá ruka – vědí o bolesti, která se skrývá za tímhle brněním, vědí, jak blízko má křehký hrdina k pádu. Ale když si nevyléčitelně soucitný Oliver najde chvíli, aby vyjádřil otci účast, Tiger na něho zaútočí s takovou divokostí, že se Oliver až zachvěje vztekem.

„Nepotřebuju tvoji lítost. Nechci tvé něžné city či bezpečné etické úvahy Chci tvůj respekt, tvou loajálnost, tvůj mozek, pokud nějaký máš, plnění povinností, a dokud jsem starším společníkem, také tvou poslušnost.“

„Jo, no, promiň,“ zamumlá Oliver, a když Tiger nezjihne, vrátí se do své kanceláře a zbytečně telefonuje Nině.

Co se s ní stalo? Jejich poslední setkání nedopadlo zrovna šťastně. Nejdříve si namlouvá, že Zoja rozjela protiakci. Pak si s nechutí vzpomene, že byl opilý a v tomhle stavu Nině prozradil – jenom z dobroty svého osamělého srdce, o nic jiného nešlo – pár nestřežených detailů o transakcích s jejím strýčkem Jevgenijem, jak mu říká. Nejasně si vzpomene na poznámku, kterou lehkovážně utrousil, že zatímco Sovětský svaz ztratil svou cestu, banka Single přišla o košili. Když na něho naléhá, cítí se dostatečně oprávněný, aby jí zlehka načrtl, jak Single za pomoci a inspirace jejího strýčka Jevgenije měla v plánu vydělat jmění na jistých základních ruských životních potřebách – jako je například, no třeba, ale nevykládej si to nějak zle, tak třeba krev. Načež Nina zbledla a začala zuřit, tloukla ho pěstmi do hrudi, vylétla z jeho bytu jako tajfun a zapřísáhla se – ne poprvé, protože zdědila díl megrelské nestálosti –, že už tam nikdy nevkročí.

„Našla si nového milence, aby se ti pomstila, Olivere,“ svěřuje se mu do telefonu její šílená matka. „Říká, že jsi příliš dekadentní, zlato, horší než ti zatracení Rusové.“

Ale co bratři? Co Tinatin a její dcery? Co Betlém? A co Zoja?

„Bratři byli zbaveni funkce,“ vyštěkne Massingham, který se tetelí záští od chvíle, co mu byla odňata role zprostředkovatele a získal ji tenhle nenáviděný mladší společník. „Vykázáni. Posláni do vyhnanství. Na Sibiř. Dostali varování, aby se už nikdy s těmi svými odpornými ksichty neukazovali v Moskvě, Gruzii ani nikde jinde.“

„A co Hoban a jeho přátelé?“

„Ale drahý hochu, jejich parta se nikdy nevzdá.“ Jejich parta? Čí parta? Massingham to nerozvádí. „Jevgenij je na hromadě šrotu, můj milý. A to už nemluvím o ropě a krvi,“ odsekne hrubě.

Spojení s bojujícím Ruskem je chaotické a Oliver má přísný zákaz telefonovat Jevgenijovi nebo jeho kumpánům. Ale přesto se celou noc choulí v odporné telefonní budce v Chelsea a přemlouvá a zaříká telefonní spojovatelku. Ve svých představách vidí Jevgenije v pyžamu na motorce, jak vytáčí motor do obrátek, zatímco pár stop od něho marně vyzvání telefon. Spojovatelka, jistá paní z Actonu, slyšela, že na moskevské burze řádí nějaká banda.

„Počkejte pár dní, zlatíčko, no tak,“ radí mu jako učitelka ve škole, když si stěžujete na bolesti.

Je to, jako by se Oliverovi zabouchlo před obličejem poslední okno naděje. Zoja měla pravdu. I Nina. Měl jsem říct ne. Kdybych se dál vezl v tom obchodu s krví, kde bych potom nakonec udělal čáru? Jevgenij, Michail, Tinatin, Zoja, bílé hory a slavnosti ho straší jako nesplněné sliby. Ve svém bytě v chelseaském přístavu strhne ze zdi mapu Kavkazu a nacpe ji do kbelíku na odpadky v prázdné bělostné kuchyni. Ninina matka mu doporučí náhradního učitele, postaršího důstojníka jezdectva, který byl kdysi, než přišel o svou mužnost, jejím milencem. Oliver s ním přetrpí pár hodin a zbytek zruší. V Single chodí tiše, nechává dveře zavřené a objednává si k obědu sendviče. Zvěsti se k němu dostávají jako zmatené depeše z fronty. Massingham slyšel o skladišti vojenského elektrolytu pohřbeném kdesi u Budapešti. Tiger ho vybízí, aby to prověřil. Po promarněném týdnu se vrací s prázdnýma rukama. V Praze chce skupinka dospívajících matematiků opravovat průmyslové počítače za zlomek výrobní ceny, ale potřebují milionovou injekci do počátečního vybavení. Massingham, náš potulný vyslanec, letí do Prahy, setkává se s párem devatenáctiletých vousatých géniů, vrací se zpátky a prohlašuje, že celá nabídka je drzý podvod. Ale u Randyho – jak Tiger nezapomene Oliverovi připomenout – si nikdy člověk nemůže být jistý V Kazachstánu je textilní továrna schopná vyrábět míle plyšových wiltonských koberců, dvakrát nádhernějších než jsou ty pravé, a za čtvrtinu ceny. Když Massingham údajně prozkoumá promáčené staveniště s rezavými traverzami, zkonstatuje, že to má k výrobě daleko. Tiger je skeptický, ale dá na jeho radu. Pak se doslechnou o ohromném nalezišti zlata na Urale, ale nikomu ani muk. Tentokrát je to Oliver, kdo dřepí tři dny na zemědělské usedlosti v Mugodžarských horách, zmítán pánovitými otcovými telefonáty, zatímco čeká na věrného zprostředkovatele, který se nakonec nezhmotní.

Tiger sám si zvolil cestu osamělosti a rozjímání. Má nepřítomný pohled. Dvakrát, povídá se, byl předvolán do City, aby se zpovídal. Po Obchodní místnosti se šeptají ošklivá slova jako „vymáhání pohledávek“. A pak začíná záhadně cestovat. Při návštěvě účetního oddělení narazí Oliver na výdajový doklad, podle kterého si „pan a paní Singlovi“ vzali na tři noci královské apartmá v grandhotelu v Liverpoolu a bohatě si užívali. Paní Singlová je podle všeho nejspíš Katrina z Katčiny kolébky. Poukázky na benzin, vykázané šoférem Gassonem, odhalují, že pan a paní cestovali rolls-roycem. Liverpool je Tigerovo staré zázemí. Tady si získal ostruhy jako mladý obhájce utlačovaných zločineekých tříd. Týden po tomhle výletu se v Curzon Street objeví tři ramenatí turečtí džentlmeni v nablýskaných oblecích, kteří se na vrátnici zapíší jako „z Istanbulu“, a je jim poskytnuta osobní audience u Tigera. A co je ještě zvláštnější, Oliver by mohl přísahat, že když pod nějakou záminkou přišel za Pam Hawsleyovou, slyšel přes dvojité wedgwoodské dveře při Massinghamově vyjednávání i Hobanův nosový hlas, ale Pam byla jako obvykle neústupná: „Jde o konferenci, pane Olivere. Nic víc vám nemůžu říct, bohužel.“

Celé dopoledne čeká napjatě na předvolání, které nepřichází. Na oběd odkvačí Tiger se svými statnými hosty do Katčiny kolébky, ale z výtahu na ulici vypadnou dřív, než je stačí Oliver zahlédnout. Když o pár dní později provede druhou inspekci Tigerových výdajů, objeví řadu položek s jediným slovem „Istanbul“. Také Massingham znovu cestuje. Jeho nejčastějšími cíli jsou Brusel, severní Kypr a jižní Španělsko, kde dceřiná společnost Single získala řetězec diskobarů, rekreačních vesnic a kasin. A protože je Randy Massingham považován v Obchodní místnosti za jakýsi dravý předvoj, zavládnou spekulace, proč vypadá tak rozzářeně a jaká tajemství nosí ve své černé diplomatce z dob práce v zahraniční službě.

A pak jednoho večera, právě když si Oliver zamyká stůl, stojí ve dveřích sám Tiger s nabídkou, aby si zaskočili na něco na zub do Kolébky, jenom oni dva, jako za starých časů. Kat není v dohledu. Oliver má podezření, že jí to nařídil Tiger. Místo ní se o ně stará vrchní číšník Alvaro. Tigerův rohový stůl, který má trvale rezervován, je decentně osvětlené hnízdečko z rudého sametu. Vybere si kachnu a klaret. Oliver se rozhodne pro totéž. Tiger poručí dva domácí saláty a zapomene přitom, že Oliver saláty nesnáší. Začnou jako obvykle probíráním Oliverova milostného života. Oliver se nedokáže přiznat, že vztah s Ninou krachl, a proto ho raději vyšperkuje.

„Chceš říct, že se konečně usazuješ?“ vykřikne Tiger, silně pobavený. „Proboha. Představoval jsem si, že zůstaneš ještě ve čtyřiceti starým mládencem.“

„Nejspíš si ne všechny věci můžeš naplánovat,“ prohlásí Oliver se zamlženým zrakem.

„Už jsi tu dobrou zprávu oznámil Jevgenijovi?“

„A jak? Nedá se s ním spojit.“

Tiger se zarazí uprostřed sousta, jako by mu kachna přestala chutnat. Obočí se mu stáhne do tvaru antického štítu. K Oliverově úlevě pokračují čelisti ve své činnosti. Kachna mu přece jenom přišla vhod. „Pokud si vzpomínám, navštívil jsi to jeho venkovské sídlo,“ poznamená Tiger. „Co tam chce pěstovat víno. Ano?“

„Není to sídlo, otče. Je to skupinka vesnic v horách.“ †“Ale slušný dům, podle všeho.“

„Bohužel ne. Aspoň podle našich standardů.“ †“Realizovatelný projekt, ne? Něco, oč bychom se měli zajímat?“

Oliver se povýšeně zasměje, ale část jeho Já ztuhne v led při myšlence, že by měl Tigerův stín zasáhnout až do dalekého Betléma.

„Upřímně řečeno, jde bohužel o vzdušné zámky. Jevgenij není podnikatel v našem smyslu. Kdybys do toho investoval, bylo by to jako přilévat vodu do moře.“

„Pročpak?“ उ“Tak například ještě nevyčíslil infrastrukturu “ vzpomněl si na Hobanovo pohrdavé odmítnutí projektu – „mohla by to být bezedná díra. Silnice, voda, vybudování teras na pol桓ch a bůhvíco ještě. Myslí si, že využije místní pracovní sílu, ale nemá odborníky, jsou tam čtyři vesnice a všichni si jdou navzájem po krku.“ Bezděčně si lokne klaretu, zatímco uvažuje nad dalšími důvody. „Jevgenij dokonce ani nechce to místo†modernizovat. Mysli, že to půjde i bez toho. Je fantasta, rozhodnutý zachovat údolí takové, jaké je, ale přitom je industrializovat a přivést tam bohatství. Nemůže dosáhnout obojího.“

„A myslí to vážně?“

„To ano, jako papež. Pokud někdy vydělá pár miliard, půjdou přesně tam. Zeptej se jeho rodiny. Jsou tím zděšení.“

Všichni lékaři Tigerovi radili, aby k vínu vypil stejné množství minerální vody. Vědom si toho, postaví Alvaro na růžový damaškový ubrus druhou láhev Evian.

„A Hoban?“ zeptá se Tiger. „Je to tvůj vrstevník. Jaký je? Horlivý? Vyzná se ve své práci?“

Oliver váhá. Zpravidla nedokáže někoho nemít rád víc než pár minut, ale Hoban je výjimka. „Nemám o něm moc co říct. Randy ho zná líp než já. Podle mě je to trochu vlk samotář. Příliš prospěchářský. Ale jinak není špatný. Svým způsobem.“

„Randy říká, že si vzal Jevgenijovu oblíbenou dceru.“

„Nevím, že Zoja je jeho oblíbená,“ protestuje zapáleně Oliver. „Je to prostě hrdý otec. Miluje všechny své děti stejně.“ Ale napjatě přitom sleduje Tigera, i když jen v růžových zrcadlech po stěnách: ví o něm, Hoban mu to určitě řekl, ví o tom dopise a papírovém srdci. Tiger si zobne kachny, následuje usrknutí klaretu, doušek Evianu a polibek ubrousku.

„Pověz mi, Olivere. Klábosil s tebou starý Jevgenij o svých konexích v námořnictvu?“

„Jenom že byl nějaký čas v námořní škole a v ruském námořnictvu. A že moře je jeho krev. Stejně jako hory.“

„Nikdy se ti nezmínil, že kdysi vládnul celé černomořské obchodní flotile?“

„Ne. Ale od Jevgenije se dozvíš jenom kusé informace, záleží na tom, co ti zrovna poskytne.“

Následuje odmlka, kdy Tiger vede v duchu jeden z těch rozhovorů, které končí rozhodnutím, ale člověk se nedozví, co k němu vedlo. „Tak dobrá, no myslím, že ještě chvíli necháme Randymu velení, pokud ti to nevadí. Můžeš to převzít, jakmile bude všechno ve starých kolejích.“ Otec a syn stojí na chodníku v South Audley Street a obdivují hvězdnou oblohu. „A hleď si té své Niny, kamaráde,“ radí Tiger stroze. „Kat si myslí, že to je hodné děvče. A já také.“

Uplyne měsíc a k Massinghamově neskrývané zlosti Poslíček odlétá do Istanbulu, kde Jevgenij a Michail rozbili svůj hlavní stan.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Ve vlhkém tureckém zimním šeru se zdá Jevgenij stejně bezvýrazný a popelavý jako mešity kolem něj. Obejme Olivera poloviční silou než dříve, přečte si rezignovaně Tigerův dopis a podá ho Michailovi se skromností vyhnance. Najatý dům na novém předměstí asijské části Istanbulu je na spadnutí a nedokončený, leží v rozkopaném prostředí s opuštěným stavebním materiálem a je obklopen nedokončenými ulicemi, nákupními středisky, bankomaty, benzinkami, stánky s grilovanými kuřaty, všechno je to prázdné, všechno to pomalu jde k čertu, zatímco darebáci dodavatelé, frustrovaní nájemníci a nepružní turečtí byrokrati si hlemýždím tempem ujasňují názorové rozdíly v nějaké starobylé soudní budově, kde se zabývají neřešitelnými právními případy tohoto rozpáleného, kvílejícího, vzdouvajícího se města zalykajícího se dopravou a nesčetnou populací šestnácti milionů duší, což je, jak nikdy neopomene Jevgenij podotknout, čtyřikrát více než počet obyvatel v celé jeho milované Gruzii. Jediný okouzlující okamžik nastává, když denní světlo slábne a přátelé sedí na balkoně se sklenicí rakie pod obrovskou tureckou oblohou a vnímají neskutečnou vůni kmet a jasmínů, která nějak převáží nad puchem nedokončeného kanalizačního systému, a Tinatin připomíná manželovi, jak už to udělala stokrát, že to tam je stále Černé moře a Megrelie je hned za hranicí – až na to, že hranice je osm set horských mílí daleko, cesty k ní jsou během kurdského povstání neprůjezdné a kurdské povstání je normou. Tinatin vaří megrelská jídla, Michail pouští na starém gramofonu s osmasedmdesáti otáčkami megrelskou hudbu, na jídelním stole jsou rozložené zažloutlé gruzínské noviny. Michail má pod svou baňatou vestou na řetízku pistoli a menší zastrčenou do holínky. Motocykl BMW, děti a dcery jsou pryč – všechny až na Zoju a jejího synka Paula.

Hobanovy cesty jsou záhadné. Je ve Vídni. Je v Oděse. Je v Liverpoolu. Jedno odpoledne se bez ohlášení vrací a vyvede Jevgenije na ulici, kde jsou potom vidět, jak kráčejí sem a tam po zbytcích nedokončeného chodníku se saky přes ramena, Jevgenij má hlavu skloněnou jako vězeň, kterým býval, a malý Paul za nimi cupitá jako smuteční host. Zoja je žena čekající a čeká na Olivera. Čeká svýma očima a malátným rozšiřujícím se tělem, zatímco se vysmívá novému supermaterialistickému Rusku, recituje podrobnosti o nejnovějším hromadném rozkrádání státního majetku, jména těch, z nichž se stali přes noc miliardáři, a naříká si na lodos, turecký jižní vítr, ze kterého ji bolí hlava vždy, když se jí nechce něco dělat. Sem tam ji Tinatin pobídne, aby si našla nějakou práci, podívala se po Paulovi, vypravila se na procházku. Poslechne, pak se vrátí čekat domů a vzdychá kvůli lodos.

„Stanu se Natašou,“ oznámí jednou do ticha, které si vyžádala.

„Co je to Nataša?“ zeptá se Oliver Tinatin.

„Ruská prostitutka,“ odpoví Tinatin unaveně. „Nataša je jméno, které dali Turci všem našim kurvám.“

„Tiger tvrdí, že jsme znovu rozjeli obchody,“ svěří Oliver Jevgenijovi a vybírá si k tomu chvíli, kdy Zoja odešla na pravidelnou týdenní návštěvu místní ruské věštkyně. Po tomhle prohlášení se Jevgenij propadne do hluboké sklíčenosti.

„Obchody,“ opakuje ztěžka. „Ano, Poslíčku. Rozjeli jsme obchody.“

Oliver si vzpomíná s pocitem znepokojení, že mu kdysi Nina vysvětlila, že v ruštině i gruzínštině se tohle nevinné slovo stalo synonymem lumpáren.

„Proč se Jevgenij nevrátí do Gruzie a nežije tam?“ zeptá se Tinatin, která plní pečené lilky kořeněnou krabí směsí, což kdysi bylo Jevgenijovo oblíbené jídlo.

„Jevgenij patří minulosti, Olivere,“ odpovídá. „Ti, co zůstali v Tbilisi, se nechtějí dělit o moc se starcem z Moskvy, který ztratil přátele.“

„Myslel jsem na Betlém.“

„Jevgenij učinil v Betlémě příliš mnoho slibů. Když nepřijede ve zlatém kočáře, nebude vítán.“

„Hoban mu ho postaví,“ předvídá Zoja, která vstupuje jako odcizená Ofélie a drží si ruku u obočí, aby zadržela následky lodos. „A Massingham bude na kozlíku.“

Hoban, pomyslí si Oliver. Už ne Alix. Můj manžel Hoban.

„Taky tady máme ruský břečťan,“ ukáže Zoja k dlouhému oknu. „Je velmi vášnivý. Roste příliš rychle, dosáhne prázdnoty a pak zahyne. Má bílý květ. A vůně se vůbec nedá popsat.“

„‚Ale,“ poznamená Oliver.

Jeho hotel je velký, v západním stylu a anonymní. Třetího dne po půlnoci uslyší zaklepání na dveře. Poslali mi šlapku, napadne ho, a vzpomene si na ten přehnaně přátelský úsměv mladého domovníka. Ale je to Zoja, což ho nepřekvapí, jak by mělo. Pokoj je malý a zalitý příliš silným světlem. Stojí proti sobě tváří v tvář vedle postele a mžourají jeden na druhého pod ostrým světlem lustru.

„Nepouštěj se do obchodu s mým otcem,“ varuje ho.

„Proč ne?“

„Je proti životu. Je horší než krev. Je to hřích.“

„Jak to víš?“

„Znám Hobana. Znám svého otce. Musejí vlastnit, nedokážou milovat, dokonce ani své děti ne. Ty je taky znáš, Olivere. Jestli před nimi neutečeme, budeme mrtví jako oni. Jevgenij sní jenom o ráji. Kdo mu slíbí peníze, aby si ráj koupil, ten mu vládne. A Hoban slibuje.“

Není jasné, kdo udeří jako první.

Nejspíš iniciativa vzešla od obou, protože se jejich paže srazí a musí je znovu napřáhnout, než se obejmou, a na posteli spolu zápasí, dokud nejsou nazí, a pak si berou jeden druhého jako zvířata, dokud se oba neukojí.

„Musíš vzkřísit, co je v tobě mrtvého,“ řekne mu vážně, když se obléká. „Brzy už pro tebe bude pozdě. Můžeš se se mnou milovat, kdykoli budeš chtít. Pro tebe to není důležité. Pro mě to znamená všechno. Já nejsem Nataša.“

„Co je horší než krev?“ uchopí ji za paži. „Jaký hřích můžu podle tebe spáchat?“

Políbí ho tak něžně a smutně, že si přeje, aby s ní začal znovu v poklidu. „S krví jsi ničil jen sám sebe,“ odpoví a vezme mu obličej do dlaní. „S tímhle novým obchodem zničíš sebe, Paula a mnoho, mnoho dětí, jejich matek a otců.“

„S jakým obchodem?“

„Zeptej se svého otce. Já jsem Hobanova žena.“

„Jevgenij ožil,“ poznamená příští večer souhlasně Tiger. „Utrpěl porážku a vzpamatoval se. Randy mu udechl nový život. S Hobanovou pomocí.“ Oliver vidí Jevgenije s hrdě vztyčenou hlavou, jak upírá pohled přes údolí na světla a po vrásčitých tvářích mu stékají potůčky slz. Stále na sobě cítí Zojiny šťávy. Cítí je přes košili. „Pořád sní o svém dobrém víně, to asi rád uslyšíš. Sháním mu nějaké knihy o vinařství. Můžeš mu je odvézt při další cestě.“

„O jaké podnikání se tak najednou stará?“

„Lodní přeprava. Randy a Alix ho přesvědčili, aby oživil staré kontakty z námořnictva, slíbil pár věcí.“

„Jaká lodní přeprava?“

Mávnutí rukou. Stejné, jakým se odhání nežádaný vozík s moučníky. „Celé spektrum. Čehokoli, co má být na správném místě ve správný den za správnou cenu. Pružnost, to je jeho heslo. Jde o rychlé obchodování, vražednou konkurenci, ale on jde do toho. S pomocí. A tady vstupujeme do hry my.“

„S jakou pomocí?“

„Single je sparing-partner, Olivere“ – drobná hlava nakloněná na stranu, obočí pokrytecky zdvižené „zapomínáš, jsi mladý. Jsme umocnitelé. Tvůrci.“ Drobný ukazováček namířený k bohu. „Naší prací je poskytovat klientům nástroje, které potřebují, a dobře spravovat úrodu, když nám ji přinesou. Single se nedostala tam, kde je dnes, protože přistřihuje svým klientům křidélka. My jdeme tam, kde se jiní bojí obchodovat, Olivere. A vracíme se s úsměvem.“

Oliver se s pocitem povinnosti snaží ze všech sil sdílet otcovo nadšení a doufá, že když ta slova pronese, uvěří jim. „A on zase vesele vytáhne trumfy, vím to,“ podotkne.

„No, jistě. Je to princ.“

„Je to starý král zlodějů. Budou mu muset nejdříve vykloubit nohy.“

„Cos to říkal?“ Tiger se zvedl od stolu a popadl Olivera za paži. „Byl bych moc rád, kdybys taková slova neužíval, Olivere. Naším úkolem je naslouchat, a to vyžaduje pečlivou volbu slov. Je ti to jasné?“

„Naprosto. Promiň. Jenom jsem si tak pohrával se slovíčky.“

„Jestliže bratři vydělají ty peníze, o kterých mluví Randy a Alix, budou chtít náš kompletní balík: kasina, noční kluby, jeden nebo dva hotelové řetězce, rekreační vesnice, všechno, v čem jsme dobří. Jevgenij znovu trvá na naprosté diskrétnosti, a protože mám stejný názor, nebudu mu rozhodně dělat potíže.“ Zpět za stůl. „Chci, abys mu osobně doručil tuhle obálku. A vezmi s sebou s pozdravy láhev Berry’s Speyside z trezoru. Vezmí dvě. Jednu pro Alixe.“

„Otče.“

„Můj chlapče.“

„Potřebuju vědět, s čím podnikáme.“

„S financemi.“

„Získanými odkud?“

„Z našeho potu a slz. Z naší intuice, nadání, pružnosti. Z našich předností.“

„Co následuje po krvi? Co je horší?“

Tigerovy uzounké rty se stáhly do bílé rýhy „Zvědavost je horší, to si zapamatuj, Olivere. Jalové, nezralé, neinformované, požitkářské, bezdůvodné, moralistické tvoření problémů. Byl Adam prvním člověkem? Nevím. Narodil se Kristus pětadvacátého prosince? Nevím. V podnikání bereme život takový, jaký je. Ne takový, jak nám ho předkládají z dětinského trůnu liberálních novin.“

Oliver a Jevgenij sedí na balkoně, pijí cuvée Betlém. Tinatin je v Leningradě, stará se o jednu rozrušenou dceru. Hoban je ve Vídni, Zoja a Paul jsou tam s ním. Michael přináší vajíčka natvrdo a solenou rybu.

„Ještě se pořád učíš jazyk bohů, Poslíčku?“

„No jistě,“ lže Oliver v obavě, že by mohl zklamat starého muže, a slibuje si, že hned, jak se dostane zpátky do Londýna, zatelefonuje tomu strašnému oficírovi od kavalerie.

Jevgenij přebírá dopis od Tigera a předává ho neotevřený Michaelovi. V chodbě se až po strop vrší zavazadla a bedny. Našel se nový dům, vysvětluje Jevgenij tónem člověka, který se podřizuje autoritě. Na vhodnějším místě odpovídajícím budoucím potřebám.

„Koupíš si novou motorku?“ zeptá se Oliver ve snaze o nadějnější tón.

„Chceš, abych to udělal?“

„Ale to přece musíš.“

„Tak si koupím novou motorku. A třeba i šest.“

A k Oliverově hrůze se pak rozpláče, dlouze a tiše do zaťatých pěstí.

Je strašné, že nejsi zbabělec, píše Zoja v dopise, který na něho čeká v hotelu. Nic tě nezlomí. Zabiješ nás svou laskavostí. Nenalhávej si, že nemůžeš znát pravdu.

Je před zahájením vánočního večírku u Single. V Obchodní místnosti přemístili všechno, čím se dalo pohnout, ke stěnám. Z reproduktorů huláká moderní hudba, které se Tiger za všech jiných okolností hrozí, archivní šampaňské teče proudem, na stole jsou pyramidy humrů, paštika z husích jater a pětikilový kbelík pravého kaviáru, který, podle zábavné řeči Randyho Massinghama, „dodali neoficiálně“ klienti banky Single „přímo od Kaspického moře, kde jeseteří panny schválně neroztahovaly nohy, aby nám připravily tahle lahodná vajíčka“. Obchodníci se baví, Tiger se baví s nimi, narovná si kravatu a vystoupí na pódium, aby pronesl svůj každoroční vášnivý projev. Banka Single, říká svému vzrušenému publiku, je dnes v silnějším postavení, než kdy byla v celé své historii. Zaburácí hudba, první prostopášníci zamíří ke stolu, aby si vzali skromnou lžíci z kbelíku, a Oliver diskrétně odchází po zadním schodišti, kolem svého rodného právního oddělení, až dorazí k trezoru společníků, od kterého znají kombinaci jenom on a Tiger. O dvacet minut později je zase zpátky a vymlouvá se na chvilkovou žaludeční nevolnost. Ale ta nevolnost je skutečná, přestože žaludek je jí nejméně postižený. Je to nevolnost z naplněné noční můry. Z částek tak obrovských, tak náhlých, tak rychle skrývaných, že mohou mít pouze jediný zdroj. Z Marbelly dvacet dva milionů dolarů. Z Marseille třicet pět. Z Liverpoolu sto sedm milionů liber. Z Gdaňska, Hamburku a Rotterdamu sto osm milionů dolarů v hotovosti, které čekají, až je u Single laskavě vyperou.

„Miluješ svého otce, Poslíčku?“

Je soumrak, je čas filozofování v obývacím pokoji nově zařízeného sídla za dvacet milionů dolarů na evropském břehu Bosporu, do něhož byli bratři pozvednuti. V přízemí čeká na své místo velkolepý nábytek karelka Kateřiny Veliké – tytéž vzácné zlatohnědé příborníky, rohové kredence, jídelní stůl a židle, které v časech Oliverovy nevinnosti zdobily vilu u Moskvy. Ruské zasněžené krajinky s koňskou trojkou už brzy pověsí na čerstvě natřené stěny. A v přijímacím pokoji stojí ten nejúchvatnější, zářící motocykl BMW, jaký je možné za horké peníze koupit.

„Projeď se na něm, Poslíčku! Projeď!“

Ale Oliver z jakéhosi důvodu nepociťuje potřebu. Ani Jevgenij. Na svažující se zahradě leží mokrý, výjimečný sníh. Na průlivu se požďuchují příď na příď ve věčném souboji nákladní lodi, trajekty a rekreační čluny. Ano, miluju svého otce, ujišťuje Oliver Jevgenije nepřesvědčivě na jeho otázku. U francouzského okna stojí Zoja a nechává Paula spát na svém rameni. Tinatin zapálila v kachlových kamnech a zamyšleně klimbá vedle nich v houpacím křesle. Hoban je znovu ve Vídni, otevírá novou kancelář. Bude mít název Trans-Finanz. Michail se choulí u Jevgenijova boku. Nechal si narůst vousy.

„Dokáže tě tvůj otec rozesmát?“

„Když se mu vede a je šťastný – ano, Tiger mě dokáže rozesmát.“

Paul zakňourá a Zoja ho konejší, ruku má vsunutou pod košilí na jeho nahých zádech.

„Šílíš z něho, Poslíčku?“

„Myslí to v americké angličtině,“ vysvětluje Zoja. „Podle Hobana. Jestli máš vztek.“

„Někdy na něho mám vztek,“ připouští Oliver a nechápe, kam tímhle katechismem míří. „Ale on má na mě vztek taky.“

„Jak to přijde, Poslíčku?“

„No, nejsem přesně ten rolls-royceový synáček, jakého chtěl, víš? Celou dobu je na mě trochu naštvaný, pokud to vůbec ví.“

„Dej mu tohle. Bude šťastný“ Jevgenij sáhne do vnitřní kapsy svého černého svrchníku, vytáhne obálku a podá ji Michailovi, který ji tiše předá Oliverovi.

Oliver zatají dech. Teď, pomyslí si. Do toho. „Čeho se týká?“ zeptá se. Musí otázku zopakovat. „Ten dopis, který jsi mi právě dal – co je v něm? Začínám mít strach, že mě zastaví na celnici, nebo tak.“ Musel to pronést hlasitěji, než chtěl, protože Zoja otáčí hlavu a Michailovy plamenné temné oči se na něho už upírají. „Nevím o vaší nové operaci jedinou věc. Jsem na zákonné straně. Přesně takový jsem – na straně zákona.“

„Zákona?“ opakuje Jevgenij a zvýší v rozzlobených rozpacích hlas. „Co je vlastně zákonné? Jak to, že jsi na straně zákona? Oliver je na straně zákona? To jsi mezi námi tedy jediný, řekl bych.“

Oliver kradmým pohledem hledá Zoju, ale ta zmizela a Paula teď chová Tinatin. „Tiger říká, že jde o všeobecné obchody,“ koktá. „Co to znamená? Říká, že máte ohromné zisky. Odkud? Chce vás zapojit do rekreačního průmyslu. To všechno za šest měsíců. Jak?“

V záři lampy na čtení vedle je Jevgenijova tvář starší než betlémské horské útesy. „Lžeš svému otci, Poslíčku?“

„Jenom v drobných záležitostech. Abych ho chránil. Tak jako lžeme všichni.“

„Ale on by neměl svému synovi lhát. Lžu ti snad já?“

„Ne.“

„Vrať se zpátky do Londýna, Poslíčku. Zůstaň na straně zákona. Vezmi ten dopis svému otci. Pověz, že mu jeden starý Rus vzkazuje, že je blázen.“

Zoja na něho čeká v jeho posteli v hotelu. Přinesla mu dárky v malých balíčcích z hnědého papíru: ikonu, kterou u sebe nosila její matka Tinatin o svátcích v dobách komunismu; voňavou svíci; fotografii svého otce Jevgenije v námořnické uniformě; básně jednoho gruzínského básníka, který je jí drahý. Jmenuje se Chuta Berulava a je to Megrel, který píše gruzínsky, její oblíbená kombinace. Oliverova touha po ní je jako droga. Prstem na rtech Zoja naznačuje, aby mlčel, a svléká ho. Je vzrušený do krajnosti. Ale překoná se a lehá si vedle ní.

„Jestli mám zradit otce, musíš ty zradit otce i manžela,“ říká opatrně. „S čím obchoduje Jevgenij?“

Obrátí se k němu zády. „Se samými špatnostmi.“

„Která je ta nejhorší?“

„Všechny.“

„Která z nich je ta úplně nejhorší? Horší než všechny ostatní. Co vydělává všechny ty peníze? Miliony a miliony dolarů?“

Prudce se k němu obrátí, uvězní ho mezi svými stehny a dravě se na něho vrhne, jako by ho tím, že ho vezme dovnitř, měla umlčet.

„Směje se,“ vzdychá.

„Kdo?“

„Hoban“ – další prudký pohyb.

„Proč se Hoban směje? Čemu?“

„Je to pro Jevgenije,“ říká. „Pěstujeme Jevgenijovi nové víno. Stavíme mu bílou silnici do Betléma.“

„Bílou silnici z čeho?“ naléhá Oliver bez dechu.

„Z prášku.“

„Jaký je to prášek?“

Vykřičí to, dost hlasitě, aby to slyšela polovina hotelu: „Je z Afghánistánu! Z Kazachstánu! Z Kirgizie! Hoban to zařídil! Tohle je ten nový obchod. Přes Rusko z východu.“ A pak jen tlumený, bídný výkřik hanby, když ho zoufale zteče.

Pam Hawsleyová, Tigerova Železná panna sedí u svého půlkruhovitého stolu za zarámovanými fotografiemi svých tří mopsů Šaracha, Mešacha a Abednega a tím červeným telefonem, který vede přímo k Nejvyššímu. Je dopoledne následujícího dne. Oliver nespal. Ležel s očima doširoka otevřenýma ve svém bytě v chelseaském přístavu a snažil se neúspěšně přesvědčit, že je stále v Zojině náruči, že nikdy v životě neseděl v té papundeklové vyšetřovací místnosti v Heathrow a nevyprávěl celnímu důstojníkovi věci, které si do té doby ani sám nedokázal přiznat. A teď stojí v ohromném předpokoji Tigerovy úřadovny a sužuje ho nevolnost z nedostatku kyslíku, ztráta řeči, sexuální výčitky a kocovina. Obálku od Jevgenije svírá nejdříve v levé ruce, pak v pravé. Přešlapuje a odkašlává si jako idiot. Po zádech mu běhají mravenci. Když promluví, připadá si jako ten nejhorší herec na světě. Může to být jen otázka okamžiků, než Pam Hawsleyová skoncuje s celým představením kvůli naprostému nedostatku přesvědčivosti.

„Mohla byste tohle předat Tigerovi, Pam? Jevgenij Orlov mě požádal, abych mu to předal osobně, ale mám za to, že vy jste dostatečně osobní. OK, Pam? OK?“

A vskutku to mohlo být OK, kdyby si právě tuhle chvíli nevybral ten věčně okouzlující Randy Massingham, který se právě vrátil z Vídně a objevil se ve dveřích. „Když Jewers říká osobně, pak to musí být osobně, Ollie,“ prohlásí unyle. „Taková jsou pravidla, bohužel,“ kývne hlavou k osudovým dveřím, korunovaným wedgwoodskými stuhami, „je to jenom tvůj otec, proboha. Být tebou, zabušil bych na dveře a vpálil dovnitř.“

Oliver ignoruje tuhle bezdůvodnou radu a klesne dvacet sáhů hluboko do bezedné bílé kožené pohovky. Rytý znak S & S mu vypálí cejch pokaždé, když se opře. Massingham dál líně stojí mezi dveřmi. Hlava Pam Hawsleyové se zaboří mezi mopsy a obrazovky. Její stříbrné temeno připomene Oliverovi Brocka. S obálkou přitisknutou na prsa se pustí do podrobného zkoumání diplomů svého otce. Osvědčení od pochybných institucí, o kterých nikdo nikdy neslyšel. Tiger v paruce a taláru předvolaný k přísaze nějakým příšerným hrabětem. Tiger v hloupém oblečení Doktora Něčeho svírá stříbrnou plaketu. Tiger v podezřele perfektní kriketové výstroji přijímá mávnutím prastarou pálkou aplaus neviděných diváků. Tiger v oblečení na pólo přebírá stříbrný pohár od nějakého princátka v turbanu. Tiger na konferenci o Třetím světě si na kameru podává pozérsky ruku se středoamerickým narkobaronem. Tiger si tře ramena o téhož velikána na neformálním semináři u jezera v Německu pro senilní nedotknutelné. Jednou budu dělat soudního znalce v tvém procesu a vezmu to od data tvého narození.

„Pan Tiger vás teď přijme, pane Olivere.“

Oliver se vynoří bez kyslíku z mořského dna, kam se propadl při krátkém spánku štvance. V ruce má propocenou obálku od Jevgenije. Zaklepe na wedgwoodské dvoukřídlé dveře a modlí se, aby ho Tiger neslyšel. Děsivě známý hlas zavolá „Dál“ a on cítí, jak v něm jako dávný jed vzrůstá láska. Sehne ramena a přenese váhu na boky v rutinní snaze zmenšit svou výšku.

„Nebesa, drahý chlapče, víš, kolik to dělá za hodinu, když tam tak sedíš?“

„Jevgenij mě požádal, abych ti tohle předal osobně, otče.“

„Ale opravdu? Vážně?“ A spíš obálku vytáhl z Oliverovy pěsti, než ji převzal, a v tu chvíli si Oliver vzpomněl na Brocka, který ji odmítl přijmout: Děkuju, Olivere, ale bratry Orlovovy neznám tak dobře jako vy. Takže navrhuju, abychom, ať už je pokušení jakkoli velké, ponechali tuhle obálku tak, jak jsme ji dostali, panenskou a neporušenou. Protože se obávám, že tady jde o staromódní biblickou zkoušku spolehlivosti.

„A mám pro tebe ještě vzkaz,“ říká Oliver svému otci, ne Brockovi.

„Vzkaz? Jaký vzkaz?“ vybírá si pětadvaceticentimetrový nůž na dopisy. „Už jsi mi ho přece předal.“

„Vzkaz, který mám vyřídit ústně. Ale bohužel není právě uctivý. Chce, abych ti řekl, že ti jeden starý Rus vzkazuje, že jsi blázen. Je to poprvé, co jsem ho slyšel, že by se označoval za Rusa. Obvykle je to Gruzínec,“ trpělivě mírní ránu.

Tigerův nepromokavý úsměv je stále na svém místě. Hlas je bohatší o kapku balzámu, když provádí nebezpečný řez, vytahuje jediný list papíru a rozloží ho. „Ale drahý chlapče, on má přece pravdu, samozřejmě že jsem! Naprostý blázen. Nikdo jiný by mu nedal takové podmínky, jaké mu dáváme my Nic nemám raději než chlapíka, který si myslí, že mě okrádá. Nepůjde se svým obchodem o dveře dál, že? Co? Co?“ Tiger skládá papír, vrátí ho do obálky a upustí ji do přihrádky s došlou poštou. Četl to? Sotva. Ale Tiger poslední dobou máloco čte. Obrnil se věšteckou oblačnou vidinou. „Očekával jsem, že se ozveš už včera v noci, Olivere. Kdes byl, smím-li se zeptat?“

Oliverovy mozkové buňky se odmítavě scvrknou. To zatracené letadlo mělo zpoždění! – ale jeho letadlo přiletělo brzo – Nemohl jsem sehnat žádný taxík! – ale taxíků tam bylo habaděj. Slyší Brockův hlas: Řekněte mu, že jste potkal nějakou dívku. „No, víš, chtěl jsem ti zavolat, ale napadlo mě, že se nejdříve zastavím u Niny,“ lže, červená se a tře si nos.

„Opravdu? Tak u Niny? Staré Jevgenijovy praneteře, kdysi odsunuté, nebo co je vlastně zač?“

„Až na to, že jí nebylo moc dobře. Má chřipku.“

„Pořád na ni myslíš, jo?“

„No, celkem pořád, vlastně ano.“

„Neztrácíš dech?“

„Ne – vůbec ne – spíš naopak.“

„Dobrá, Olivere.“ A najednou stojí se založenými pažemi u velkého arkýřového okna. „Měl jsem dnes ráno trošku štěstí.“

„To mě moc těší.“

„Dost velkou trošku. Štěstí v tom smyslu, že dobří lidé si musí své štěstí zasloužit. Rozumíš mi?“

„Samozřejmě. Gratuluju.“

„Napoleon, když zvažoval žadatele, se mladých důstojníků ptal.“

„Máte štěstí?“ doplnil Oliver za něho.

„Přesně. Ten kus papíru, který jsi mi právě přivezl, je potvrzením, že jsem vydělal deset milionů liber.“

„Skvělé.“

„V hotovosti.“

„Ještě lepší. Vynikající. Fantastické.“

„Osvobozených od cla. Z ciziny. Zdaleka. Nebude nás obtěžovat státní kasa.“ Sevření zesílilo. Oliverova paže je houbovitá. Tigerova šlachovitá a silná. „Rozhodl jsem se je rozdělit. Sleduješ mě?“

„Vlastně ne. Dnes ráno jsem trochu pomalejší.“

„Zase jsi to přehnal, co?“

Oliver se uculuje.

„Pět milionů pro mě, na horší časy, které nepřivolávám. Pět milionů pro mé prvorozené vnouče. Co tomu říkáš?“

„To je neuvěřitelné. Jsem ti strašně vděčný. Děkuju.“

„Máš radost?“

„Obrovskou.“

„Ani zpoloviny tak velkou, jakou budu mít já, až ten den nastane. Nezapomeň. Tvé první dítě, pět milionů liber. Hotová věc. Nezapomeneš?“

„Určitě ne. Díky. Fakt díky.“

„Není to kvůli tvé vděčnosti, Olivere. Je to proto, abychom přidali třetí S k Single & Single.“

„Správně. Skvělé. Třetí S. Úžasné.“ Opatrně vyprostí paži a cítí, jak se mu do ní vrací krev.

„Nina je hodné děvče. Prověřil jsem si ji. Matka je jedovatá, není špatné, když si hledáš trochu zábavy v posteli. Malí aristokrati na otcově straně, kapičku výstřední, ale nic vzbuzující obavy, zdraví sourozenci. Nemají sice ani vindru, ale kdo by na to hleděl s pěti miliony pro našeho prvorozeného? Nebudu ti rozhodně stát v cestě.“

„Super. Budu na to pamatovat.“

„A neříkej jí o tom. O penězích. Mohlo by to ovlivnit její plány. Až ten den přijde, sama to zjistí. Tak aspoň budeš mít jistotu, že má srdce na pravém místě.“

„Skvělé uvažování. Znovu dík.“

„Pověz mi, starouši,“ důvěrně mu položí ruku na paži, „jak si dnes vedeme?“

„Vedeme?“ opáčí zmatený Oliver. Láme si hlavu, snaží se vybavit údaje o obratu, zisku, hrubé a čisté. „S Ninou. Kolikrát? Dvakrát za noc a jednou ráno?“

„Ach, proboha“ – úsměv, poškrábání na čele „bohužel jsme to nějak přestali počítat.“

„Chlapík. Výborně. Patříš do rodiny“

KAPITOLA DESÁTÁ

Ve skličující podkrovní ložnici, kam se odebral Oliver po čaji v zahradě s Brockem – a kde se od té chvíle zdržoval o samotě, až na pár dobře organizovaných vyrušení od členů týmu s cílem zjistit jeho stav – byla železná postel, borovicový stolek s lampou a pergamenovým stínítkem a snětivá koupelna se zrcadlem polepeným dětskými obtisky, které se Oliver ve svém zahálení pokusil bezúspěšně seškrábat. Byla tam i telefonní zásuvka, ale vězni žádné telefonáty povolené neměli. Nabídli mu jídlo a společnost, ale on obojí odmítl. Členové týmu obývali oba vedlejší pokoje; Brockova nedůvěra k Oliverovi byla tak absolutní jako náklonnost k němu. Už se blížila půlnoc a Oliver se po mnoha pochůzkách po místnosti – jež zahrnovaly také marné pátrání po láhvi whisky, kterou si ráno při balení ukryl mezi košile – znovu choulil v kriminálnické poloze na posteli, rozcuchanou hlavu svěšenou nad rukama, které se lopotily s míčem o průměru více než metr. Na sobě měl osušku a nákladné ponožky z temně modrého hedvábí od Turnbulla a Assera. Tiger mu dal třicet párů, když ho kdysi přistihl, že má na jedné noze modrou vlněnou a na druhé šedou z bavlny. Balony byly Oliverovo duševní zdraví a jeho učitelem byl Brearly. Když už nedokázal vyřešit nic ve svém životě, pořád si mohl položit k nohám krabici s balony a vybavit si Brearlyho modelářské umění, Brearlyho při nafukování a uzlování, Brearlyho nad hubeňoury, tužkami a panáky, při určování ochotného balonu nebo rozpoznávání mizery. Když se mu rozpadalo manželství, sedával nad Brearlyho výukovými kazetami celou noc a slzavé výtky Heather k němu nepronikaly. Pokud nenastanou změny, přijde tvé vystoupení v jednu ráno, upozornil ho Brock. A já chci, abys vypadal zase jako džentlmen.

Oliver využil světla dopadajícího nezakrytým podkrovním oknem, povypustil balon a vzal do ruky několik centimetrů, aby vytvořil hlavu, ale potom si uvědomil, že se ještě nerozhodl, které zvíře udělá. Zaškrtil míč, odměřil šířku dlaně, znovu zaškrtil a zjistil, že se mu potí dlaně. Odložil ho, pečlivě si otřel ruce do kapesníku, pak je ponořil do krabice se stearanem zinečnatým, která ležela vedle něho na prachové peřině – stearan zinečnatý, aby mu ruce neklouzaly a byly hladké, Brearly bez něj nikdy nedal ani ránu – a sáhl pod postel pro balon, který předtím vypustil. Stiskl a zakroutil ty dva výběžky, zvedl je k oknu, aby viděl jejich tvar na pozadí noční oblohy, vybral si bod a štípl. Míč praskl, ale Oliver – který si normálně dával za vinu všechny možné přírodní i nepřírodní katastrofy si nenadával. Na světě neexistuje kouzelník, ujišťoval ho Brearly, který by dokázal zvítězit nad smůlovatým balonem, a Oliver tomu věřil. Dostali jste kazovou sérii nebo se jim nelíbilo počasí a bylo jedno, kdo jste, mohli jste být třeba samotný Brearly, vybuchovaly vám před obličejem jako prskavky, a než jste si to uvědomili, tváře jste měli jako pořezané drobnými žiletkami, teklo vám z očí a připadalo vám, že jste po hlavě spadli do hromady kopřiv. A nezbývalo vám nic, když jste byli na Oliverově místě, než hrdinský úsměv a Roccův vtípek, abyste se zachránili před fiaskem: Nó, tak tohle je jeden ze způsobů jak prasknout balon. Tenhle určitě ponese hned zítra vrátit do obchodu, že?

Při zabušení na dveře a Aggiině glasgowském akcentu vyskočil provinile na nohy, protože v další ze svých mnoha hlav se mučil myšlenkami na Carmen: Je už v Northamptonu? – Jak se jí na tom hrozném místě vede? – Myslí na mě stejně často jako já na ni? A v další hlavě: Tigere, kde jsi? Nemáš hlad? Nejsi unavený? Ale protože Oliverovy obavy nebyly nikdy vyhraněné a nenaučil se je od sebe oddělovat, dělal si také starosti o Jevgenije, Michaila a Tinatin a o Zoju, jestli ví, že má za muže vraha. Obával se, že to ví.

„Co jsme to dole slyšeli, Olivere? Nebyl to výstřel z pistole?“ vyzvídala Aggie rozpustile přes dveře. Oliver vydal nesrozumitelné zasténání, zčásti souhlasné, zčásti rozpačité, a třel si nos zápěstím. „Já jenom, že tady mám pro vás oblek, vyžehlený a připravený k použití. Můžu vám ho podat, prosím?“ Rozsvítil světlo, přitáhl si osušku kolem pasu a otevřel dveře. Měla na sobě černou teplákovku a tenisky a vlasy si stáhla do strohého uzlu. Vzal si od ní oblek a chystal se znovu zavřít, ale ona se zadívala v předstírané hrůze přes něho na postel. „Olivere, co je kčertu tamto zač? Chci říct, měla bych to vůbec vidět? Neobjevil jste nějakou novou neřest nebo něco takového?“

Obrátil se a upřel na ni pohled. „To je půlka žirafy,“ přiznal se. „Ta, která nepraskla.“

Vypadala ohromeně, nevěřícně. Aby ji upokojil, posadil se na postel, žirafu dokončil, a protože naléhala, předvedl také ptáčka a myš. Potřebovala vědět, jak dlouho vydrží a jestli udělá nějaké zvíře i pro její čtyřletou neteř z Paisley. Byla samá chvála a obdiv a on patřičně oceňoval její dobré úmysly. Při jeho čekání na popravu nemohl být nikdo milejší ani vhodněji oblečený.

„Gnat svolal za dvacet minut válečnou poradu, pokud se mezitím nic nezměnilo,“ prohlásila. „Tyhle vycházkové boty si chcete obout, Olivere?“

„Jsou přece pěkné.“

„Pro Gnata ne, to mi věřte. Zabil by mě.“ Spiklenecké pohledy – její, protože tým měl pokyny, aby se s ním spřátelil, a Oliverův proto, že jako obvykle, když se na něho podívala pěkná dívka, hned pomýšlel na životní vztah.

Hodili ho taxíkem do Park Lane. Řídil Tanby, Derek předstíral, že Tanbymu platí, pak se ještě s jedním hochem loudali vedle něho, pravděpodobně pro případ, že by chtěl prásknout do bot, do Curzon Street, kde mu popřáli veselou dobrou noc a sledovali ho dalších čtyřicet pět metrů. Tak tohle nastane, až zemřu, pomyslel si Oliver. Můj život je chomáč nespojených konců, přede mnou je pár zavřených dveří a banda výrostků v černém na mě volá z protějšího chodníku, abych si pospíšil. Přál si, aby byl zpátky doma u paní Watmorové a díval se se Sammym na noční program v televizi.

„Od pátečního závěru hry nikdo neodjel ani nepřijel a nikdo také nevolal ven,“ prohlásil Brock na schůzce. „V Obchodní místnosti svítí světla, ale nikdo neobchoduje. Telefonáty bere záznamník a oznámí jen, že kancelář bude k obchodování otevřená v pondělí v osm hodin. Předstírají práci, ale po Winserově smrti a Tigerově zmizení nikdo nehnul ani prstem.“

„Kde je Massingham?“

„Ve Washingtonu, míří do New Yorku. Včera telefonoval.“

„A co Gupta?“ Dělal mu starosti Tigerův indický sluha, který obýval byt v suterénu.

„Guptovi se do jedenácti dívají na televizi, zhasínají v jedenáct třicet. A tak to jde každou noc a opakovalo se to i dnes. Gupta a jeho žena spí v kotelně, jeho syn a snacha mají ložnici a děti jsou na chodbě. V suterénu není žádný poplašný systém. Když sejde Gupta dolů, zamkne ocelové dveře a uzavře se před světem. Podle svědků celý den pláče a jen vrtí hlavou. Další otázky?“

Gupta, který miloval Tigera jako nikdo jiný, pomyslel si smutně Oliver. Gupta, jehož tři bratry před dávnými časy zabásla liverpoolská policie, ale jak praví legenda, byli zachráněni díky neohrožené intervenci svatého Tigera ze Singlů.

Gupta, který žebral, aby mohl sloužit, teď jenom plakal a celý den vrtěl hlavou. Nad dvacátým poschodím monstrózního hotelu, čnícího nad londýnskými budovami jako nějaký bodec z Manhattanu, vyšel obrovský měsíc. Padala práškovitá mlha, napůl déšť, napůl rosa. Sodíkové výbojky vrhaly lepkavou záři na známé budovy: rijádskou a katarskou banku, správu pro vymáhání dluhů a hrdinský malý obchůdek, kde prodávali vojáčky z dávných časů. Oliver se poflakoval kolem jeho výlohy, když sbíral odvahu ke vstupu do bankovního domu Single. Vystoupil po pěti kamenných schodech, po nichž se zapřísáhl už nikdy nevyjít, poplácal se po kapsách, aby našel klíč, a uvědomil si, že ho svírá v dlani. Šoural se s klíčem v napřažené ruce kupředu. Stejné piliře. Stejná mosazná tabulka s názvy míst, kam až se rozmáchlo singlovské impérium: Single Leisure Limited, Antigua. Banque Single & Cie. Single Resorts Monaco Ltd. Single Sun Valley na Grand Cayman. Single Marcello Land v Madridu. Single Seebold Lówe v Budapešti. Single Malanskij v Petrohradě. Single Rinaldo Investments v Miláně. Oliverovi v duchu letěl před očima celý ten vylhaný seznam, zatímco jeho pohled těkal a upíral se do prázdna.

„Co když vyměnili zámek?“ zeptal se Brocka.

„Pokud to udělali, my jsme ho vyměnili zpátky.“

S klíčem v ruce vrhl Oliver poslední kradmý pohled na obě strany ulice a představoval si, že ho z každého vchodu k sobě láká Tiger v černém plášti se sametovými prýmky na klopách. V šeru markýzy se objímal nějaký párek. Na prahu realitní kanceláře ležel jakýsi vagabund. Pro případ ohrožení ti nechám na ulici tři lidi, řekl mu Brock. Nouzi představoval nečekaný Tigerův návrat do klícky. Potil se a sůl cítil až v očích. Neměl jsem si oblékat tu zatracenou vestu. Oblek byl z těch šesti, co mu šili u Haywarda na den, kdy byl mladý pán uveden do úřadu mladšího společníka. Přišel s tuctem ručně šitých košilí a párem zlatých knoflíků od Cartiera s tygrem na jedné straně a tygříkem na druhé a s kaštanově hnědým sportovním mercedesem s quadrofonním zvukem a písmeny TS místo poznávacích značek. Potil se, do očí mu vstoupily slzy, a kdyby ho netáhla k zemi vesta, tak klíč určitě. Zámek nehlučně povolil, zatlačil do dveří, otevřely se o třicet centimetrů a dost. Znovu se opřel a cítil, jak před sebou sune sobotní poštu. Zvedl nohu a udělal velký krok, dveře se za ním zavřely a vyjící pekelní duchové vyrazili, aby ho pohltili.

Dobré ráno, pane Olivere! Vrátný Pat se nejapně domáhá pozornosti.

Pan Tiger tě pořád shání telefonem, Olivere recepční Sarah od své telefonní centrály.

Rozdal sis to s nějakou místo snídaně, co, Ollie? Archie, génius z Obchodní místnosti se svou cockney angličtinou, si trochu zažertoval s mladým pánem.

„Nikdy jsi neodešel z podniku,“ oznámil Brock Oliverovi, když seděli a čekali, až nastane klid. „Ani podle Tigerova evangelia. Nikdy ses nevzdal partnerství, nikdy ses nevypařil. Jsi na zahraniční studijní cestě, sbíráš zkušenosti, sháníš nové kontakty na klienty. Podle dokladů společnosti pobíráš pořád plný plat. Odměny vyplacené společníkovi v uplynulém roce představovaly pět milionů osm set. Tiger vyplnil daňové přiznání na tři miliony hrubého, čímž ti zůstalo pár milionů uložených na nějakém zahraničním kontě. Gratuluju. Také od tebe bylo moc milé, žes poslal do banky telegram u příležitosti vánočního večírku. Tiger ho všem přečetl.“

„Kde jsem byl?“

„V Jakartě. Námořní právo.“

„Kdo by těm kecům věřil?“

„Všichni, kteří si chtějí udržet práci.“

Větracím okénkem nade dveřmi pronikalo dovnitř sinalé světlo z ulice. Slavná zlacená klec čekala otevřená, aby přenesla významné návštěvníky do nejvyššího patra. „Výtah u Single stoupá a nikdy neklesá!“ napsala plavá finanční korespondentka celá bez sebe po obědě u Kat. Tiger si dal ten článek zarámovat a pověsil ho vedle tlačítkového panelu. Oliver výtah minul a vstoupil na schodiště, našlapoval zlehka, necítil ani nohy na koberci, přemýšlel, jestli je na něm vůbec má, a prsty přejížděl po mahagonovém zábradlí, ale nesvíral je, protože patina byla Guptovou pýchou. Když došel do mezipatra, zaváhal. Za dvoukřídlými lítacími dveřmi, které mlátily jako dveře od kuchyně v nějakém bistru, ležela Obchodní místnost. Opatrně je otevřel a nahlédl dovnitř. Ze stropu zářila neonová světla. Řady počítačových obrazovek se v nespavosti chvěly Dave, Fuongu, Archie, Sally, Mufto, kde jste? To jsem já, velký Ollie, korunní princ. Žádná odpověď. Všichni skočili přes palubu. Vítejte na Marie Celeste.

Za odpočívadlem začínala dlouhá chodba administrativního oddělení, domov důstojných tajemníků v profesionálních oblecích a trojice kancelářských krys známých jako děvečky pro všechno, protože měly na starost tu špinavou práci, kterou za své peníze superboháči očekávají: auta, psy, domy, koně, jachty, kabiny v Ascotu, vyplácení nežádoucích milenek a vedení neoficiálních rozhovorů s neloajálními sloužícími, kteří se vypařili s rolls-roycem, bednou whisky a klientovou čivavou. Doyenem děveček byl Mortimer, plachý starý obr, který žil v Rickmansworthu a vyžíval se ve výstřelcích svých obávaných svěřenců. A k tomu všemu šuká s komorníkem, zabručel napůl huby a kvůli větší důvěrnosti se přitiskl ramenem k Oliverovi. A navíc střílí pod rukou mužíčkovy Renoiry a věší místo nich reprodukce, protože ten starý chudák slepne. A dokonce ho přinutila, aby vyškrtl ze závěti své děti a plánuje v jeho zdí obehnané zahradě stavbu dvaceti dvojdomků.

Oliver vystoupil jako duch do dalšího poschodí a dost dlouho postával u dveří zasedací místnosti ředitelů. Představoval si obraz Tigera trůnícího na jednom konci stolu z růžového dřeva a Olivera na druhém, zatímco Massingham, vrchní číšník, dává v kůži vázané falešné účetní knihy chátře světem zapomenutých aristokratů, sesazených ministerských předsedů, vydavatelů z City v hedvábných košilich, přeplacených právníků a najatých cizinců. Došel do dalšího mezipatra a spatřil nad sebou správcovský stůl s nohama na kolečkách a dolní polovinu širokoúhlého zrcadla. Blížil se k místu, které Massingham přes oplzlé poznámky úředníků nesmlouvavě nazýval Delikátní zónou.

„Existuje bílá a černá strana,“ řekl Oliver Brockovi tehdy v té papundeklové vyšetřovně na letišti Heathrow. „Bílá strana platí nájem, černá začíná ve třetím poschodí.“ – „A ke které straně patříte vy, synu?“ zeptal se Brock. „K oběma,“ odpověděl Oliver po dlouhém uvažování a od té doby ho Brock přestal nazývat synem.

Uslyšel nějakou ránu a strnul. Zloděj. Holubi. Tiger. Infarkt. Stoupal rychleji, unikal kupředu, připravoval si text pro obligátní setkání.

To jsem já, tati. Oliver. Moc se omlouvám, že jsem se o čtyři roky opozdil, ale to víš, potkal jsem jednu dívku a začali jsme si povídat a slovo dalo slovo, no a já zaspal.

Ale nazdar, táto, promiň, že tě otravuju, ale měl jsem výčitky svědomí, víš, aspoň si myslím, že šlo o svědomí. Žádné zářící světlo cestou do Damašku nebo něco podobného, prostě jsem se probudil na Heathrow po dost náročné okružní jízdě po hlavních klientech a rozhodl se, že už je nejspíš čas, abych dal k proclení něco z toho kontrabandu, který se mi nahromadil v hlavě.

Otče! – tati! – tak rád tě zase vidím! Náhodou jsem šel kolem, tak jsem si řekl, že se zastavím. Zrovna jsem se dozvěděl o chudákovi Alfiem Winserovi, víš, a přirozeně mě napadlo, jak to asi snášíš.

Táto, poslouchej, stotisíceré díky za těch pět milionů pro Carmen. Ona je ještě trochu malá, aby ti mohla poděkovat sama, ale Heather a já si skutečně toho gesta vážíme.

Jo, a jen tak mimochodem, tati, Nat Brock vzkazuje, že kdybys opravdu jenom čirou náhodou byl na útěku, moc rád by využil té příležitosti a uzavřel s tebou malý obchod. Podle všeho tě kdysi potkal v Liverpoolu a z první ruky obdivoval tvé schopnosti.

No víš, další věc, tati, proč jsem tady. Kdyby ti to nevadilo, tajně bych tě dopravil do bezpečí. Ne, ne, ne, jsem tvůj přítel! Totiž, je fakt, že jsem tě zradil, ale to byl nutný chirurgický řez. Hluboko uvnitř jsem ti pořád naprosto oddaný.

Stál přede dveřmi ve vnitřním opevnění a naplano studoval číselník, který ovládal zámek. Po South Audley Street ječela sanitka, ale podle rámusu, který působila, by člověk usuzoval, že jede nahoru po schodech. Za ní následovalo policejní auto a potom hasiči. Skvělé, pomyslel si, požár je přesně to, co potřebuju. „A tohle, pánové, je to, čemu říkám pohyblivá kombinace,“ vysvětluje šklebící se bezpečnostní konzultant kousavým hlasem bývalého policisty váhajícímu shromáždění vyššího vedení, ke kterému patří i Oliver. „První číslice jsou konstantní a všichni víme, jaké to jsou.“ No pochopitelně. Jsou to 1-9-3-6, požehnaný rok narození našeho pána Tigera. „Poslední dvě položky jsou takříkajíc pohyblivé a získáme je odečtením aktuálního data od čísla padesát. Takže pokud dnes máme třináctého, což mám ze spolehlivých informací svých špehů, ha ha, stisknu tlačítka tři a sedm, takhle. Pokud by bylo prvního v měsíci, potom bych stlačil čtyři a devět, takhle. Všichni jste to pochopili, pánové? Jsem si dobře vědom, že dnes dopoledne mluvím k nadprůměrnému a velice zaneprázdněnému publiku, proto vás nebudu zdržovat déle, než je skutečně nutné. Žádné otázky? Děkuji, pánové, můžete kouřit, ha ha.“

S lehkomyslností, která ho překvapila, vyťukal Oliver Tigerův rok narození a pohyblivá čísla a strčil do dveří před sebou. Vrzla, otevřela se a on vešel do právního oddělení. Ty jsi na straně zákona, Poslíčku? ptá se Jevgenij nevěřícně. Na straně zákona? Vzácné, staré anglické akvarely Jeruzaléma, jezera Windermere a Matterhornu. Jakýsi Tigerův klient, který s nimi obchodoval, kdysi zbankrotoval. Dveře byly pootevřené. Konečky prstů je Oliver otevřel. Moje kancelář. Má cela. Můj kalendář Pirelliho, starý čtyři roky. Tak tady se náš zákonný Posliček učil v tom všem chodit. Finty s obchodními společnostmi, které nikdy v životě neobchodovaly a nikdy nebudou. Taky s holdingovými společnostmi, které nic nevlastnily déle než pět minut, protože to pro ně bylo zatraceně horké. Kličky, jak prodat nějaké bance falešné cenné papíry, abyste z ní udělali kupce. A pak si přes jiné společnosti tytéž papíry koupíte, protože ta banka je náhodou vaše. Fintu, jak se dají poskytnout klientovi kvůli zevrubné informovanosti teoretické scénáře, pričemž přirozeně nemůžete předpokládat, že řečený klient bude tak bezzásadový a informace použije jako profesionální rady. Tyhle kličky byly milovaným pokladem drahého zesnulého, za penis vláčeného Alfieho Winsera s jeho stále hnědými vlasy a Tigerem inspirovanými obleky; Alfieho, postrachu písařek ohrožovaných na chodbách, mého nesmrtelného učitele.

Takže, pane Asire – pousmání a kývnutí přes místnost k našemu mladému pánovi, který přisedá kvůli získání zkušeností – představme si kupříkladu, že jste díky svému kvetoucímu obchodu s kosmetikou získal značné finanční sumy, no řekněme, že jde o mezinárodní obchody. Třeba vůbec nepodnikáte s kosmetikou, ale představme si kvůli příkladu, že podnikáte – zahihňání – a dále si představme, že vypomáháte svému milovanému mladšímu bratrovi v Dillí, za předpokladu, že bratra máte, a prosím vás, neříkejte mi, že nemáte, hi-hi. A tenhle bratr vlastní řetězec hotelů, řekněme, a vy jako jeho bratr máte povinnost zaručit se – při koupi – nákladného a složitého zásobovacího vybavení v Evropě, strojů, které není schopen v Indii pořídit, chudák, a na něž vám poskytl bez dokladů, řekněme, sedm a půl milionu dolarů, protože jste bratr, což je, soudím, v Asii běžné. A předpokládejme a držme se dále toho scénáře, že byste se setkal s panem Tím a Tím z Té a Té banky v důstojném městě ve Švýcarsku a naznačil, že vás zastupuje bankovní dům Single & Single a pan Alfred Winser, se kterým jste nedávno strávil příjemný večer, ho velmi srdečně pozdravuje.

Nezdravé nouzové schodiště, osvětlené modrým nočním světlem, vedlo z konce chodby právního oddělení kolem dvou únikových dveří a pánských záchodků k přepychovým předpokojům Tigerova doupěte. Oliver kráčel pomalu nahoru. Před ním se objevily vykládané dveře. Byly vyřezávané a štíhlé, s mosazným dveřním knoflíkem uprostřed. Zvedl ruku a chystal se zaklepat, ale včas se zarazil, uchopil knoflík a otočil jím. Ocitl se v proslulé rotundě. Nad ním se klenula hvězdami posetá obloha jako z filmařské dílny, zářící přes dílky skleněné kopule. V nestálé záři spatřil police perfektně svázaných knih, které nikdy nikdo nečetl: právnické tituly pro zločince, svazky na téma: Kdo je bohatý a koho oškubat, knihy o smlouvách a jak je porušovat, o daních a jak se jim vyhnout. Nové knihy, aby bylo vidět, jak Tiger kráčí s dobou. Staré knihy, aby ukázal, že je důvěryhodný. Vážné knihy, aby dal najevo, že je upřímný. Oliver se třásl a svědilo ho na zátylku a uvnitř hrudi a hlavy. Zapomněl všechno: své jméno, věk, denní dobu, jestli sem byl vyslán, nebo přišel z vlastního popudu, co kdy miloval kromě svého otce. Nalevo byla měkká pohovka a dveře do Massinghamovy kanceláře. Zavřené. Nalevo půlkruhový stůl Pam Hawsleyové a portréty jejích tří mopsů. A přímo před ním, za dvanácti metry azurového koberce, dvoukřídlové vyřezávaně dveře od Wedgewooda k Tigerově hrobce, zavřené, ale očekávající lupiče.

Navigován hvězdami přešel Oliver rotundu, nahmatal kliku na pravém křídle dveří, stiskl ji, schoulil se a s očima pevně zavřenýma, jak se domníval, se vplížil do otcovy kanceláře. Vzduch byl nehybný a sladký Oliver ho rychle nasál a měl dojem, že zachytil mužnou vůni Trumperovy tělové vody, Tigerovy pečlivě vybrané zbraně. Když zjistil, že má oči přece jen otevřené, klopýtavě se vydal kupředu a zastavil se až před čekajícím posvátným stolem. Byl rozlehlý a v té polotmě se zdál ještě rozlehlejší, ačkoli nikdy nebyl dostatečně velký, aby zmenšil význam toho, komu patřil. Trůn byl opuštěný. Opatrně se napřímil a už méně stísněně se rozhlédl po místnosti. Šestimetrový jednací stůl. Kroužek křesel, kde si zákazníci mohou udělat větší pohodlí, zatímco je Tiger seznamuje s posvátným právem všech občanů bez ohledu na barvu, rasu nebo vyznání na ty nejlepší skuliny v zákonech, které je možno si koupit za nelegální bohatství. Arkýřové okno, kde se o vás miniaturní kapitán Tiger na svém můstku s oblibou opírá, svírá vám paži a studuje svůj odraz na londýnském panoramatu, a zatím udělá z vašeho nenarozeného dítěte pětinásobného milionáře. A kde – proboha, prokrista všemohoucího! – kde se teď ve vzduchu uznášela podélně na zádech jako nový měsíc Tigerova mrtvola, zahalená do přízračného mušelínu. Zmučená. Napjatá k prasknutí. Tiger jako pavouk, zavěšený ve své vlastní síti.

Oliver se potácivě přiblížil, ale ten přelud se nezměnil ani nezmizel. Je to trik. Ohrom své přátele! Rozřízni svou partnerku vejpůl před jejich očima! Pošlete ofrankovanou obálku na Kouzelná čísla, Poštovní přihrádka, Walsingham! Zašeptal: „Tigere!“ Neodpovědělo mu nic kromě vzlykání a dávení města. „Tati. To jsem já, Oliver. Já. Jsem doma. Je to v pořádku. Tati. Miluju tě.“ Při pátrání po drátech napřáhl ruku, opsal nad mrtvolou divoký oblouk a objevil, že má plnou ruku toho pohřebního rubáše. Schoulil se v očekávání strašlivých věcí, donutil se nezavírat oči, pohlédl dolů a nejasně spatřil hnědou hlavu, která se k němu zvedala. A uvědomil si, že to není otec zvedající se z hrobky, ale že se z hlubin svého visutého lůžka hrabe ohromený, věrnost zachovávající Gupta se zapadlýma očima Gupta uslzený, veselý a s bosýma nohama, v modrých trenýrkách a obandážovaný sítí proti komárům, popadne svého mladého pána za obě paže a třese jimi do rytmu svého vyděšeného nadšení.

„Pane Olivere, pro dobrotivé nebe, kdepak jste byl? Za mořem, za mořem! Studia, studia! Můj bože, pane, musel jste si vykoukat oči. Nikdo o vás nesměl mluvit. Byl jste to největší tajemství, které se nesmělo nikomu vyzradit. Jste ženatý, pane? Požehnaný dětmi, jste šťastný? Čtyři roky, pane Olivere, čtyři roky! Můj dobrotivý bože. Povězte mi jenom, že je váš drahý otec naživu a těší se pevnému zdraví, prosím. Je to už mnoho dlouhých dní, co o sobě dal naposledy vědět.“

„Je v pořádku,“ poznamenal Oliver a necítil nic než úlev. „Pan Tiger je v pořádku.“

„Je to pravda, pane Olivere?“

„Vážně ano.“

„A vy sám, pane?“

„Nejsem ženatý, ale také se mám dobře. Díky, Gupto. Díky.“

Díky, že nejsi Tiger.

„Potom mám dvojnásobnou radost, pane, i všichni ostatní. Nemohl jsem opustit své místo, pane Olivere. Neomlouvám se. Chudák pan Winser. Bože. Ve svém druhém mládí, dalo by se říct. Skutečný džentlmen. Vždycky samý smích a s dobrým slovem pro nás malé, hlavně pro dámy A teď opouštějí potápějící se loď, pasažéři mizí jako sníh v ohni. Ve středu tři sekretářky, ve čtvrtek dva skvělí mladí obchodníci, a povídá se, že náš elegantní personální šéf není jen na dovolené, ale že se natrvalo přemístil na zelenější pastviny. A já říkám, někdo musí zůstat a udržovat oheň, pokud máme z bezpečnostních důvodů sedět potmě.“

„Vy jste šlechtic, Gupto,“ prohlásil Oliver.

A pak nastala neklidná odmlka, zatímco každý z nich zvlášť znovu přehodnocoval radost z toho druhého. Gupta měl piknikovou láhev horkého čaje. Oliver se napil z jediného hrnku. Ale Guptow pohledu se vyhýbal. A Guptův dychtivý vyčkávající úsměv se rozžínal a zhášel jako vadná lampa.

„Pan Tiger vám posílá pozdravy, Gupto,“ prolomil ticho Oliver.

„Po vás, pane? Mluvil jste s ním?“

„‚Jestli je tam starý Gupta, kopni ho za mě do zadku.‘ Víte, jak mluví.“

„Pane, já toho muže miluju.“

„On to ví.“ Oliver nasadil tón společníka podniku a sám k sobě pocítil nenávist. „Zná míru vaší loajality, Gupto. A nic menšího od vás nečeká.“

„Je tak laskavý Váš otec je člověk velkého a bezmezného srdce, řekl bych. Jste dva nejlaskavější džentlmeni.“ Guptův obličejík se zaškaredil neklidem. Vše co cítil – láska, oddanost, podezření, strach – všechno to bylo vepsáno v jeho pokřivených rysech. „V jaké záležitosti jste přišel, pane, smím-li se zeptat?“ vyjel po něm ostře ve své bezmocnosti. „Proč najednou přinášíte zprávy od pana Tigera právě vy, po čtyřech letech mlčení v cizině? Prosím, pane, odpusťte mi, jsem jenom obyčejný sluha.“

„Otec chce, abych z trezoru vyzvedl nějaké dokumenty. Věří, že by mohly mít vztah k té nešťastné epizodě z minulého víkendu.“

„Ale pane,“ pronesl Gupta měkce.

„Co se děje?“

„Já jsem také otec, pane.“ I já, měl Oliver chuť říct.

Gupta se svou malou pravicí popadl za hruď. „Váš otec není šťastným otcem, pane Olivere. Jste jeho jediný potomek. Já jsem šťastný otec, pane. Znám ten rozdíl. Láska, kterou k vám pan Tiger pociťuje, není opětována. On má stejný dojem. Pokud vám pan Tiger důvěřuje, potom je to v pořádku, říkám. Budiž.“ Přikyvoval. Viděl svou cestu a souhlasil s její správností. „Přesvědčíme se důkazem, pane Olivere, černé na bílém, bez všech vytáček. Nic jsem na vás nenastražil. To prozřetelnost mi přišla na pomoc. Pojďte za mnou, prosím. Dávejte pozor, kam šlapu, pane Olivere. Nepřibližujte se k oknům.“ Oliver kráčel za Guptovým stínem k dvojitým mahagonovým dveřím, za nimiž se nacházel trezor společníků. Gupta je otevřel a rozsvítil. Stáli proti sobě, dveře sejfu mezi nimi. Gupta byl menší než Tiger a Olivera mnohokrát napadlo, že právě z toho důvodu si ho Tiger vybral.

„Váš otec byl v důvěrnostech velmi obezřetný, pane Olivere. ‚Komu můžeme naprosto důvěřovat, pověz, Gupto,‘ řekl mi. ‚Kde je vděk za všechno, co jsme dali těm, co nejvíce milujeme. V koho může člověk mít naprostou důvěru, když ne ve svou vlastní krev, to mi laskavě pověz. A proto, Gupto, se musím obrnit proti zradě.‘ To byla jeho slova, pane Olivere, pronesl je, když jsme spolu ponocovali.“ Ať už to byla Tigerova slova nebo ne, Gupta je v tuhle chvíli vyslovil s rozechvělým obviňujícím tónem v přítomnosti zamčených ocelových dveří, na které upíral pohled naplněný tajemnou úctou.

„‚Gupto,‘ povídá mi, ‚střez se svých synů, když budou závistiví. Nejsem slepý. Jisté nehody, které se přihodily mému ústavu, se nedají přejít bez důkladného zkoumání faktů. Korespondence, známá pouze jedné osobě a mně, padla do rukou našich nesmiřitelných nepřátel. Čí je to vina? Kdo je Jidáš?“‚

„Kdy vám to všechno řekl?“

„Když začaly přibývat pohromy, začal váš otec rozjímat. Strávil mnoho hodin v tom sejfu, do kterého se pokoušíte dostat, a zkoumal oddanost jiných očí než svých vlastních, pane.“

„Potom doufám, že dokázal očistit mysl od nedůstojných podezření,“ odpověděl Oliver povýšeně.

„Já také, pane. Co nejskálopevněji. Prosím, pane Olivere, udělejte si pohodlí. Nespěchejte. Ať rozhodne prozřetelnost!“

Byla to výzva. Pod Guptovým pátravým zrakem se Oliver postavil k číselníku. Byl zelený s vypouklými číslicemi. Gupta si stoupl bojovně na druhou stranu, s drobnými pažemi složenými na prsou.

„Nejsem si jistý, že byste mě měl při tomhle sledovat, co říkáte?“ nadhodil Oliver.

„Pane, jsem de facto strážcem domu vašeho otce. A očekávám důkaz vaší dobré vůle.“

To poznání se k Oliverovi vplížilo bez fanfár jako vědomí něčeho, co dávno víte. Gupta mi tady říká, že Tiger změnil kombinaci, a jestli tu novou kombinaci neznám, potom mi ji Tiger nesdělil. A jestli mi ji nesdělil, neposlal mě, a tudíž tady bohapustě lžu a prozřetelnost to dokáže a prozřetelnosti se to taky podaří.

„Gupto, skutečně bych byl rád, kdybyste počkal venku.“

S předstíranou nedbalostí Gupta zhasl světlo, otevřel dveře, vyšel ven a zavřel za sebou. Oliver znovu rozsvítil a slyšel, jak sluha klíčovou dírkou provolává slávu Tigerovi. Tiger jako mučedník své vlastní dobroty. Obránce slabých. Oběť plánovaného a ďábelského klamání osobami, které mu byly nejbližší. Štědrý zaměstnavatel, vzorný manžel a otec.

„Velkého muže by měli soudit pouze jeho přátelé, pane Olivere. Ne ti, kdo jsou notoricky připravení postavit se proti jeho osobě z důvodu závisti nebo nízkostí své duše, pane.“

Mé zatracené narozeniny, pomyslel si Oliver.

Je večer, blíží se Vánoce. Oliver je pouhých několik dní Brockovým špionem, ale přesto žije v jakémsi změněném stavu. Špionáž ho učinila závislým na silnějších povahách, než je jeho vlastní, mnohem poslušnějším, než když s ní začal. Dnes večer, na Brockův rozkaz, má v plánu se zdržet a pokračovat ve zkoumání zahraničních bankovních účtů klientů, než je bude mít Tiger příležitost upravit. Sedí nervózně u stolu, vrtá se v konceptu smlouvy a čeká, až otec na odchodu strčí dovnitř hlavu. Místo toho je povolán k němu. Když vstoupí, Tiger jako obvykle vypadá, že neví, co si s ním počít.

„Olivere.“

„Ano, táto.“

„Olivere, je čas, abych tě zasvětil do tajemství hlavního trezoru.“

„Jsi si jistý, že to chceš?“ ptá se Oliver. A vyvstává ožehavý problém, zda má dát otci potřebnou lekci osobní bezpečnosti.

Tiger si jistý je. Když už se do tohoto tématu pustil, musí z něj udělat slavnostní záležitost, protože nic, co Tiger učiní, nemůže být učiněno bez pompy. „Je to jen pro tvé oči, Olivere, pro ničí jiné. Je to pouze mezi mnou a tebou, pro nikoho jiného na světě. Rozumíš?“

„Samozřejmě.“

„Žádné drobné poznámky před poslední milenkou, dokonce ani před Ninou ne. Je to jenom mezi námi dvěma.“

„Rozhodně.“

„Slib mi to.“

„Slibuju.“

Naplněn silným pocitem vlastní důstojnosti, předvádí Tiger to tajemství. Kombinací hlavního trezoru není nic jiného než datum Oliverova narození. Tiger ji navolí na číselníku a vyzve Olivera, aby stiskl velkou kliku. Železné dveře se rozevřou.

„Tati, jsem dojatý.“

„Nechci tvou vděčnost. Vděčnost pro mě nic neznamená. Tohle je symbol vzájemné důvěry. Ve skříňce je kvalitní whisky Nalej nám oběma sklenku. Copak říká starý Jevgenij, když se chce napít? ‚Uspořádejme vážnou poradu.‘ Říkal jsem si, že bychom si potom mohli zajít na večeři. Což abych zazvonil staré Kat? Bude Nina souhlasit?“

„Víš, Nina má dnes večer program. Proto mám taky volno.“

„‚Když mi vrazí nůž do zad, Gupto, řekni, čí ruka bude svírat rukojeť!“‚ vřískal Gupta přes klíčovou dírku. „„Je to ruka nejbližší mému srdci, ptám se? Je to ruka, kterou jsem krmil a zaléval jako žádnou jinou? Gupto, kdybych ti řekl, že jsem dnes nejsmutnější člověk na zemi, ani trochu bych nepřeháněl, bez ohledu na fakt, že sebelítost se pro osobu mého formátu nehodí.‘ To byla jeho skutečná slova, pomyslel si Oliver. Z Tigerových úst.

Sám uvnitř trezoru zíral Oliver na číselník. Zůstaň klidný. Teď není dobrá chvíle na paniku, nabádal sám sebe. A kdy potom? Nejdříve, jenom aby si potvrdil bezvýchodnost své situace, zadal starou kombinaci, dvě doleva, dvě doprava, čtyři doleva, čtyři doprava, dvě doleva a otočit pákou. Odmítla se hnout. Mé datum narození už nefunguje. Na druhé straně dveří pokračoval Gupta ve svém nářku a Oliver si zatím zoufale sám dělal přednášku. Tiger nedělá nic nedbale, uvažoval, nic, co nezvýší jeho sebeúctu. Bez přesvědcení navolil Tigerovo vlastní datum narození. Nic nepovolilo. Památný den! Ta myšlenka ho naplnila už větším optimismem, a tak zadal číslo 050480, což bylo datum založení firmy, tradičně oslavované šampaňským při projíždče říčním člunem po Temži. Ale nenásledoval žádný jásot. Vzpomněl si na Brocka: „Ale ty, ty ho ucítíš, poznáš, prožiješ už jenom pouhým nádechem. Máš ho tady.“ A slyšel Heather: „Děvčata počítají růže, Olivere. Chtějí vědět, jak moc je má někdo rád.“ Udělalo se mu mdlo z pocitu, že by dokázal tak předvídat, ale znovu otočil potícími se prsty číselníkem, tři doleva, dva doprava, dva doleva, čtyři doprava, dva doleva. Pochmurně, stoicky, bez projevů emocí. Zadával datum narození Carmen.

„Pane, nevymyká se z mých kompetencí zatelefonovat policii a domáhat se patřičné pomoci, pane Olivere!“ ječel Gupta. „A velice brzy k tomu dojde, uvidíte!“

Závora s cvaknutím povolila, dveře sejfu se otevřely a před ním se objevilo tajné království, svazky, knihy a papíry srovnané s Tigerovou pečlivostí hraničící s posedlostí. Zhasl světlo a udělal krok zpátky do kanceláře. Gupta si ždímal ruce, mumlal žalostné omluvy. Oliverovi hořely tváře a střeva se mu třásla, ale přesto se ovládl a promluvil ostrým tónem jako důstojník singlovské provinční vlády.

„Gupto, potřebuju naléhavě vědět, co dělal můj otec od chvíle, kdy obdržel zprávu o smrti pana Winsera.“

„Byl jako pomatený, pane. Jak se k němu ta zpráva donesla, o tom se můžeme jenom dohadovat. Podle neoficiálních informací z kanceláře to bylo po telefonu, od koho, to nevíme, ale pravděpodobně z nějakých novin. V očích měl šílenství. ‚Gupto,‘ povídá, „Jsme zrazeni. Řetězec událostí se tragicky uzavřel. Najdi mi můj hnědý kabát.‘ Už mu scházel rozum, pane Olivere, byl to pomatený člověk. ‚Pane, kdy pojedete ke Slavíkům?‘ zeptal jsem se. Vždycky když jel ke Slavíkům, bral si hnědý kabát. Je to pro něho odznak, symbol, dárek od vaší blahoslavené paní matky. Proto, když si ho obléká, znám cíl jeho cesty. ‚Ano, Gupto, pojedu ke Slavíkům. A tam budu hledat útěchu u své drahé ženy a přivolávat trubkou úzkosti svého jediného žijícího syna, jehož pomoc si v tuto hodinu nouze z celého srdce žádám.‘ V tu chvíli vchází bez zaklepání pan Massingham. Je to nanejvýš nezvyklé, když uvážíme jeho jindy tak uctivé chování. ‚Gupto, nech nás o samotě.‘ To mluví váš otec. K čemu dochází mezi těmi dvěma muži, nevím, ale je to krátké. Oba jsou bledí jako přízraky. Každý měl současně svou vizi a teď si srovnávají názory. Takový byl můj dojem, pane. Řeč je o nějakém panu Bernardovi. Zavolej Bernardovi, musíme se s ním poradit, proč to nepoložíme Bernardovi ke dveřím? Potom náhle váš otec nařídí ticho. Tomuhle Bernardovi nesmíme důvěřovat. Je to nepřítel. Slečna Hawsleyová usedavě pláče. Nevěděl jsem, že dokáže ronit slzy i z jiného důvodu než kvůli svým pejskům.“

„Nepamatujete se na žádné přípravy na cestu, které by otec konal? Neposlal pro Gassona?“

„Ne, pane. Nebyl při rozumu. Rozvaha, pokud se mu vůbec vrátila, tak mnohem později, řekl bych.“

Oliver si uchoval svůj strohý tón ještě pro jeden výpad.

„Dávejte pozor, Gupto. Osud pana Tigera závisí na tom, jestli se mi podaří objevit jisté ztracené listiny. Zaangažoval jsem tým profesionálních vyšetřovatelů, kteří mi při tom pomohou. Vy zůstanete ve svých pokojích do chvíle, než opustí budovu. Rozumíte?“

Gupta si sbalil své visuté lůžko a odcupital po schodech. Oliver počkal, dokud neslyšel, jak se za ním zabouchly dveře do suterénu. Z Tigerova stolu zatelefonoval hlídce na druhé straně ulice a vychrlil ze sebe hloupé heslo, které mu pro tu příležitost sdělil Brock. Pak se rozběhl dolů po schodech a otevřel hlavní dveře. Nejdříve vstoupil Brock a za ním tým v tmavých teplákovkách a s batohy narvanými fotoaparáty, trojnožkami, světly a dalšími krámy

„Gupta odešel do suterénu,“ zasyčel Oliver na Brocka. „Nějakej zatracenej blbec si nevšiml, že se rozhodl spát nahoře. Já padám.“

Brock cosi zamumlal do límce saka. Derek podal svůj batoh sousedovi a přistoupil k Oliverovi. Oliver vrávoravě sešel ze schodů, eskortován Derekem a následován Aggií, která se do něj důvěrně zavěsila, zatímco Derek ho držel pod druhou paží. U chodníku zastavil taxík řízený Tanbym. Derek a Aggie rychle šoupli Olivera dovnitř a usadili ho mezi sebe na zadní sedadlo. Aggie mu položila ruku na paži, ale on ji setřásl. Když vjeli na Park Lane, měl živý sen, že si opřel kolo o nepojízdný vlak v Indii a nastoupil do něj, ale vlak se odmítl hnout, protože na trati ležela nějaká těla. U konspiračního domu Aggie zazvonila, Derek Olivera vysunul na chodník a Tanby už čekal, aby ho zachytil, až bude padat. Oliver vůbec netušil, jak se dostal po schodech nahoru, probral se, až když ležel na posteli ve spodním prádle, a přál si, aby měl vedle sebe Aggii. Probudil se a spatřil, že za odřenými záclonami na střešním okně je den a na židli nesedí Aggie, ale Brock a ukazuje mu list papíru. Oliver se zvedl na jednom lokti, masíroval si krk a uchopil ofocený papír. Vytištěné logo dvou drátěných rukavic propletených v pozdravu – nebo jde o souboj? Nad rukavicemi se vinul nápis TRANS-FINANZ VÍDEŇ. Elektronické písmo s nedefinovatelným cizokrajným stylem:

Pro váženého pana T. Singla, SOUKROMÉ, přes kurýra.

Drahý pane Single,

Na základě jednání se zástupcem Yaší vážené firmy máme to potěšení vás oficiálně požádat o uhrazení naší pohledávky u banky Single ve výši 200 000 000 (dvě stě milionů) liber sterlingů, což představuje vhodnou a rozumnou kompenzaci ušlých zisků a úniku informací svěřených Vám pod zárukou mlčenlivosti. Platba do třiceti dnů na účet Trans-Finanz Istanbul, podrobnosti jsou Vám známé, spojte se s doktorem Mirským, v případě nesplnění budou následovat další akce. Průvodní materiály jsou zaslány souběžně na Vaši soukromou adresu. Díky za Vaši brzkou reakci.

Podepsáno churavou stařeckou rukou J. I. Orlova a kontrasignováno Tigerovými úhlednými iniciálami na důkaz, že se seznámil s obsahem a náležitě si poznamenal podrobnosti.

„Vzpomínáš si na Mirského?“ zeptal se Brock. „Býval to Mirski s měkkým i, než na dva roky odjel do Států na zkušenou.“

„Samozřejmě že ano. Polský právník. Jevgenijův obchodní partner. Říkals mi, abych omrkl, co je zač.“

„Pěkný obchodní partner,“ vyjel Brock odhodlaný kontrovat. „Mirsky je syčák. Byl to komunistický syčák a teď je kapitalistický. Co má co dělat bankéře Jevgenijovým dvěma stům milionům liber?“

„Jak to mám do prdele vědět?“ hodil mu Oliver dopis zpátky.

„Vstávej!“

Oliver se podrážděně vztyčil a opsal nohama půlkruh, až seděl na pelesti postele.

„Posloucháš mě?“

„Moc ne.“

„S Guptou mě to mrzí. Nejsme dokonalí, nikdy nebudeme. Povedlo se ti to s ním uhrát. Byla to skutečně ukázka geniality, jak jsi přišel na tu kombinaci sejfu. Nikdo kromě tebe by to nedokázal. Jsi ten nejlepší specialista, jakého jsem kdy měl. V každěm případě tohle není jediný dopis, co jsme našli. Je tam taky zahrabaný náš přítel Bernard se svou vilou a také půl tuctu dalších Bernardů. Posloucháš?“ Oliver šel do koupelny, otočil kohoutkem u umývadla a chrstl si proud vody do obličeje. „Našli jsme taky Tigerův pas,“ zavolal za ním Brock otevřenými dveřmi. „Buď má pas někoho jiného, nebo nikam neodjel!“

Na Olivera ta zpráva působila, jako by oznamovala další smrt z mnoha. „Potřebuju zavolat Sammymu,“ prohlásil a vrátil se do ložnice.

„Kdo je Sammy?“

„Musím zavolat jeho matce Elsii, říct jí, že jsem v pořádku.“ Brock mu přinesl telefon a stál nad ním, když volal. „Elsie – to jsem já, Oliver – jak se má Sammy? Dobře – jo, dobrý, v pořádku – brzy nashle,“ a než stačil doznít jediný tlumený tón, nadechl se a bez pohledu na Brocka vytočil číslo Heather v Northamptonu. „To jsem já. Ano. Já Oliver. Jak se má Carmen? Ne, nemůžu. Cože? No tak zavolej doktorovi. Hele, běžte k soukromému, zaplatím to. Brzo.“ Zvedl hlavu a spatřil, že na něho Brock kývá. „Brzy někdo přijde a promluví si s tebou. Možná už zítra, nebo jindy.“ Další přikyvování. „A už se kolem nemotali žádní divní lidé? pádné nablýskané auťáky nebo strašidelné telefonáty? Žádné další růže? Dobře.“ Zavěsil.

„Carmen si rozbila koleno,“ prohlásil vyčítavě, jako by to byla Brockova vina. „Možná to budou muset šít.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Aggie řídila. Oliver se rozložil vedle ní, chvílemi si přejížděl dlaněmi temeno hlavy, jindy zvedl do výšky dlouhé nohy a s prudkým výdechem je nechal dopadnout na podlahu, pak zase přemýšlel, co by se stalo, kdyby se na ni vrhl, třeba položil ruku na její, když bude řadit, nebo jí prsty zajel do mezery mezi límcem a krkem. Zastavila by auto a přerazila mě, usoudil. Po obou stranách se vlnily olivově zelené pahorky Salisburské pláně. Na jejich svazích se pásly ovce. Farmy a kostely ozlacovalo nízké slunce. Jeli v anonymním fordu s dětským letadýlkem pod zadním sklem a druhou vysílačkou schovanou pod palubní deskou. Před nimi jel malý náklaďák řízený Tanbym a s Derekem jako závozníkem. Na anténě měl připevněnou červenou stužku. Aggie nemá Dereka ráda, a já tudíž taky ne. V závěsu za nimi byli dva motocyklisté v kůži, s přilbami pomalovanými červenými šipkami. Ve vysílačce občas zapraskalo a mrazivý ženský hlas pronesl heslo. Někdy Aggie odpověděla jiným. Také se ho pokoušela rozveselit.

„Tak mě napadlo, byl jsi někdy v Glasgow, Olivere?“ zeptala se. „Tam je fakt cvrkot.“

„To jsem slyšel.“

„Víš, říkám si, že by nebylo špatné, kdyby ses tam, až tohle všechno skončí, třeba vypravil, jestli mi rozumíš.“

„Dobrý nápad. Budu o tom uvažovat.“

Zkusila to ještě jednou. „Vzpomínáš si na Waltera?“

„Jo, jasně, Walter. Jeden z Tanbyho lamželez. Co je s ním?“

„No znáš Waltera, prostě se sbalil a zapadl do jedné z těch ubohých bezpečnostních agentur na severu. Třicet pět tisíc ročně a kožešinkama vystlaný roven z toho se člověku dělá nanic. Kde je loajalita? Co služba?“

„To je fakt, kde?“ opáčil Oliver a pousmál se nad těmi kožešinkami.

„Víš, chtěla jsem se zeptat, nebylo to pro tebe hrozné? Když jsi zjistil, že tvůj vlastní táta je hajzl a tak? A tys byl čerstvý absolvent práv a věřils, že zákon má chránit lidi a držet společnost ve správném směru? Jak se s tím vlastně člověk vyrovná, Olivere? Když se musíš bavit s člověkem, který četl filozofy, aby je přistihl při hříchu.“ Oliver s nikým takovým nemluvil, ale Aggie si dál vedla svou. „Víš, jak vlastně v takové situaci zjistíš, jestli toho syčáka nenávidíš nebo prostě miluješ spravedlnost? Když se ve dne v noci ptáš: „Jsem pokrytec, když celou dobu předstírám, že jsem nad věcí, mocný a počestný na svém bílém koni spravedlnosti, a přitom ve skutečnosti dělám podraz na svého otce?‘ Probíhalo to u tebe takhle, nebo si to jenom tak domýšlím?“

„Jo. Přesně tak.“

„Chápej, pro nás jsi skutečná hvězda, víš to? Osamělý bojovník. Idealista. Naše největší bomba. U tajné služby jsou kluci, kteří by se dali i zabít, aby získali tvůj podpis.“ Dlouhá pauza; během níž si i chrabrá Aggie možná přála, aby nebyla tak chrabrá.

„Není žádný bílý kůň,“ zamumlal Oliver. „Spíš je to jako kolotoč.“

Náklaďák před nimi zabočil doleva. Sjeli za ním z mokré silnice na venkovskou okresku. Motorka je následovala. Nahoře se třepotalo mladé listí a zakrývalo výhled na oblohu. Mezi kmeny stromů tančily sluneční paprsky, v rádiu praskalo. Náklaďák zahnul na odstavné parkoviště, motorka zabočila do polí. Auto se vyšplhalo do strmého kopce a přejelo přes mělký brod. Dojeli až na vrcholek kopce. Nad benzinovou pumpou se vznášel žlutý balon s nápisem HARRIS. Už tady byla, pomyslel si, když ji pozoroval koutkem oka. Všichni už tady byli. Zahnuli doleva, objeli vesnici, na obzoru spatřili kostel a vedle něj sýpku a nízké prejzové baráčky, za jejichž zachování bojoval Tiger zuby nehty. Vjeli do Podzimní uličky, kde po celý rok leželo spadané listí. Minuli slepou uličku zvanou Slavičí a spatřili zaparkovanou dodávku elektrárenské společnosti s vytaženým žebříkem a mužem, který cosi prováděl s vedením. V kabině mluvila nějaká žena do mobilního telefonu. Aggie popojela ještě o dalších sto metrů a zabrzdila u autobusové zastávky

„Tak startuj!“ nařídila.

Vystoupil. Obloha nad stromy byla ještě jasná, ale mezi živými ploty se rychle šeřilo. Na travnatém ostrůvku stál cihlový válečný pomník popsaný jmény padlých. Čtyři Harveyovi chlapci, vzpomněl si. Všichni z jedné rodiny, všichni měli kolem dvaceti a jejich matka se dožila devadesátky. Vykročil a slyšel, jak Aggie odjíždí. Před ním se tyčily ohromné sloupky vrat. Na jejich vrcholku svírali vyřezávaní tygři singlovský erb. Tygři pocházeli ze sochařské dílny v Putney a stáli majlant. Erb byl prací pedantského poradce přes heraldiku, co se jmenoval Potts a strávil celý víkend zjišťováním Tigerových předků a neuvědomoval si, že se mění jako roční období. Výsledkem byla hansovní loď symbolizující starobylé obchodní vazby s Lübeckem, o nichž až do té doby neměl Oliver ani tušení, val s tygrem a dvě hrdličky za saské předky, ale co má hrdlička společného se Sasy, byla hádanka, jejíž řešení znal pouze pan Potts.

Silnice se v pološeru stáčela přes louky jako černá řeka. Tohle je hrob, v němž jsem se narodil, napadlo ho. Tady jsem žil, než jsem se stal dítětem. Prošel kolem kuželovité vrátnice, kde kotvil šofér Gasson, když se Tiger rozhodl, že zůstane přes noc. V oknech nesvítila žádná světla, horní záclony byly zatažené. Na dvoře stání pro koně, jeho tažná tyč spočívala na hromadě cihel. Oliver má sedm let. Právě probíhá jeho první hodina jízdy na poníkovi a oblečený je v tvrdé buřince a tvídovém saku, které mu přivezl Tiger ze svého vzdáleného vladařského místa. Nikdo ve třídě buřinku nemá, proto se ji Oliver pokusil schovat, a také stříbrem vykládaný jezdecký bičík, který mu doručil kurýr k narozeninám, protože teď už jsou Tigerovy návštěvy zřídkavým státním svátkem.

„Vypni hruď, Olivere! Nehrb se! Nakláníš se, Olivere! Snaž se sedět víc jako Jeffrey! On se nenakláněl, že? Zpříma jako voják, tak seděl Jeffrey.“

Jeffrey, můj o pět let starší bratr. Jeffrey, který dělal správně všechno, co já dělám špatně. Jeffrey byl ve všem dokonalý a zemřel na leukémii, než měl příležitost vyběhnout do světa. Oliver minul pískovcovou ledárnu. Přivezli ji jako kouzlem ve třech zelených dodávkách, za týden postavili a okamžitě se stala místem jeho trestů – sto sedmdesát běžeckých kroků k ledárně, dotknout se jí, sto sedmdesát zpátky, jedno kolečko za každé nezvládnuté latinské nepravidelné sloveso a další kolečka za to, že není tak dobrý jako Jeffrey, ať už v latině, nebo běhání. Pan Ravilious, Oliverův domácí učitel, je počtář. A Tiger také. Při dálkových telefonátech jednají o bodech, známkách, vzdálenostech, absolvovaných hodinách a zasloužených trestech a kolik procent je potřeba, aby se dostal na nějaké místo zvané Dračí škola, kde Jeffrey získal své kriketové barvy a stipendium na ještě strašnější místo jménem Eton. Oliver nenávidí draky, ale obdivuje pana Raviliouse kvůli fialovým sakům a černým cigaretám. Když pan Ravilious uteče se španělskou služebnou, Oliver mu ke všeobecnému pobouření fandí.

Dal přednost dlouhé trase kolem zahrady obehnané zdí, obešel plochý kopeček, který nebyl ani pohřební mohyla, ani golfová podložka, ale přistávací plocha pro vrtulníky hostů ve vysokých funkcích, aby přijeli po zemi. Pro hosty jako Jevgenij a Michail Orlovové s igelitovými taškami ruské kosmetiky, láhví citronové vodky a uzených megrelských klobás zabalených do nepropustného papíru. Pro hosty s tělesnými strážci. Pro hosty se skládacími tágy na biliár v černých kufřících, protože nevěřili Tigerovým. Ale jenom Oliver věděl, že přistávací plocha je tajný oltář. Inspirován příběhem o indonéském kmeni, který stavěl návnady v podobě dřevěných letadel, aby přilákal bohaté turisty letící nad jeho územím, vykládal tam oběti v podobě Jeffreyho oblíbených jídel v naději, že ho přivábí zpátky z nebe, aby dotáhl do konce své dětství. Ale v nebi měli evidentně jídlo lepší, protože Jeffrey se nikdy nevrátil. A nescházel jenom Jeffrey. V převalující se mlze stály překážky, které stále udržovali zářivě bílé, a hřiště na pólo, které každý rok znovu vyznačovali a kosili, a stáje, kde leštili každé sedlo, uzdu, ohlávku a třmen kvůli tomu vytouženému dni, až Tiger po dvaceti letech na služebním pobytu zase přijede po cestě s Gassonem za volantem a bude pokračovat v tvrdě vydřeném životě anglické šlechty.

Silnice se nořila mezi červené buky. Vpředu stály dva domky pro zaměstnance z cihel a kamení. Loudal se kolem nich a doufal, že snad zahlédne sedět u čaje majordoma Crafta a jeho ženu. Miloval je a představovali pro něho okno do světa za zdmi Slavíků. Ale paní Craftová zemřela před patnácti lety a pan Craft se vrátil domů do Hullu, odkud pocházel, a vzal si s sebou krabici od Fabergé a sadu miniatur z osmnáctého století, zachycujících Tigerovy těžko postižitelné předky, tentokrát pensylvánské Holandány. Oliver sestoupil z kopce a pod ním se objevili Slavíci, nejdříve trubkové komínové nástavce, potom celá ta hora z šedého kamene, usazená do štěrku bez jediné travičky, který mu pod nohama křupal jako praskající led, když se blížil k přední verandě. Táhlo zvonku bylo ve tvaru mosazné ruky s palcem a prsty sevřenými do špetky Sevřel ho jako opice, zatáhl a srdce mu bušilo neutišitelnou synovskou touhou. Zrovna se chystal zatáhnout podruhé, když uslyšel za dveřmi nějaké šourání, a v panice uvažoval, jak jí má říkat, protože oslovení „maminko“ nesnášela a „mami“ tím víc. Uvědomil si, že zapomněl její křestní jméno. I své vlastní zapomněl. Bylo mu sedm let, seděl na policejní stanici šest mil odsud a nedokázal si vzpomenout dokonce ani na jméno domu, z něhož utekl. Dveře se otevřely a vstříc mu vyšla tma. Usmíval se a mumlal. Přestal slyšet. Když mu pažemi objala šíji, cítil na tváři chlupy mohérové vesty Ochranitelsky ji vzal do náruče. Zavřel oči a snažil se stát dítětem, ale nešlo to. Políbila ho na levou tvář a on ucítil mátu a zahnívající dech. Políbila ho na druhou a on si vzpomněl, jak byla vysoká, vyšší než kterákoli jiná žena, kterou líbal. Pamatoval si, jak se chvěla, i vůni levandule z mýdla. Uvažoval, jestli se chvěla celou dobu nebo jenom kvůli němu. Odtáhla se od něj. Její oči, stejně jako jeho, byly zalité slzami.

„Ollie, miláčku.“ Tentokrát je to správně, napadlo ho, protože někdy mu říkala Jeffrey „Proč jsi mi aspoň nedal vědět, Ollie? Mé ubohé srdce. Cos provedl tentokrát?“

Naďa, vzpomněl si: Neříkej mi „maminko“, Ollie, zlato. Říkej mi Naďo, nebudu se cítit tak stará.

Kuchyň byla nízká a prostorná. Potlučené měděné rendlíky, koupené na aukci vypařivším se návrhářem interiérů, visely na starodávných hácích přidaných během jedné z nesčetných přestaveb. K dlouhému stolu by se vešlo i dvacet sloužících. Temný kout vyplňovala velká holandská trouba, která nikdy nebyla připojena ke komínu.

„Musíš mít hlad,“ usoudila rozvážně, jako by jedení bylo něco, co lidé dělají.

„Vážně nemám, děkuju.“

Podívali se do ledničky po něčem, co by ho uspokojilo. Láhev mléka? Balíček černého chleba? Nebo třeba plechovku sardinek? Třesoucí se ruku měla položenou na jeho rameni. Za minutu se budu třást také.

„Miláčku, dnes má paní Hendersonová volno,“ řekla. „O víkendu držím dietu. Vždycky jsem držela. Zapomněls?“ Jejich pohledy se ve světle ledničky střetly a on si uvědomil, že se ho bojí. Přemýšlel, jestli je opilá nebo trochu pomatená. Občas sotva reagovala a zalykala se jako holčička. Jindy v sobě mohla mít několik lahvinek a vypadala zdánlivě vyrovnaná. „Nevypadáš moc dobře, Ollie. Přehnal jsi to? Občas na to jdeš tak zhurta.“

„Jsem v pořádku. Ty taky vypadáš velice dobře. Neuvěřitelně.“

Vůbec to nebylo neuvěřitelné. Každý rok před Vánocemi odjížděla na malou dovolenou, jak tomu říkala, a vracela se bez jediné vrásky na tváři.

„Šel jsi z nádraží pěšky, zlato? Neslyšela jsem přijet auto, ani Jacko ne.“ Siamský kocour Jacko. „Mohla jsem pro tebe přijet, kdybys zavolal.“

Vždyť už jsi léta neřídila, pomyslel si. Od té doby, cos tehdy na Silvestra v landroveru projela zdí stodoly a Tiger ti spálil řidičský průkaz. „Moc rád chodím pěšky, fakt,“ pronesl nahlas. „Vždyť přece víš. Nevadí mi, ani když prší.“ Za minutu už nebudeme vědět, co říct.

„Vlaky zpravidla v neděli nejezdí. Paní Hendersonová musí přesedat ve Swindonu, když jede navštívit bratra,“ stěžovala si.

„Můj jel přesně na čas.“ Posadil se ke stolu na své obvyklé místo. Ona zůstala stát, pošilhávala po něm, chvěla se, naříkala a kroutila rty jako malé dítě před krmením. „Máš tady někoho?“ zeptal se.

„Není tady nikdo kromě mě a čičinek, zlato. Měl by být?“

„Jenom mě to tak napadlo.“

„Už nemám ani psa, co Samantha zašla.“

„Vím.“

„Nakonec už jenom seděla v hale a čekala na zvuk rollsu. Ani se nenafoukla, ani ke konci, nejedla, neslyšela mě.“

„Už jsi mi to říkala.“

„Rozhodla se, že bude psem jediného pána. Tiger nařídil: ‚Pochovej ji vedle bažantnice.‘ Tak jsme to udělaly. Já a paní Hendersonová.“

„A Gasson,“ připomněl jí.

„Gasson vykopal jámu, paní Hendersonová se pomodlila. Nebyli jsme příliš veselá společnost, bohužel.“

„Kde je, mami?“

„Gasson, miláčku?“

„Tiger.“

Zapomněla text, pomyslel si, když viděl, jak se jí oči zalévají slzami. Snaží se vzpomenout, co má říct.

„Ale Ollie, miláčku.“

„Co se děje, mami?“

„Myslela jsem, že jsi přijel za mnou.“

„Ale ano. Jenom mě napadlo, kde je Tiger. Byl tady. Gupta mi to říkal.“

Nebylo to fér. Nic nebylo fér. Přivolávala celou bouři sebelítosti, aby ji zahalila. „Všichni se mě ptají,“ kvílela. „Massingham, Mirsky, Gupta. Ten děsivý chlap Hoban z Vídně. Bernard. Ta příšerná babizna Hawsleyová s jejími mopsy A teď ty. Všem říkám to samé: Já nevím. Věřil bys, že s těmi jejich faxy, mobily a bůhvíčím ještě se může stát, že neví, kde člověk je? Nevědí. ‚Informace nejsou znalosti,‘ tvrdí tvůj otec. A má úplnou pravdu.“

„Kdo je Bernard?“

„Bernard, zlato. Vždyť ho přece znáš. Ten velký holohlavý policista z Liverpoolu, kterému Tiger pomohl. Bernard Porlock. Kdysi jsi mu řekl Curly a on tě málem zabil.“

„Myslím, že to byl Jeffrey,“ namítl Oliver. „A Mirsky, to je právník.“

„Samozřejmě, zlato. Alixův milovaný temperamentní polský přítel z Istanbulu. Tiger potřebuje jenom trochu soukromí,“ protestovala. „Je naprosto jasné, že když člověk žije v centru pozornosti jako on, potřebuje být chvíli někým malým. Jako my všichni. Ty sis dokonce změnil jméno, abys to mohl udělat. Že ano, zlato?“

„A tys to, předpokládám, slyšela. No, rozhodně ano.“

„Co jsem slyšela?“ – ostře – „Já nemám ve zvyku mluvit s novináři, Ollie. Ani ty ne. Vždycky jim položím telefon.“

„Ty zprávy o Alfredu Winserovi. O našem orlu z právního.“

„O tom strašném mužíčkovi? Co provedl?“

„Bohužel zemřel, mami. Zastřelili ho. V Turecku. Neznámý člověk nebo lidé. Dělal práci pro Single a někdo ho zastřelil.“

„Ale to je hrozné, zlato. Naprosto nechutné. To mě mrzí, moc mě to mrzí. Chuděra ženská. Bude si muset najít práci. To je kruté. Ach zlato.“

Tys to věděla, pomyslel si. Měla jsi ta slova připravená, ještě než jsem skončil. Stáli ruku v ruce uprostřed jejího pohodlí, v pokoji označovaném jako dopolední. Byl to nejmenší z řady pokojů, které lemovaly jižní stranu domu. Ve vystlaném košíku pod televizorem ležel siamský kocour Jacko. Pověz mi, co se tady od minule změnilo, zlato. Zahrajeme si Kimovu hru, pojď! Hrál a díval se přitom po vodítcích. Tigerova rytá sklenice na whisky, otisky jeho štíhlých zad v oblíbeném křesle, růžové noviny, ručně vyráběné čokoládové bonbony od Richouxe za rohem v South Audley Street, nikdy se bez nich u Slavíků neobjevil.

„Ta vodovka je nová,“ řekl.

„Ollie, zlato, to je vážně skvělé!“ zatleskala nehlučně rukama. „Je aspoň sto let stará, ale tady je nová, takže výborně. Teta Bee mi ji odkázala. Vytvořila ji dáma, která malovala ptáčky pro královnu Victorii. Nikdy bych nečekala, že mi někdo po smrti něco odkáže.“

„Tak kdys ho vlastně viděla, mami?“

Ale místo, aby mu odpověděla, pustila se do vzrušeného popisu operace kyčle paní Hendersonové, jak byli v místní nemocnici naprosto báječní, právě když se ji vláda chystá zavřít, což je typické: „A náš milý doktor Bill, který se o nás všechny celou věčnost stará – ten byl – no, prostě, ano,“ ztratila řeč.

Přešli do dětského pokoje a rozjímali nad dřevěnými hračkami, které si z dětství nepamatoval, a nad houpacím koněm, na kterém se určitě nikdy nehoupal, ačkoli přísahala, že ho málem shodil ze stojanu, takže předpokládal, že znovu myslí na Jeffreyho.

„A vy jste všichni v pořádku, že, miláčku? Vy tři? Vím, že bych se neměla ptát, ale jsem jenom matka, nejsem z kamene. Jste všichni zdraví, šťastní a svobodní, přesně tak, jak sis to přál, zlato? Žádné další hrůzy?“

A její úsměv nepohasl, chvěl se jako v domácím kině, a vytrhané obočí se nakrčilo, když jí podal fotografii Carmen a sledoval, jak ji zkoumá přes složené brýle, které měla na granátovém náhrdelníku, na délku paže, fotka se pohybovala s její paží a hlava se pohybovala s fotem.

„Je teď větší a taky jsme jí ostříhali vlasy,“ vysvětloval Oliver. „Každý den říká něco nového.“

„Ta je ale roztomilá, zlato. Miláček,“ podala mu fotku zpátky. „Moc se vám povedla. Taková slaďoučká šťastná holčička. A Helen se má dobře, že? Spokojená a tak?“

„Heather je skvělá.“

„To jsem ráda.“

„Potřebuju to vědět, mami. Musím vědět, kdys viděla Tigera naposledy a co se stalo. Všichni ho hledají. Je nutné, abych ho našel první.“ Je lepší, když se na sebe nedíváme, uvědomil si a upíral zrak na houpacího koně.

„Netrap mě, Ollie, zlato. Víš, jak jsem na tom s daty. Nenávidím hodiny, nenávidím noc, nenávidím trápení. Nesnáším všechno, co není báječné a slunečné.“

„Ale miluješ Tigera. Nepřeješ mu nic zlého. A miluješ taky mě.“

Její hlas přeskočil do holčičího. „Znáš přece svého otce, zlato. Přijede, odjede, skáčeš kolem něho, a když je pryč, přemýšlíš, jestli tady skutečně byl. Aspoň chudáček Nadá to tak dělá.“

Byl z ní unavený a otrávený Přesně kvůli tomu se v sedmi letech pokusil utéct. Přál si, aby byla mrtvá jako Jeffrey „Přijel sem a oznámil ti, že zastřelili Winsera,“ prohlásil.

Rukou si zašátrala po těle a chytila se za rameno. Měla na sobě tylovou blůzu s dlouhými rukávy a nabíranými manžetami, aby jí zakryly žíly „Tvůj otec na nás byl vždycky moc hodný, Olivere. Nech toho. Slyšíš?“

„Kde je, mami?“

„Musíš k němu mít úctu. Úcta nás odlišuje od zvířat. Nesrovnával tě s Jeffreym. Neobrátil se k tobě zády, když jsi neprošel u zkoušek a musel odejít ze školy. Jiní otcové by to udělali. Nevadilo mu, že píšeš poezii, ani nic jiného, cos vyváděl, ačkoli z toho nebyl žádný užitek. Poslal tě k soukromým učitelům a dal ti Jeffreyho místo ve firmě. To je těžké pro muže, který věří v hodnoty a sám se pracně vyškrábal nahoru. Byl jsi ušetřený Liverpoolu, já ne. Kdybys znal Liverpool, měl bys Jeffreyho ducha. Žádné dva sňatky nejsou stejné, nemůžou. Vždycky miloval Slavíky. Vždycky o mě pečoval, jak měl. Bylo to od tebe neloajální, Olivere. Ať už jsi mu udělal cokoli, nezasloužil si to. Teď máš svou vlastní rodinu. Běž a věnuj se jí. A přestaň předstírat, že jsi v Singapuru, když vím moc dobře, že jsi v Devonu.“

Byl smrtelně ledový, jako její kat. „Tys mu to řekla, že?“ prohlásil tvrdě. „Tiger to z tebe vytáhl. Přišel tě navštívit, řekl ti o Winserovi a tys mu pověděla o mně. Kde jsem, jaké je mé nové jméno. Kam jsi mi přes Toogooda v bance psala. Určitě ti byl velice vděčný.“ Musel ji zachytit, protože se hroutila, kousala si ukazováček a usedavě naříkala pod ohnou á la princezna Diana. „Takže chci vědět, Naďo, prosím, co ti Tiger řekl,“ pokračoval brutálně. „Protože když mi to nepovíš, mám neblahé tušení, že skončí stejně jako Alfie Winser.“

Potřebovala další, odlišné místo, a tak ji vedl chodbou do jídelny s broušeným krbem z bílého mramoru od Malleta, se sochami nahých žen nejspíš od Canovy, stojícími ve výklencích mezi pilíři. Po celou pubertu byly v jeho fantazii milovanými sirénami. Jeden kradmý pohled pootevřenými dveřmi na jejich božské úsměvy a dokonalé klíny stačil, aby se vzrušil. Nad nimi visela ukázka rodinné pohody od zapomenutého malíře, se zlatými mraky nad Slavíky, Tigerem sedícím na vzpínajícím se poníkovi na pólo, s Oliverem v saku z Etonu sahajícím po uzdě a Tigerovou překrásnou mladou ženou Naďou, s vosím pasem v rozevlátém župánku, zadržující dychtivou ruku dítěte. A za Tigerem se jako blonďátý italský princ tyčil duch Jeff reyho, oživený podle fotografií, s vlajícími zlatými vlasy a temperamentním úsměvem, jak skáče na šedém poníku Admirálovi slunečními paprsky, zatímco rodinné služebnictvo mává čapkami.

„Jsem tak špatná, Olivere,“ naříkala Naďa, která brala obraz jako výčitku. „Tiger si mě neměl brát. Nikdy bych vás dva neměla.“

„Netrap se, mami. Někdo by nás měl, i kdybys to nebyla ty,“ prohlásil s hraným veselím.

Napadlo ho, jestli byl Jeffrey Tigerovo dítě. Kdysi v opilosti mluvila o nějakém Tigerově mladém právním zástupci z Liverpoolu, o skutečném ryzím diamantu s překrásnými blond vlasy.

Stáli v kulečníkové herně. Znovu na ni naléhal: Musím to vědět, mami, musím slyšet, k čemu mezi vámi dvěma došlo. Škytala, vrtěla hlavou, všechno zapírala, zaklínala se možným i nemožným, ale přestaly jí téct slzy. Jsem příliš mladá, příliš křehká, příliš citlivá, zlato, Tiger to ze mě vymámil a ty teď děláš totéž. A to všechno proto, že jsem nikdy nešla na vysokou, můj otec měl názor, že to děvčata nepotřebují, díkybohu že jsem neměla dceru. Změnila zájmena a mluvila o sobě jako o někom třetím: „Vždycky Tigerovi svěřila jenom malé útržky. Nikdy všechno, to rozhodně ne. Kdyby to Ollie nepráskl chudince Nadi, nepráskla by to ona Tigerovi, že?“ To máš zatracenou pravdu, pomyslel si. Ať jsem ti řekl cokoli, nikdy z toho nevzešlo nic dobrého. Měl jsem tě nechat upít a utrápit se k smrti. „Byl tak smutný, zlato,“ vysvětlovala mezi vzlyky. „Smutný kvůli Winserovi. A nejsmutnější kvůli tobě. Ta zatracená Kat určitě vyváděla, myslím. Jacko je mnohem milejší. Chtěla jsem od něho jenom, aby se na mě podíval, řekl mi lásko, objal mě a utěšoval, že jsem pořád hezká.“

„Kde je, mami? Pod jakým jménem se plaví?“ Objímal ji a ona mu visela celou vahou na pažích. „Musel ti říct, kam jede. Svěřuje se ti se vším. Nenechal by svou Naďu ve tmě.“

„Nemůžu ti věřit. Nikomu z vás. Ani Mirskému s Hobanem, Massinghamovi, nikomu. A začal to Oliver. Nech mě jít.“

Kožené židle, knihy o koních, ředitelský stůl. Došli do studovny Pochybný plnokrevník od Stubbse nad krbem. Oliver přešel k sedadlu u okna, přejel rukou po garnýži, až narazil na zaprášený mosazný klíč. Sundal toho pochybného Stubbse z háčku a postavil ho na podlahu. Za ním byl v Tigerově výšce zabudovaný sejf. Odemkl ho, nahlédl dovnitř, přesně jak to dělal jako dítě v době, kdy věřil, že tenhle trezor je kouzelná kukaň, z níž se vylíhne nějaké velké tajemství.

„Nic tam není, Ollie, zlato, nikdy tam nic nebylo. Jenom nudné poslední vůle a trocha cizích peněz z jeho kapes.“

Nic tehdy, nic teď. Zamkl ho, vrátil klíč na místo a obrátil pozornost k zásuvkám ve stole. Rukavice na pólo, krabička nábojů, účty od obchodníka, psací potřeby Černý notes bez označení. Ghci notesy, řekl mu Brock. Poznámky, bločky, deníky, načmárané adresy, chci jména napsaná na krabičkách od sirek, zmuchlané listy papíru, všechno, co chtěl zahodit a nezahodil. Oliver zalistoval v notýsku: Průvodce odpoledního řečníka. Vtipy, aforismy, okřídlená rčení, citáty. Upustil notes zpátky do zásuvky. „Nepřišly mu žádné balíčky, mami? Balíčky, velké obálky, doporučené zásilky, kurýrní pošta? Nic, cos pro něho schovávala? Nic nepřišlo, co odjel?“ Průvodní materiály jsou zaslány souběžně na Vaši soukromou adresu, podepsán J. I. Orlov.

„Samozřejmě ne, zlato. Nic mu nechodí, až na účty.“ Vzal ji zpátky do kuchyně, uvařil konev čaje a ona ho sledovala. „Aspoň už nejsi ošklivý, zlato.“ Myslela to jako útěchu pro ně oba. „Plakal. Neviděla jsem ho plakat od Jeffreyho. Půjčil si můj polaroid. Nevěděl jsi, že jsem fotografovala, co?“

„Co proboha chtěl dělat s polaroidem?“ Napadly ho pasy, žádosti o vízum.

„Chtěl fotografii všeho, co miluje. Mou, našeho rodinného portrétu, zdí obehnané zahrady, všeho, co ho těšilo, než jsi to ty pokazil.“

Přála si, aby ji znovu objal. Dopřál jí to. „Starý Jevgenij se tady poslední dobou objevil?“

„Minulou zimu, zlato. Na bažanty.“

„Ale Tiger medvěda ještě neskolil?“ pokusil se o vtip.

„Ne, miláčku. Myslím, že na medvědy není. Jsou příliš podobní lidem.“

„Kdo ještě přijel?“

„Ten chudák Michail. Střílí po všem. I Jacka by zastřelil, kdyby měl možnost. Od Jevgenije je to tak milé, že ho s sebou pořád tahá. A Mirsky samozřejmě.“

„Co dělal Mirsky?“

„Hrál v zimní zahradě s Massinghamem šachy Randy a Mirsky si byli velice blízcí. Uvažovala jsem, jestli spolu to.“

„Co.“

„No, Randy není moc na ženské, že? A drahý doktor Mirsky by zase nebyl proti ničemu. Přistihla jsem ho, jak v kuchyni flirtuje s paní Hendersonovou, věřil bys tomu, chtěl po ní, aby přijela do Gdaňska a upekla mu sekanou.“

Podal jí šálek. Dílek citronu, nikdy s mlékem. Stále udržoval lehký tón. „Tak jak se sem Tiger dopravil – tentokrát – když tě přijel navštívit? Přivezl ho Gasson?“

„Taxíkem, zlato. Z nádraží. Přijel vlakem jako ty, až na to, že nebyla neděle. Nechtěl na sebe moc upozorňovat.“

„A cos udělala? Schovala ho v dřevníku?“

Stála a vší silou se opírala o židli. „Překračujeme všechny hranice jako vždy, když se díváme na všechno, co miluje a fotografuje,“ odpověděla drze. „Měl oblečený ten hnědý raglán, co jsem mu dala ke čtyřicátinám. Říkáme mu kabát z lásky Řekla jsem: ‚Nechoď, zůstaň tady.‘ Slíbila jsem, že se o něho postarám. Neposlouchal. Musí zachránit loď, prohlásil. „Ještě pořád je čas. Jevgenij se musí dozvědět pravdu, potom bude všechno v pořádku. Zvítězil jsem nad nimi o Vánocích a dokážu to zase.‘ Byla jsem na něho hrdá.“

„Co se stalo o Vánocích?“

„Švýcarsko, zlato. Chvilku jsem si myslela, že mě vezme s sebou jako za starých časů. Ale byla to jenom práce, práce pořád dokola. Dolů, nahoru, jako jo-jo. Dokonce ani nesnědl vánoční puding, přestože ho tak miluje. Paní Hendersonová skoro plakala. Ale vyhrál. Zvítězil nad nimi. Nad všemi. ‚Rozbil jsem jim nosy,‘ prohlásil. „Jevgenij mi nakonec dal za pravdu. Už to takhle narychlo nezkusí.“‚

„Kdo?“

„Kdokoli. Hoban. Mirsky. Jak to mám vědět? Všichni lidé, kteří se ho snažili vyhodit ze sedla. Zrádci. Jsi jedním z nich. Řekl, že ti musí něco poslat. Kdyby tě už neměl vidět, ani o tobě slyšet, tohle bylo něco, co ti dlužil jako tvůj otec, ačkoli ty ses k němu zachoval tak odporně. Něco, co ti slíbil. Takový už prostě je. A já taky. Vždycky jsme tě učili, že sliby musíš dodržovat.“

„A to bylo tehdy, kdy jsi mu řekla o Carmen.“

„Došlo mu, že vím, kde jsi. Je chytrý. Vždycky byl. Všiml si, že si o tebe nedělám takové starosti jako jindy, a proč bych taky měla? Je právník, s ním se nemůžeš hádat. Řekla jsem nesmysl a on mě napadl. Ne tak tvrdě jako kdysi, ale dost tvrdě. Snažila jsem se dál lhát, ale potom jsem neviděla důvod, proč bych to měla dělat. Jsi náš jediný syn. Patříš nám oběma. Řekla jsem mu, že je dědečkem, a on se znovu rozplakal. Děti si vždycky myslí, že jejich rodiče jsou tvrdí, dokud nepláčou, potom si zase myslí, že jsou divní. Řekl, že tě potřebuje.“

„Potřebuje? K čemu sakra?“

„Je to tvůj otec, Ollie! Tvůj partner! Spolčili se proti němu. Na koho se má obrátit, když ne na vlastního syna? Dlužíš mu to. Je čas, abys stál při něm.“

„Tohle řekl?“

„.Ano! Přesně tohle. Vyřiď mu, že mi to dluží!“

„Vyřiď mu?“

„Ano.“

„Měl kufr?“

„Hnědou tašku, aby se hodila k jeho zamilovanému kabátu. Příruční zavazadlo.“

„Kam letěl?“

„Neřekla jsem přece, že někam letěl!“

„Řekla jsi ‚příruční zavazadlo‘.“

„Neřekla. Ne!“

„Naďo. Mami. Poslouchej. Policie pročesala všechny seznamy cestujících u každého letu, co existuje. Není po něm ani stopy. Jak odletěl, aniž si ho někdo všiml?“

Odtáhla se od něho, vyprostila se. „On to říkal! Měl pravdu! Spolčil ses s policajty!“

„Musím mu pomoct, mami. Potřebuje mě. Řekl to. Jestli ho nenajdu a ty víš, kde je, budeš ho mít na svědomí.“

„Já přece nevím, kde je! Není jako ty, nesvěřuje mi věci, které můžu vyzradit. Přestaň mě tak tisknout!“ Oliver vystrašený sám sebou od ní rychle odstoupil. Kňourala. „K čemu je to dobré? Pověz, co chceš vědět, a nech mě na pokoji.“ Pak se dusila svými vlastními slovy. Vrátil se k ní a vzal ji do náruče. Přitiskl svou tvář k její a cítil, že je lepkavá od slz. Poddávala se mu stejně, jako se poddávala jeho otci, a on napůl triumfoval, napůl ji nenáviděl za její slabost. „Od té doby ho nikdo neviděl, mami. Nikdo kromě tebe. Jak odjel?“

„Odvážně. Se zvednutou hlavou. Jako správný bojovník. Udělal přesně to, co zamýšlel. Měl bys být pyšný, že půjdeš v jeho stopách.“

„Myslím dopravní prostředek.“

„Vrátil se jeho taxík. Šel by na nádraží pěšky, kdyby nebylo té tašky. ‚Zase začínám od prvního dne, Naďo,‘ řekl. „Jsme znovu v Liverpoolu zády ke zdi. Řekl jsem, že bych tě neopustil, a nikdy jsem to neudělal.‘ Zase to byl ten starý Tiger. Nemával. Prostě odjel. Proč jsi to udělal, Ollie? Proč jsi to hloupé Nadi prozradil, když jsi nechtěl, aby se to dozvěděl Tiger?“

Protože jsem byl blázen otec a Carmen byla tři dny na světě, pomyslel si zoufale. Protože jsem byl plný lásky ke své dceři a předpokládal jsem, že ji taky budeš mít ráda. Seděla ztuhle na židli a svírala v obou dlaních svůj velký hrnek s chladnoucím čajem. „Mami.“

„Ne, zlato. Už ne.“

„Pokud sledovali přístavy a on měl příruční zavazadlo a chystal se zmást nepřátele, jak se vlastně mínil dostat ven? Jaký měl například pas?“

„Ničí, zlato. Už jsi zase strojený“

„Proč říkáš ničí? Proč to musí být pas někoho jiného, na který necestuje?“

„Sklapni, Ollie! Mysliš si, že jsi velký advokát jako tvůj otec. Nejseš.“

„Čí pas to byl, mami? Nemůžu mu pomoct, když nebudu znát jméno, které užívá, že?“

Zhluboka povzdechla. Zavrtěla hlavou a málem se znovu rozplakala, ale pak se vzpamatovala. „Zeptej se Massinghama. Tiger až příliš podléhá jeho vlivu. Pak ho taky bodne do zad jako ty.“

„Je to britský pas?“

„Je pravý, to je všechno, co mi řekl. Není to falzifikát. Patří skutečnému člověku, který ho nepotřebuje. Neřekl, ze které země, a já se neptala.“

„Ukázal ti ho?“

„Ne. Jenom se chlubil.“

„Kdy? Teď to nebylo, že? Neměl právě náladu na chvástání.“

„Před rokem v březnu“ – ona, která nenáviděla data – „musel kvůli nějakým pracovním záležitostem navštívit Rusko a nechtěl, aby lidé věděli, co je zač. A tak si sehnal pas. Randy mu ho obstaral. A rodný list pro případ nouze. Je tam o pět let mladší. Dělali jsme si legraci, že má od toho velkého v nebi pětiletou úlevu.“ Najednou z jejího hlasu čišel ledový chlad. „To je všechno, co ze mě dostaneš, Ollie. Nic víc. Tohle je poslední kapička. Všechno jsi nám zničil. Jako to děláš celý život.“

Zpočátku šel Oliver po příjezdové cestě pomalu. Šedý zimník nesl přehozený přes paži. Za chůze si ho oblékl, na jednu paži, potom na druhou, jak nabíral rychlost. K bráně už dobíhal. Elektrárenská dodávka byla stále na místě, ale skládací žebřík měla stažený a oba lidé seděli uvnitř v kabině. Běžel dál, až se dostal ke křižovatce a spatřil mrkající světla zaparkovaného fordu a radostně mávající Aggii za volantem. Dveře spolucestujícího se rozlétly. Vyšplhal se vedle ní.

„Můžeš na to nasadit Brocka?“ zavolal. V tu chvíli už mu podávala telefon.

„Takže v Austrálii nikdy nebyl,“ poznamenala Heather. „Austrálie byla také lež.“

„Řekněme spíš krytí,“ upřesnil Brock.

Pro tyhle příležitosti měl kazatelský tón. Šel ruku v ruce s hlubokým smyslem pro zodpovědnost za lidi. Když zaměstnáte obyčejného člověka, berete na sebe také jeho problémy, zvěstoval nováčkům. Nejste Machiavelli ani James Bond, jste jenom přepracovaný úředník ze sociálky, který musí udržet pohromadě život každého, protože jinak se někdo zblázní.

Seděli v klidu malé venkovské policejní úřadovny v Northamptonshire, Brock na jedné straně prázdného stolu a Heather na druhé s hlavou v dlaních. Oči měla otevřené, ale když se dívala za něho do ztemnělého rohu vyšetřovny, byl její pohled prázdný. Nastal večer a místnost nebyla dostatečně osvětlená. Ze stínu zdí je pozorovali zločinci a pohřešované děti jako tichý sbor prokletých. Přes přepážku k nim doléhalo ječení zadrženého opilce, monotónní zvuk policejní vysílačky a ťukání šipek dopadajících na terč. Brocka napadlo, co by na ni asi řekla Lily. U žen to tak dělal vždycky. „Pěkné děvče, Nate,“ prohodila by. „Není s ní nic tak špatného, co by dobrý manžel za týden nenapravil.“ Lily si myslela, že každá by měla mít dobrého muže. Byl to její způsob jak mu lichotit.

„Vždyť mi vyprávěl o darech moře v Sydney,“ namítla Heather užasle. „Povídal, že byly nejlepší, jaké na světě jedl. A že tam jednoho dne pojedeme. Budeme jíst skvělá jídla ve všech těch restauracích, kde dělal číšníka.“

„Pochybuju, že byl někdy v životě číšníkem,“ mínil Brock.

„Ale vám přisluhuje, že? Ještě pořád.“

Brock přešel ta slova s klidem. „Nemá rád to, co dělá, Heather. Bere to jako svou povinnost. Potřebuje vědět, že jsme na jeho straně. My všichni. A zvlášť Carmen. Znamená pro něho celý svět, ta vaše Carmen. Chce, aby věděla, že jako chlap je v pořádku. Doufá, že za něj občas utrousíte dobré slovo, až bude vyrůstat. Nechce, aby si myslela, že od ní odešel bez důvodu.“

„‚Tvůj otec se mi velhal do života, ale jinak je to správný chlap‘ – takhle?“

„Líp než takhle, jestli můžete.“

„Tak mi nějaký canc poraďte.“

„Podle mě to není v žádných cancech, Heather. Myslím, že jde spíš o trochu úsměvu, když o něm budete mluvit. A že mu dovolíte, aby pro ni mohl být takovým otcem, jakým je ve svých snech.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Kvůli návštěvě v Plutově boudě, konspiračním bytě, o němž vědělo pouze šest členů týmu Hydra, cestoval Brock nejdříve metrem za řeku, potom naskočil na východní autobus a poflakoval se v sendvičovém baru s dobrým výhledem na chodník. Naskočil na druhý autobus a vystoupil o dvě zastávky dříve. Posledních několik stovek metrů překonal pěšky a nepohyboval se přitom ani přehnaně rychle, ani příliš pomalu, zastavoval se, aby si vychutnal dojmy z charakteristických ozdob přístavní krajiny – řady zrezivělých jeřábů, hnijící bárky, skladiště pro staré pneumatiky – dokud nedorazil k cihlovému viaduktu, v jehož každém oblouku byla ukrytá nějaká záhadná dílna. Vybral si dvoukřídlové černé dveře s číslem osm, ošperkované vzkazem ODJEL JSEM DO ŠPANĚLSKA. TÁHNĚTE, stiskl zvonek a ohlásil se jako Alfův bratr, který přišel, aby se postaral o toho Astona Martina.

Když ho vpustili dovnitř, prošel skladištěm obsahujícím autodíly, staré krby a velký výběr poznávacích značek a vylezl po vratkých dřevěných schodech k nově zabudovaným ocelovým dveřím, na kterých kvůli věkovitému vzhledu bylo náležitě barevné a poškrábané graffiti. Tam stál, čekal, až kukátko zčerná, což se také stalo, a dveře otevře přízračný muž v modrých riflích, botaskách, kostkované košili a s koženým podpažním pouzdrem obsahujícím devítimilimetrový kolt Smith & Wesson s kouskem staré náplasti kolem pažby, jako by se při nějaké zapomenuté eskapádě potloukl. Brock vstoupil dovnitř a dveře se za ním zavřely

„Jak se má, pane Maci?“ zeptal se. V dechu měl napětí jako prvnička.

„Záleží na tom, v jakém ohledu, pane,“ prohlásil Mace podobným tónem jako Brock. „Když se soustředí, trochu čte. Hraje šachy, což je dobře. Jinak jenom kouká do křížovek, do takových těch lepších.“

„Pořád vyděšený?“

„Strachy bez sebe, pane.“

Brock prošel chodbou, minul malou kuchyňku, místnost s palandami a koupelnu, až došel k druhému, buclatému muži s dlouhými vlasy svázanými do uzlu. Plátěné pouzdro měl upevněné kolem krku těsně jako bryndáček.

„Všechno v pořádku, pane Cartere?“

„Naprosto, děkuju, pane. Právě jsme dohráli pěknou partičku whistu.“

„Kdo vyhrál?“

„Pluto, pane. Podvádí.“

Mace a Carter, protože dokud probíhala operace, pojmenoval Aiden Bell tyhle dva muže po objevitelích Tutanchamonovy hrobky. A Pluta po vládci podsvětí. Brock zatlačil do dřevěných dveří a vstoupil do dlouhé podkrovní místnosti se zářivkami zakrytými drátěnými mřížkami. Ke kamnům byla přitažena dvě křesla s manšestrovým potahem. Mezi nimi ležela bedna s rozloženými novinami a kartami. Jedno křeslo bylo prázdné a ve druhém seděl Ctihodný Ranulf alias Randy Massingham alias Pluto, bývalý zaměstnanec britské tajné služby a dalších pochybných pánů, oblečený v pohodlné modré vestě se zipem od Mayks & Spencer. Místo svých obvyklých semišových polobotek měl na nohou oranžové domácí papuče lemované imitací ovčí vlny. Choulil se a svíral opěradla své židle, ale když spatřil Brocka, spojil si ruce za hlavou, překřížil nohy v papučích na bedně a zaklonil se v póze falešného pohodlí. „A tady je zase můj strýček Nat,“ prohodil ospale. „Hele, přinesl jste mi mou propustku z vězení? Protože jestli ji nemáte, tak plýtváte časem.“

Brock se podle všeho touhle otázkou skvěle bavil. „Ale no tak, pane. Oba jsme v jádru státní úředníci. Odkdy ministři podepisují potvrzení o imunitě o víkendech? Kdybych zatlačil trochu víc, začnu lidi kolem otravovat. Kdo je doktor Mirsky, když je doma?“ zeptal se, protože se řídil zásadou, že nejlepší otázky vyšetřujícnho jsou ty, na které už zná odpověď.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ odfrkl Massingham rozmrzele. „A chci nějaké slušné šaty ze svého domu. Můžu vám dát klíč. William je na venkově. Zůstane tam, dokud mu neoznámím, že se může vrátit. Jenom tam nechoďte v úterky a čtvrtky, to paní Ambrosová uklízí.“

Brock znovu vrtěl hlavou. „Bohužel, to by naprosto nešlo, pane, aspoň ne teď. Možná sledují dům. Poslední věc na světě, kterou chci, je stopa vedoucí odtamtud sem, to vážně ne.“ Ale šlo o malou lež. V panické hrůze o život si Massingham nestačil vzít náhradní šaty. Brock, který věděl o tom, že si jeho svěřenec potrpí na elegantní peří, využil téhle příležitosti, aby ho ponížil vytahanými montérkami a vlněnými kalhotami s gumou v pase. „Nuže, pane,“ prohlásil Brock, posadil se, otevřel notes a vytáhl pero od Lily „Jeden ptáček mi vyzpíval, že jste vy a řečený doktor Mirsky hráli spolu někdy loni v listopadu u Slavíků šachy.“

„Tak pak jsou to od toho vašeho ptáčka pěkný kecy,“ ohradil se Massingham, který s oblibou mluvil žoviálně, když se cítil ohrožený.

„Vyprávěli jste si hanbaté vtipy, a tak vy a ten doktor Mirsky povídal. Není vašeho přesvědčení, že?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal, nikdy jsem o něm neslyšel, nikdy jsem s ním nehrál šachy. A ne, není, když už se ptáte. Je přesně na to druhé,“ odpověděl Massingham. Popadl Spectator, zatřásl s ním a předstíral čtení. „A já to tady přímo zbožňuju. Chlapci jsou zlatíčka, po jídle bych se utloukl, prostředí je boží. Uvažuju, že tohle místo koupím.“

„Víte, pane, s těmi jednáními o imunitě je vždycky potíž,“ vysvětloval Brock stále tím nejpřátelštějším tónem. „Můj ministr a lidi kolem něho musí vědět, před čím udělují dotyčnému imunitu a kde tedy vlastně leží jádro pudla.“

„Tohle kázání už jsem slyšel.“

„Potom si je třeba, když je zopakuju, vezmete k srdci. Při vší úctě není možné jenom tak vyťukat telefonní číslo nějakého hlavouna, kterého znáte na ministerstvu zahraničí nebo někde jinde, a prohlásit: ‚Randy Massingham by rád vyměnil nějaké informace za záruku beztrestnosti, tak pro něho zamávej kouzelným proutkem, buď tak hodný, starouši.‘ Tohle nemůže vycházet, rozhodně ne moc dlouho. Moji páni jsou vybíraví. ‚Beztrestnost za co?‘ zeptají se. ‚To pan Massingham tuneluje Bank of England nebo przní nezletilé holčičky? Uzavřel smlouvu s ďáblem? Protože pokud ano, byli bychom rádi, aby si zažádal jinde.‘ Ale když vám tuhle otázku položím já, ptám se marně. Protože to, co jste mi prozatím sdělil, jsou upřímně řečeno žvásty. Budeme vás chránit, pokud o to stojíte. Velmi rádi vám poskytneme ochranu. Ubytování nebude tak komfortní jako tohle, ale odvedeme dobrou práci. Protože pokud to povedete dál stejným způsobem, moji páni nejenže ztratí chuť, ale přidají vám návdavkem ještě bránění průchodu spravedlnosti. Pane!“ Vstoupil Carter s čajem. „Už pan Massingham telefonoval dnes do kanceláře, pane Cartere?“

„V sedmnáct čtyřicet pět, pane.“

„Odkud?“

„Z New Yorku.“

„Kdo byl s ním?“

„Já a Mace, pane.“

„Choval se slušně?“

Massingham praštil novinami. „Jako to jehně, sakra. Dal do toho všechno, co mohl, že ano, Cartere? Dosvědčete mi to.“

„Znělo to pěkně, pane,“ mínil Carter. „Trošku banální na můj vkus, ale takový je vždycky.“

„Poslechněte si pásku, když mi nevěříte. Byl jsem v New Yorku, počasí bylo skvělé, právě jsem se vrátil z vdechování nových nadějí do srdcí a myslí našich váhajících investorů z Wall Streetu, a odlétám, abych dělal totéž v Torontu, a nemá někdo zprávy o našem nebohém zatoulaném Tigerovi? Uslzená odpověď ne. Správně, nebo ne, Cartere?“

„Řekl bych, že to byl přesný popis, pane.“

„S kým mluvil?“

„Se svou sekretářkou Angelou, pane.“

„Myslíte, že to spolkla?“

„Vždycky to polyká,“ ozval se ospale Massingham. Carter s kamennou tváří odešel. „Ale božíčku, nebyl jsem moc sprostý?“

„Víte, pan Carter je spíš kněz, pane. Pracuje s chlapci a potrpí si na fotbalové týmy.“

Massingham byl sklíčený. „Proboha. Sakra. To jsem teda přehnal. Řekněte mu prosím, že se omlouvám.“

Brock byl zpátky u svých poznámek a laskavě, jako nějaký pohádkový tatínek, potřásal bílou hlavou. „Takže, pane. Můžu se vás zeptat, prosím, na podrobnosti o těch výhrůžných telefónátech, které jste dostával?“

„Už jsem vám pověděl všechno, co vím.“

„Ano, ale přesto máme stále menší problémy s jejich vystopováním, víte. Totiž, když požádáme o něco takového, jsme povinni prokázat nebezpečí. Tomuhle já říkám začarovaný krúh. Nebezpečí existuje a máme také hmatatelný důkaz, že jste ochoten spolupracovat s úřady, jakmile vám bude poskytnuta imunita.“ Nastalá pauza signalizovala tvrdší tón: „Podle vašeho prvního dojmu, jak vyplývá ze svědectví mých úředníků, ty telefonáty pocházely ze zahraničí, že?“

„Zdálky byl slyšet nějaký cizí zvuk. Tramvaje nebo něco takového.“

„A stále nedokážete ten hlas zařadit. Přemýšlel jste o něm dnem i nocí, ale k ničemu to nevedlo.“

„Jinak bych vám to sdělil, Nate.“

„To bych řekl, pane. A pokaždé to byl stejný hlas, šlo o čtyři telefonáty v rychlém sledu a vždycky se v nich tvrdilo totéž. A pokaždé ze zahraničí.“

„Vždycky zněly stejně dutě. Těžko se to vysvětluje.“

„Nebyl to například doktor Mirsky?“

„Mohl by být. Kdyby zakryl mluvítko kapesníkem, nebo tak.“

„Hoban?“ Když tahle jména vyslovoval, sledoval Brock, jak každé zasahuje cíl.

„Nebylo to dost americké. Alix mluví, jako by mu před hodinou někdo rozbil nos.“

„Šalva? Michail? Nebyl to třeba sám Jevgenij, že?“

„Angličtina byla příliš dobrá.“

„A tenhle brach by s vámi taky mluvil rusky, předpokládám – leda by to možná neznělo tak výhrůžně.“ Četl ze svých poznámek. „Jste další na seznamu, pane Massinghame. Nemůžete se před námi ukrýt. Můžeme vám vyhodit do vzduchu dům nebo vás zastřelit, kdykoli se nám zlíbí. Nic nového?“

„Nebylo to takhle dramatické. Ve vašem podání to zní absurdně. Nebylo to absurdní, bylo to děsivé.“

„Je opravdu škoda, že se ten váš záhadný volající už neozval, když jste se na nás obrátil a my se napojili na váš telefon,“ zanaříkal Brock se sladkou trpělivostí. „Čtyři telefonáty za tak krátkou dobu a potom se vypaří, jakmile se s námi spojíte. Člověka nutně napadne, jestli třeba neví náhodou víc, než je pro něho dobré.“

„Nebylo to především dobré pro mě, pokud vím.“

„To máte naprostou pravdu, pane. Jaký pas používá Tiger, jen tak mimochodem?“

„Britský, podle všeho. Ptal jste se mě už minule.“

„A vy určitě víte, aspoň se domnívám, jako bývalý pracovník tajné služby, že v téhle zemi je považováno za těžký zločin, když napomáháte k získání chybného nebo zfalšovaného pasu jakékoli národnosti nebo je zprostředkujete?“

„Samozřejmě to vím.“

„A že pokud by se mi podařilo dokázat, že ctihodný pan Ranulf Massingham vědomě a záměrně opatřil takový falešný pas – doplněný navíc zcizeným rodným listem – mohl byste velmi rychle zaměnit tohle pohodlné bydlení za vězeňskou celu.“

Massingham seděl vzpřímeně, jednou rukou se tahal za dolní ret. Oči měl obrácené k zemi a podle toho, jak soustředěně se mračil, promýšlel nejspíš klíčový tah na šachovnici. „Nemůžete mě vsadit do vězení. Nemůžete mě ani zatknout.“

„Proč bych nemohl?“

„Vyhodil byste do vzduchu celou svou operaci. Jste na stejné lodi jako my. Chcete, aby všechno fungovalo ve starých kolejích, dokud to půjde.“

Brock v duchu vůbec nejásal nad tímhle přesným zhodnocením své situace. Ale navenek z jeho chování dál vyzařovala bezmezná slušnost. „To máte naprostou pravdu, pane. Je v mém zájmu ochránit vás před nebezpečím. Ale nemůžu lhát svým nadřízeným, a ani vy mi proto nesmíte lhát. Takže mi teď laskavě bez dalších vytáček povězte jméno, které stojí na tom falešném pasu, který jste osobně zajistil pro pana Tigera Singla.“

„Smart. Tommy Smart. Aby odpovídalo iniciálám TS z jeho oblíbených manžetových knoflíčků.“

„Tak a teď si promluvíme trochu víc o tom dobrém doktoru Mirském,“ nadhodil Brock, který zakryl své vítězství tvrdým byrokratickým zamračením a vydržel tam sedět ještě dalších dvacet minut, než spěchal štábu sdělit novinky.

Ale Tanbymu svěřil i to, co ho v hloubi duše zneklidňovalo. „On mi tady do očí lže, Tanby. Všechno, co mi tvrdí, je k ničemu.“

Pozorovací tým hlásil, že sledovaný objekt je doma sám. Z odposlechu telefonů potvrdili, že odmítl dvě pozvánky na večeři, nejdříve pod záminkou schůzky na bridž a potom kvůli dříve domluvené schůzce. Bylo deset hodin večer v Park Lane. Na chodníku tančil teplý prudký déšť. Tanby ho tam odvezl, Aggie s ním jela na zadním sedadle Tanbyho taxíku a klábosila o čínské kuchyni v Glasgowě.

„Můžeme počkat do zítřka, jestli jseš unavený,“ navrhl nepřesvědčivě Brock.

„Jsem v pořádku,“ odpověděl téměř dobrý voják Oliver.

K. Altremontová, četl na zvonku a chránil si oči před deštěm, když studoval osvětlená tlačítka. Byt 18. Stiskl tlačítko, do tváře mu zasvítilo světlo a uslyšel bisexuální zaskřehotání. „To jsem já, Oliver,“ řekl do kuželu světla. „Napadlo mě, jestli bych si s tebou nemohl dát šálek čaje. Nezdržím tě dlouho.“

Přes praskání vybuchl kovový hlas. „Proboha. Teď už jsem to doopravdy já. Zatlač, až se ozve bzučák. Připravený?“

Ale zatlačil příliš brzy a musel čekat a znovu tlačit, než skleněné dveře povolily. Ve futuristické hale byli za recepcí jako z vesmírné lodi pozemšťané v šedých oblecích. Mladší měl odznak, na němž stálo, že se jmenuje Mattie. Starší, Joshua, četl Mail on Sunday.

„Prostřední výtah,“ zašišlal Mattie na Olivera. „A ničeho se nedotýkejte, protože všechno uděláme za vás.“

Výtah začal stoupat a Mattie se propadl do země. V osmém patře se dveře samy otevřely a čekala na něho ona, věčná třicátnice v plísňových riflích a jedné z Tigerových hedvábných smetanových košil, vyhrnuté nad lokty, se změtí drobných zlatých řetízků na každém zápěstí. Přistoupila k němu a přitiskla se celým tělem k jeho, což byl způsob, jakým zdravila všechny muže, hruď na hruď, slabiny na slabiny, až na to, že v případě Oliverovy výšky do sebe součásti nezapadaly, jak měly. Dlouhé vlasy měla vyčesané a voněla po koupeli.

„Olivere. Není to strašné? Ten chudák Alfie – všechno? Kam se ztratil Tiger?“

„To mi prozraď ty, Kat.“

„Kdes proboha byl? Myslela jsem, že tě jel hledat nebo tak něco.“ Odstrčila ho, ale jen tak, aby si ho mohla lépe prohlédnout. Trhlinky na namáhaných místech, všiml si. Stejný poťouchlý úsměv, ale více snahy, aby si ho zachovala. Pohled stejně vypočítavý, hlas stejně ostrý. „Nabyl jsi zkušenosti, zlato?“ zeptala se, když dokončila prohlídku.

„Ani ne. Myslím, že ne.“ Přihlouplé zahihňání.

„Ale něco jsi získal. A mně se to celkem líbí. Ale to bylo i předtím, že?“ Sledoval ji do přijímacího pokoje. Ateliér čekající na umělce. Kultovní sochy, letištní umění, perské koberce z Kensingtonu. Majetek lichtenštejnské nadace. Já jsem připravil smlouvu, Winser ji prozkoumal, Kat ta nadace patřila, míchanice jako vždycky „Co trochu alkoholu, zlato?“

„Moc rád.“

„Já taky.“ Skříňka na nápoje byla současně lednička zamaskovaná jako španělský lodní kufr. Vytáhla stříbřitý džbán se suchým Martini, naplnila flétnu pokrytou ledovými krystalky a další dolila jen zpoloviny. Opálené paže, Kat jezdí v únoru na Nassau. Ruce klidné jako střelec. „Míra pro kluky,“ prohlásila, podala mu plnou sklenku a sama si nechala dívčí míru.

Usrkl a dostal se do povzneseného stavu. Kdyby to byla sklenice s rajčatovou šťávou, byl by stejně opilý. Usrkl podruhé a vrátil se na zem. „Obchody jdou?“ zeptal se.

„K naprosté spokojenosti, zlato. Vloni jsme byli ziskoví a Tigera to dohnalo k záchvatu vzteku.“ Usadila se na beduínské sedlo. Sedl si k jejím nohám na hromadu huňatých polštářů. Chodidla měla bosá. Drobné nehty jako krvavé skvrny „Povídej, zlato. Nevynechej žádný detail, ať je jak chce nechutný.“

Ležel, ale s Katrinou mu ležet připadalo snadné. Byl v Hongkongu, když se to dozvěděl, citoval Brockovu verzi. Fax od Pam Hawsleyové oznamoval, že Winsera zastřelili, Tiger „opustil svůj stůl, aby se věnoval naléhavým záležitostem“ a Oliver by měl možná zvážit, jestli se nemá vrátit domů. V Londýně bylo uprostřed noci, a tak než by se někde potloukal, letěl s Cathay Pacific do Gatwicku, vzal si taxík do Curzon Street, probudil Guptu a spěchal ke Slavíkům navštívit Naďu.

„Jak se má, zlato?“ přerušila ho Katrina s tím zvláštním zájmem, který projevují milenky o manželky svých milenců.

„Snáší to pozoruhodně dobře, díky,“ odpověděl otráveně. „Překvapivě. Ano. Je velmi prudká.“

Po celou dobu, co mluvil, z něho nespustila oči. „Nebyl jsi za chlapci v modrém, že ne, zlato?“ zeptala se mazaně – bridžová hráčka, četla mu ve tváři.

„Za kterými?“ zeptal se Oliver, který četl v její. „Napadlo mě, jestli jsi třeba nepoužil služeb našeho milého Bernarda. Nebo se s Bernardem nepřátelíš?“

„A ty?“

„Ne tak moc, jak by si přál, díkybohu. Má děvčata se ho nedotknou. Angele nabízel pět tisíc liber, když s ním pojede na dovolenou na jih do té jeho šukací boudy. Řekla, že není ten druh holek, čemuž jsme se všechny upřímně zasmály.“

„Nebyl jsem za nikým. Firma se zoufale snaží udržet pod pokličkou, že Tiger zmizel. Děsí se, že se na banku všichni vrhnou.“

„Tak proč jsi přišel za mnou, zlato?“

Mocně pokrčil rameny, ale nedokázal setřást její pohled. „Napadlo mě, že nejlepší bude jít k prameni,“ prohlásil.

„A já jsem ten pramen.“ Palcem na noze ho píchla do slabin. „Nebo jsi přišel hledat úlevu uprostřed našeho soužení?“

„No, jsi přece jeho nejlepší kamarád, Kat, nebo ne?“ odpověděl s úsměvem a odtáhl se od ní.

„Kromě tebe, zlato.“

„A navíc jsi byla první člověk, za kterým přišel, když se doslechl o Alfiem.“

„Opravdu?“

„Podle Gupty ano.“

„Tak kam šel potom?“

„Navštívit Naďu. Teda aspoň to tvrdila. Chci říct, že by si to nevymyslela. Jaký by to mělo smysl?“

„A po Nadě? Koho šel navštívit potom? Nějakou zvláštní malou přítelkyni, o které nevím?“

„Napadlo mě, že se třeba vrátil sem.“

„Zlato. Pročpak?“

„Víš, nedokáže se zase tak skvěle o sebe postarat, že. Rozhodně ne, když chce jet do ciziny. Dost mě překvapuje, že tě nevzal s sebou.“

K jeho ohromení si zapálila cigaretu. Co ještě dělá, když u ní není Tiger? „Spala jsem,“ prohlásila a při výdechu zavřela oči, „a neměla jsem na sobě nic než svou cudnost. Měli jsme v Kolíbce zatraceně horkou noc. Charterovým letem nás navštívil jeden arabský princ a zakoukal se do Vory. Určitě si na ni vzpomínáš,“ – další šťouchnutí prstem, tentokrát do masa na jeho zadku – „ta nádherná blondýnka, snové poprsí, nohy bez konce. Teda, ona se na tebe pamatuje, zlato – jako já. Ahmed si ji chtěl převézt svým tryskáčem do Paříže, ale právě jsme dovnitř vpustili Vořina přítele, a tak si netroufala. Byl tam zmatek a já se sem dostala teprve ve čtyři ráno, vypnula jsem telefon, zhulila se a odpadla. A pak si pamatuju až to, že je poledne a Tiger stojí nade mnou v tom svém odporném hnědém kabátě a říká: ‚Winserovi pro výstrahu ustřelili hlavu.“‚

„Ustřelili hlavu? Jak to Tiger věděl?“

„Vím já, zlato. Nejspíš jenom slovní obrat. Rozhodně to bylo víc, než jsem ve svém křehkém stavu dokázala snést. ‚Proč by proboha někdo Alfieho střílel?‘ žasla jsem. ‚Kdo jsou ti oni? Jak víš, že to nebyl nějaký žárlivý manžel?‘ Ne, řekl, bylo to spiknutí a byli při tom všichni: Hoban, Jevgenij, Mirsky a všichni ozbrojení strážní. Chtěl vědět, kam jsem dala kartáče na boty. Víš, jaký je, když začne panikařit. Musí umřít s čistýma botama.“ Oliver, který netušil, že jeho otec má sklony k panice, jenom moudře přikyvoval. „A pak chtěl drobné na telefon. Blábolil, a tak jsem si nejdřív myslela, že chce, abych si změnila telefonní číslo. Ne, ne, peníze, prohlásil. Libry, půllibry, co mám. ‚Nebuď blázen,‘ namítla jsem, ‚vždyť tu platíš účet za telefon. Tak si zavolej odsud.‘ Nelíbilo se mu to. Prý to musí být z automatu na mince. Všude jinde ho mohli jeho nepřátelé vyčenichat. ‚Spoj se s Randym,‘ navrhla jsem. K ničemu. Musí najít ty šilinky. ‚Zavolej Bernardovi,‘ já na to. ‚Když máš problémy, od toho je tu Bernard.‘ Teď už ne, řekl. ‚Ale, zlato, on je policajt,‘ podotkla jsem. ‚Polda poldu nezatýká.‘ Zavrtěl hlavou. Dál si vedl svou. Říkal, že neznám souvislosti, ale on ano.“

„Chudinko,“ vzdychl Oliver, který si pořád nemohl zvyknout na představu blábolícího Tigera.

„A samozřejmě jsme nemohli žádné zatracené drobné najít, že? Drobáky na parkovné byly v autě. Auto v suterénu. Upřímně řečeno jsem si myslela, že se tvůj ctěný papá úplně sesypal – co je s tebou, zlato? Vypadáš, jako bys něco špatného snědl.“

Oliver nesnědl nic. Skládal si v duchu události k sobě, ale nedávaly žádný smysl. Počítal, že to mohly být jenom minuty, co Tiger dostal Jevgenijův dopis požadující dvě stě milionů liber. A přesto, když Gupta spatřil Tigera odcházet z Curzon Street, vypadal ještě poměrně vyrovnaně. A Oliver uvažoval, co se mohlo jeho otci mezi Curzon Street a Kat stát, že zpanikařil a začal blábolit.

„A tak si pochodujeme deset minut po bytě, já v kimonu, a hledáme zbytečné drobné. Začala jsem litovat, že už nebydlím ve své garsonce s plechovkou desetipencí na plynoměr. Nenašli jsme nic než dvě libry. No a to samozřejmě na mezinárodní telefon nestačilo, že? Ale tehdy pochopitelně neřekl, že jde o volání do ciziny, teprve když jsme skončili. ‚Proboha,‘ vyhrkla jsem, ‚tak ať Mattie skočí do trafiky a koupí nějaké karty na telefon.‘ To se mu taky nelíbilo. Vrátným se nedá věřit. Raději by si je koupil sám. A tak vypadl, ani neřekl sbohem. Trvalo mi hodiny, než jsem zase usnula, a zdálo se mi o tobě.“ Zhluboka potáhla z cigarety a potom si nespokojeně povzdechla. „Jo a určitě tě potěší, že za všechno můžeš ty, nejenom Mirsky a ti Borgiové. Všichni jsme se proti němu spikli, všichni ho zrazujeme, ale tys ho zradil nejpodleji. Už jsem skoro žárlila. Udělals to?“

„Jak?“

„Ví Bůh, zlato. Prohlásil, že jsi za sebou nechal stopu a on po ní šel ke zdroji a ten zdroj jsi byl ty Poprvé jsem slyšela, že stopy mají zdroj, ale takhle to řekl.“

„Neřekl, komu potřebuje volat?“

„Samozřejmě ne, zlato. Copak mně se dá věřit? Oháněl se tím svým deníčkem, takže podle všeho to číslo nenosil v hlavě.“

„Ale bylo to do ciziny.“

„Aspoň to tvrdil.“

A bylo to kolem oběda, uvažoval Oliver. „Kde je ta trafika?“ zeptal se.

„Venku zahneš asi padesát metrů vpravo a octneš se přímo proti ní. Stal se z tebe snad Hercule Poirot, zlato? On říkal, že jsi Iškariot. Ale já si myslím, že jseš skvělej,“ dodala.

„Jenom si dělám obrázek,“ podotkl. Obrázek, o jakém se mu do té chvíle ani nezdálo: Tiger jako v horečce, bez rozmyslu a na útěku, choulící se v telefonní budce v hnědém raglánu a vyleštěných botkách, zatímco jeho milenka znovu usíná. „O minulých Vánocích došlo mezi ním a někým dalším k jakési přestřelce,“ prohlásil. „Pár lidí se ho pokusilo podrazit. Letěl do Curychu a tam jim to nandal. Neříká ti to něco?“

Zívla. „Jenom zhruba. Chystal se vyrazit Randyho. Vždycky se ho chystá vyrazit. A všichni jsou to darebáci, včetně Mirského.“

„Jevgenij taky?“

„Jevgenij se kymácí. Je příliš pod jejich vlivem.“

„Pod vlivem koho?“

„Vím já, zlato? Co tvůj alkohol?“ Popíjel své martini. Katrina kouřila, dívala se na něho a jedním bosým chodidlem si masírovala druhé. „Jsi jediný, kdo mu proklouzl mezi prsty, že, ty lumpíku,“ prohlásila zamyšleně. „Nikdy o tobě nemluví, víš to? Jenom když se rozčílí. No, rozčílí není to pravé slovo, protože to se stává jenom jednou za uherský rok. Nejdříve jsi byl na zahraniční studijní stáži, potom jsi sháněl kontrakty, pak zase studoval. Pořád je na tebe svým způsobem hrdý. Jenom si myslí, že jseš zrádce a sračka.“

„Nejspíš se za pár dní ukáže,“ mínil Oliver.

„Jo, jestli je sám, tak zpátky přiběhne. Nevystačí si sám se sebou, nikdy to neuměl. Proto můžeme předpokládat, že je u nějaké kočičky. Zřejmě toho ode mě nedostal tolik, aby mu to stačilo. A taky naopak, abych pravdu řekla. Nejspíš potřebuje změnu kuželek. Něco přiměřeného svému věku. A já taky, když o tom tak uvažuju“ – znovu do něho šťouchl její prst, tentokrát blíž ke slabinám – „Ty máš taky nějakou kočičku, zlato? Takovou, co ví, jak tě rozrajcovat?“

„Vlastně teď zrovna ne.“

„Ta hezká Nina mě kdysi přišla navštívit do Kolíbky. Nemohla pochopit, proč jsi Tigerovi řekl, že se s ní chceš oženit, a jí ses nikdy nezmínil.“

„Jo, no, omlouvám se.“

„Mně se neomlouvej, zlato. Co se mezi vámi stalo? Nešlo vám to v posteli? Má kouzelné drobné tělo, aspoň jak jsem viděla. Super zadek. Skvělé oblé boky. Skoro jsem litovala, že nejsem chlap.“

Oliver se od ní odtáhl. „Naďa říká, že se tady hodně objevoval Mirsky,“ změnil téma. „Objevil se u Slavíků, hrál šachy s Randym.“ Všechno, co můžeš sehnat o Mirském! poručil Brock.

„Není to jediné, co hraje, to ti povídám, zlato. Hrál by si i se mnou, kdyby měl jenom kousek naděje. Ne že by to chtěl vyzkoušet. Je horší než Bernard. Mimochodem, nesmíme mu říkat Mirsky. Pas má hodně náladový. A mě to nepřekvapuje.“

„Tak jak mu teda říkáte?“

„Doktor Münster z Prahy Doktor něčeho. A kdybys to nevěděl, já jsem jeho osobní sekretářka. Doktor Münster potřebuje vrtulník ke Slavíkům. Ať to zařídí stará Kat. Doktor Münster potřebuje svatební frak kvůli Grand Ritz Palace. Stará dobrá Kat to zvládne. Doktor Münster potřebuje tři kurvy a slepého houslistu, ale už včera bylo pozdě. Kat mu je dohodí, není problém. Podle mě je na to, aby ho zvládla Ledová panna, příliš horký.“

„Ale Tiger přece prohlásil, že Mirsky jede v tom komplotu proti němu.“

„Ale to bylo až tenhle měsíc, zlato. Minulý měsíc to byl archanděl Gabriel. A pak bác, Mirsky se přidal ke zlým hochům a Jevgenij je měkký starý blázen, který naslouchá tomu kluzkému Polákovi, a Randy je podlézavec, který ho k tomu přiměl – a z toho, co vím, jsi to byl i ty, že? Kde se teď zdržuješ, zlato?“

„Hlavně v Singapuru.“

„Myslím dnes v noci.“

„V Camdenu. U spolužáka z práv.“

„Spolužák, nebo spolužačka?“

„Spolužák.“

„Není to ztráta času? Pokud nejsi jako Randy, a to rozhodně nejsi.“ Chtěl se zasmát, když zachytil v jejích očích odlišný, temnější záblesk. „Mám tady volnou postel, jestli chceš. Svou. Spokojenost zaručena,“ lákala ho.

Oliver tuhle nabídku zvažoval a uvědomil si, že ho nepřekvapila. „Myslím, že bych se měl raději mrknout na jeho poznámky,“ namítal, jako by to znamenalo nějakou překážku. „Zjistit, jestli tam nejsou nějaké papíry a tak. Než to udělá někdo jiný.“

„Můžeš se podívat na jeho poznámky a pak se přijít mrknout i na mě. Souhlasíš?“

„Jenomže nemám klíče,“ vytáčel se s podlým úsměvem.

Tiskli se k sobě boky ve výtahu. Její klíče byly svázány sloními chlupy. Uchopila jeho dlaň a vložila je do ní, pak mu nad nimi zavřela prsty. Přitáhla si ho k sobě a políbila a nepřestávala ho líbat a hladit, dokud jí objetí nevrátil. Pod Tigerovou košilí měla nahá prsa. Laskala mu jazyk svým a rukou ho hladila a dráždila v rozkroku. Vzala ho za ruku, otevřela ji a vytáhla klíč, který společně zasunuli do klíčové dírky a otočili. Totéž udělali s druhým klíčem. Výtah začal stoupat, pak zastavil a dveře se otevřely do prosklené střešní chodby připomínající zaparkovaný železniční vagon s komínovými nástavci na jedné straně a světly Londýna na druhé. Stále mlčky vybrala dlouhý klíč s bronzovým krčkem a další klíč, který byl k němu připevněný, a naaranžovala mu je výmluvně mezi prst a palec, takže mířily ven a vzhůru na svůj pomyslný cíl. Znovu ho políbila a s rukou v rozkroku ho vybídla, aby šel dál po chodbě k mahagonovým dveřím s elektrickými kočárovými lucernami zářícími po obou stranách.

„Spěchej,“ zašeptala. „Slibuješ?“

Čekal, až výtah sjel dolů, pak pro jistotu stiskl přivolávací tlačítko a počkal, až se vrátí prázdný. Potom si zul jednu tenisku a zablokoval s ní dveře, aby zajistil, že výtah nikam neodjede, protože věděl, že z těch tří, které v budově fungují, je tenhle jediný, co do střešního bytu jezdí, a že tudíž jediným člověkem, který by mohl logicky zatoužit vyjet nahoru v tuhle hodinu kromě Tigera, je Katrina, kdyby se nakonec přece jen rozhodla, že mu bude dělat společnost. S klíčem v ruce a bez jedné boty se pak šoural chodbou. Mahagonové dveře okamžitě povolily a on vstoupil do panského londýnského domu z osmnáctého století, až na to, že ho na střeše postavili před patnácti lety. Oliver tady nikdy nespal, nikdy se tu nezasmál, nikdy se nemyl, nemiloval ani si tu nehrál. Občas při záchvatu osamělosti si Tiger vyžádal jeho přítomnost, a to pak dlouho seděli a dívali se na ubíjející program v televizi. Jediné další vzpomínky, které na tohle místo měl, se týkaly chvíle, kdy Tiger zuřil na radnici, že mu odmítla povolit přistávací plochu pro helikoptéru, a také letních večírků pořádaných Katrinou pro všechny ty přátele, které Tiger neměl.

„Olivere! Nino, na moment, prosím! Olivere, pověz nám znovu ten vtip o tom škorpionovi, který se chtěl dostat přes Nil. Ale pomalu. Jeho Výsost si ho chce zapsat.“

„Olivere! Chviličku tvého času, drahý hochu, pokud tě můžu odvést od tvé rozkošné společnice! Popiš Jeho Excelenci ještě jednou právní základ toho projektu, který jsi nám dnes dopoledne tak důkladně představil. A protože nejsme na oficiální půdě, možná bys mohl užít poněkud méně zdrženlivou terminologii.“

Stál v hale, v rozkroku ho bolelo od Katrinina mazlení. Pokračoval dál do domu a smysly měl v jednom ohni. Místnosti ho zmátly a už nevěděl, kde je, ale to byla Katrinina chyba. Zahnul za roh a prošel přijímacím pokojem, pokojem s biliárem a pracovnou. Vrátil se do haly a ve svrchnících a kabátech lovil Brockem tak ceněné útržky papíru. Na poznámkovém bločku vedle telefonu spatřil cosi napsaného Tigerovou rukou. Stále ho zaplavovala touha po Katrině, a tak si vsunul notýsek do kapsy. V jednom pokoji něco zahlédl, ale nedokázal si vybavit, co to bylo. Vbelhal se do přijímacího pokoje, čekal na inspiraci a snažil se zbavit vzpomínek na Katrinino ňadro ve své dlani a tlak jejího pahorku na svém stehně. V téhle místnosti ne, napadlo ho, a vjel si prsty do vlasů, aby si pročistil mysl. Zkus to někde jinde. Už byl na cestě do biliárové místnosti, když si všiml koženého odpadkového koše mezi křeslem na čtení a příručním stolkem, a vzpomněl si, že ho viděl už předtím, aniž si uvědomoval jeho význam. Jediné, co obsahoval, byla nějaká žlutá vatovaná papírová obálka, prázdná, ale vydutá obsahem, který kdysi nesla. Zvedl pohled k dvoukřídlým dvířkům maskovaným jako knihovnička. Byla dokořán a odhalovala na sobě stojící hifi věž, video a televizor. A jak se k nim belhal s jednou botou a druhou nohou jen tak v ponožce, zachytil bliknutí zeleného světýlka z videa. Na víku videopřehrávače ležela bílá neoznačená krabička od kazety, také prázdná. Oliverovi se projasnilo v hlavě, touhy opadly. Kdyby někdo napsal na hřbet krabice SOUKROMÉ a namaloval tam šipku mířící na mrkající světýlko, nemohla by být souvislost zřetelnější. Průvodní materiály jsou zaslány souběžně na naši soukromou adresu, podepsán J. 1. Orlov.

Zvonil telefon.

Je to pro Tigera.

Je to Mirsky, který si nechává říkat Münster.

Je to Katrina, že chce jet nahoru, a výtah je zablokovaný

Je to holohlavý Bernard, který se nabízí k službám.

Jsou to vrátní, aby oznámili, že jedou nahoru.

Je to Brock, aby ti sdělil, že jsi propuštěn, zrušen. Zvonění pokračovalo a on je nepřerušoval. Nezachytil je žádný záznamník. Stiskl tlačítko EJECT na předním panelu, vytáhl kazetu, zasunul ji do bílé krabičky a tu do vycpané žluté obálky. Pro pana Tigera Singla stálo na štítku. Napsáno na počítači. DO VLASTNÍCH RUKOU, ale bez nálepky kurýra a jména odesílatele. Odbelhal se do haly a téměř se vylekal, když spatřil fotografii sebe samého z dřívější doby, oblečeného v čapce obhájce a v právnické sutaně. Z řady kabátů vybral koženou bundu, přehodil si ji přes rameno, vrazil si polstrovanou obálku pod paži a skryl ji pod bundou. Vytáhl botu ze dveří výtahu, obul se, vstoupil do zdviže a po okamžiku rozpačitého váhání stiskl tlačítko přízemí. Výtah klesal svou majestátnou rychlostí. Minul dvanácté a jedenácté patro a v desátém se vtlačil do rohu, aby ho nezahlédla oknem, až pojede do osmého. Ale před svým vnitřním zrakem ji viděl nahou a v plném lesku na posteli, ve které lehávala s Tigerem a o níž prohlásila, že je volná. Ve vstupní hale si Mattie přivlastnil Joshuův Mail on Sunday.

„Předal byste to laskavě slečně Altremontové?“ požádal ho Oliver a podal mu Katiny klíče.

„V pravý čas,“ prohlásil Mattie, aniž zvedl zrak od novin.

Vyřítil se na chodník, zahnul doprava a rychle kráčel, až došel k Mohammedovým novinám & kuřáckým potřebám, otevřeno nepřetržitě. Nedaleko odtud stály mezi zábradlím tři telefonní budky. Těsně za sebou uslyšel posměšné zahoukání klaksonu a prudce se obrátil, napůl v obavě, že spatří Katrinu v jejím porsche věnovaném bankou Single. Ale byla to Aggie, mávala na něho zpoza volantu zeleného mini.

„Na Glasgow,“ vydechl, když sebou vděčně žuchl na sedadlo vedle ní. „A šlápni na to!“

Obývací pokoj v domě v Camdenu byl ideálním kinem páchnoucím po zatuchlých sendvičích a mrtvolách. Brock a Oliver seděli na hrbolatém gauči. Brock mu nabídl, že se na to podívá sám. Oliver ho udolal. Po obrazovce rolovala řada čísel. Je to sprostý film, napadlo Olivera, když si vzpomněl na ruce Kat na svém těle. Přesně co potřebuju. Pak spatřil spoutaného Alfreda Winsera, jak klečí na skalnatém svahu, a zamaskovaného anděla v bílém plášti, který mu držel u spánku lesknoucí se pistoli. A slyšel Hobanův strašný huhňavý hlas vysvětlující Alfiemu, proč si musí nechat ustřelit hlavu. A potom už nedokázal myslet na nic jiného než na Tigera v hnědém raglánovém kabátě, osamělého v podkrovním bytě, jak vidí a slyší totéž, než sešel do osmého patra, aby vzbudil Kat. V kuchyni poslouchali ostatní z týmu hučení Hobanova hlasu, pili čaj a zírali na přepážku. Vy všichni přijdete do toho druhého domu, řekl jim Brock. Muži seděli tiše a blízko sebe. Aggie seděla se zavřenýma očima stranou, kousala se do kloubů na palcích a vzpomínala, jak Zachovi na stéblech trávy napodobovala ptačí hlasy.

Brock si dopřál to potěšení a o půlnoci vykopal Massinghama z postele. Čekal na malé podestě a s radostí poslouchal, jak zavřískal, když ho Carter a Mace skoro bez vynaložení síly probudili. A když ho vyvlekli z jeho ložnice a vypadal ve svém beztvarém županu po matce Hubbardové, trepkách a odporném proužkovaném pyžamu jako odsouzenec postavený na pranýř a mrkajícíma očima žadonil o milost a po obou stranách mu stáli žalářníci, dostal Brock chuť na jízlivé „dobře vám tak“, ale pak vnutil svým obličejovým svalům netečný byrokratický vzhled. „Omlouvám se za vyrušení, pane. Na světlo vyšly informace, o něž bych se, myslím, měl s vámi podělit. Pane Maci, buďte tak hodný a přineste magnetofon. Ministr si bude chtít tohle osobně poslechnout.“

Massingham se nevzpouzel. Carter od něj odstoupil, Mace se vydal hledat magnetofon. Massingham stál ztuhle. „Chci svého obhájce,“ prohlásil. „Neřeknu už ani jediné zatracené slovo, dokud nedostanu písemné záruky.“

„Tak potom byste se měl, na základě tohoto svého tvrzení, začít připravovat na život trapistického kněze.“ Brock bez dramatičnosti otevřel dokořán dveře podkrovního obývacího pokoje. Massingham vpochodoval dovnitř a nevšímal si ho. Každý se posadil do obvyklé židle. Mace přinesl magnetofon a zapnul ho.

„Jestli jste otravoval Williama,“ spustil Massingham.

„Já ne. Nikdo ho neotravoval. Chci s vámi mluvit o křivém svědectví. Vzpomínáte si na křivé svědectví?“

„Zatraceně dobře.“

„To je v pořádku, protože z ministrovy osobní kanceláře mi oznámili, že bohužel litují. Myslí si, že něco skrýváte.“

„Tak je pošlete do prdele.“

„To nemám ve zvyku, nezlobte se, vážený pane. V poledne Tiger Single zmizel z Curzon Street. Ale vy už jste tou dobou v budově nebyl. Kolem jedenácté téhož dopoledne jste odkráčel ze své kanceláře a vrátil se do trvalého bydliště v Chelsei. Proč?“

„Je to snad zločin?“

„Záleží na důvodu, pane. Zůstal jste tam plných deset hodin až do jedenadvaceti nula pět, kdy jste požádal o ochranu. Potvrzujete to?“

„Samozřejmě že to potvrzuju. Vždyť jsem vám to přece řekl.“ Massingham kladl důraz na slova, což bylo v rozporu s jeho zvyky a svědčilo o tom, jak je nervózní.

„Čím to, že jste šel tak brzy dopoledne domů?“

„To nemáte vůbec žádnou představivost? Winsera zamordovali, informace o tom se roznesly, v kanceláři zmatek, telefony bez přestání vyzváněly. Potřeboval jsem kontaktovat celou řadu lidí. Přál jsem si klid a ticho. Kde jinde než doma jsem je mohl najít?“

„A tam jste posléze obdržel ty výhrůžné telefonáty,“ poznamenal Brock a naznačoval, že i lháři občas mluví pravdu. „Ve dvě hodiny odpoledne vám doručil kurýr balíček. Co v něm bylo?“

„Nic.“

„Už zase, pane?“

„Nedostal jsem žádný balíček. Proto v něm nic nebylo. Je to lež.“

„Někdo ve vaší domácnosti ho převzal. A potvrdil převzetí podpisem.“

„Máte důkaz? Nemáte. Nemůžete najít kurýrní službu. Nikdy jsem nic nepodepsal a ničeho se nedotknul. Je to všechno výmysl. A jestli myslíte, že to udělal William, tak jste úplně vedle.“

„Já jsem se o Williamovi vůbec nezmínil, pane. To určitě vy.“

„Varuju vás: Williama z tohohle vynechte. Od desíti dopoledne byl v Chichesteru. Celý ten zatracený den zkoušel.“

„Smím vědět v čem, pane?“

„Ve Snu noci svatojánské. Edvardovském. Hraje Pucka.“

„Kdy se teda vrátil domů?“

„Až po sedmé. ‚Jeď, jeď, jeď!‘ nabádal jsem ho. ‚Vypadni z tohohle domu, není tu bezpečno.‘ Nechápal, ale odjel.“

„Kam?“

„Po tom vám nic není.“

„Vzal si něco s sebou?“

„Samozřejmě. Sbalil si. Pomáhal jsem mu. Pak jsem mu zavolal taxi. Neumí řídit. Nechce. Kdysi odjezdil spoustu hodin, ale nemá na to buňky.“

„Vzal si s sebou ten balíček?“

„Žádný balíček nebyl,“ – ledově tvrdým hlasem „váš balíček je jenom blábol, pane Brocku. Neexistuje a nikdy nebude.“

„Přesně ve dvě odpoledne vaše sousedka viděla, jak po schodech k vašim dveřím jde pracovník motorizované kurýrní pošty s balíkem v ruce a vrací se bez něho. Neviděla, kdo ho převzal, protože na dveřích byl řetěz.“

„Sousedka lže.“

„Má mnohočetnou artritidu a na ulici nedojde k ničemu, čeho by si nevšimla,“ odpověděl Brock s nadpozemskou trpělivostí. „A bude skvěle svědčit. Pro obžalobu.“

Massingham si nesouhlasně prohlížel konečky prstů, jako by říkal – hele, co to na nich mám? „Předpokládám, že to mohl být telefonní seznam nebo něco podobného,“ spekuloval a nabízel vysvětlení, které by se hodilo jim oběma. „Tihle lidé od Telecomu se objeví kdykoli. Podle všeho jsem mohl podepsat převzetí, aniž jsem si to uvědomil. Když zvážíte stav, v jakém jsem se nacházel. Je to možné.“

„Nemluvíme tady o žádném telefonním seznamu. Jde o jednu polstrovanou obálku, žlutou, s bílým štítkem. O něco přibližně téhle velikostí,“ rozhlédl se pomalu po místnosti a rozvážně se vydal k televizoru a videopřehrávači – „o velikostí jednoho z těchhle paperbacků.“ Massingham obrátil hlavu, aby se na ně podíval. „Nebo to mohla být kazeta,“ pokračoval Brock, jako by na ten nápad právě přišel. „Jedna z těch věcí támhle na poličce. Ukazuje v zářivých barvách, jak zavraždili z pistolé vašeho bývalého kolegu Alfreda Winsera.“ Žádná odpověď, až na stejné paličaté zamračení jako ve chvíli, kdy se Brock zmínil o Williamovi. „Se vzkazem,“ pokračoval. „Film byl sám o sobě šokující, ale ten vzkaz byl ještě horší. Mám pravdu?“

„Vždyť víte, že ano.“

„Byl tak šokující, že než jste se vydal hledat ochranu u celních úřadů Jejího Veličenstva, vymyslel jste si tuhle smyšlenou historku popírající existenci pásky, kterou jste předal Williamovi s instrukcemi, aby ji spálil a popel rozházel do čtyř světových stran – nebo něco v tom smyslu.“

Massingham se zvedl na nohy. „Ten vzkaz, jak tomu račte říkat,“ oznámil, vrazil si ruce do kapes beztvarého županu a pohodil hlavou, „vůbec žádný vzkaz nebyl. Byla to snůška lží, které mě líčily v tom nejhorším světle. Prakticky mě učinily zodpovědným z Winserovy smrti. Obviňovaly mě z každého zločinu pod sluncem, bez jakékoli špetky důkazů.“ Teatrálně přikročil k sedícímu Brockovi a s koleny blízko u jeho tváře prohlásil: „Vážně předpokládáte, že jsem měl zaklepat u vašich dveří – a potažmo u dveří svých hostitelů z celní správy Jejího Veličenstva – a mávat jako vstupenkou hrubě pomlouvačným dokumentem páskou – která mě vykresluje jako největšího hajzla na světě? Musíte být blázen!“

Brock blázen nebyl, začal si vážit svého protivníka. „Na druhou stranu, pane Massinghame, pokud je pravda to, co vaši pomlouvači prohlašují, měl jste dva dobré důvody ke zničení toho dokumentu místo jednoho, je to tak? On to přece udělal, ne, váš William zničil ten důkaz?“

„Nebyl to důkaz, proto žádný nezničil. Byla to lež, zasluhovala si být zničena a taky byla.“

Brock a Aiden Bell seděli se šálky čaje v jídelně domu vedle řeky po promítání Winserovy popravy trvajícím dlouho do noci. Byly dvě hodiny ráno.

„Pluto ví něco velkého, co já nevím,“ opakoval Brock zpověď, kterou už předtím pronesl k Tanbymu. „Mám to přímo pod nosem. Je to jako zapálená bomba. Cítím, jak hoří doutnák, ale neuvidím ho, dokud mě nevyhodí do vzduchu.“ Potom, jako často poslední dobou, se pustili do debaty o Porlockovi. Jeho chování na schůzích: nestydaté. Jeho zhýralý životní styl: nestydatý. Jeho údajné prvotřídní kontakty s podsvětím, které ve skutečnosti představovaly jeho obchodní partnery: hanebné. „Pokouší boží trpělivost,“ citoval Brock Lily „Zkouší, jak vysoko vyletí, než mu Bůh zastříhne křidélka.“

„Určitě myslela ‚roztaví‘,“ namítl Bell. „Měla na mysli Ikara.“

„V pořádku, tak teda roztaví. Jaký je v tom rozdíl?“ připustil mrzutě Brock.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Vynucenou svatbu uspořádali po delší debatě pouze mezi Brockem a plánovači, aniž si předem vyžádali souhlas smluvních stran. Bylo rychle rozhodnuto, že líbánky se musí konat ve Švýcarsku, protože právě tam se naposledy podařilo vystopovat po odjezdu z Anglie Tigera Singla alias Tommyho Smarta. Večer po příjezdu na Heathrow Smart-Single strávil noc v letištním Hiltonu, další ráno skromně posnídal ve svém pokoji a nastoupil do prvního letadla do Curychu. Veškeré výdaje platil v hotovosti. A právě do Curychu telefonoval z veřejného telefonního automatu v Park Lane a jednal s někým z mezinárodní právnické kanceláře, která se léta zabývá zahraničními transakcemi banky Single. Párek bude neustále sledovat šestičlenný podpůrný tým, který mu bude zajišťovat kontrolní dohled a kontakt.

Rozhodnutí spojit Olivera a Aggii v manželském svazku nepatřilo k těm, která se snadno přijímají.

Brock zpočátku předpokládal, že Oliver bude pokračovat v cizině stejným způsobem jako doma: formálně sám, s týmem, který na něho dohlédne, a Brock osobně bude nepřetržitě na telefonní lince, aby přebíral jeho hlášení a otíral mu slzy. Teprve když začali probírat detaily plánu – kolik peněz by měl mít Oliver s sebou? Jaký pas? Jaké kreditní karty? Na jaké jméno? A měl by tým cestovat stejnými lety jako Oliver a bydlet s ním ve stejných hotelích, nebo by se měli držet v povzdálí? – Brock náhle obrátil. Něco se v něm zadrhlo, řekl Bellovi neobratně. Prostě to nemůžu vidět, Aidene. Co vidět? Prostě nemůžu vidět Olivera na vlastní pěst, prohlásil Brock, v cizině, s nějakým směšným pasem a kreditními kartami a svazkem peněz v kapse a zapojeným telefonem u postele. A už vůbec ne s celým regimentem goril na ulici, v pronásledujícím taxíku, u vedlejších stolků nebo v pokojích sousedících s jeho. Ale když na něho Aiden Bell naléhal kvůli důvodům, začal Brock nezvykle tápat.

„To ty jeho zatracené triky,“ prohlásil.

Bell ho špatně pochopil. Jaké triky má Oliver v plánu, zeptal se tvrdě, že mu o nich Brock zapomněl podat hlášení? Bell byl muž s irskou minulostí. Průměrný občan byl pro něho prostě průměrný. Zaplatíte mu podle toho, jakou má cenu, a vyhodíte ho, když už za nic nestojí. Když vás přivedl zahradou, promluvíte si s ním v postranní uličce.

„To ta jeho kouzla,“ vysvětlil Brock a sám sobě připadal jako hlupák. „To ty jeho soukromé hádanky, v nichž nikdy nedospěje k závěru nebo aspoň člověku nikdy žádný nesdělí.“ Zkusil to znovu. „Celé hodiny sedí nahoře ve svém pokoji. Míchá karty. Žongluje. Modeluje si ty své zatracené míče. Nikdy jsem mu nevěřil, ale teď už ho ani nepoznávám.“ A jeho nářek pokračoval dál. „Proč se mě už neptá na Massinghama?“ – posmíval se svým vlastním výmyslům – „Opravuje ploty? Lítá po zeměkouli? Uhlazuje zákazníkům peří? Jakou smyšlenkou mám oslepit člověka Oliverovy inteligence?“

Ale ani tehdy se Brockovi nepodařilo dostat až k jádru svého neklidu. V Oliverovi dochází k nějaké radikální proměně, chtěl říct. Vyzařuje z něho jistota, která tam před pár dny nebyla. Brock to pocítil po tom filmovém představení, kdy vlastně očekával, že se Oliver začne válet po podlaze a bude vyhrožovat vstupem do kláštera nebo nějakým podobným nesmyslem. Místo toho, když se rozsvítila světla, zůstal sedět roztomile na pohovce a vypadal stejně klidně, jako kdyby právě sledoval Sousedy. „Jevgenij ho nezabil. Byla to Hobanova sólo hra,“ prohlásil s jakousi vášnivou domýšlivostí. A tohle přesvědčení tkvělo v Oliverovi tak pevně a uklidňovalo ho takovou měrou, že když Brock navrhl, že ostatním z týmu pustí pásek ještě jednou – a ti ho potom sledovali v napjatém tichu a vypadali na smrt bledí a odhodlaní – Oliver se téměř nabídl, že se podívá znovu, jenom aby si potvrdil svůj názor. Teprve po Brockově káravém pohledu vstal, předvedl své protahovací číslo, odloudal se do kuchyně a udělal horkou čokoládu, kterou si pak odnesl s sebou nahoru.

Brock si k obřadu vybral zimní zahradu a celou dobu si uvědomoval květiny. „Budete cestovat jako muž a žena,“ oznámil tomu páru. „Což znamená společný kartáček na zuby, společnou ložnici a společné jméno. Ale nic víc, Olivere. Rozumíme si v tom, ano? Protože nechci, aby ses vrátil domů s přeráženýma rukama. Slyšíš mě?“

Oliver ho slyšel a neslyšel. Nejdříve se zamračil, potom se v něm projevil pokrytec a začal uvažovat, jestli je takový plán v souladu s jeho vznešenými morálními zásadami. Nakonec nasadil hloupý úsměv, který si Brock vyložil jako rozpaky, a zabručel: „Jak myslíte, šéfe.“

A Aggie zrudla, a tím Brocka dorazila. Platonické hrané sňatky patřily ke standardní výbavě členů posádek při zahraničních úkolech. Vztahy žen se ženami a mužů s muži byly zatraceně podezřelé. Tak proč tohle panenské pýření? Brock usoudil, že to je prostě proto, že Oliver nepatří přímo k týmu, a vyčítal si, že si ji nevzal stranou, aby jí udělal předmanželské kázání. Na lásku a její variace vůbec nepomyslel. Třeba až příliš uvěřil Oliverow názoru, že každé děvče, které se do něho zamiluje, musí být samozřejmě blázen. Ale Aggie – ačkoli by jí to Brock v žádném případě neřekl – měla do blázna daleko, byla to prostě ta nejlepší a nejchytřejší dívka, kterou za třicet let své služby potkal.

O hodinu později, když přivedl do jeho pokoje dvě zachovalé analytičky z Hydry, aby mu na rozloučenou řekly pár moudrých slov, zjistil Brock, že Oliver místo balení stojí vedle postele jenom v košili a žongluje svými sešívanými pytli plnými písku nebo kýho čerta. Vyhazoval tři, a když mu ty dvě ženské zatleskaly, přidal ještě čtvrtý. Pak po pár památných okamžiků dokázal udržet ve vzduchu všech pět.

„Právě jste sledovaly osobní rekord, dámy,“ deklamoval vyvolávačským tónem. „Nathanieli Brocku, pane, jestliže dokážete žonglovat všemi pěti po deset následujících vrhů, budete chlap, můj synu.“ Co se to kčertu s tím klukem děje? uvažoval znovu Brock vždyť je skoro štástný. „A chci zavolat Elsii Watmorové,“ oznámil Oliver Brockovi, jakmile ty dvě odešly, protože Brock nařídil, že ze Švýcarska žádné hovory nebudou. A tak ho Brock odvedl k telefonu a zůstal s ním, dokud neskončil.

Když se Brock rozhodl pro sňatek, věnoval mnohem více času úvahám, jak se má tenhle párek jmenovat. Jednoduchým řešením bylo, aby se z Aggie stala Heather a Oliver aby zůstal dál Hawthornem. Úvěrové karty, řidičské průkazy a veřejné záznamy by byly v pořádku, nehledě na Oliverovu údajnou minulost v Austrálii. Každý, kdo by je chtěl prověřit, by našel spoustu potvrzení, pevných jako cihlová zeď. Kdyby přišlo na rozvod, k čertu s nimi: Oliver a Heather se dali znovu dohromady. Proti hovořil neoddiskutovatelný fakt, že jméno Hawthorne už příliš tkví v povědomí Tigera, ale také jiných, neznámých osob. Brock se nakonec proti svým zvykům uchýlil ke kompromisu. Oliver a Aggie budou mít každý místo jednoho dva pasy V prvním budou vedeni jako Oliver a Heather Singlovi, dětský kabaretní umělec a žena v domácnosti, Britové, manželé. Ve druhém budou Markem a Charmian Westovými, umělcem na volné noze a ženou v domácnosti, Američany žijícími v Británii. Tyhle druhé doklady měl už připravené v záloze pro krátkodobé operace mimo Spojené státy. Kreditní karty, řidičské průkazy a domácí adresy Westových byly také určeny ke krátkodobému použití. Rozhodnutí, který pas použít, bude záviset na dané situaci. Aggie bude disponovat cestovními šeky na obě jména a zodpovídat za uložení právě nepoužívaných pasů. Postará se o veškerou hotovost a placení.

„Tím chceš říct, že mi ani ve věci vedení domácnosti nevěříš?“ zafňukal Oliver v hraném protestu. „Tak si ji nevezmu. Vrať svatební dary.“

Jak si Brock všiml, Aggii se tenhle vtip vůbec nezamlouval. Sevřela rty a nakrčila nos, jako by se jí události začínaly vymykat z rukou. Tanby je odvezl na letiště. Celý tým jim zamával – všichni až na Brocka, který je sledoval z horního okna.

Hrad stál na hrbolu zalesněného Dolderu už sto nebo více let, středověký na pohled, s věžičkami a zelenými taškami, pruhovanými okenicemi a s okny se svislou příčlí, s dvojgaráží, komicky nakresleným červeným vzteklým psem s vyceněnými zuby a bronzovou deskou na granitovém sloupku u brány, na které stálo LOTHAR, STORM & CONRAD, Anwklte. A pod tím: Advokátní, právní & finanční poradenství. Oliver se šoural k železné bráně a stiskl zvonek. Když pohlédl dolů mezi stromy, spatřil zlomky krajiny kolem Curyšského jezera a dětskou nemocnici s obrazy šťastných rodin namalovanými na zdech a s vrtulníkem na střeše. Na lavičce na protější straně silnice seděl Derek oblečený jako student, vyhříval se na slunci a poslouchal falešný walkman. Nahoře na kopci v zaparkovaném žlutém audi s rudým čertíkem houpajícím se v zadním okně seděly dvě dlouhovlasé dívky, ale žádná z nich nebyla Aggie. „Jsi jeho manželka a budeš dělat, co dělají jiné manželky, když jsou jejich muži v práci,“ nařídil jí Brock, aby to Oliver slyšel, když naléhala, aby ji začlenil do doprovodného týmu. „Loudej se, čti, nakupuj, choď do galerií, do kina, ke kadeřníkovi. A čemu se ty tak šklebíš?“ Ničemu, prohlásil Oliver. Zámek na vratech zabzučel. Oliver s sebou vláčel černý diplomatický kufřík obsahující atrapy spisů, elektronický diář, mobilní telefon a další hračičky pro dospělé. V jedné z nich – ve které, to nevěděl – byla zabudovaná vysílačka.

„Pan Single, no ne. Oliver! Pět let. Můj bože!“ Buclatý doktor Conrad ho přivítal s rezervovaným nadšením truchlícího pozůstalého. Vyřítil se ze své kanceláře s vystrčenou bradou a s rozepjatými vypasenými pažemi, ale potom zmírnil gesto na soustrastné potřesení rukou, které spočívalo v tom, že svou těstovitou levici položil na jejich dvě pravičky a zapípal: „Naprosto šokující – chudák Winser – skutečně tragédie. Vy jste se nezměnil, řekl bych. Nejste rozhodně menší! A ani jste ze všeho toho skvělého čínského jídla neztloustl.“ A s těmi slovy popadl doktor Conrad Olivera pod paží a vedl ho kolem své asistentky Frau Marty a dalších asistentek a dalších dveří dalších partnerů do obložené pracovny, kde se veškerá pozornost soustřeďovala na přepychovou kurtizánu, nahou až na černé punčochy a zlatý rám nad gotickým kamenným krbem. „Líbí se vám?“

„Je úžasná.“

„Některým mým klientům se zdá poněkud choulostivá. Mám jednu komtesu, která žije v Tessinu, a kvůli ní sem pověsím Hodlera. Impresionisty mám moc rád. Ale taky ženy, které nezestárnou.“ Lehké důvěrnosti, abyste měli pocit výlučnosti, vzpomněl si Oliver. Lačné žvanění chirurga, předtím než do vás zařeže.

„Oženil jste se už, Olivere?“

„Ano“ – myslí na Aggii.

„Je krásná?“

„Pro mě ano.“

„A není stará?“

„Dvacet pět.“

„Brunetka?“

„Spíš špinavá blondýna,“ odpověděl Oliver s tajemným ostychem. A mezitím v jeho vnitřním uchu Tiger pěje chválu na tohoto galantního doktora: Náš kouzelník se zahraničními firmami, Olivere, s nejlepším zvukem u no-name společností, jediný muž ve Švýcarsku, který tě poslepu provede daňovými zákony dvaceti různých zemí.

„Dáte si kávu – překapávanou, espreso? Máme teď na ni stroj – dnes jsou stroje na všechno! Bez kofeinu? Zwei Filterkaffee bitte, Frau Marty, s jedem prosím! cukr? – Zucker nimmt er auch! – brzy budou z nás právníků také stroje. Und kein Telefon, Frau Marty, ani kdyby volala královna, Tschüss!“ Tohle všechno, zatímco pokynul Oliverovi, aby si sedl na židli na druhé straně stolu, vytáhl z kapsy svetru, který nosil, aby zdůraznil svou neformálnost, brýle s černými obroučkami, vyleštil je jelenicí ze zásuvky, naklonil se ve své židli, pohlédl přes černé obroučky brýlí na Olivera a podrobil ho druhému pronikavému zkoumání a pak znovu zanaříkal nad Winserovým odchodem. „Na druhém konci světa, že? Ale člověk už dneska není nikde v bezpečí, dokonce ani tady ve Švýcarsku ne.“

„Je to hrozné,“ přitakal Oliver.

„Třeba před dvěma dny v Rapperswilu,“ pokračoval doktor Conrad a upíral svůj pronikavý pohled z nějakého důvodu na Oliverovu vázanku – novou, Aggie mu ji koupila na letišti – protože už tě nechci vidět ani o chvilku déle v té strašné oranžové se skvrnami od polévky – „Váženou ženu zastřelil naprosto normální hoch, tesařský učeň. Manžel je místoředitelem jedné banky.“

„Hrozné,“ znovu přisvědčil Oliver.

„Možná to bylo u chudáka Winsera podobné,“ podotkl doktor Conrad a ztišil hlas, aby dodal své teorii tajemnou váhu. „Tady ve Švýcarsku máme plno Turků. V restauracích, řídí taxíky. Chovají se dobře, v podstatě, zatím. Ale pozor, víte. Člověk nikdy neví.“

„Ne, člověk opravdu nikdy neví,“ opakoval Oliver srdečně, položil kufřík na stůl, otevřel zámky jako vytoužené preludium návratu k obchodu a současně spustil v pravém zámku vysílačku.

„A pozdravuje vás Dieter,“ řekl doktor Conrad. „Sakra, Dieter. Jak se má? Fantastické, musíte mi dát jeho adresu!“ Dieter, ten sadista se smetanovými vlasy, který mě porazil dvacet jedna nula v ping-pongu v podkroví Conradova pohádkového milionářského paláce v Küsnachtu, zatímco naši otcové probírali v prosluněné hale nad brandy milenky a peníze, vzpomínal.

„Děkuji, Dieterovi je teď dvacet pět, je na Yaleské škole managementu, doufá, že už nikdy nespatří své rodiče, ale je to jenom takové období, víte,“ prohlásil doktor Conrad pyšně. Nervózní pauza, protože Oliver zapomněl jméno manželky doktora Conrada, ačkoli bylo zřetelně napsané Aggiinou rukou na debilníčku, který mu vtiskla do ruky při odchodu z hotelu, a ještě teď ho měl uložený u srdce. „A Charlotta se má také velmi dobře,“ uvolil se doktor Conrad a tím ho vysvobodil. Vytáhl ze stolu tenkou složku a položil ji vedle sebe, potom se opřel o lokty a špičkami prstů přidržoval její okraje, aby měl jistotu, že mu neuletí. A tehdy si Oliver uvědomil, že se ruce doktoru Conradovi chvějí a nad horním rtem se objevily jako nezvaní hosté lesklé kapičky potu.

„Takže, Olivere,“ prohlásil doktor Conrad, napřímil se a začal znovu. „Položím vám teď jednu otázku, ano? Impertinentní dotaz, ale jsme staří přátelé, proto se na mě nebudete hněvat. Jsme právníci. Některé otázky je třeba klást. Ne vždy je asi možné na ně odpovědět, ale položit se musí. Nevadí vám to?“

„Vůbec ne,“ odpověděl zdvořile Oliver.

Conrad vydul potící se rty a zamračil se v přehnaném soustředění. „S kým mám dnes tu čest? V jakém postavení? Přišel to za mnou Tigerův syn naplněný obavami? Je to Oliver, zástupce banky Single pyo jihovýchodní Asii? Nebo snad skvělý student asijských jazyků? Je to přítel Jevgenije Orlova? Nebo kolega právník projednávající právní aspekty – pokud ano, kdo je jeho klient? S kým mám dnes odpoledne tu čest mluvit?“

„Jak mě popsal můj otec?“ vyhnul se odpovědi Oliver. Každá otázka pro tebe představuje hrozbu, napadlo ho, když pozoroval, jak doktor Conrad úzkostlivě svírá a rozevírá dlaně. Rozhodující je každé gesto.

„Vlastně nijak. Jenom řekl, že určitě přijdete,“ odpověděl doktor Conrad příliš úzkostně. „Že přijdete, a až k tomu dojde, vám mám říct, co je třeba.“

„Třeba k čemu?“

Conrad se snažil vypadat pobaveně, ale úsměv mu zkřivil strach. „K jeho přežití.“

„Tohle řekl? – těmito slovy – k přežití?“

Na spáncích mu vyrazil pot. „Možná spasení. Spasení nebo přežití. Jinak mi neřekl nic, co by se týkalo Olivera. Třeba zapomněl. Měli jsme k projednání důležité otázky.“ Zhluboka se nadechl. „Takže. Kým jste dnes, Olivere?“ opakoval svým zpěvavým hlasem. „Odpovězte, prosím, na mou otázku. Skutečně bych to velmi rád věděl.“

Frau Marty přinesla kávu a sušenky Oliver počkal, až odešla, potom klidně, pěkně lež po lži, odvyprávěl všechny ty naprosté pravdy od Brocka, které už vyzkoušel na Kat, dokud se nedostal k místu, kdy dojel do Anglie. „Když jsem obhlédl situaci a mluvil se zaměstnanci, pochopil jsem, že někdo musí převzít obchody a že bych to měl nejspíš být já. Nemám Winserovy zkušenosti ani jeho právní know-how. Ale jsem jediný další partner, jsem v dosahu, znám jeho metody práce i Tigerovy. Vím, kde jsou zahrabané mrtvoly.“ Při téhle zmínce vytřeštil doktor Conrad v hrůze oči. „Chci říct, že jsem dobře obeznámený s vnitřním chodem firmy,“ vysvětlil laskavým tónem Oliver. „Kdybych se nevydal ve Winserových šlépějích, kdo jiný by to mohl udělat?“ Vypínal se na židli v plné mohutnosti. Pán svých fikcí, pohledem dolů na Conrada se dožadoval jeho souhlasu a dostalo se mu vyhýbavého přikývnutí. „Můj problém spočívá v tom, že v bance nezůstal nikdo, s kým bych se mohl poradit, a navíc chybí jakékoli záznamy. Nejspíš úmyslně. Tiger je v tahu. Polovina zaměstnanců si vzala nemocenskou.“

„A pan Massingham?“ přerušil ho doktor Conrad naprosto nezúčastněným hlasem.

„Massingham je na okružní cestě, aby uklidnil investory. Když ho z ní stáhnu, vytvořím přesně ten dojem, kterému se chceme vyhnout. A kromě toho, Massingham mi v právní oblasti příliš nepomůže.“ V Conradových rysech se nezračilo nic, jen pompézní neklid. „A pak je tady ještě otázka duševního stavu mého otce – zdraví – ať už tomu říkáte, jak chcete.“ Na okamžik významně zaváhal: „Od Vánoc byl pod silným stresem.“

„Stresem,“ opakoval doktor Conrad.

„Může si toho na sebe naložit spoustu – podobně jako vy, tím jsem si jistý –, ale existuje ještě něco jako nervové zhroucení. Čím je člověk silnější, tím déle to trvá. Ale lidé, kteří sé vyznají, dokážou vysledovat příznaky. Takový člověk přestává fungovat na plný výkon.“

„Prosím?“

„Přestává fungovat rozumně. A neuvědomuje si to.“

„Vy jste psycholog?“

„Ne, ale jsemTigerův syn, jeho partner, jeho největší obdivovatel, a jak jste poznamenal, spoléhá se na mou pomoc. A vy jste jeho právník.“ Ale dokonce i tohle, jak se dalo usuzovat ze ztuhlosti výrazu doktora Conrada, bylo víc, než mohl unést. „Můj otec je zoufalý. Mluvil jsem s lidmi, kteří mu byli nablízku v posledních hodinách, než se vypařil. Jediné, co chtěl, bylo promluvit si s Kasparem Conradem. S vámi. Musel jste to být vy. Předtím, než si promluví s ostatními na světě. Svou návštěvu držel v tajnosti. Dokonce i přede mnou.“

„Jak tedy potom víte, že mě přijel navštívit, Olivere?“

Oliver dělal, že tuhle nepříjemně prozíravou otázku přeslechl. „Musím se k němu rychle dostat. Poskytnout mu veškerou pomoc, kterou potřebuje. Nevím, kde je. Potřebuje mě.“ Ať ti Conrad vylíčí ten vánoční příběh, řekl Brock. Proč ho v prosinci a lednu Tiger devětkrát osobně navštívil? „Před pár měsíci se můj otec ocitl ve velké krizi. Napsal mi a stěžoval si na spiknutí, které proti němu vedou. Uvedl, že jediný člověk, na kterého se může spolehnout kromě mě, jste vy. ‚Kaspar Conrad je náš člověk.‘ A spolu jste vyhráli. Odrazili jste je, ať už to byl kdokoli. Tiger byl radostí bez sebe. Před pár týdny Winserovi ustřelí hlavu a otec znovu spěchá za vámi. Pak zmizí. Kam odjel? Musel vám říct, kam se chystá. Jaký je jeho další tah?“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Je to jako opakovaný záznam, napadlo Olivera, když se Conrad rozhovoří. Jsme o pět let zpátky a Tiger stojí u téhož stolu, já se držím poslušně v jeho stínu, přesycený včerejší večeří ve dvou mezi otcem a synem, sestávající z jehněčích medailonků s yósti a domácího červeného v Kronenhalle, následované soukromějšími potěšeními z minibaru v mém hotelovém pokoji. Tiger sděluje jednu ze svých zpráv o stavu národa a já jsem jako obvykle tím národem.

„Kaspare, příteli, dovol mi, abych ti představil Olivera, svého syna a nově jmenovaného společníka a ode dneška také tvého vzácného klienta. Máme pro tebe instrukci, Kaspare. Jsi na ni připraven?“

„U tebe, Tigere, jsem připraven úplně na všechno.“

„Naše partnerství je jako milenecký vztah, Kaspare. Oliver má klíče ke všem mým tajemstvím a já zase k jeho. Souhlasíš a chápeš?“

„Souhlasím a chápu, Tigere.“

A pak na oběd k Jackymu.

O tři měsíce později je nás už zástup: Tiger, Michail, Jevgenij, Winser, Hoban, Šalva, Massingham a já. Scházíme se na přátelském kávovém posezení, po němž bude následovat mnohem větší dýchánek v Dolger Grand o něco dál po silnici. Minulou noc v Chelsea jsem se miloval s Ninou a mé levé rameno v košili od Turnbulla & Assera je poseto otisky zubů. Jevgenij mlčí a nejspíš spí. Michail pozoruje oknem veverky a přemýšlí, jak by se střílely. Massingham sní o Williamovi, Hoban nás všechny nenávidí a doktor Conrad právě líčí perfektní harmonii. Budeme jedno tělo téměř. Jedna neomezená zahraniční společnost téměř. Budeme přednostní akcionáři – téměř, protože někteří z nás budou přednostnější než druzí. Takové triviální rozdíly se najdou i v nejlepších šťastných rodinách. Budeme schopni platit daně – což znamená, že nebudeme platit žádné. Budeme Bermuďané nebo Andořané, téměř rovní příjemci souostroví společností sahajících od Guernsey přes Grand Cayman po Lichtenštejnsko, a doktor Conrad, tenhle skvělý mezinárodní právník, se stane naším zpovědníkem, strážcem společné kasy a hlavním navigátorem, bude střežit pohyby našeho kapitálu a příjmů na základě zásadně se nevměšujících, bezejmenných instrukcí předávaných mu čas od času bankou Single. A všechno jde snadno – oběd je vzdálen jen pár odstavců skvělého pracovního materiálu doktora Conrada – když k Oliverovu ohromení Randy Massingham klidně vsune jeden elegantní semišový cvoček doprostřed tohoto promyšleného, dokonalého soukolí, když ze svého dobře voleného místa vlivu mezi Hobanem a Jevgenijem unyle pronese: „Kaspare, určitě to teď vyzní, že mluvím proti zájmům banky Single. Ale nebylo by koneckonců maloučko demokratičtější, kdyby naše instrukce vaší skvělé osobě byly ukládány společně Tigerem a Jevgenijem, než aby je předával pouze můj báječný šéf? Jen se snažím předejít možným třenicím, Ollie,“ vysvětluje Massingham ohavně ležérním tónem. „Raději ať se naše rozpory projeví teď, než by se nám jako dýky zakously do zad později. Doufám, že mě chápeš.“

Oliver ho chápe naprosto jasně. Massingham hraje sám za sebe a současně se vykresluje jako pan Pěkný. Ale není rychlejší než Tiger, který na něho vyjede, ještě než domluví: „Randy, mockrát ti děkuju, že uvažuješ tak daleko dopředu i – mohu-li to tak říct? – za odvahu, se kterou jsi učinil tak rozhodnou poznámku. Ano, musíme mít demokratické partnerství. Ano, souhlasím se sdílením moci, nejen co se týče roviny úvah, ale i v praxi. Avšak my tady teď nemluvíme o moci. Mluvíme o jednom jasném hlasu a jednom jasném příkazu, který budeme předávat telefonicky doktoru Conradovi. Doktor Conrad nemůže přijímat rozkazy z nějakého Babylonu! Nebo snad ano, Kaspare? Nemůže přijímat příkazy od nějakého výboru, dokonce ani od tak harmonického jako je ten náš! Kaspare, řekni jim, že je to tak. Nebo že to tak není. Mně to nevadí.“

A samozřejmě má pravdu a bude ji mít po celou cestu až do Dolger Grand.

Doktor Conrad mluvil o falešných dvořanech. Osnujících spiknutí. O dvořanech, kteří se spolčili a obrátili proti svému dobrodinci. Strach doktora Conrada z nich se stal hmatatelným a pohoršením ještě zhoustl. Ruští dvořané. Polští dvořané. Angličtí. Mluvil zkratkovitě a částečně šeptem, kulil stále více svá prasečí očka. Jeho dvořané byli bezejmenní, sdružení v bezejmenných spiknutích, ale on sám nebyl rozhodně v žádném zapojen, k jeho cti. Ale tihle dvořané se přesto vynořili a jejich vůdcem o těchhle Vánocích byl doktor Mirsky – „který, mohu-li to tak říct naprosto důvěrně, má strašlivou pověst a překrásnou ženu s dlouhýma nohama, za předpokladu, že to je jeho žena, protože u doktora Mirského, který je Polák, si člověk nemůže být jistý prakticky ničím.“ Zhluboka vydechl, vytáhl modrý hedvábný kapesník a otřel si orosené čelo. „Povím vám to, co smím, Olivere. Nepovím vám všechno, ale bude to maximum, které je v souladu s mým profesionálním svědomím. Přijímáte?“

„Budu muset.“

„Nechci nic přikrášlovat ani spekulovat, nepřistoupím na žádné doplňující otázky. I když chování jistých osob je naprosto odporné. Takže. Jsme právníci. Jsme placeni, abychom dbali na právní nástroje. Neplatí nás, abychom dokazovali, že černá je černá a bílá je bílá.“ Znovu si otřel čelo. „Třeba doktor Mirsky není lokomotiva tohoto vlaku,“ podotkl šeptem.

Zmatený Oliver pohotově přikývl. „Třeba je ta lokomotiva vzadu.“

„Možná ano,“ souhlasil Oliver, ještě více zmatený. „Je obecně známé – neprozrazuji žádná profesionální tajemství –, že už jsou to dva roky, co se jisté věci zhoršily.“

„Pro Single?“

„Pro Single, pro jisté klienty i zákazníky. Dokud zákazníci vydělávají peníze, v Single se o ně starají. Ale co když vejce nesnášejí? Potom je Single nemohou vařit.“

„Pochopitelně.“

„Je to logické. Někdy jsou ta vejce také rozbitá. A to je pohroma.“ Nechutný záběr na Winserovu hlavu pukající jako vajíčko. „Zákazníci Single jsou také mými klienty. Tito klienti mají mnoho zájmů. Nevím přesně jaké, ale to není moje věc. Pokud mi sdělí, že jde o export, tak jde o export. Pokud mi řeknou volný čas, potom jde o volný čas. Když řeknou, že se zajímají o vzácné nerosty, suroviny, technické a elektronické komodity – pak to také přijmu.“ Pohladil si rty „Nazýváme to mnohotvárnost. Ano?“

„Ano.“ Už to vysvětli, nabádal ho v duchu Oliver. Vyplázni to, ať jde o cokoli.

„To partnerství bylo silné, atmosféra dobrá, klienti a zákazníci spokojení a dvořané také.“ Kteří dvořané? Představa Massinghama v Malvoliových punčocháčích, žlutých podvazcích a kabátci. „Získávaly se solidní finanční částky, zisky rostly, rekreační průmysl vzkvétal, města, vesnice, hotely, také import-export a nevím co ještě. Struktury byly skvělé. Nejsem hloupý. Váš otec také ne. Starali jsme se. Byli jsme teoretici, ale také velmi praktičtí. Přijímáte to?“

„Naprosto.“

„Až jednou.“ Conrad zavřel oči, nadechl se, ale nechal prst viset ve vzduchu. „Na počátku byly jenom drobné nepříjemnosti. Dotazy od bezvýznamných úřadů. Ve Španělsku. V Portugalsku. Turecku. Německu. Anglii. Organizované? To jsme nevěděli. Tam kde dříve bylo přijetí, objevilo se teď podezírání. Bankovní konta zmrazena, hrozilo vyšetřování. Záhadně. Obchody nesčetněkrát zrušeny. Někoho zatkli naprosto nespravedlivě, podle mého názoru.“ Mířící prst klesl. „Izolované případy. Ale pro jisté lidi zase ne až tak izolované. Příliš mnoho otázek, nedostatek odpovědí. Příliš mnoho nehod, které nejsou nakonec jenom tak náhodné – víte.“ Další ovívání hedvábným kapesníkem. Pot na něm vystupoval jako rosa. Pot jako vystrašené slzy na váčcích pod jeho očima. „Tohle nejsou mé společnosti, Olivere. Já jsem právník, ne obchodník. Jsem tady kvůli tomu, co je na papíře, ne kvůli tomu, co je v podpalubí. Já ty lodi nenakládám. Neotvírám každý banán, abych se přesvědčil, jestli je to opravdu banán nebo něco jiného. Já nesestavuju Manifest.“

„Je to stejně Manifest.“

„Prosím. Pošlu vám bednu, ale nezodpovídám za to, co do ní dáte.“ Přejel si kapesníkem po krku. Mluvil teď rychleji a docházel mu dech. „Zajišťuju rady založené na informacích, které dostanu. Účtuju si za to peníze, děkuju. Pokud nejsou ty informace správné, jak za ně můžu nést zodpovědnost? Můžu být mylně informovaný. Být mylně informovaný není přece ještě zločin.“

„Dokonce ani o Vánocích ne,“ postrčil ho Oliver. „Ano, Vánoce,“ souhlasil Conrad a rychle se nadechl! „Loňské Vánoce. Pět dní před nimi. Dvacátého prosince mi posílá doktor Mirsky po kurýrovi zčistajasna šedesát osm stran ultimata. Jako hotovou věc, které se má okamžitě věnovat můj klient, váš otec. ‚Podepište to a vraťte obratem, termín 20. prosince.“‚

„Požaduje co?“

„S okamžitou platností přesun celé struktury společností, nedotčené, do rukou Trans Finanz Istanbul, nové společnosti, přirozeně zahraniční, ale teď také mateřské společnosti Trans-Finanz Vídeň, vzhledem ke složitému manévrování s akciemi zorganizovanému doktorem Mirským a dalšími, a doktor Mirsky je jmenován předsedou téhle společnosti, také vrchním ředitelem a prezidentem.“ Mluvil krkolomnou rychlostí. „Jmenován kým? – další záležitost. Jistí dvořané vašeho otce – nevěrní dvořané, řekl bych – jsou také podílníky téhle nové společnosti.“ Šokován svým vlastním vypravováním si Conrad znovu otřel čelo a pak pokračoval. „Bylo to vlastně typické. Typická polská mentalita. O Vánocích se nikdo nedívá, všichni pečou cukroví, nakupují rodině dárky, tak to tady okamžitě podepište.“ Hlas se mu začal třást, ale neztratil nic ze své ráznosti. „Víte, doktor Mirsky není skutečně důvěryhodný člověk,“ svěřil se. „Mám v Curychu spoustu přátel. Není vůbec korektní. A ten Hoban?“ zavrtěl hlavou.

„Přesun jakým způsobem? Jde přece o obrovskou síť. Stejně tak byste mohl přesunout londýnské metro.“

„To je právě ono! Genau. Přesně. Londýnské metro je perfektní.“ Udatný prst znovu vyletěl do vzduchu a druhou rukou Conrad popadl složku, vytáhl z ní tlustý dokument, vázaný v červené látce, a přitiskl si ho k břichu. „Jsem rád, že jste přišel, Olivere. Velmi rád. Máte tolik dobrých výrazů. Jako váš otec.“ Listoval stránkami a zprostředkovával mu zhuštěnou verzi obsahu: „Všechny akcie a aktiva kontrolované jménem jistých klientů bankou Single se okamžitě převedou do správy Tyans-Finanz Istanbul Offshore. To je vlastně loupež. Všechny zahraniční operace budou spravovány doktorem Mirským, jeho ženou a psem naprosto podle jejich uvážení – možná z Istanbulu, nevím, možná z vrcholku Matterhornu – proč Polák zastupuje Rusa v Turecku? – banka Single se má vzdát všech práv signatářů, poslouchejte, prosím. Všechna zmocnění týkající se všech záležitostí společnosti budou předefinována, přirozeně, aby se vyloučila banka Single. Na místa budou dosazeni jistí oblíbení dvořané, jejich výběr je naprosto v kompetenci panů Jevgenije a Michaila Orlovových nebo osob jimi nominovaných, což jsou oni oblíbení dvořané jasně určení v ultimatu. Jde vlastně o puč. Palácový převrat, tak to je.“

„A když ne?“ zeptal se Oliver. „Co když Tiger odmítne? Nebo odmítnete vy? Co potom?“

„Vaše otázka je naprosto správná, Olivere! Je zcela logická, řekl bych! Když ne. Potom vydírání. Jestliže banka Single nebude souhlasit s plánem Mirského, potom jistí nejmenovaní dvořané okamžitě odstoupí od další spolupráce – což bude mít ochromující následky, pochopitelně – tihle dvořané budou považovat všechny existující články dohody za neplatné – pokud je zažalujeme, okamžitě podají protižalobu za porušení důvěry, nekompetentní vedení, trestný čin a nevím co ještě. A navíc – je to jenom narážka, řekl bych, ale stojí to tady v ultimatu mezi řádky,“ poklepal si na nos, aby naznačil svůj skvěle vyvinutý čich, zatímco ze sebe stále rychleji chrlil slova, „je jim moc líto, ale v případě, že banka Single nevyhoví, k jistým mezinárodním, ale i domácím úřadům se mohou náhodou donést negativní informace týkající se zahraničních aktivit banky Single. To je naprosto hanebné. Polák vyhrožuje Angličanovi, a ve Švýcarsku.“

„A jaké kroky jste podnikli – vy a Tiger – co jste dělali, abyste tomu ultimatu čelili?“

„Mluvil s nimi.“

„Můj otec?“

„Přirozeně.“

„Mluvil s nimi jak?“

„Z místa, kde právě sedíte,“ ukázal na telefon, který ležel mezi nimi, „odsud, několikrát. Na mé náklady Nevadilo mi to. Často celé hodiny.“

„S Jevgenijem?“

„Správně. S Orlovem seniorem.“ Našel pomalejší tempo. „Váš otec byl skvělý, řekl bych. Velmi okouzlující, ale také velmi pevný. Přísahal. Doslova na bibli, přirozeně tady jednu máme, Frau Marty mu ji přinesla. „Jevgeniji, slavnostně ti přísahám, nikdo tě nezradil, ze strany banky Single nedošlo k žádné indiskrétnosti, tohle všechno je špinavá fikce Mirského a nejmenovaných dvořanů.‘ Pan Jevgenij je velmi snadno ovlivnitelný, řekl bych. Sem a tam, jako kyvadlo. Také váš otec učinil několik ústupků. Bylo to nutné. Uzavřeli tu dohodu, kterou někdo porušil, byl to celý balík. Ale uvnitř toho balíku byla dobře známá, velmi křehká situace v mezilidských vztazích, konkrétně starý muž, který neví, čí hlas má poslechnout. Orlov senior zavěsí, a koho vidí? Dvořany. Každý z nich s dýkou za zády.“ Doktor Conrad to názorně ukázal. „Jak dlouho bude tahle dohoda trvat? Dlouho ne, myslím. Jenom dokud stařec znovu nezmění názor nebo nedojde k dalšímu neštěstí.“

„A stalo se,“ pobídl ho Oliver, když se znovu rozhostilo ticho, které vyčerpaný doktor Conrad přerušil jen několikrát šeptem opakovaným „Můj bože“. A Oliver pokračoval: „Naložili Svobodný Tallinn, došlo k přestřelce, o pár dní později ustřelí Winserovi hlavu, můj otec zpanikaří a prchá sem, aby hasil požár.“

„U tohoto požáru to nebylo možné.“

„Proč?“

„Byl příliš žhnoucí. Pokročilejší. Nebezpečnější.“

„Proč?“

„Za prvé je tady ta epizoda – zajatá loď, zkonfiskované materiály, posádka mrtvá, možná zajatá, nevíme, hle události se nedaly přehlédnout, dokonce ani pokud by za ně váš otec žádným způsobem nenesl odpovědnost, a já už vůbec ne, podobně jako za náklad.“

„A za druhé?“

„Nikdo neodpovídal.“

„Nerozumím.“

„Nikdo nám neodpovídal. Doslova.“

„Odkud? Kdo?“

„Všechna telefonní čísla, faxy, celé kanceláře. V Istanbulu, Moskvě, Petrohradě. Trans-Finanz tady, Trans-Finanz tam, soukromá čísla, veřejná čísla. Prostě nikdo neodpovídal.“

„Chcete říct, že je odřízli?“

Unavené pokrčení rameny. „Bylo to jako zeď. Nebyl k zastižení pan Jevgenij Orlov ani jeho bratr. Místo jejich pobytu neznámé, nedalo se s nimi spojit. Informovali nás, že veškeré kontakty s bankou Single už byly navázány, teď už je třeba pouze čekat, až banka dostojí svým finančním závazkům nebo bude čelit následkům. Amen a děkuji.“

„Kdo tvrdil tuhle část? – o těch důsledcích – kdo to řekl?“

„Pan Hoban z Vídně, až na to, že ve Vídni nebyl. Byl bůhvíkde, mluvil z mobilního telefonu, možná byl ve vrtulníku, možná v nějaké rozsedlině, možná na Měsíci. Tomu říkáme moderní komunikace.“

„A co Mirsky?“

„Doktora Mirského také nebylo možné zastihnout. Znovu ta zeď, váš otec o tom byl přesvědčený. Přáli si, aby kolem něho vytvořili zeď mlčení, nátlaku a strachu. Je to známá kombinace. Také velmi účinná. I na mne.“ Před Oliverovýma očima ztrácel odvahu. Tahal se za rty, krčil rameny a jako správný právník spatřoval pádnost argumentů druhé strany, i když protestoval proti jejich obludnosti. „Poslyšte. Není to neuvážené. Utrpěli velkou ztrátu, Single zajistili služby, ale ty nejsou asi dostatečně spolehlivé, považují Single za zodpovědné, proto hledají kompenzaci. Vzato kolem a kolem jde o běžnou obchodní praxi. Podívejte se na Ameriku. Jste dělník, zlomíte si při bůhvíčem prst a – sto milionů dolarů, prosím. Single zaplatí nebo nezaplatí. Možná zaplatí část. Možná dojde k vyjednávání.“

„Dal vám otec instrukce, abyste vyjednával?“

„To je nemožné. Slyšel jste. Žádná odpověď. Jak můžete vyjednávat se zdí?“ Vstal. „Byl jsem k vám upřímný, Olivere, možná až příliš. Jste nejen právník, jste synem svého otce. Sbohem, ano? Hodně štěstí. Zlomte vaz, jak říkáme.“

Oliver zůstal sedět, ignoroval Conradovu napřaženou ruku. „Tak co se stalo? Přijel sem. Telefonoval. Nikdo neodpovídal. Co jste udělal?“

„Měl další schůzky.“

„Kde bydlel? Byl už večer. Obtěžoval jste se ho zeptat? Kam šel? Dvacet let jste byl jeho právníkem. To jste ho jenom tak vyhodil do noci?“

„Prosím. Podléháte emocím. Jste jeho syn. Ale jste taky právník. Poslouchejte, prosím.“ Oliver poslouchal, ale musel chvíli počkat. A informace, když konečně přišla, byla doprovázena bolestnými těžkými povzdechy. „Já mám také problémy. Obrátila se na mě Švýcarská soudní asociace – jisté úřady – taky policie. Neobviňují mě, ale nejsou uctiví a utahují smyčku.“ Olízl si rty, sevřel je. „Bohužel jsem musel vašeho otce informovat, že tyhle záležitosti jdou za mé profesionální kompetence. Potíže s bankami – fiskální záležitosti – zmrazená konta, snad – o těch se můžeme bavit. Ale mrtví námořníci – nelegální náklady – mrtvý právník, a možná nejeden – to už je příliš. Prosím.“

„Chcete říct, že jste mého otce jako klienta odkopl? Odepsal ho? Pá pá?“

„Nebyl jsem k němu tak tvrdý, Olivere. Vyslechněte mě. Nebyli jsme bez srdce. Frau Marty ho zavezla do banky. Potřeboval tam. Musí zjistit, s jakými kartami má hrát. To byla jeho slova. Nabídl jsem, že mu půjčím peníze. Ne moc, nejsem boháč, ale třeba pár set tisíc franků. Mám přátele, co jsou bohatší. Třeba mu pomohou. Byl špinavý. Ve starém hnědém kabátě, špinavé košili. Máte pravdu. Nebyl to on. Nemůžete radit člověku, v jehož kůži nejste. Co to děláte, prosím?“

Oliver seděl a pohrával si se svým kufríkem. Když byl s výsledkem spokojený, vstal, obešel pomalu stůl a popadl Conrada za svetr a košili se záměrem odtáhnout ho k nejbližší zdi, držet ho na ní přišpendleného za podpaží a položit mu pár otázek. Ale provedení bylo snazší v představách než ve skutečnosti. Jak Tiger vždycky rád říká – nemám instinkty vraha. Tak Conrada pustil a nechal ho, ať se třese a naříká na podlaze. A pro útěchu popadl složku obsahující osmašedesátistránkové vánoční ultimatum od Mirského a vrazil ji do kufříku mezi falešné svazky. Když už byl v tom, prohlédl také zásuvky, ale jediná věc, na kterou mu padl zrak, byl těžký služební revolver, pravděpodobně památka na Conradovy hrdinské dny ve švýcarské armádě. Přešel do předpokoje, kde Frau Marty neustále bušila do klávesnice, a když za sebou zavřel dveře, naklonil se koketně přes její stůl.

„Chtěl jsem vám poděkovat, že jste odvezla mého otce do banky,“ prohlásil.

„Ale není zač.“

„Nezmínil se vám jen tak náhodou, kam se potom chystá, že?“

„To bohužel ne, lituju.“

S kufříkem v ruce se potácel po úzké zahradní pěšině, došel na chodník a pohlédl z kopce. Derek se zařadil za něho. Odpoledne bylo pošmourné. Šli strmou dlážděnou uličkou, širokou tak pro jedno auto. Oliver kráčel dlouhým krokem, hlava se mu točila, podpatky na dlažbě klapaly. Míjel vilky a známé tváře. V zahradě spatřil Carmen na houpačce v bílých svátečních šatečkách a houpal ji Sammy Watmore. Vedle nich sekal Tiger trávu, sledoval ho při tom mrtvý Jeffrey s vlajícími zlatými vlasy. Z podkrovního okna mu mávala nahá Zoja. Doleva odbočovala nějaká ulice. Chvíli běžel a Derek za ním. Dostal se až k široké silnici a spatřil před sebou čekající žluté Audi u krajnice vedle autobusové zastávky. Zadní dveře se otevřely, Derek naskočil za ním. Dívky si říkaly Pat a Mike. Pat byla dnes brunetka. Milce, její spolujezdkyně, měla na hlavě šátek.

„Proč jsi to vypnul, Ollie?“ zeptala se Mike přes rameno, když se rozjeli.

„Nevypnul.“ Mířili z kopce k jezeru a městu.

„Ale ano. Zrovna když ses chystal odejít.“

„Nejspíš jsem do toho prostě šťouchl,“ prohlásil Oliver s pověstnou netečností. „Conrad mi dal nějaký dokument, abych si ho přečetl,“ řekl Derekovi a podal mu kufřík.

„Kdy to udělal?“ nevzdávala se Mike vpředu a sledovala Olivera v zrcátku.

„Udělal co?“

„Dal ti ten dokument.“

„Jen tak mi ho vrazil do ruky,“ prohlásil Oliver, stejně netečně jako předtím. „Nejspíš si nechtěl připustit, že to udělal. Vykopl Tigera.“

„Tu část jsme slyšeli,“ prohlásila Mike.

Vysadili ho u jezera, na začátku Bahnhofstrasse.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Oliver nebyl během jednání v bance zcela duchem přítomný Usmíval se a lhal, usmíval se a podával ruce, seděl, stál a usmíval se a znovu seděl. Čekal ze strany hostitelů náznaky paniky nebo agrese, ale nedočkal se. Rostoucí vztek, který ho provázel schůzkou s Conradem, přešel v omamující apatii. Když ho přesouvali z jedné týkem obložené kanceláře do druhé a staří známí, na které si stěží pamatoval, na něm zkoušeli své divadýlko – Herr X přešel do oddělení půjček, ale moc lituje, Frau doktorka Y je teď oblastní ředitelkou pro Glarus a bude ji moc mrzet, že se s ním nemohla setkat –, vznášel se Oliver ve stavu přerušovaného bezvědomí, během něhož se mu vybavil nemocniční pokoj po operaci slepého střeva. Byl nikdo a nabízel se všem. Byl jako náhradník, který se nenaučil text.

Z bankovní haly vyjel ve výtahu ze saténu a oceli bez ovládacích tlačítek. Přivítal ho muž s vlasy barvy mrkve jménem Herr Albrecht, kterého si nejdříve spletl s ředitelem jedné ze škol, které navštěvoval: „Jsme tak rádi, že vás tady zase vidíme, pane Single, po těch dlouhých letech, a tak brzy po vašem drahém otci,“ prohlásil Herr Albrecht, když si podali ruce. Tak jak se má můj drahý otec? Nebo jste ho taky kopli do zadku jako ten bastard Conrad? zeptal se Oliver. Ale bylo jasné, že tyhle otázky kladl pouze v duchu, protože vzápětí zjistil, že se doprovázený nějakou laskavou matronou přemísťuje po řece modrého koberce k návštěvě Herr doktora Lilienfelda, který si ofotí váš pas kvůli novým nařízením. – „Jak novým?“ – „Velmi novým. Taky už je to dlouho, co jste tady byl naposledy Musíme mít jistotu, že jste tentýž člověk.“ Já také, pomyslel si Oliver.

Herr doktor Lilienfeld požádal Olivera o nový podpisový vzor místo toho kulatějšího, pět let starého. Kdyby ho požádal o vzorek krve, Oliver by mu ho poskytl. Ale když ho ta laskavá matrona vrátila k řediteli Albrechtovi, na židli z růžového dřeva, na které si Oliver hověl před pár minutami, seděl Tiger. Vypadal přesně podle Oliverova očekávání, nemytý a ve svém hnědém kabátu z lásky. Ale byl to Oliver, ne Tiger, koho Herr Albrecht oslovil, zatímco na monitorech na stěně za ním se zotavovaly a kolabovaly světové ceny. A ze stínu vystoupil místo Tigera skřítek s velkýma očima jménem Herr Stümpfli a představil se jako úředník zodpovědný za rozsáhlou rodínu singlovských kont. Všechno je v pořádku, ujistil Herr Stümpfli Olivera. Původní autorizace je stále platná – existuje navždy – a samozřejmě – podlézavé zamrkání – Oliver nepotřebuje žádnou autorizaci, aby si zkontroloval své vlastní osobní konto, které, jak může Herr Albrecht s potěšením konstatovat, je ve skvělém stavu.

„Fajn. Ohromné. Děkuju. Výborně.“

„Avšak je tady jeden malý háček,“ podotkl ředitel Herr Albrecht přes holou hlavu Herr Stümpfliho. „Žádal jste o kopie veškeré korespondence. Skutečně lituji, ale pořízení kopií vám autorizace neumožňuje. Žádná bankovní korespondence nemůže opustit banku v rukou nikoho jiného než pana Singla seniora osobně. Je to výslovně uvedeno v instrukcích a my musíme toto omezení akceptovat.“

„Očekávám, že si budu moct alespoň dělat nějaké poznámky.“

„Přesně tohle vaše očekávání předpokládal váš otec,“ prohlásil vážným hlasem Herr Albrecht.

Takže to mají nařízené, pomyslel si Oliver. Nemusím si dělat starosti. Řeka koberce byla tentokrát oranžová. Herr Stümpfli se jí brodil po Oliverově boku a chřestil klíči jako žalářník.

„Vzal si s sebou otec nějaké dokumenty?“ zeptal se Oliver.

„Váš otec má skvěle vyvinutý instinkt pro bezpečnost. Ale přirozeně bychom mu to dovolili.“

„Přirozeně.“

Místnost připomínala zádušní kapli. Chyběla jen Tigerova mrtvola. Voskové květiny, naleštěný stůl pro drahé pozůstalé. Podnosy s perforovanými výtisky osobních dopisů od drahého zesnulého. Hromádky účetních sjetin ve složkách z imitace kůže stažené bronzovými svorkami. Sešívačka, plastová krabička se špendlíky, sponkami a gumičkami a samolepicí poznámkové Močky. A hromádka bezplatných pohlednic ukazujících engadinského sedláka, jak mává švýcarskou vlajkou z vrcholku nějaké zelené hory, která Oliverovi připomněla Betlém.

„Dáte si kávu, pane Olivere?“ takřka zazpíval Herr Stümpfli.

Herr Stümpfli bydlel v Solothurnu. Byl rozvedený, čehož litoval, ale jeho žena dala před jeho společností přednost samotě, tak co mohl dělat? Měl dceru jménem Alouette, která žila s ním, v současnosti trošku tlustou, ale je jí teprve dvanáct a cvičením zhubne. Bylo pět hodin a banka zavírala, ale Herr Stümpfli měl tu čest zůstat až do osmi, pokud to Oliver bude vyžadovat, neměl nic zvláštního na práci a večerů se dost děsil.

„Nebude Alouette vadit, že se zpozdíte?“

Alouette hraje basketbal, opáčil Herr Stümpfli. V úterý má vždy až do devíti hodin basketbal.

Oliver na přeskáčku psal, četl a pil příliš mnoho kávy. Byl Brockem. Chci holohlavého Bernarda a jeho hanebné společníky. Byl Tigerem, majitelem „satelitních kont“, která byla střídavě připojována kapačkou k mateřskému kontu Single Holdings Offshoye. A znovu byl Oliverem, s věčným oprávněním prověřit všechnu moc vloženou do jeho partnera a otce. Byl holohlavým Bernardem, majitelem lichtenštejnské nadace s názvem Derviš o hodnotě třicet jedna milionů liber šterlinků a holdingu Nebeská modř se sídlem v Antigui. Bernard si myslí, že je neprůstřelný, říká Brock. Bernard je zatraceně přesvědčený, že dokáže chodit po vodě, a když budu mít možnost, pošlu ho pod ni na zbytek jeho hanebného života. Byl holdingem Nebeská modř a tenhle holding nebyla jenom jedna vila, ale bylo jich čtrnáct, každá v majetku jedné vlastnické společnosti s hloupým jménem jako Janus, Plexus nebo Mentor. Bernard je pokladník, řekl mu kdysi Brock, Bernard je největší hlavou Hydry. Byl znovu Brockem, mluvil o méně než dokonalých úřednících, kteří se dali najmout kvůli druhým důchodům. Byl Oliverem, Tigerovým synem, píšícím trpělivě a čitelně pod hloubavým pohledem Herr Stümpfliho. Bylo mu dvanáct let a seděl u zkoušky a dozíral na něho pan Ravilious, ne Herr Stümpfli. Byl Alouettou v Solothurnu, hrál kvůli postavě do devíti hodin basketbal. Na jedné stránce byl v Antigui, na další v Lichtenštejnsku a na Grand Cayman na následující. Zatímco psal, byl ve Španělsku, v Portugalsku, Andoře a na severním Kypru. Byl majitelem řetězce kasin, hotelů, rekreačních vesnic a diskoték. Byl Tigerem, počítal své celkové osobní jmění, aby zjistil, na kolik se ztenčí bez dvou set milionů šterlinků. Odpověď, přímo z Tigerovy hlavy, na sto devatenáct milionů liber. Likvidní konto, četl. Žádné záhlaví, jenom šestimístné číslo a písmena S&S nahoře na stránce. Současný stav sedmnáct milionů liber v různých měnách. V posledních čtrnácti dnech zaznamenány dva debety – jeden v hodnotě pět milionů a třicet liber šterlinků s poznámkou Převod, druhý padesátitisícový datovaný a s poznámkou Na doručitele.

„Nechal si můj otec tuto částku vyplatit v hotovosti?“ V hotovosti, potvrdil Herr Stümpfli. Osobně mu pomáhal ty peníze uložit do jeho tašky.

„V jaké měně?“

„Ve švýcarských francích, dolarech, tureckých lirách,“ odpověděl Herr Stümpfli jako švýcarské mluvící hodinky. Pak hrdě dodal: „Sám jsem mu je donesl.“

„Můžete mi také nějaké přinést?“

Tuto otázku, která překvapila i samotného Olivera, si vynutily dva vnější činitele. Za prvé narazil na své vlastní konto a objevil, že má na něm tři miliony liber. Za druhé měl vztek, že mu Brock zakázal při pobytu v cizině vlastní peníze s urážlivým náznakem, že by mohl prásknout do bot – což byl akt, o němž opakovaně v posledních třech dnech uvažoval.

Herr Stümpfli neměl povoleno nechávat Olivera s dokumenty o samotě. Proto za strašného omlouvání telefonoval nočnímu pokladníkovi a objednal Oliverovým jménem třicet tisíc amerických dolarů ve stovkách, několik tisíc švýcarských franků, a ano, ještě nějaké turecké peníze jako pro mého otce. Objevila se vestálka, vyzbrojená balíčkem bankovek a stvrzenkou. Oliver podepsal stvrzenku a uložil si bankovky do četných kapes svého obleku od Haywarda. Žádný kouzelník by to nedokázal diskrétněji. Na oslavu úspěchu se zmocnil jedné z pohlednic banky s vlajkonošem, načmáral na ni veselý vzkaz pro Sammyho a vsunul ho také do kapsy. Vrátil se k položkám. Než přišel o všechnu kuráž, odbila sedmá hodina.

„Nemám srdce nechávat Alouette čekat,“ svěřil se s plachým úsměvem Herr Stümpflimu. Opatrně vytrhl ty vzácné, rukou psané stránky z poznámkového bloku, Herr Stümpfli vytáhl objemnou obálku a držel ji otevřenou, dokud je do ní Oliver nezasunul. Pak ho Herr Stümpfli eskortoval po hlavním schodišti až k východu.

„Nezmínil se otec, kam se odsud chystá?“

Herr Stümpfli zavrtěl hlavou. „S těmi lirami nejspíš do Turecka.“

Venku v polotmě čekal Derek. „Měníte klobouky,“ oznámil, když kráčeli k zaparkovanému taxíku. „Natovy příkazy. Jste pan a paní Westovi a bydlite v hnízdečku lásky pro obchodní cestující na druhé straně města.“

„Proč?“

„Slídilové.“

„Čí slídilové?“

„Nevíme. Mohli by to být Švýcaři, mohla by to být Hobanova parta, mohli by být z Hydry. Třeba Conrad bublal.“

„Co dělali?“

„Táhli se za Aggií, šťourali v hotelu, očichávali ti spodky. Jsou to příkazy. Držte se při zemi, dál od světla, a prvním letadlem zítra domů.“

„Do Londýna?“

„Gnat vzkazuje, že už je čas. Cos myslel, že udělá? Přiváže tě ke stromu a počká na vlky?“

Oliver seděl vedle Dereka v taxíku a sledoval světla u jezera. V hale odrbaného věžáku, kde to páchlo starou polévkou, se Derek spojil vnitřním telefonem s pokojem 509 a Pat s Mike zatím studovaly nástěnku. Oliver vycítil svou chvíli, vykouzlil z kapsy pohlednici pro Sammyho, místo známky načmáral „na účet pokoje 509“ a vhodil ji do hotelové schránky „Čeká na tebe,“ zabručel Derek a ukázal směrem k výtahu. „Jseš jí milejší než já, kámo.“

Byla to manželská postel ve velmi malé ložnici. Postel byla malá dokonce i pro malé milence, natož pak pro dva vysoké manžele, kteří měli v úmyslu se jeden druhého nedotknout. V pokoji byl bar a televize. U nohou postele se tlačila dvě mrňavá křesílka a v hlavách byla na dva franky fungující zásuvka, která zajišťovala terapeutickou masáž. Vybalila věci jich obou. Ve skříni visel jeho náhradní oblek. A voněla celkem pěkně. Nikdy si ji s žádnou vůní nespojoval, mnohem více s čerstvým vzduchem. Všechno tohle postřehl dříve, než si sedl na pelest postele zády k ní, zatímco stála u umývadla v koupelně a dokončovala poslední úpravy na svém make-upu. Přivezl si s sebou mývala Rocca, podával si ho pod ramenem a stále měl na sobě sako kvůli těm penězům v kapsách.

„Můžu tady s tebou mluvit?“ zeptal se.

„Pokud nejsi paranoik,“ odsekla přes otevřené dveře, zatímco on si diskrétně vytáhl hotovost ze saka, rozepnul košili a začal si bankovky zasouvat za pás.

„Všichni se proti němu spikli. Jenom Jevgenij je na jeho straně. Ani já už za ním nestojím,“ stěžoval si a zastrčil si svazek stovek ke kříži.

„Takže?“

„Něco mu dlužím.“

„Dlužíš mu co?“ Napadlo ho, že si zrovna roztírá rtěnku, protože to znělo podobně jako od Heather. „Olivere, nemůžeme přece někomu dlužit sami sebe.“

„Ty ano,“ prohlásil. Peníze už měl všechny za košilí. Sundal si sako a pustil se do práce s Roccem. „Viděl jsem tě. Jsi jako sestra na pochůzkách. Všichni jsou tví pacienti.“

„To je žvást.“ Ale konec slova nedořekla kvůli tomu, co dělala se rty. „A přestaň na mě vrtět tím zvířetem, protože se tím jenom shazuješ, a to mě sere.“

Naše první manželská hádka, napadlo Olivera, když hladil Rocca po čumáku a dělal na něho obličeje. Vyšla z koupelny. Vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a zamkl je. Vytáhl zpoza opasku peníze a nacpal je za nádržku. Spláchl a otočil kohoutky. Vrátil se do ložnice a sháněl se po čisté košili. Otevřela zásuvku a podala mu jednu úplně novou, která ladila s kravatou, co mu koupila na Heathrow.

„Kdys ji sehnala?“

„Co jiného jsem měla celý den dělat?“

Vzpomněl si na slídily a napadlo ho, že je naštvaná kvůli ním. „Tak kdo tě sledoval?“ zeptal se starostlivě.

„Nevím, Olivere, a ani jsem je neviděla, abych se jich zeptala. Tým je zahlédl. Není mým úkolem chovat se obezřetně.“

„Jo, jasně. Ano. Samozřejmě. Promiň.“ Připadalo mu hloupé vracet se do koupelny, aby si oblékl novou košili. A kromě toho bylo vždycky dobré předvést publiku, že nemáte nic v rukávu, když tam opravdu nic není. Stáhl si starou košili a držel si ji na břiše, než strhl celofán a hmatal nezkušeně po špendlících, které přidržovaly novou košili ke kartonu uvnitř. „Měli by na obalu vytisknout, kolik jich má člověk hledat,“ remcal, když od něho vzala košili a práci dokončila. „Člověk by se mohl propíchnout, když si ji jenom tak beze všeho přetáhne přes hlavu.“

„Má normální manžety,“ poznamenala. „Přesně takové, jaké máš rád.“

„Manžetové knoflíčky se mi moc nezamlouvají,“ vysvětloval.

„To mi nemusíš povídat. Vím.“

Oblékl si košili a obrátil se k ní zády, když si rozepnul kalhoty, aby si ji do nich zasunul. Vždycky si špatně vázal kravatu a pamatoval se, jak na něho Heather naléhala, aby si uvazoval windsorský uzel, trik, který velký kouzelník nikdy nezvládl. Pak ho napadlo, kolik asi potřebovala Heather mužů, aby získala zručnost, a jestli také Naďa uvazovala Tigerovi kravatu nebo Kat a jestli má Tiger v tuhle chvíli vůbec vázanku, nebo jestli se na ní třeba neoběsil nebo ho s ní neuškrtili nebo jestli mu neustřelili hlavu, zatímco si ji vázal, protože Oliverovy myšlenky se odrážely v hlavě jako gumový míč a nemohl dělat naprosto nic jenom se chovat přirozeně a být okouzlující a zmocnit se jednoho z těch letových a železničních jízdních řádů, které zahlédl čouhat z poličky vedle recepce.

Jejich stůl byl v koutku pro milence se zavěšeným kravským zvoncem. Ve zbytku jídelny se při jídle střídali nevýrazní muži v šedivých oblecích. Pat a Mike seděly osaměle u zdi a stovky pohledů osamělých mužů je kradmo svlékaly. Aggie si poručila americké hovězí s hranolky. Mně totéž, prosím. Kdyby si objednala dršt’ky s cibulí, řekl by znovu „Mně totéž“. Drobná rozhodnutí mu unikala. Poručil si půl litru Dole, ale Aggie pila jenom minerálku: S bublinkami, řekla vrchnímu, ale ty se nijak neomezuj, Olivere.

„Je to proto, že jsi ve službě?“ zeptal se.

„Co.“

„Že se držíš zpátky.“

Odpověděla, ale nevnímal co. Jsi krásná, říkaly jeho oči. I v tom mrtvolně bílém světle jsi absurdně, zdravě, zářivě krásná. „Je to trochu těžký úkol,“ postěžoval si.

„Copak?“

„Být celý den jistým člověkem a večer někým úplně jiným. Už si vůbec nejsem jistý, kdo vlastně jsem.“

„Buď sám sebou, Olivere. Aspoň jednou.“

Přetřel si čelo. „Jo, no, už toho vlastně moc nezbylo. Když se mnou skoncovali Tiger a Brock.“

„Olivere, jestli těch řečí nenecháš, asi budu raději jíst sama.“

Nechal to na chvíli být, pak to zkusil znovu, kladl jí otázky, které jako mladý šéf dával ženskému osazenstvu u Single při vánočních srazech: Jaké byly její největší ambice, kde by se ráda viděla za pět let, jestli chtěla dítě nebo kariéru nebo obojí.

„Víš, Olivere, vlastně nemám ani nejmenší zasrané ponětí,“ řekla.

Večeře se dovlekla ke konci, podepsala účet a on ji sledoval: Charmian Westová. Nabídl jí, že zajdou do baru na skleničku před spaním – bylo to na druhé straně recepce. Jenom se mihnout kolem a jsem volný, pomyslel si. Dobrá, souhlasila, dejme si v baru sklenku na dobrou noc. Asi mu byla vděčná za odklad návratu do pokoje.

„Co sakra hledáš?“ zeptala se.

„Tvůj kabát.“ Heather si vždycky brala kabát, když šli ven. Líbilo se jí, když jí ho oblékal a svlékal a v mezidobí ho věšel.

„Proč bych si proboha měla oblékat kabát, abych přešla z pokoje do jídelny a zpátky?“

No jistě. To bylo ode mě pěkně hloupé. U recepce se zeptala Aggie správce, jestli nemá nějaké vzkazy pro Westovy. Žádné nebyly, ale než pokračovali v cestě k baru, měl už Oliver svazek jízdních řádů v kapse a publikum si ničeho nevšimlo. I lásce může člověk uniknout. V baru si poručil brandy, ona další minerálku, a tentokrát, když podepisovala účet, pronesl dvojsmyslný vtip o vydržovaném muži, ale ani se neusmála. Ve výtahu, který měli jen pro sebe, zůstala odtažitá: Nebyla nějaká Katrina. V ložnici, kam vešla před ním, už měla všechno promyšlené. On je větší, takže zůstane v posteli. Jí postačí ta dvě křesla. Ona si vezme peřinu a dva polštáře, Oliver dostane prostěradlo, prošívaný potah a přednost v koupelně. Měl pocit, že v jejích očích zachytil záblesk zklamání, a uvažoval, jestli by přípravy ke spaní nebyly smířlivější, kdyby se mu podařilo držet při zemi, místo aby dal najevo své city.

Svlékl si košili, ale nechal si boty a kalhoty. Pověsil sako do skříně, vytáhl jízdní řády, nacpal si je pod paži, přes rameno si přehodil župan, vytáhl toaletní tašku a se zamumláním, že se vykoupe až ráno, se odšoural do koupelny a zamkl dveře. Posadil se na záchod a studoval jízdní řády. Vylovil zpoza nádržky peníze, dal je do toaletní tašky, pak udělal divadýlko s cákající vodou a čištěním zubů, zatímco dokončoval poslední úpravy svého plánu. Přes dveře slyšel bojovné fanfáry amerického televizního zpravodajství.

„Jestli je to Larry King, tak toho hajzlílta vypni!“ zavolal bodře.

Opláchl si obličej, očistil umývadlo, zaklepal na dveře, uslyšel „Dál“ a vrátil se do ložnice, kde ji našel vězet až po krk v županu s vlasy zabalenými v koupací čepici. Vešla do koupelny, zavřela dveře a zamkla. V televizi ukazovali katastrofy z černé Afriky, zprostředkované dobře udržovanou ženou v ochranné kazajce. Oliver čekal na zvuk tekoucí vody, ale nic neslyšel. Dveře se otevřely a ona bez jediného pohledu na něho popadla kartáč na vlasy a hřeben, vrátila se do koupelny a znovu zamkla. Uslyšel sprchu. Oblékl si košili, hodil toaletní tašku do plátěné kabely, přidal k ní Rocca, ponožky, slipy, pár dalších košil, své problémy a Brearlyho s balony. Pořád slyšel sprchu. Uklidněný si oblékl bundu, popadl tašku a po špičkách se vydal ke dveřím. Když šel kolem postele, zastavil se a na bloček u telefonu pro ni naškrábal vzkaz: Odpusť; musím to udělat. Miluje tě. O. S lepším pocitem pak položil ruku na knoflík dveří, otočil jím a věřil, že pohroma v africké džungli ten zvuk skryje. Dveře povolily. Obrátil se, aby se naposledy rozhlédl po místnosti, a spatřil, jak ho od koupelny pozoruje Aggie bez koupací čepice.

„Zavři ty dveře. Opatrně.“

Zavřel je.

„Kam sis to, do prdele, namířil? Mluv tiše.“

„Do Istanbulu.“

„Letadlem, nebo vlakem? Už sis to rozmyslel?“

„Ještě ne.“ Ve snaze uniknout jejím očím pohlédl na hodinky „Vlak z Curychu jede ve dvacet dva třicet tři a ve Vídni bude kolem osmé ráno. Mohl bych stihnout let Vídeň-Istanbul v deset třicet.“

„A když ne?“

„Dvacet tři nula nula do Paříže a v devět padesát pět z letiště Charlese de Gaulla.“

„A jak si myslíš, že se dostaneš na nádraží?“

„Tramvají nebo pěšky.“

„Proč ne taxíkem?“

„No, třeba taxíkem, když nějaký seženu. To je úplně jedno.“

„Proč nechceš letět z Curychu?“

„Napadlo mě, že vlaky jsou anonymnější. Že poletím odjinud. A navíc bych nemusel čekat do rána.“

„To je perfektní. Derek je naproti přes chodbu a Pat s Mike se nacházejí mezi naším pokojem a výtahem. Na tos nemyslel?“

„Myslel jsem, že budou spát.“

„A podle tebe budou všichni v hotelu šťastní, když tě uvidí, jak se v tuhle noční hodinu plížíš kolem recepce s kufrem v ruce, že?“

„No, přece budou mít na zaplacení účtu pořád ještě tebe, ne?“

„A jak sis představoval, že to zařídíš s prachama?“ a než mohl odpovědět – „Nic mi neříkej. Vybral sis je v bance. A pak sis je schoval v koupelně.“

Oliver se poškrábal na hlavě. „Stejně jdu.“ Ruku měl ještě pořád na klice, stál v celé své rozložitosti a doufal, že vypadá tak odhodlaně, jak se cítí, protože věděl, že kdyby se pokusila ho zadržet – třeba tím, že by zburcovala Dereka a ty holky – musel by jí v tom nějak zabránit. Obrátila se k němu zády, vyklouzla z županu a po okamžiku, kdy tam stála svůdně nahá, se začala oblékat. A Oliverovi svitlo, jako vždy příliš pozdě, že dívka, která navrhne, že stráví zdrženlivě noc na dvou křeslech, by si s sebou z dobrých mravů vzala do koupelny pyžamo nebo noční košili, ale Aggie nic z toho neměla.

„Co to děláš?“ zeptál se a civěl na ni jako idiot.

„Jdu s tebou. Co sis myslel? Vždyť by ses nemusel v bezpečí dostat ani přes tu zasranou cestu.“

„A co Brock?“

„Za Brocka vdaná nejsem. Polož tu tašku na postel a já pořádně zabalím.“

Sledoval ji, jak přidává své věci, ne všechny, aby měli jeden společný kufr. Pozoroval, jak zbytek svých věcí ukládá do druhé tašky, aby „měl Derek všechno připravené, až ji ráno přijde vzbudit“ – to prohlásila šeptem a on si všiml, že jí vůbec nevadí, že Dereka dostane do problémů. Ťapkal bezcílně po tom malém pokoji, zatímco se vrátila do koupelny, a slyšel přes tenkou papírovou stěnu, jak tichým hlasem z telefonu v koupelně objednává taxi a potom volá na recepci, aby jim připravili účet za pokoj, protože musí okamžitě odjet. Vrátila se zpátky a zabručela na něho, ať jde s kufrem za ní a moc přitom nedupe. Otočila knoflíkem, nadzvedla dveře a zcela tiše otevřela, což se mu předtím nepovedlo. Přímo naproti přes chodbu byly dveře s cedulkou Pro zaměstnance. Otevřela je, kývla na něho a on ji následoval po špatných kamenných schodech, které mu připomněly zadní schodiště v Curzon Street. Přihlížel, jak platí na recepci účet, a přitom udělala boky ten podvědomý pohyb, který pozoroval už tehdy v zahradě v Camdenu, přenesla váhu jen na jednu nohu a tu druhou trochu zvedla. Také si uvědomil, že má pořád rozpuštěné vlasy a dokonce i pod těmi strašnými zářivkami si ji dokáže představit, jak jede na koni, škrábe se horskými soutěskami a vypadá jako z reklamy na oblečení do deště, když muškaří na lososy.

„Je tam už ten taxík, Marku?“ zeptala se přes rameno, když podepisovala účet. A Oliver, který pořád ještě snil, se ohlédl vstřícně po Markovi, než si uvědomil, kdo vlastně je.

Mlčky jeli na nádraží. Když se tam dostali, on hlídal kufry a několikrát kontroloval číslo nástupiště, protože je pořád dokola zapomínal, zatímco ona kupovala jízdenky A najednou to byli skutečně oni, manželé Westovi, kteří tlačí společný kufr po nástupišti a hledají svůj spací vůz.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Až do toho večera se Brock spoléhal, že udrží Massinghama u stolu neustálým pohráváním, tím, že se u něho nehlášeně objeví v kteroukoli denní nebo noční hodinu, vypálí několik záhadných otázek a jiné nechá pregnantně nezodpovězené a bude přitom stále přihřívat sliby – ano, pane, vaše imunita je v jednání – ne, pane, nebudeme štvát Williama – a nemohl byste nám mezitím pomoct s tímhle drobným problémem? S čímkoli, jen aby mluvil, řekl Aidenu Bellovi, cokoli, aby v něm všechno fungovalo, až se ta informace objeví.

„Proč mu prostě nevyhovíš a neušetříš si čas?“ oponoval Bell.

Protože se bojí něčeho většího než nás, odpověděl Brock. Protože miluje Williama a ví, kde je skrytá bomba. Protože se řídí heslem „Kam vítr tam plášť“, a takoví jsou nejhorší. Protože nechápu, proč za námi přišel a před čím se skrývá. Nebo proč tihle pragmatičtí Orlovové sáhli ve svém věku k rituální vraždě.

Ale toho večera Brock věděl, že je o krok před Massinghamem, a podle toho měl i náladu, přestože mu stále záhadně scházela odvaha, což ho trápilo i při všech předchozích setkáních: Něco tady pořád nehrálo, cosi scházelo. Vyslechl si Oliverův rozhovor s doktorem Conradem, který ještě to odpoledne digitálně zašifrovali na konzulátu v Curychu. Prošel už velkou část Oliverových poznámek z banky, a ačkoli věděl, že potrvá měsíce, než je analytikové vymačkají do poslední kapky, viděl Oliverovýma očima nezlomný důkaz, pokud o tom někdy vůbec pochyboval, že v Single vypláceli tučné honoráře Hydře a že Porlock byl pokladník i kontrolor peněženky. Pod paží nesl osmašedesátistránkové ultimatum doktora Mirského, které tajně přilétlo do Londýna posledním letem a teď si hovělo v hnědé úřední obálce přelepené páskou Celní služby Jejího Veličenstva. Začal svižně, jak měl naplánováno, a první otázku vypálil, ještě než dosedl.

„Kde jste strávil loňské Vánoce, pane?“ zeptal se a slovem „pane“ zamával jako sekáčkem na maso. „Lyžoval jsem ve Skalnatých horách.“

„S Williamem?“

„Přirozeně.“

„Kde byl Hoban?“

„Co to s ním má společného? Se svou rodinou, řekl bych.“

„S kterou rodinou?“

„S tchány, nejspíš. Nejsem si jistý, jestli má ještě vůbec rodiče. Spíš jsem o něm vždycky uvažoval jako o sirotkovi, víte?“ Massingham odpovídal letargicky, aby vytvořil záměrně opak Brockova spěchu.

„Takže Hoban byl v Istanbulu. S Orlovovými. Hoban byl na Vánoce v Istanbulu. Ano?“

„Podle mě ano. Člověk u Alixe nikdy s určitostí neví. Je taková tichá voda, dá-li se to tak říct. Neprobádaný.“

„Doktor Mirsky byl o Vánocích také v Istanbulu,“ pokračoval Brock.

„To je ale náhoda. Lidí je tam dvakrát víc než v Londýně, musí o sebe zakopávat.“

„Překvapuje vás zjištění, že doktor Mirsky a Alix jsou staří známí z dřívějších dob?“

„Ani ne.“

„Co si myslíte, že tehdy, za dávných dob, bylo podstatou jejich přátelství?“

„No, nebyli to milenci, zlato, jestli narážíte na tohle.“

„Ne. Myslím, že byli svázáni jinými faktory, a od vás chci slyšet, kterými.“

Tohle se mu nelíbí, všiml si Brock a jeho nálada se zvedla. Hraje o čas. Vrhá pohled na obálku na stole. A pak zase jinam. Olizuje si rty. Říká si, kolik toho ten malý bastard ví a kolik mu toho musím říct já?

„Hoban byl ambiciózní sovětský aparátčík,“ připustil po chvilce váhání Massingham. „Mirsky měl tutéž funkci v Polsku. Vedli spolu obchody.“

„Když říkáte aparátčík, o jakém aparátu to vlastně mluvíte?“

Massingham pohrdavě pokrčil rameny „Od každého trochu. Jenom mě tak napadlo, jestli máte k tomuhle vůbec pověření,“ dodal drze.

„Takže výzvědná služba. Pracovali v příslušných tajných službách svých zemí. Jeden u sovětské, druhý u polské.“

„Raději je nazvěme technokraty,“ navrhl Massingham a znovu se pokusil Brocka získat na svou stranu.

„Když jste byl služebně za britské velvyslanectví v Moskvě, nepatřil jste k těm lidem, kteří vedli postranní jednání se sovětskou tajnou službou?“

„Provedli jsme pár sond. Bylo to velmi neoficiální a spíš romantické a hrozně tajné. Hledali jsme společnou půdu. Cíle možných zájmů. Jak bychom mohli jít dál, ruku v ruce. To je všechno, co vám můžu říct, bohužel.“

„Jaké cíle?“

„Terorismus. Tam, kde ho Rusové ještě nefinancovali, samozřejmě.“ Massingham se dobře bavil.

„Zločiny?“

„Kde v nich ještě neměli prsty.“

„Drogy?“

„To není zločin?“

„To mi řekněte vy,“ opáčil Brock a k svému potěšení zjistil, že zasáhl na správném místě, protože Massingham si zakryl ústa prsty a pohled mu zatěkal stranou ke knihovně. „A nepatřil Alix Hoban k těm lidem na sovětské straně, u nichž jste sondovali?“ pokračoval dál.

„Po tom vám ale už opravdu nic není. Budu to muset projednat se svými bývalými zaměstnavateli, bohužel. Je mi skutečně líto. Nic už ze mě nedostanete.“

„Vaši bývalí zaměstnavatelé s vámi nebudou mluvit, ani kdybyste jim zaplatil. Zeptejte se Aidena Bella. Byl Hoban v tom sovětském týmu nebo nebyl?“

„Víte zatraceně dobře, že ano.“

„Jakou měl specializaci?“

„Zločin.“

„Organizovaný zločin?“

„To je oxymóron, brouku. Už svou podstatou je neorganizovaný.“

„A zapletl se se sovětskými zločineckými gangy?“

„On se jimi zabýval.“

„Znamená to, že byl na jejich výplatní listině?“

„Nebuďte tak prudérní. Víte moc dobře, jak se tahle hra hraje. Je to hra na spolupráci mezi pytlákem a hajným. Každý musí něco dostat, protože jinak se nehraje.“

„Byl u toho také Mirsky?“

„Kde?“

„S vámi a Hobanem.“ V tu chvíli Brock udělal nečekanou věc. Neplánoval to, dokonce ho to do té chvíle ani nenapadlo. Uchopil obálku a roztrhl ji. Vytáhl dokument v červené vazbě a hodil ho na bednu. Pak zmačkal obálku a vhodil ji s dokonalou přesností do odpadkového koše na druhém konci podkroví. A ta červená kniha na okamžik doutnala v temné místnosti jako oheň. „Ptal jsem se vás, jestli jste se s doktorem Mirským seznámil během své cesty do Moskvy na konci osmdesátých let,“ připomněl Brock Massinghamovi.

„Párkrát jsme se viděli.“

„Viděli.“

„Jste sprosťák. Mirsky chodil na konference. Já také. Neznamená to v žádném případě, že jsme si v polední pauze hráli na doktory.“

„A Mirsky zastupoval polskou tajnou službu.“

„Když chcete, aby to znělo bombasticky, tak ano.“

„Co dělala polská tajná služba při uzavřených jednáních mezi důstojníky britské a ruské rozvědky?“

„Vedla rozhovory o rozhovorech o spolupráci. Vyjadřovala polský názor. Byli tam taky češi a Maďaři a Bulhaři“ – v tu chvli až žadonil – „všechno tohle jsme podporovali, Nate. Nemělo smysl chodit s tím za satelitními státy, pokud jim nedali Sověti zelenou, chápete? Tak proč všechno nezkrátit a nepřibrat satelity od začátku na palubu?“

„Jak jste se setkal s bratry Orlovovými?“

Massingham výsměšně zařičel nad tou hloupostí. „To ale bylo o pěkných pár let později, vy osle!“

„O šest. Dělal jste poskoka pro Single. Tiger chtěl spojení na Orlovovy, takže jste to zařídil. Jak? Přes Mirského, nebo Hobana?“

Massingham znovu upřel pátravý pohled na červenou knihu na bedně a pak se vrátil k Brockovi.

„Přes Hobana.“

„Byl už tehdy Hoban ženatý se Zojou?“

„Možná ano,“ – nevrle – „kdo dnes ještě věří v manželství? Alix měl spadeno na Jevgenijovy dcery a bylo mu jedno, kterou dostane. Šlo mu prostě o to, aby byl zetěm,“ dodal s nepřirozeným zahihňáním.

„A Hoban seznámil Mirského s bratry?“

„Pravděpodobně.“

„Nenamítal Tiger nic proti zapojení Mirského do obchodu?“

„Proč by měl? Mirsky je po čertech chytrý, byl to prvotřídní polský právník, znal všechny kličky, měl skvělou organizaci. Kdyby hledali bratři další dveře na západ, Mirsky byl člověk, kterého potřebovali. Znal chlapce v přístavech. Byl z Gdaňska, dveřník. Co víc by Jevgenij mohl chtít?“

„Myslíte Hoban, že?“

„Proč? Byla to pořád operace Orlovových.“

„Ale vedl ji Hoban. Když jste se k tomu dostal, šlo o představení Hobana a Mirského. Jevgenij už byl tehdy jenom figurka. Vedli to Hoban, Massingham a Mirsky,“ zakončil Brock a zabodl prst do té červené knihy. „Jste ničema, pane Massinghame. Jste v tom až po uši. Nejenže jste pral peníze. Jste hlavní hráč v nejšpinavější hře téhle planety. Pane.“

V Massinghamových pečlivě upravených rukou zaškubalo. Podruhé za tolik minut si odkašlal. „To není pravda. Jde o naprostý výmysl. Je to věc mezi Tigerem a Jevgenijem, co se týká peněz, a mezi Hobanem a Mirským, pokud jde o dodávky. Celé se to odehrávalo přes osobní dopisy a já jsem je nikdy neviděl. Jen pro Tigera.“

„Dovolíte mi jednu otázku, Randy?“

„Ne, pokud chcete celou tuhle záležitost shodit zcela na mě.“

„Zmínili jste se někdy – řekněme na úplném začátku toho všeho – například když vás Hoban zasvěcoval do chodu – nebo Mirsky – nebo vy je – a ukazovali jste si navzájem svá království – a vy jste si vzal Tigera stranou a udělal totéž – nebo si on vzal stranou vás, na tom nesejde – padlo mezi vámi někdy nahlas, třeba jenom mezi čtyřma očima, slovo drogy?“

Massingham pohrdavě pokrčil rameny, jako by naznačoval, že ta otázka je naprosto zcestná.

„Výbušné hlavice? Jaderné, nebo jiné? Štěpný materiál? Také ne?“

Massingham stále dokola vrtěl hlavou.

„Heroin?“

„Dobrotivý bože, ne!“

„Kokain? Tak jak překonáme tenhle zapeklitý problém se slovníkem, když dovolíte otázku? Jakýpak fíkový list, mám-li být tak vulgární, zakrýval naši hanbu, pane?“

„Už jsem vám to říkal a znovu opakuju. Naším úkolem bylo přenést operace Orlovových z černé strany na bílou. Vlastně jsme se do akce zapojovali až na konci. Ne předtím. Tak zněla dohoda.“

Brock se naklonil velmi blízko k Massinghamovi a skoro jako by žadonil, se zeptal: „Tak co tady vlastně děláme, pane? Když jste tak poctivý, proč máte takový strach?“

„Víte zatraceně dobře, proč. Viděl jste, co udělali. Se mnou provedou totéž.“

„S vámi. Ne s Tigerem. S vámi. Proč s vámi? Co jste udělal a Tiger ne? O čem víte a on ne? Čeho tak špatného v sobě se tak bojíte?“ Žádná odpověď. Brock čekal, ale ani tehdy se žádné nedočkal. Vztek v něm dosáhl vrcholu. Když je Massingham k smrti vystrašený, tak ať je ještě víc. Ať má před očima, jak se mu celý život hroutí. „Chci tu knihu hříchů!“ prohlásil Brock. „Tigerův seznam lidí na vysokých místech. Žádné křivé Poláky v Gdaňsku nebo křivé Němce v Brémách ani křivé Holanďany v Rotterdamu. Chci je, ale zrovna o ně mi nejde. Chci křivé Brity. Ty domácí, mocné a úplatné. Lidi jako jste vy. Čím výš jsou, tím víc je chci. A vy mi řeknete, že Tiger o nich věděl a vy ne. A já povídám, že vám nevěřím ani slovo. Podle mě jste velmi šetřil s pravdou a doufal, že já budu štědrý ve věci vaší imunity. Nebudu. Nemám to v povaze. Už ve vaší věci nepodniknu jediný další krok, dokud nebudu mít ta jména a telefonní čísla.“

V novém záchvatu strachu a zlosti se Massingham osvobodil od Brockova posměšného pohledu. „Tiger je znalec poměrů, ne já! Tiger je obhájcem syčáků, kamarádíček s policií. Kde mu přestalo téct mléko po bradě? V Liverpoolu, mezi imigranty a feťáky. Jak se dostal k prvnímu milionu? Při obchodech s nemovitostmi, když podplácel radní. Ne, nekruťte nade mnou hlavou, Nate! Je to pravda!“

Ale Brock už změnil téma. „Víte, jaká otázka se mi pořád honí hlavou, pane Massinghame? Proč?“

„Proč co?“

„Proč vlastně pan Massingham za mnou přišel? Kdo ho poslal? Kdo tahá za scénou za provázky? A pak se nějaký ptáček sehne ze své větvičky a zacvrliká mi do ucha: To Tiger. Tiger chce vědět, co vím a jak to vím. A od koho. A tak mi sem pošle svého velmi působivého výkonného ředitele, aby vystupoval jako vystrašený britský občan, zatímco on se vesele sluní v nějakém daňovém ráji, kde nehrozí extradice. Jste vedle, pane Massinghame. Protože když nemůžu mít Tigera, budu mít vás!“ Ale Massingham už znovu získal ztracenou rozvahu. Na úzkých rtech se mu rozhostil nevěřícný úsměv. „A pokud vás na mě nenasadil Tiger Single, tak to udělali ti bratři,“ pokračoval Brock a snažil se, aby to znělo triumfálně. „Tihle pseudogruzínští koňští handlíři nikdy neváhali použít jakýkoli podraz, to je jasné.“ Ale úsměv na Massinghamově tváři se jenom rozšířil. „Proč se Mirsky přestěhoval do Istanbulu?“ naléhal Brock a naštvaně praštil do červené knihy, až se posunula na druhou stranu bedny.

„Kvůli zdraví, brouku. Berlínská zeď se hroutila. Nechtěl, aby ho zasáhla nějaká padající cihla.“

„Slyšel jsem, že se mluvilo o tom, že by ho měli soudit.“

„Řekněme, že mu turecké klima svědčilo.“

„Nemáte náhodou podíl v Trans-Finanz Istanbul?“ zeptal se Brock. „Vy nebo nějaká vaše společnost nebo zahraniční společnost s vaším podílem?“

„Není čas na čaj?“ nadhodil Massingham.

„Nemáme,“ odpověděl Brock a touhle výměnou došlo mezi vyšetřujícím a vyslýchaným k jednomu z těch záhadných příměří, po kterých později následuje další, lítější boj. „Víte, chápu, že jste podváděl Tigera, Randy. To mi nečiní žádný problém. Kdybych pracoval pro Tigera já, podváděl bych ho kde by se dalo. Chápu, že jste se dostal do spolku se dvěma hajzly ze světa bývalé sovětské výzvědné služby. Nic z toho mi nevadí. Chápu, že Hoban a Mirsky vmanévrovali Jevgenije, aby vyšachoval Tigera, a vy jste jim pomáhal, abych to řekl kulantně. Ale když tohle selhalo a žádný Ježíšek nebyl – co se sakra stalo potom?“ Je tak blízko. Cítil to! Je to někde tady v téhle místnosti. Za tou bednou. Je to uvnitř Massinghamovy hlavy a chtělo to jít ven – až se to v poslední vteřině obrátilo a zalezlo znovu do bezpečí. „Tak jo, zabavili Svobodný Tallinn,“ připustil Brock, a pokračoval dál ve své mystifikaci. „To byla smůla. Orlovové ztratili pár tun drog a taky pár mužů. To se stává. Ztratila se prestiž. Bylo příliš mnoho takových Svobodných Tallinnů. Někoho bylo třeba potrestat. Musely se vymáhat reparace. Ale kde v tom všem je vaše místo, pane Massinghame? Na čí straně jste kromě té vlastní? A proč kčertu trčíte tady a snášíte všechny mé rány?“

Ale ačkoli tuhle otázku obracel naruby, předkládal ji Massinghamovi na tucet různých způsobů, ačkoli před ním mával tím dokumentem v červených deskách a dával mu číst černé na bílém důkaz jeho ničemnosti a ačkoli Massingham tu neomaleně, tu drze zodpověděl řadu méně naléhavých otázek vzešlých z Oliverovy návštěvy u doktora Conrada a v bance, vrátil se Brock do kanceláře s hlubším pocitem selhání a frustrace než dřív. Zaslíbená země je ještě stále v nedohlednu a nedobytá, řekl trpce Tanbymu a ten prohlásil, že by si měl jít lehnout. Ale Brock nešel. Zavolal Bellovi a všechno spolu probrali. Brnknul několika drbnám na vzdálených místech. Zavolal své ženě a poslouchal vděčně její ztřeštěné názory o tom, co by se mělo dělat se Severním Irskem. Žádný z těch rozhovorů ho ale nepřiblížil k rozluštění Massinghamova kódu. Podřimoval a vytrhl se ze spánku, až když měl telefonní sluchátko u ucha.

„Naléhavý telefonát od Dereka z Curychu, pane,“ slyšel Tanbyho ponurý hlas. „Párek nám frnkl z kurníku. Nenechal žádnou adresu.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Vrcholek kopce byl kouzelným mořem nad smogem. Jako vyhřívající se želvy se na něm vznášely kupole mešit. Minarety jí připomínaly vztyčené terče na střelnici ve Swindonu. Aggie vypnula motor pronajatého fordu a poslouchala utichající hvízdání klimatizace. Někde pod ní ležel Bospor, ale přes smog ho neviděla. Otevřela okno a vpustila dovnitř trochu vzduchu. Z rozpáleného asfaltu se na ni prudce vrhla vlna horka, ačkoli už se schylovalo k večeru. Puch smogu se mísil s vůní vlhké jarní trávy. Vytáhla okno a pokračovala v hlídce. Nahoře se utvořil šedý mrak. Pršelo. Zapnula motor a spustila stěrače. Déšť ustal, mrak změnil barvu na růžovou, borovice kolem potemněly, až jejich šišky připomínaly tlusté mouchy lapené v kružbě jehličí. Znovu spustila okýnko a tentokrát auto naplnila vůně citroníků a jasmínů. Slyšela cikády a kvákání žab nebo ropuch. Spatřila vrány s šedými náprsenkami, pozorně sedící na vedení nad hlavou. Výbuch na obloze ji zvedl ze sedadla. Na nebi se rozprskly jiskry a zamířily do údolí. Teprve potom si uvědomila, že v nedalekém domě pořádají ohňostroj. Jiskry‘ zmizely a šero zhoustlo.

Na sobě měla džínsy a koženou bundu, ve kterých utekla. Zbraň neměla, protože nezkontaktovala Brockovu rodinu. Do hotelu jí nedoručili žádný dárkový balíček, u mřížky vízové sekce jí nepředali žádnou tlustou obálku se slovy „Tady to podepište, paní Westová“. Nikdo na světě, až na Olivera, nevěděl, kde je, a klid tady nahoře na kopci byl jako klid, který padl na její život. Byla neozbrojená, zamilovaná, v ohrožení, a upřeně hleděla z opuštěného tureckého kopce na železná vrata asi sto metrů odtamtud, vsazená do protigranátové zdi. Za tou zdí se nacházela plochá střecha velmi moderní cihlové pevnosti doktora Mirského, ale pro Aggiiny světaznalé oči to bylo jen sídlo dalšího zdrogovaného advokáta, s bouganvileami a reflektory, fontánami a videokamerami, vlčáky a sochami a dvěma statnými muži v černých kalhotách, bílých košilích a černých vestách, kteří se jen tak potloukali po nádvoří. A někde uvnitř téhle pevnosti byl její milenec.

Přijeli sem po bezvýsledné návštěvě ve velmi legálních kancelářích doktora Mirského v centru města. „Pan doktor tu dnes není,“ informovala je krásná dívka za recepcí v barvě lila. „Mohli byste mi tady nechat jméno a zastavit se zítra.“ Jméno nenechali, ale jakmile stáli na chodníku, plácal se Oliver tak dlouho po kapsách, až našel kus papíru s Mirského domácí adresou, kterou si pamatoval z kradmého nahlédnutí do složky, co ji vzal v kanceláři doktora Conrada. Společně pak zastavili nějakého ctihodného džentlmena, který je považoval za Němce a pořád volal „Dahin, dahin,“ zatímco jim ukazoval, kam se mají vydat. Na kopci je nasměrovali další ctihodní džentlmeni, až se zničehonic ocitli na správné soukromé silnici, projeli kolem správné pevnosti a upoutali na sebe pozornost správných psů, bodyguardů a kamer.

Aggie by dala bůhvíco, kdyby mohla jít do domu s Oliverem, ale on si to nepřál. Chce právnický duel mezi čtyřma očima, prohlásil. Přál si, aby zaparkovala o sto metrů dál a čekala. Připomněl jí, že hledají jeho otce, ne jejího. A k čemu bys tam vlastně byla, se zbraní nebo bez ní, kdybys jen seděla jako pecka? Mnohem lepší bude, když počkáš, až vyjdu z domu, a když nevyjdu, hulákej. Vzal svůj život do svých rukou, napadlo ji. Můj taky. Nevěděla, jestli má být vyděšená, hrdá nebo obojí.

Parkovala na opuštěném staveništi vedle růžového náklaďáku s namalovanou láhví od limonády a půl tuctu volkswagenů brouků, všechny byly prázdné. Museli by mít pěkně dobrou špionážní kameru, uvažovala, nebo velmi chytrého bodyguarda, aby ji na tu vzdálenost zahlédli. A koho by vlastně měla zajímat jedna žena v hnědém autíčku bez antén, která v soumraku s někým telefonuje? Ne že by mluvila, to rozhodně ne. Poslouchala Brockovy vzkazy, jeden po druhém. Nat, vytrvalý jako správný merseyský kapitán v bouři, nic nevyčítal, nepanikařil: „Charmian, tady znovu tvůj táta, chtěli bychom, abys nám zavolala, jakmile dostaneš tuhle zprávu, prosím. Charmian, potřebujeme, aby ses nám ozvala, prosím. Charmian, pokud se s námi nemůžeš z nějakého důvodu spojit, pak zavolej strýci. Charmian, vraťte se co nejrychleji oba domů, prosím.“ Strýcem myslel britského konzula.

Zatímco poslouchala, rychlým pohledem zkoumala železná vrata, stromy, keře okolních zahrad a světla pronikající modrošedým smogem. A když přestala poslouchat Brocka, naslouchala svářejícím se hlasům ve svém nitru a snažila se pochopit, čím je povinována jemu a čím Oliverovi a sobě, ačkoli ty poslední dva dluhy byly ve skutečnosti dluhem jediným, protože pokaždé, když pomyslela na Olivera, ocitl se znovu rozesmátý v její náruči, kroutil nevěřícně hlavou, v tom přetopeném spacím voze z něj tekl pot a vypadal naprosto bezstarostně a nadšeně, až měla pocit, že celý svůj život zasvětila tomu, aby ho dostala z vězení, a zradit ho by znamenalo vrátit ho tam zpátky bez možnosti odvolání. Tajná služba měla operační telefonní ústřednu a Aggie nosila její číslo v hlavě. Kompromisník v ní chtěl to číslo vytočit a sdělit, že Oliver a Aggie jsou živí a zdraví a že není důvod k obavám. Její silnější já vědělo, že i ta sebemenší zpráva by znamenala zradu.

Noc sílila, smog se zvedal, reflektory vrhaly na pevnost bílé kužely a světla aut na mostech přes Bospor připomínala náhrdelníky pohybující se na černé vodě. Aggie si uvědomila, že se modlí, a ta modlitba neoslabuje její schopnost pozorovat. Napřímila se. Brána se otevírala, černé vesty se postavily vedle sebe. Vzhůru do kopce směrem k ní se blížila dálková světla. Spatřila, jak se ztratila v dolíku, a zaslechla vzdálenou fanfáru klaksonu. Auto zabočilo do brány, a než se zavřela, rozeznala stříbrný mercedes. Byl s řidičem. Vzadu seděl nějaký rozložitý muž, ale byl příliš daleko a viděla ho příliš krátce, aby poznala Mirského z fotografií, které jí ukázali v Londýně vzdáleném více než milion kilometrů.

Oliver stiskl zvonek a ke svému zmatku uslyšel ženský hlas, což mu připomnělo, že když jste posedlí jednou ženou, všechny další se stávají nevědomky kanálky k ní. Promluvila na něho nejdříve turecky, ale jakmile odpověděl anglicky, spustila euroamericky a řekla, že její manžel je právě mimo dům, ale proč ho nezkusit zastihnout v kanceláři? Na což Oliver odpověděl, že už to v kanceláři zkoušel, ale bez úspěchu, trvalo mu více než hodinu, než našel tenhle dům, je přítelem doktora Conrada, má pro doktora Mirského důvěrné zprávy, jeho šoférovi došel benzin a nemohla by mu alespoň paní Mirská sdělit, kdy by se její manžel mohl vrátit? A napadlo ho, že v jeho hlase, když tohle všechno pronášel, muselo být něco, co na ni zapůsobilo, snad směsice ráznosti a koketování, která zůstala po milování s Aggií, protože její další otázka zněla „Jste Američan, nebo Angličan?“ – a pronesla ji s uvolněným postkoitálním zavrněním.

„Angličan až do morku kosti. Diskvalifikuje mě to?“

„A jste klientem mého muže?“

„Ještě ne, ale rád bych se jím stal, jakmile mě přijme,“ odpověděl srdečně, načež ona na několik sekund přerušila spojení.

„Tak pojďte dál a dejte si citronovou šťávu, než se Adam objeví,“ navrhla.

A brzy už jeden z mužů v černé vestě pootevřel železná vrata, aby mohl projít jeden chodec, a druhý zahulákal turecky na dva vlčáky, aby přestali řvát. A podle výrazů mužů Oliver nejspíš prošel z jiné dimenze, protože se nejdříve rozhlédli zmateně nahoru a dolů po cestě a pak zírali na jeho naleštěné boty. A tak Oliver namířil palcem dolů z kopce, zasmál se a prohlásil: „Řidič jel natankovat,“ a doufal, že i kdyby mu nerozuměli, přesto jim bude stačit, že podal nějaké vysvětlení. Hlavní dveře se otevřely, než k nim došli. Strážil je rohovník v černém obleku. Byl naputovaný, nepřátelský z Oliverovy výšky, a zatímco Olivera šacoval očima, držel paže přikrčené po stranách těla.

„Vítejte,“ prohlásil nakonec a vedl Olivera skrz vnější opevnění do druhého patra, kudy se zase šlo do dvora s osvětleným bazénem a žárovkami nasvíceným dlážděným nádvořím, porostlým rostlinami s trubkovitými květy, a na nádvoří byla na krokvích zavěšená ratanová houpací křesla. V jednom křesle seděla malá dívenka, která vypadala jako Carmen, až dosáhne šesti let, s copy a dvojitou mezerou v místě, kde by měly být přední zuby. Vedle ní se mačkal o dva roky starší Romeo s trnkovýma očima, jehož rysy byly Oliverovy záhadně povědomé. Holčička lžičkou nabírala zmrzlinu ze společného tácku. Na dlažbě se válely náčrtník, nůžky na papír, pastelky a kousky skládacích vojáčků. Proti dětem seděla blondátá dlouhonohá žena ve velmi vysokém stupni těhotenství. A doktor Conrad měl pravdu, byla krásná. Stranou měla položený jeden díl anglického vydání Králíčka Petra od Beatrix Potterové.

„Děti, tohle je pan West z Anglie,“ oznámila s falešným nadšením, když mu podávala ruku. „Seznamte se s Friedi a Paulem. Friedi je naše dcera. Paul je náš kamarád. Právě jsme objevili, že hlávkový salát má uspávací účinky, že, děti? – a já jsem Mirská – Paule, co to znamená?“

Oliver usoudil, že je Švédka a nudí se, a vzpomněl si, jak od pátého měsíce těhotenství Heather flirtovala s každým mužem nad deset let. Friedi, ta šestiletá Carmen, se zakřenila a nabírala lžičkou zmrzlinu, zatímco Paul zíral na Olivera a ten pohled ho nepřestával obviňovat. Ale z jakého zločinu? Proti komu? Kde? Rohovník v černém obleku přinesl limonádu s ledem.

„Ospalost,“ odpověděl konečně Paul po dlouhé pauze, kdy už všichni na otázku zapomněli, a v tu chvíli všechno do sebe zapadlo: Paul, proboha! Zojin Paul! Ten Paul!

„Přijel jste dnes?“ zeptala se paní Mirská.

„Z Vídně.“

„Byl jste tam za obchodem?“

„Dá se říct.“

„Paulův otec také obchoduje ve Vídni,“ řekla, vyslovovala pomalu a jasně, aby děti rozuměly, ale její velké oči spočívaly obdivně na Oliverovi. „Žije v Istanbulu, ale pracuje ve Vídni, že, Paule? Je to velký obchodník. Dnes obchoduje kdekdo. Alix je náš velký přítel, že, Paule? Moc ho obdivujeme. Také obchodujete, pane Weste?“ – malátně si upravila šaty na hrudi.

„Tak nějak.“

„S jakým zbožím, pane Weste?“

„Převážně s financemi.“

„Pan West obchoduje s financemi. A teď, Paule, pověz panu Westovi, jakými jazyky mluvíš – rusky přirozeně, turecky, trochu gruzínsky, anglicky? Ta zmrzlina tě neuspává, Paule?“

Paul, to všudypřítomné dítě na večírcích, pomyslel si Oliver empaticky při tom poznání. Neutěšitelný jako jeho matka. Paul truchlící, rozvedený, tvůj věčný nevlastní syn, jehož úsměvy chceš krást, jehož umouněné oči se rozzáří, kdykoli vejdeš do místnosti, a setrvá u tebe vyčítavě, když je čas sbalit triky a odejít. Paul, ta utrápená, osm let stará vzpomínka pokoušející se znovu si vybavit mlhavé setkání se šíleným monstrem zvaným Poslíček, z časů, kdy dědeček s babičkou žili v zalesněném zámku za Moskvou a měli motorku, na které Posliček jezdíval, a maminka si mě tiskla k prsům a zakrývala mi rukou ucho.

Oliver se náhle na židli rychle sehnul k náčrtníku a nůžkám, sebral je z podlahy, a když viděl, že Paul mlčky přikývl, vytrhl z náčrtníku dvojlist. Rychle ho ohnul a skládal, pak stříhal a trápil se přitom s nůžkami, až vznikl pruh králíčků s čumáčky u ocásků.

„Ale to je fantastické!“ vykřikla paní Mirská, která promluvila jako první. „Máte děti, pane Weste? Jestliže nemáte žádné děti, jak to, že to tak umíte? Jste génius! Paule, Friedi, co řeknete panu Westovi?“

Ale Oliver se mnohem více staral o to, co řekne doktoru Mirskému. A co by řekl Zoji s Hobanem, kdyby sem zavítali, aby si vyzvedli synka. Vyráběl letadélka, a ke všeobecné radosti opravdu létala. Jedno přistálo ve vodě, takže poslali záchranné letadlo, aby je vyzvedlo, potom vytáhli obě hůlkou na souš. Vyrobil ptáčka a Friedi ho odmítla vypustit, protože byl příliš pěkný.

Vyčaroval Friedi z ucha švýcarský pětifrank a chystal se vykouzlit další z Paulových úst, když dvojtónové zahoukání klaksonu auta a veselý Friedin výkřik „Táta!“ oznámily, že se dobrotivý doktor vrátil domů.

Pohyb na dvorku, klapot nohou služebnictva, bouchnutí dveří auta, hrdelní štěkot šťastných psů a uklidňující burácivý pozdrav v polštině, když se životem překypující, nespoutaný černovlasý muž s vlasy vpředu do špičky vřítí na dvorek, strhne si kravatu, sako, boty, pak všechno a s úlevným řevem se chlupatý od hlavy k patě vrhne do bazénu a plave dvě délky pod vodou. Vynoří se jako napůl oholený medvěd, vyrve z rukou toho rohovníka barevný župan, zahalí se do něj, obejme nejprve svou ženu, pak dceru, zavolá „Ahoj, Pauli!“, přátelsky povíská Paulovy vlasy, skloní se ještě jednou ke své ženě a teprve pak se s viditelnou nechutí obrátí k Oliverovi.

„Skutečně moc se omlouvám, že jsem k vám tak vtrhnul,“ prohlásil Oliver tím nejkouzelnějším tónem vyšší třídy „Jsem starý přítel Jevgenije a přináším pozdravy od doktora Conrada.“ Žádná odpověď, ale pronikavý pohled, o celá století starší než Paulův, tlumený kyprými víčky „Rád bych s vámi mluvil o samotě,“ dodal Oliver.

Oliver následoval barevné pozadí a holé kotníky doktora Mirského. Za Oliverem kráčel rohovník v černém obleku. Prošli chodbou, vystoupili po několika schodech a ocitli se v nízké pracovně s malebným výhledem na ztemnělé vrcholky kopců třpytící se neklidnými světly. Rohovník zavřel dveře a opřel se o ně s jednou rukou přitisknutou na srdci.

„Tak jo,“ prohlásil Mirsky. „Co kurva chcete?“ Jeho hlas se nesl na jedné basové lince jako dělostřelecká salva.

„Jsem Oliver, syn Tigera Singla. Jsem mladší společník banky Single & Single na Curzon Street a hledám svého otce.“

Mirsky něco zavrčel v polštině. Rohovník láskyplně položil ruce do Oliverových pažních jamek, prozkoumal je, pak jeho hruď a pás. Obrátil si Olivera čelem k sobě, a místo aby ho políbil nebo srazil do postele jako Zoja, ohmatal mu rozkrok jako Kat a pokračoval s laskáním až ke kotníkům. Vytáhl Oliverovu náprsní tašku a podal ji Mirskému, pak pas na jméno West, potom vytáhl z Oliverových kapes krámy, za které by se styděl i dvanáctiletý školák. Mirsky je uchopil do dlaní, přenesl ke stolu a nasadil si elegantní brýle. Pár tisíc švýcarských franků – zbytek peněz nechal v kufru – nějaké drobné mince, fotografie Carmen sedící na plážovém oslíku, stále nepřečtený výstřižek z týdeníku Abracadabra, nabízejícího „triky nové a nově pojaté“, jeden čerstvě vypraný kapesník, který mu vnutila Aggie. Mirsky držel pas proti světlu.

„Kde jste, do prdele, přišel k tomuhle?“

„Od Massinghama,“ prohlásil Oliver, vzpomněl si na Naďu ve Slavících a na okamžik zatoužil být s ní. „Vy jste jeho přítel?“

„Jsme kolegové.“

„Massingham vás poslal?“

„Ne.“

„Tak britská policie?“

„Přišel jsem sám, abych našel otce.“

Mirsky znovu promluvil v polštině. Rohovník odpověděl. Následoval štěkavý rozhovor, v němž podle všeho probírali Oliverův příchod, a rohovník byl pokárán a poslán z pokoje.

„Představujete nebezpečí pro mou ženu a rodinu, chápete? Tady nemáte co dělat. Rozumíte?“

„Slyším vás.“

„Chci, abyste vypadl z mého domu. Hned. Jestli sem ještě někdy páchnete, tak vám pomáhej Bůh. Sbalte si ten bordel. Nechci ho. Jak jste se sem dostal?“

„Taxíkem.“

„To v Istanbulu řídí taxíky ženské?“

Všimli si jí, pomyslel si Oliver a tohle zjištění na něho zapůsobilo. „Je z půjčovny aut na letišti. Hodinu nám trvalo, než jsme našli tenhle dům. Měla ještě další práci a došel jí benzin.“ Mirsky s odporem sledoval, jak Oliver znovu cpe své krámy do kapes. „Musím ho najít,“ pokračoval, když si zasouval do saka peněženku. „Pokud nevíte, kde je, řekněte mi o někom, kdo to bude vědět. Přerostlo mu to přes hlavu. Musím mu pomoct. Je to můj otec.“

Ze druhé strany dvorku slyšeli veselý hovor paní Mirské a dětí, když je předávala služebné, aby je uložila do postele. Rohovník se vrátil a nejspíš hlásil, že splnil, co dostal nařízeno. Mirsky mu váhavě dal jiný rozkaz. Rohovník něco namítal a Mirsky na něho zařval. Rohovník odešel a vrátil se s džínsy, kostkovanou košilí a sandály Mirsky shodil župan, stál tam nahý, navlékl si kalhoty a košili, vklouzl do sandálů, řekl „Ježíšikriste“ a vydal se před Oliverem a rohovníkem, který průvod uzavíral, zpátky chodbou ke dvorku. U zavřených vrat stál připravený stříbrný mercedes se šoférem za volantem. Mirsky otevřel dveře řidiče, smýkl jím ven a vyštěkl další rozkaz. Rohovník vytáhl zpod levé paže pistoli a podal ji Mirskému, který si ji s nesouhlasným zavrtěním hlavou vrazil pažbou napřed za opasek. Rohovník eskortoval Olivera ke dveřím spolucestujícího, přidržoval ho za paži a usadil ho jemně na sedadlo. Vrata se otevřela. Mirsky vyjel na silnici a zabočil z kopce směrem ke světlům města. Oliver se chtěl ohlédnout po Aggii, ale neodvážil se.

„Jste velký přítel Massinghama?“

„Je to syčák,“ prohlásil Oliver, který cítil, že na polopravdy není čas. „Vysral se na mého otce.“

„No a co? Všichni jsme syčáci. Někteří dokonce nehrají ani šachy“

Mirsky náhle v půli kopce prudce zabrzdil, spustil okénko a čekal. Napravo se klikatila pěšina k hroznu mrkajících antén na hřebeni kopce. Obloha byla posetá hvězdami, černé sedlo horizontu ozařoval jasný měsíc, pod nimi se třpytil Bospor. Mirsky stále čekal, sledoval zrcátka, ale z kopce za nimi žádná Aggie nesjížděla. Mirsky zabručel nadávku, přehodil rychlost, sjel ze silnice na pěšinu, pak prudce zabočil, kodrcal pět set metrů po trávě a krtincích a zastavil na odstavné ploše z dohledu hlavní silnice. Kolem nich se tyčily vysoké kmeny. Oliver si vzpomněl na své tajné místo v Abbots Quay a uvažoval, jestli Mirsky chodí sem.

„Nevím, kde je váš zasraný otec, jasný?“ prohlásil Mirsky a v hlase měl zášť a provinění. „To je pravda. Řeknu vám, co vím, a vy pak vypadnete z mého života, budete se držet dál od mého domu, mé ženy, mých dětí, vrátíte se do zasrané Anglie, je mi jedno, kam půjdete. Mám rodinu. Je pro mě to nejcennější. Vašeho otce jsem měl rád, jasné? Mrzí mě, že je mrtvý, rozumíte? Moc mě to mrzí. Tak táhněte domů, založte novou dynastii a zapomeňte, že jste mě kdy potkal. Jsem vážený právník. Přesně tím chci být. Už žádný syčák, aspoň pokud to nebude nutné.“

„Kdo ho zabil?“

„Třeba to ještě neudělali. Třeba ho zabijou zítra, dnes večer, co na tom záleží? Až ho najdete, bude mrtvý. A pak budete mrtvý taky.“

„Kdo ho chce zabít?“

„Oni všichni. Celá rodina. Jevgenij, Tinatin, Hoban, každý bratranec, strýc, neteř, co já vím, kdo ho oddělá? Jevgenij vyhlásil krevní mstu, válku celému zkurvenému lidstvu bez výjimek. Je to muž z Kavkazu. Všichni musí platit. Tiger, Tigerův syn, pes jeho syna, jeho podělaný kanár.“

„Všechno tohle kvůli Svobodnému Tallinnu?“

„Svobodný Tallinn všechno posral. Až do Vánoc pravda, dělali jsme různé věci. Massingham, já, Hoban – trochu nás unavily chyby všech ostatních, řekli jsme si, že je čas reorganizovat, zlepšit bezpečnost, modernizovat.“

„Zbavit se starců,“ doplnil Oliver. „Převzít podnik.“

„Jistě,“ prohlásil Mirsky bez okolků. „Vyšachovat je ze všeho. To je přece obchod, nic nového. Pokusili jsme se o převrat. Povstání bez krve. Proč ne? Mírovými prostředky. Já jsem mírumilovný člověk. Už toho mám dost za sebou. Všivý a zablešený hošánek ze Lvova, který studuje na dobrého komunistu, ve čtrnácti se naučí šukat ve čtyřech jazycích, magna cum laude v právech, stane se z něho člen veliké strany, operace se pěkně rozběhnou, spousta vlivu, vidí, jakým směrem fouká vítr, stane se trošku zbožným, dá se pokřtít, šampaňské bouchá, vstoupí do Solidarity, ale hříchy nejsou úplně zapomenuté, noví hoši si myslí, že by mě měli vsadit do vězení, a tak odcházím do Turecka. Jsem tady šťastný. Vybuduju si novou praxi, vezmu si bohyni. Nejspíš mě trochu unavuje Svatá Trojice. Třeba jednoho dne přestoupím na islám. Jsem pružný a mírumilovný,“ opakoval zaníceně. „Dnes mírumilovný, je to jediný způsob jak žít; dokud se nějaký zasraný Rus nerozhodne, že rozpoutá třetí světovou.“

„Kde ho dostali?“

„Tam kde ho načapali. Jak to mám vědět? Kde je Jevgenij? Tam kam odvezli mrtvolu. Kde je Alix? Tam kam jel Jevgenij. Kde je Tiger? Tam kam ho vzal Alix.“

„Čí mrtvolu?“

„Michailovu sakra! Čí asi? Jevgenijova bratra Michaila. Máte v hlavě šutry nebo co? Michaila, kterého zabili na Svobodném Tallinnu, proboha. Proč jinak by Jevgenij začínal tuhle válku? Chtěl jenom to tělo. Zaplatil za ně majlant. ‚Dejte mi tělo mého bratra. V ocelové rakvi, se spoustou ledu. Pak vyvraždím celý svět.“‚ Oliver zaznamenal souběžně několik věcí. Že jeho oči vidí negativně místo pozitivně, takže na několik sekund zářil na bílé obloze temný měsíc. Že je pod vodou, zbavený řeči a sluchu. Že se po něm natahuje Aggie, ale on tone. Když znovu jeho smysly začaly fungovat, Mirsky mluvil o Massinghamovi. „Alix říká Randymu o nákladu, Randy to práskne starým zaměstnavatelům, zasrané britské tajné službě. Jeho staří páni to střelí Moskvě. Moskva mobilizuje celé ruské námořnictvo, spustí nový Pearl Harbour, zabijí čtyři chlapy, prohledají loď, tři tuny nejlepšího svinstva jdou zpátky do Oděsy, aby se na nich napakovali celníci. Jevgenij šílí, dá Winserovi ustřelit hlavu. To je pro začátek. A pak se pustí do práce.“

Oliver ze sebe ztuhle soukal slova s pohledem upřeným přes stromy na město. „Co dělal Michail na Svobodném Tallinnu, když byl naložený?“

„Jel s nákladem. Chránil ho. Snažil se pomoct bratrovi. Už jsem vám to říkal. Ztrácelo se jim toho příliš mnoho. Bylo kolem toho mnoho omylů, příliš zmrazených účtů a peněz spláchnutých do hajzlu. Všichni byli naštvaní. Obviňovali se navzájem. Michail chce být v bratrových očích hrdina, tak jde na loď, bere si s sebou kalašnikov. Ruští námořníci přirazí k lodi, Michail jich pár zastřelí, vytvoří dusno. Oni za to odprásknou jeho, takže musejí platit všichni. To je přece logické.“

„Tiger vás přijel navštívit,“ prohlásil Oliver stejným mechanickým tónem.

„Ale hovno.“

„Přijel sem do Istanbulu teprve před pár dny.“

„Možná ano, možná ne. Zavolal mi. Do mé kanceláře. To je všechno, co vím. Nevypadalo to na normální telefon. Nevypadalo to na normálního člověka. Bylo to, jako když měl v ústech cibuli. Nebo třeba pistoli. Hele, mrzí mě to, jo? Je to váš fotr.“

„Co chtěl?“

„Napadl mě. Prohlásil, že jsem se ho pokusil o Vánocích okrást. ‚Okrást vás, o tom nevím,‘ prohlásil jsem. ‚Tehdy jsme měli dojem, že okrádáte vy nás. V každém případě jste vyhrál, tak co na tom sejde?‘ Pak mi povídá, abych odvolal ten šílený požadavek na dvě stě milionů liber. Řekněte to Jevgenijovi, já na to. A Hobanovi. Ten požadavek není z mé hlavy. Řvěte na své klienty, ne na mě, říkám mu. Ti dva společně se rozhodli hrát na vlastní pěst. Pak mi povídá: „Jestli se objeví můj syn Oliver, nemluvte s ním, je to zatracenej blázen. Řekněte mu, aby už dál nepokračoval, aby mě nesledoval. Ať rychle vypadne z Istanbulu a zaleze někam hluboko. Povězte mu, že sranda skončila.“‚

„To nezní jako slova mého otce.“

„Vzkaz je jeho. Mými slovy. A současně je to také můj vzkaz. Jsem právník. Podávám podstatné. Ksakru táhněte odsud. Chcete někam odvézt? Na letiště? Na nádraží? Máte prachy? Vezmu vás na stanoviště taxíků.“ Nastartoval motor.

„Kdo vám řekl, že je Massingham zrádce?“

„Hoban. Alix se vyzná. Pořád má své lidi v Rusku, chlapy ve vládě. Špiony.“ Mirsky se zhasnutými světly povolil ruční brzdu a pomalu vyjel jen ve svitu měsíce s autem na silnici.

„Proč vám Hoban řekl, že Massingham zradil Svobodný Tallinn?“

„Prostě proto. Jsme přátelé. Protože jsme ve zlých časech vedli společné obchody, byli jsme pár špionů, kteří hájili ze všech sil komunismus a bokem si vydělávali dolary.“

„Kde je Zoja?“

„Ta se zbláznila. Nestarejte se o ni, slyšíte? Rusky jsou všechny bláznivé. Alix se musí vrátit do Istanbulu, dát ji do ústavu nebo něco podobného. Alix zanedbává své povinnosti manžela.“ Dojel na úpatí kopce. Rozhlížel se na všechny strany v zrcátkách. Oliver se do nich díval také. Spatřil, že se za nimi vynořil volkswagen, a když Mirsky zastavil, zahlédl v projíždějícím voze Aggii se strnulým výrazem a oběma rukama pevně na volantu. „Jste milý chlap. Doufám, že už nikdy ten váš hnusnej ksicht neuvidím.“ Vytáhl pistoli zpoza opasku. „Chcete tohle?“

„Ne, díky,“ prohlásil Oliver.

Mirsky zaparkoval kousek za kruhovým objezdem. Oliver vystoupil a čekal na obrubníku. Mirsky objel tryskem rondel a zamířil domů, ani jednou se po Oliverovi neohlédl. Po patřičné pauze ho Aggie následovala.

„Michail byl Jevgenijův Sammy,“ řekl Oliver s nevidomým pohledem upřeným před sebe. Zaparkovali blízko vody. Oliver podával hlášení a Aggie poslouchala.

„Kdo je Sammy?“ – to už volala mobilním telefonem Brocka.

„Chlapec, kterého jsem znal. Pomáhal mi kouzlit.“

Elsie Watmorová uslyšela ve spánku zvonek a po zvonku zaslechla hlas svého muže Jacka, jak říká, že Olivera chtějí znovu v bance. A pak to nebyl Jack, ale Sammy v županu na rozsvíceném odpočívadle, kdo oznamoval, že u dveří stojí dva policisté v civilu, někoho museli zavraždit, a jeden z nich je holohlavý. Sammy se poslední dobou zaobíral samou krví. Smrt a pohromy, nemohl se jich nabažit.

„Když jsou v civilu, jak si můžeš být tak jistý, že jsou to policisté?“ zeptala se, zatímco si oblékala župan. „Kolik je vlastně hodin?“

„Mají policejní auto,“ odpověděl Sammy a vydal se za ní ze schodů. „S nápisem POLICIE.“

„Nechci, aby ses tady motal, Sammy. Zůstaň nahoře, bude to lepší.“

„Nezůstanu,“ prohlásil Sammy, což byla další věc, která ji trápila: jeho vzpurnost, jenom pár dní po Oliverově odjezdu. Objevila se s nočním pomočováním a touhou, aby se všichni zabili při katastrofách. Vyhlédla kukátkem ven. Ten bližší měl na hlavě plstěný klobouk. Druhý byl bez pokrývky, holohlavý jako zápasník, a Elsie nikdy předtím neviděla úplně lysého poldu. V záři lucerny na verandě se mu lebka leskla a ona měla dojem, že si ji leští speciálním olejem. Za nimi, těsně vedle Oliverovy kouzelnické dodávky, parkoval jejich bílý rover. Otevřela dveře, ale nechala je zajištěné na řetízek.

„Je čtvrt na dvě ráno,“ prohlásila přes mezeru. „Moc nás to mrzí, paní Watmorová, věřte nám, jste paní Watmorová, že?“

Mluví ten v klobouku, holohlavec přihlíží. Londýnský přízvuk, vzdělaný, ale zase ne tak, jak by si přál. „Co když jsem?“ odpověděla.

„Jsem detektiv seržant Jennings, tohle je konstábl Ames.“ Zamával na ni nějakou plastovou kartou, což mohla klidně být autobusová průkazka. „Jde nám o informace týkající se člověka, s nímž bychom rádi mluvili dříve, než spáchá další přestupek. Myslíme si, že byste nám s naším vyšetřováním mohla pomoct.“

„To je o Oliverovi, mami!“ zaskřehotal Sammy skřípavým šepotem zpod jejího levého ramene a Elsie měla co dělat, aby se k němu neotočila a nenapomenula ho, aby tu svou hloupou pusu zavřel. Odjistila dveře, policisté vstoupili do haly a zavřeli za sebou. To určitě ta jeho bývalá, poslala na něho kvůli výživnému advokáty, napadlo ji. Byl na jednom z těch svých flámů a někoho ztřískal. V duchu viděla Olivera stočeného do klubíčka, tak jak ho našla tehdy na podlaze v jeho pokoji zírajícího do zdi vězení.

Policista si sundal klobouk. Vodnaté oči jako piják. Jako by se za sebe styděl. Ale ten nablýskaný holohlavec se nestyděl za nic. Všiml si knihy hostů a už se nad ní skláněl a listoval stránkami, jako by mu patřily. Násilnická ramena. Do prdele by mu ani slánku nestrčil.

„Jméno West,“ prohlásil holohlavý konstábl, olízl si prst a obrátil další stránku. „Znáte vůbec nějaké Westovy?“

„Myslím, že jsme tady sem tam nějaké měli. Je to dost běžné jméno.“

„Ukaž jí ho!“ přikázal konstábl a dál pokračoval v obracení stránek, zatímco seržant v klobouku vytáhl z náprsní tašky nepromokavou papírovou obálku a obdařil ji fotografií Olivera vypadajícího jako Elvis Presley s nakadeřenými vlasy a odulými víčky z dob, kdy dělal to, před čím teď utíkal. Sammy stál na špičkách, snažil se ji zahlédnout a volal: „Já, já.“

„Křestním jménem Mark,“ řekl seržant. „Mark West. Sto osmdesát tři centimetry, tmavé vlasy.“

Elsie Watmorová se řídila instinktem a také si vzpomněla na Oliverovy upjaté telefonáty, které přicházely jako volání SOS z potápějící se lodi: Jak se máš, Elsie, a jak Sammy? Jsem v pořádku, Elsie, neměj o mě starost, brzy se zase uvidíme. Sammy změnil žadonění na „Ukaž, ukaž,“ a šermoval jí prsty pod nosem.

„To není on,“ prohlásila chraplavě jako při úřední identifikaci, kterou si tak často představovala.

„Není to kdo?“ zeptal se holohlavý konstábl, napřímil se a současně na ni zaútočil. „Kdo to není?“

Pohled měl vodově bledý a prázdný, a ta prázdnota ji děsila: poznání, že kdyby do nich člověk nalil jakékoli množství laskavosti, bude to zbytečné. Mohl by se klidně dívat, jak umírá jeho vlastní matka, a nebylo by to jiné, napadlo ji.

„Neznám toho muže na fotografii, tak to není on, jasné?“ prohlásila a vrátila mu snímek. „Měli byste se stydět takhle budit slušné lidi.“

Sammy už nedokázal dál snášet, že ho vynechali. Vymotal se jí ze sukní, vykročil k policistovi a drze zaútočil na jeho paži.

„Sammy, běž hezky do postele. Myslím to vážně. Zítra máš školu.“

„Ukaž mu ji,“ poručil konstábl, ačkoli rty se mu téměř nepohnuly Konstábl rozkazující seržantovi. Seržant podal fotografii Sammymu a Sammy předvedl divadýlko s tím, jak ji zkoumá, nejprve jedním okem, potom oběma.

„Žádný Mark West tady nebyl,“ pronesl, a než se s dupáním vydal bez jediného ohlédnutí nahoru do postele, vrazil ji muži zpátky do ruky, jako by byla kazová.

„A co třeba Hawthorne?“ vyzvídal holohlavý konstábl, který se znovu vrátil do knihy hostů. „O. Hawthorne. Kdo to je?“

„To je Oliver,“ řekla.

„Jaký?“

„Oliver Hawthorne. Náš nájemník. Je to kouzelník. Dětský Strýček Ollie.“

„Je teď tady?“

„Ne.“

„Kde je?“

„Odjel do Londýna.“

„Proč?“

„Bavit děti. Má tam angažmá. Nějakého starého zákazníka. Něco zvláštního.“

„A co Single?“

„Pořád to vaše ‚a co třeba‘. Vůbec nevím, oč vám jde.“ Zmocnil se jí vztek. Čirý, silný, který nejlépe ovládala. „Nemáte žádné právo. Žádné povolení. Vypadněte!“

Prudce otevřela dveře, držela je a měla pocit, že jí natéká jazyk, přesně tak, jak tomu podle tvrzení jejího otce mělo být, když bude lhát. Holohlavý konstábl přistoupil až k ní a dýchal jí přímo do tváře whisky a zázvor.

„Odjel někdo z vašich nájemníků, nějaký muž, nedávno, ať už služebně nebo na dovolenou, do Švýcarska?“

„O tom nic nevím.“

„Tak proč by někdo vašemu synu Samuelovi posílal pohlednici se švýcarským rolníkem mávajícím vlajkou na vrcholku nějaké hory s textem, že se brzy vrátí domů, a proč je známka na téhle pohlednici placená z účtu pokoje na jméno Mark West?“

„Nevím. Ani tu pohlednici jsem neviděla, že?“ Prázdné oči blíž, výpary whisky silnější a teplejší.

„Jestli mi lžete, madam, o čemž skoro nepochybuju, tak si vy a ten váš velkohubý syn budete přát, abyste se nikdy nenarodili,“ prohlásil konstábl. Pak si nasadil čepici, s úsměvem jí popřál dobrou noc a vykročil s kolegou k autu.

Sammy na ni čekal v posteli.

„Zvládl jsem to, že, mami?“ ujišťoval se.

„Byli vystrašení víc než kdy my, Sammy,“ uklidnila ho a roztřásla se.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Kdysi dávno, v mladickém zápalu, zbil Nat Brock jednoho muže, – až plakal. Neočekávané slzy Brocka rozrušily a zahanbily. Když necelou hodinu po rozhovoru s Aggií vstupoval do Plutovy boudy, vzpomněl si na tenhle incident jako vždycky, když se vrátilo pokušení, a přísahal si, že nezapomene na lekci, kterou dostal. Carter otevřel ocelové dveře a vyčetl z jeho tváře, že se něco děje. Mace, kterého zastihl v chodbě, se přitiskl uctivě ke stěně, aby mohl Brock kolem něho proklouznout. Dole na ulici čekal Tanby ve svém nevýrazném taxíku, s běžícím počítadlem a zapnutou vysílačkou. Bylo deset hodin večer a Massingham seděl v křesle, jedl plastovou vidličkou jídlo z čínské restaurace a sledoval houf hihňajících se televizních reportérů, kteří si navzájem gratulovali ke své vtipnosti. Brock vypojil u dveří televizi ze zásuvky, poručil Massinghamovi, aby vstal, a ten poslechl. Massingham měl v obličeji slabost, která se v posledních dnech zvětšovala s každým výslechem jako skvrna. Brock zamkl dveře a klíč si zasunul do kapsy. Nikdy potom nedokázal vysvětlit, co ho k tomu vedlo.

„Takže si vezměme takovouhle situaci, pane Massinghame,“ prohlásil sladce a s klidem, přesně tak, jak si předsevzal. „Michaila Ivanoviče Orlova zastřelili na Svobodném Tallinnu. Vy jste to věděl, ale nepovažoval jste za nutné nás o tom informovat.“ Pauza, kterou učinil, neměla posloužit Massinghamovi k omluvám, ale byla určená k tomu, aby obvinění co nejvíce zapůsobilo. „Proč vlastně?“ A když nedostal žádnou odpověď, kromě nepřesvědčivého pokrčení rameny: „Mám také informace, že Jevgenij Orlov viní z bratrovy smrti společně vás a Tigera Singla. Máte tutéž informaci?“

„Udělal to Hoban.“

„Co jste říkal?“

„Hoban to na mě shodil.“

„Opravdu? A smím vědět, jak se k vám tahle informace dostala?“

Protahované ticho ukončilo zamumlání: „To je moje věc.“

„Nebylo třeba něco řečeno ve vaší soukromé verzi videozáznamu vraždy Alfreda Winsera? Nějaká vsuvka nebo P.S., které by vás přesvědčily o nebezpečí, v němž se nacházíte?“

„Oznámili mi, že jsem další na seznamu. Michail byl mrtvý, já ho zradil. Já a ti, které miluju, ale obzvlášť William, za to zaplatíme krví,“ prohlásil Massingham vyprahlým hlasem. „Bylo to předem naplánované. Hoban mě podrazil.“

„Dokonce víc. Spolu jste přece podrazili Tigera.“ Žádný odpor, ale také žádné popření.

„Ochotně jste se ujal role v předešlém plánu, kolem loňských Vánoc, když jste chtěli zbavit vašeho zaměstnavatele Singla všech aktiv a vytvořit novou entitu, ovládanou Hobanem, Mirským a vámi. Je to tak, pane Massinghame? Řeknete laskavě ano, prosím?“

„Ano.“

„Děkuju. Za minutu požádám pány Mace a Cartera, aby přišli sem, a obviním vás oficiálně hned z několika trestných činů. Bude k nim patřit bránění průchodu spravedlnosti zatajováním informací a ničením důkazů a spolupráce se známými a neznámými osobami při dovozu zakázaných látek. Pokud se mnou budete teď spolupracovat, půjdu při vašem procesu na lavici svědků a budu žádat zmírnění drakonického rozsudku, který vás čeká. Když se mnou ale spolupracovat nebudete, vylíčím vaši účast v tomto případu tak, abyste dostal za všechny činy nejvyšší sazbu, a posadím vedle vás na lavici obžalovaných Williama jako spoluviníka. Také pod přísahou popřu, že jsem kdy řekl něco z toho, co jste teď slyšel. Co si vyberete, pane Massinghame? Ano, budu spolupracovat, nebo nebudu?“

„Ano.“

„Ano, co?“

„Ano, budu spolupracovat.“

„Kde je Tiger Single?“

„Nevím.“

„Kde je Alix Hoban?“

„Nevím.“

„Že vedle vás posadím na lavici obžalovaných Williama?“

„Ne zatraceně, to neuděláte. Mluvím pravdu.“

„Kdo zradil ruským úřadům Svobodný Tallinn? Velmi pečlivě zvažte odpověď, prosím, protože už nebudete mít další možnost svou historku opravit.“

Zašeptání. „Ten hajzl to na mě shodil.“

„Tím hajzlem je tentokrát kdo?“

„Už jsem vám to říkal, sakra. Hoban.“

„Tohle bych prosil vysvětlit. Dnes večer nevidím věci tak jasně, jak bych měl. Co jste podle vás a Hobana měli získat zadržením Svobodného Tallinnu s pár tunami prvotřídního heroinu ruskými orgány – a to už nemluvím o zabití Michaila?“

„Nevěděl jsem, že na té zatracené lodi je Michail! Hoban mi o tom neřekl. Kdybych věděl, že Michail bude na palubě, nikdy by mě ani ve snu nenapadlo s ním do toho jít!“

„Jít s ním do toho jak?“

„Chtěl poslední kapku. Poslední ukázkové selhání dlouhého řetězce. Hoban to chtěl.“

„Ale vy také.“

„Tak jo, oba jsme to chtěli! On to navrhl, mně se zdál ten nápad logický. Šel jsem do toho s ním. Byl jsem blázen. Uspokojuje vás to? Kdyby zadrželi Svobodný Tallinn, byl by to pádný argument a Hoban by to patřičně podal Jevgenijovi.“

„Jak to myslíte – podal? Mluvte nahlas, prosím. Neslyším dobře.“

„Jako že by ho přesvědčil. Nerozumíte anglicky? Hoban má na Jevgenije silný vliv. Má za ženu Zoju. Je otcem Jevgenijova jediného vnuka. Může si leccos dovolit. Kdyby Svobodný Tallinn nevyplul, Jevgenij už by nekladl odpor, nic by ho nepřimělo změnit názor. Dokonce ani Tiger svými sladkými řečičkami.“

„A pak ještě navíc posadil Hoban na loď Michaila a neřekl vám o tom. Omlouvám se, ale zase už vám slábne hlas.“

„Nevím, jestli ho tam posadil. Michail se rozhodl vstoupit na palubu. Hoban předem věděl, že je náklad prozrazený, ale nebránil mu, aby tam šel.“

„Takže Michaila zabili a místo papírového puče jste měl rázem problémy s pětihvězdičkovou gruzínskou krevní mstou.“

„Byl to podfuk. Já jsem zrádce, takže jsem první terč. Podle toho, jak to Hoban podal Jevgenijovi, mě ke všemu navedl Tiger, takže se veze se mnou.“

„Znovu mi uniká souvislost. Proč jste zrádce? Jak jste se do téhle pozice dostal? Proč Hoban neudal Svobodný Tallinn osobně? Proč neudělal tu špinavou práci sám?“

„Upozornění muselo přijít z Anglie. Kdyby přišlo od Hobana, spadli by do toho jeho staří známí z podnikání a Jevgenij by to zjistil.“

„To byla ta logika, kterou vám předestřel Hoban?“

„Ano! A dávalo to smysl. Kdyby udání přišlo z Anglie, potom mohlo pocházet jedině od Tigera. A kdyby ne, udělal jsem to já na Tigerův rozkaz. Tiger podváděl Jevgenije. Byla to součást spiknutí, které mělo mířit k Tigerovi.“

„Ale mířilo také na vás?“

„Po tomhle zvratu událostí – ano. Kdyby šlo všechno podle Hobana – ano. Ale kdyby bylo po mém – ne.“

Znovu získal hlas a spolu s ním jakési pokrytecké rozhořčení.

„Takže jste s ním do toho šel?“

Žádná odpověď. Brock k němu udělal půl kroku a ten půlkrok stačil.

„Ano. Šel jsem s ním do toho. Ale nevěděl jsem, že Michail je na palubě. Nevěděl jsem, že Hoban všechno shodí na nás. Jak bych mohl?“

Zdálo se, že Brock bloudí někde v myšlenkách.

Přikyvoval, držel se za bradu a zamyšleně souhlasil.

„Takže jste souhlasil, že to prásknete,“ přemítal.

„Ale jak?“ Žádná odpověď. „Nechte mě hádat. Pan Massingham šel za starými známými ze slavné tajné služby.“ Stále bez odpovědi. „Za někým koho znám?

Opakuju: Za někým koho znám?“ Massingham vrtěl hlavou. „Proč ne?“

„Jak jsem sakra měl zjistit, co veze Svobodný Tallinn z Oděsy? Zaslechl jsem to v hospodě? Zvedl jsem telefon a byl to omyl? Za pár okamžiků by mě měli u výslechu.“

„To ano,“ připustil Brock po chvilce uvažování. „Byli by mnohem zvědavější na vás než na Svobodný Tallinn. To by asi nefungovalo, že? Potřeboval jste spojence, který nebude klást zbytečné otázky, žádného přemýšlivého důstojníka tajné služby. Tak za kým jsme to šli, pane Massinghame?“ Brock byl v tu chvíli tak blízko u něho a choval se tak zamyšleně, že ani jeden z mužů nepotřeboval ani nepovažoval za vhodné mluvit jinak než velmi tlumeně. Jeho náhlé zvolání bylo proto tím víc šokující. „Pane Maci! Pane Cartere! Honem sem! Pospěšte si!“ A oni se museli vznášet přímo za dveřmi, protože když je našli zamčené, vyrazili je v domnění, že Brock je v ohrožení, a ještě než Brock dořekl rozkaz, stáli každý po jednom Massinghamově boku. „Pane Massinghame,“ pokračoval Brock. „Přeju si, prosím, abyste mi před těmito dvěma pány sdělil následující: Kterému výkonnému zástupci britského právního systému jste oznámil – ve velké tajnosti – že na palubě sovětské lodi Svobodný Tallinn vyplouvající z Oděsy se nachází ilegální náklad?“

„Porlockovi,“ zašeptal Massingham mezi těžkými nádechy. „Tiger říkal… kdybych někdy potřeboval pomoc policie, že mám jít za Porlockem. Porlock má styky… dokáže zařídit cokoli… Kdybych někoho znásilnil… kdyby Williama přistihli, jak šňupe… kdyby někdo někoho vydíral nebo kdybych potřeboval někoho odstranit z cesty. Ať už by šlo o cokoli, Porlock bude spolupracovat, je to jeho člověk.“

A pak se k ohromení všech rozplakal a svými slzami Brocka obviňoval. Ale Brock neměl čas na výčitky svědomí. Mezi dveřmi se vznášel Tanby s naléhavou zprávou a Aidén Bell byl pro jistotu připraven se skupinkou velmi tvrdých hochů na northoltském letišti.

Přejeli po dlouhém mostě přes vodu a propátrávali za Oliverových protichůdných instrukcí další řadu kopců – „Tady doleva, ne doprava, počkej chvilku, tady vlevo!“ – ale Aggie nic nenamítala, snažila se ze všech sil podpořit jeho intuici, když se předkláněl na sedadle jako velký policejní pes, čenichal, mračil se a pokoušel se vzpomenout. Bylo už po půlnoci a nikde žádní důstojní džentlmeni. Byly tam jenom vesnice, výletní restaurace na kopcích a noční prostopášníci v autech, která se na ně hnala jako útočící stíhačky, a pak zamířila do údolí. Také černé mísy prázdných polí a náhlé chuchvalce mlhy, které je pohltily a potom propustily

„Modré kachle,“ řekl jí. „Jakési muslimské kachličky s kudrnatými kaligrafy a tři pětiny byly bílé.“ Napsal jí několik přibližných adres a potom s Aggií seděli vedle sebe na odstavné ploše, skláněli se nad automapou, pak nad plánem města a hloubali nad místopisným seznamem – nemohlo by to být tady, Olivere? A co tohle, Olivere? A ona sotva dala najevo city, které je navzájem poutaly, až na to, že mu vedla prst po mapě a jednou ho políbila na spánek, který byl vlhký a posetý kapičkami studeného potu. Z telefonní budky svedla dlouhý marný boj ve snaze najít anglicky mluvící operátorku na informacích, aby jim dala adresu a telefonní číslo na Orlova, Jevgenije Ivanoviče nebo Hobana, Alixe, jméno po otci neznám. Ale istanbulští telefonní operátoři museli slavit svátek nebo narozeniny nebo bylo ještě příliš brzy, protože se jí dostalo pouze slibů v lámané angličtině a zdvořilé prosby, ať zavolá znovu ráno.

„Zkus pohled z francouzských oken,“ naléhala, zastavila na vyhlídce a vypnula motor. „Něco, čeho sis všiml, význačný bod. Bylo to na evropské straně. Díval ses na Asii. Cos viděl?“

Byl tak daleko od ní, tak uzavřený Byl to Oliver z prvního setkání v domě v Camdenu, v tom šedivém kabátě, zraněný, s krutým pohledem a bez víry v lidi.

„Sníh,“ prohlásil. „Napadl sníh. Paláce na protějším břehu. Lodě, barevná světla. Byla tam brána,“ upřesnil, jak se mu začaly vybavovat obrazy. „Strážní domek,“ opravil se. „Na dolním konci zahrady. Byla terasovitá a zakončená kamennou zdí s bránou a nad ní byl strážní domek. A na druhé straně úzká ulice. Dlážděná. Procházeli jsme se tam.“

„Kdo?“

„Jevgenij, já a Michail.“ Chvíle ticha za Michaila. „Obešli jsme zahradu. Michail na ni byl moc pyšný. Měl rád velké plochy. „Jako Betlém,‘ opakoval. V tom domku se svítilo. Někdo tam bydlel. Hobanovi lidé. Asi strážní. Michail se o ně nestaral. Mračil se a odplivoval, když je zahlédl v okně.“

„A vzhled?“

„Já jsem je neviděl.“

„Ne lidé, Olivere. Ten domek.“

„Se střílnami.“

„Co má zase tohle znamenat?“ – žertem, doufala, že ho vyburcuje.

„S věžičkami. Kamenné cimbuří.“ Váhavě nakreslil tvar na zamlžené přední sklo. „Se střílnami,“ opakoval.

„A dlážděná ulice,“ dodala.

„Co s ní?“

„Nebyla to třeba nějaká vesnice? Dláždění mi připomíná vesnici. Bylo na druhé straně domku osvětlení, když ses na něj v tom sněhu díval?“

„Semafory,“ připustil a v myšlenkách byl stále někde daleko. „Nalevo od domku. Ta vila je přímo mezi dvěma silnicemi. Dlážděná cesta vede kolem dolního konce, hlavní silnice podél domu a v místě, kde se protínají, jsou semafory. Proč říkal, že mluvil, jako by měl v puse cibuli?“ hloubal, zatímco ona prohledávala mapu. „Proč si myslel, že ho budu hledat? Nejspíš věděl, že půjdu za Naďou.“ Drž se tématu, vybídla ho. Ale on už zase pátral v paměti: „Byly tam dvě silnice. K pobřeží a do kopců. Michail měl rád tu do kopců, protože tam se mohl projet. Byl tam obchod s porcelánem a supermarket. A světelná reklama na pivo.“

„Na jaké?“

„Efes. Turecké. A mešita. Se starým minaretem s anténou. Slyšeli jsme muezzina.“

„A viděli anténu,“ poznamenala a nastartovala. „V noci. Trčela nad zdí obydleného strážního domku a nad dlážděnou ulicí, vesnicí, Bosporem dole a Asií na druhém břehu, a dům měl číslo třicet pět. No tak, Olivere. Potřebuje tvoje oči. Vzpamatuj se, není čas.“

„Ten obchod s porcelánem,“ řekl.

„Co s ním?“

„Jmenoval se Jumbo Jumbo Jumbo. V duchu jsem si ho spojil se třemi slony.“

V další budce našli roztrhaný telefonní seznam a adresu obchodu Jumbo Jumbo Jumbo, ale když se podívali do mapy, ulice neexistovala, a pokud ano, tak ji přejmenovali. Pročesávali úbočí kopce, kličkovali mezi děrami ve vozovce, až najednou Oliver trhl hlavou a rukou ji popadl za rameno. Dojeli na křižovatku. Proti sobě měli dlážděnou ulici. Po levé straně se táhla cihlová zeď. V její polovině se zakusovaly do hvězdné oblohy černé zuby starodávné věžičky. Napravo se vypínala mešita. Dokonce ani anténa na minaretu nescházela, až na to, že Aggii napadlo, že to nejspíš bude hromosvod. Dál v uličce svítily červeně dva semafory. Aggie se vydala směrem k nim jenom se zapnutým bunkrem ve stínu domku se střílnami. Oblouk okna byl temný. U semaforů zabočila doleva do kopce a projela kolem směrovky na Ankaru.

„Zase doleva!“ poručil Oliver. „A teď zastav. Asi po sto metrech následuje vysoká brána a nádvoří. Tam co jsou ty stromy. Dům je pod nimi.“

Zaparkovala opatrně na písčité krajnici, vyhýbala se plechovkám a láhvím. Zhasla světla. Byli teď milenci hledající soukromí. Pod nimi znovu ležel Bospor.

„Půjdu dovnitř sám,“ rozhodl Oliver.

„Jdu taky,“ prohlásila. Měla na klíně kabelku a hrabala se v ní. Vytáhla mobilní telefon a uložila ho pod své sedadlo. „Dej mi ty turecké peníze!“

Podal jí svazek. Vrátila mu polovičku a zbytek zasunula pod sedadlo spolu s pasy na jméno Single. Vytáhla klíček ze zapalování a vysvobodila ho z kroužku a visačky půjčovny. Vystoupila z auta. Udělal totéž. Otevřela kapotu, vytáhla sadu nářadí, vylovila páčidlo a zasunula si je za opasek. Zavřela kapotu a začala s pomocí úzkého paprsku baterky prohledávat zem.

„Mám tady švýcarský armádní nůž, jestli chceš,“ podotkl.

„Mlč, Olivere.“ Shýbla se a pak se napřímila s rezavou plechovkou bez víčka v ruce. Zamkla auto a zvedla klíč i tu rezavou plechovku. „Vidíš tohle? Kdybychom se museli rozdělit nebo nastaly problémy, první, kdo se dostane k vozu, si ho vezme. Žádné čekání.“ Vložila klíč do plechovky a plechovku opřela zevnitř o levé přední kolo. „Sraz tam u toho minaretu. V případě nouze v hale hlavního nádraží, každé dvě hodiny počínaje šestou ráno. Přece tě trénovali, Olivere.“

„Jsem v pořádku. Dobrý.“

„Je možné, že se rozdělíme. Kdokoli se dostane jako první k autu, jakmile to půjde, okamžitě se bude hlásit na horké lince Natovi. Stisknout jedničku a poslat. Nejdříve zapnout, jasné? Sleduješ mě, Olivere? Mám pocit, že mluvím jenom pro sebe. Pojď sem!“ Přiložila mu dlaně k uchu. „Tohle je operační příkaz. Laskavě ho uchovej v hlavě, ať se stane cokoli. Většina lidí, když provedou něco špatného, si myslí, že jsou hrdinové, a přitom jsou naprostí čuráci. Ale ty – ty děláš jenom ty správné věci, a přitom si myslíš, že jseš čurák. To je ta hlavní chyba. Slyšíš mě, Olivere? Běž první, znáš to tady. Marš!“

Šel první a ona za ním. Pěšina byla nezpevněná, plná louží. Zezadu mu cestu osvětlovala baterka. Cítil lišku nebo jezevce a padající rosu. Dotkla se jeho ramene. Zastavil se a obrátil. V té tmě ji neviděl jasně, ale z jejího pohledu vyzařovala starostlivost. Já ji mám v očích taky, napadlo ho. Slyšel sovu, pak kočku, potom taneční hudbu. Vysoko na kopci napravo se objevila okázalá vila se všemi světly rozsvícenými a s řadou zaparkovaných aut na příjezdové cestě. V oknech tančily stíny hýřilů.

„Kdo je to?“ zašeptala.

„Lumpi milionáři.“

Strašně po ní toužil. Přál si, aby mohli nastoupit na starém nádraží v Istanbulu do Orient-Expresu a milovat se celou cestu až do Paříže. Pak si vzpomněl, že Orient-Expres už do Istanbulu nejezdí. Z křoví se vznesla bělokřídlá sova a představy zaplašila. Blížil se k bráně, Aggie těsně za ním. Brána byla umístěná asi patnáct metrů od pěšiny na okraji ostře stoupající asfaltové nájezdové rampy. Na boku stála strážní budka. Na vratech zářila bezpečnostní světla, poutaly je těžké řetězy a nahoře se táhl ostnatý drát. Na každém sloupku zářily na kudrlinkovém maurském pozadí velké bílé číslice 35. Oliver přeběhl přes rampu s Aggií v patách a došel ke druhému, jednoduššímu vstupu pro zaměstnance a dodavatele. Do cesty se jim postavila brána z ocelových plátů, vysoká sto osmdesát centimetrů a osázená bodci pro možné křesťanské mučedníky Za ní ležela zadní část vily, směsice vodovodních trubek, komínů a chrličů. V oknech ani jediné světlo. Aggie prozkoumala zámek baterkou, pak vsunula páčidlo do mezery mezi křídly brány, zapáčila a opatrně je vytáhla. Z malého otvoru vedle zámku vybíhal elektrický drát. Olízla si prst, přiložila ho k drátu a zavrtěla hlavou. Vrazila páčidlo Oliverovi za opasek, postavila se zády ke zdi a ve výši břicha si spojila ruce dlaněmi vzhůru.

„Takhle,“ zašeptala.

Udělal, jak poručila. Šlápla mu do dlaní, ale nezdržela se tam. Cítil krátký tlak, jak se vyšvihla, viděl, jak letí nad těmi bodci ke hvězdám. Když dopadla, uslyšel žuchnutí a zmocnila se ho panika. Jak se dostanu za ní? Jak se vrátí? Branka zavrzala a otevřela se. Proklouzl otvorem. Najednou znal cestu. Vydali se po dlážděném chodníku mezi vilou a zdí. Tady si hrál na honěnou s Jevgenijovými vnučkami. Proti obloze se rýsoval opěrný oblouk; podél stezky se jako dělové hlavně táhly velké roury. Děti je používaly jako nášlapné kameny. Oliver šel první a jednou rukou se přidržoval zdi. Vzpomněl si na prosklenou chodbu Tigerových pokojů a na své belhání v jedné botě. Došli před průčelí vily. V měsíčním světle před nimi ležely klesající terasy zahrady, ploché jako hrací karty. Zeď a strážní domek dole připomínaly hradby z dětské vystřihovánky.

Aggie ho objala a opatrně vytáhla páčidlo. „Počkej tady,“ signalizovala. Neměl na vybranou. Už se plížila kolem průčelí, nahlížela do francouzských oken, poskakovala kočičími skoky, nahlédla, skočila, pak se znovu zarazila, než nakoukla dovnitř. Dala mu znamení, takže se vydal za ní, vědom si své nemotornosti. V měsíční záři mu všechno připadalo jako v černobílém dni. Na první okno si nevzpomínal. Místnost byla holá. Na podlaze ležely rozházené zvadlé květiny: staré růže, karafiáty, orchideje, kousky stříbrné fólie. V jednom rohu stála opřená dvě prkna stlučená do kříže. Všiml si dalšího prkna o něco níž a vzpomněl si na pravoslavný kříž. Uprostřed stál kresličský stůl, ale neviděl žádné štětce ani kelímky. Naznačovala mu, aby si pospíšil.

Přešel ke druhému oknu, spatřil dětskou postýlku a noční stolek s lampičkou, hromady knih a na háčku pověšený malý župan. U třetího se málem hlasitě rozesmál. U zdí stály rozstrkané jednotlivé kusy Jevgenijova březového nábytku. Uprostřed na holých prknech podlahy odpočíval na čestném místě pod pokrývkami jako zahalený shetlandský poník motocykl BMW. Chtěl na tuhle legraci upozornit Aggii, obrátil se a spatřil, že stojí nehybně zády ke zdi s roztaženýma rukama a opakovaně se nahýbá k oknu nejblíže u sebe, k tomu poslednímu. Připlížil se k ní, zůstal na bližší straně téhož okna a nahlédl dovnitř. V houpacím křesle Tinatin seděla Zoja. Měla na sobě dlouhé černé šaty místo županu a černé ruské kozačky. Vlasy měla sepnuté do špinavého chumlu a její obličej připomínal ikonu: byl k smrti vyčerpaný a v očích se jí zračilo šílenství. Zírala z dlouhého francouzského okna pohledem tak ponurým a vzdáleným, že Oliver pochyboval, že vidí ještě něco jiného než přízraky své vlastní mysli.

Na stole vedle ní se třepotal oharek svíčky a na kolenou měla položený samopal. Pravý ukazováček držela na spoušti.

Aggie nejdříve nechápala, co se jí Oliver pokouší sdělit, a on musel pantomimu několikrát opakovat, nejdříve spodem, pak vrchem, až konečně vytáhla zpoza opasku páčidlo, přikrčila se a naznačila mu, aby udělal totéž. Zvedla paže a udělala z nich kolébku a Oliver ji napodobil. Vyhodila páčidlo asi metr a půl do výšky, až přeletělo horním obloukem nad oknem, a on je chytil jednou rukou, vůbec ne tak, jak chtěla ona. Pak se jí řadou posunků snažil sdělit další věci. Poklepal si na hruď a ukázal Zojiným směrem, kývl a zvedl palec na Aggii, aby jí naznačil: Jsme staří kamarádi. Pak dlaněmi znázornil: Vezmeme to velmi, velmi jemně. Ukázal na sebe: Tentokrát to bude mé představení, ne tvoje, dovnitř jdu já, ne ty. Poklepal si rozpačitě na spánek, aby poukázal na Zojino možné duševní rozrušení, pak se pochybovačně zamračil a zavrtěl hlavou zleva doprava, jak zpochybňoval svou vlastní vulgární diagnózu. Uctivě pak zakončil tím, že znázornil objetí: Byl jsem její milenec, je to má starost. Kolik z toho Aggie pochopila, nevěděl, ale z její poddajnosti usoudil, že dost, protože se na něho zamyšleně podívala, pak si políbila konečky prstů a poslala mu vzdušný polibek.

Oliver se zvedl na nohy a věděl, že kdyby byl sám, asi by měl strach a nejspíš se ocitl v koncích, ale díky Aggii viděl věci jasně a nepochyboval, co musí udělat. Věděl, že francouzská okna jsou z neprůstřelného skla, protože Michail mu předváděl, jak jsou těžká, škodolibě ukazoval zpevněné panty, které je musely unést, a zámky, jež je držely. Proto také to jednoduché páčidlo nebylo v žádném případě prvním pomocníkem, ale spíš až tím posledním. Nepochybné bylo, že převzetím páčidla od Aggie na sebe také přenesl úkol, což přesně chtěl. Představa, že Aggie půjde místo něho do bitvy, že Aggii zasáhne kvůli němu salva kulek ze samopalu a že se z ní stane další mrtvola na jeho ničivé cestě, bylo víc, než dokázal snést. Neprůstřelné sklo byla jedna věc. Salva z vysoce výkonného samopalu na vzdálenost necelých dvou metrů věc druhá.

A tak si zasunul páčidlo po Aggiině vzoru za opasek a strnulými úkroky se přemístil doprostřed okna, pak trochu mimo střed, aby Zoja viděla celou jeho tvář v jedné tabulce místo ve dvou. Zabušil na pancéřované sklo, nejdříve jemně, pak rázně. Když zvedla hlavu a zdálo se, že na něho soustředila pohled, nasadil podmanivý úsměv a zavolal dost hlasitě, jak doufal, aby volání proniklo sklem: „Zojo. To jsem já, Oliver. Pusť mě dovnitř!“

Pomalu otevřela oči dokořán, v náhlém záchvatu činorodosti začala jako v předehře zápolit se zbraní v klíně a pak ji na něho namířila. Udeřil dlaněmi do okna a přitiskl tvář tak blízko, jak to šlo, aby se o sklo nezdeformovala.

„Zojo! Pusť mě dovnitř! To jsem já, Oliver, tvůj milenec!“ zavolal, aniž si, což je třeba podotknout, vůbec uvědomoval Aggiinu přítomnost, ale řekl by to i tak. Ale i Aggie si přála, aby to řekl, protože koutkem oka zahlédl, jak přikyvuje na souhlas. Zojina reakce nicméně připomínala chování zvířete, které uslyší zpola zapomenutý zvuk: Matně ho poznávám, ale je to přítel, nebo nepřítel? Vrávoravě vstala – napadlo ho, že už dlouho nejedla – ale stále držela zbraň. Nejdříve nějakou dobu nespustila z Olivera pohled, pak se rozhlédla strnule po místnosti, podle všeho v očekávání útoku zezadu, zatímco její pozornost upoutalo to, co se dělo vpředu. „Otevři mi dveře, Zojo. Potřebuju dovnitř, víš. Je v zámku klíč? Jinak bychom museli jít dopředu a ty bys nás pustila tamtudy. To jsem jenom já, Zojo. Já a jedno děvče. Bude se ti líbit. Nikdo jiný, slibuju. Třeba bys mohla zkusit otočit klíčem. Je to jedno z těch malých mosazných koleček, pokud se pamatuju. Musíš otočit třikrát nebo čtyřikrát.“

Ale Zoja pořád držela zbraň, pomalu namířila hlavní Oliverovi na slabiny a v tom pohybu byla taková letargie, v její tváři takové zoufalství, taková naprostá lhostejnost vůči životu, že bylo jasné, že by klidně spoušť stiskla. A následovala dlouhá pauza, on nehybně stál, Aggie ho pozorovala z boku a Zoja se snažila vyrovnat s tím, že je zase tady, po všech těch letech bůhvíjakého života. Až konečně udělal jeden krok proti namířené zbrani, pak další, až stáli proti sobě, muž a žena, každý na jiné straně skla, a ona ho mohla prozkoumat pohledem a zamyslet se, co v něm vidí. Pravou rukou stále držela zbraň ve výšce, levou natáhla a pokusila se otočit zámkem, ale zápěstí měla tak hubené, že v něm nebyla žádná síla. Nakonec zbraň odložila, upravila si vlasy, aby ho přivítala, oběma rukama ho vpustila dovnitř – a Aggie šla hned za ním a kolem něho, popadla samopal a strčila si ho pod paži.

„Řekněte mi, prosím, kdo je ještě v domě,“ požádala klidně Zoju, jako by se znaly celý život.

Zoja zavrtěla hlavou.

„Nikdo?“

Žádná odpověď.

„Kde je Hoban?“ zeptal se Oliver.

Zavřela odmítavě oči.

Oliver jí vsunul ruce pod lokty a přitáhl si ji k sobě. Uchopil ji za paže a položil si je na ramena, pak ji stiskl v náručí, svíral její studené tělo, hladil po zádech a houpal, zatímco Aggie zvedla samopal, když se předtím přesvědčila, že je nabitý, držela si ho před tělem a vydala se do haly na výzvědy. Ještě dlouho poté, co Aggie odešla, držel Oliver Zoju v náručí, čekal, až roztaje, změkne, zahřeje se, přestane mu pěstmi svírat klopy bundy, zvedne hlavu a najde jeho tvář. Cítil její tlukoucí srdce a třesoucí se záda, pak se jí nadzvedla žebra, jak začala přerývaně plakat, z hrudi se jí vlna za vlnou valil zármutek. Její vyhublost ho šokovala, ale uvědomil si, že pro ni to není nic nového. Tváře měla vpadlé, a když jí zvedl bradu a přitiskl obličej k jejímu spánku, cítil, jak jí kůže klouže na kostech jako staré ženě.

„Jak se má Paul?“ zeptal se v naději, že když ji přesvědčí, aby mluvila o synovi, otevře tím dveře i jiným věcem.

„Paul je Paul.“

„Kde je?“

„Paul má přátele,“ vysvětlila, jako by ho tenhle rys nějak odlišoval od ostatních dětí. „Budou ho chránit. Dají mu najíst. Nechají ho vyspat. Pro Paula nebudou žádné pohřby. Chceš vidět tělo?“

„Čí tělo?“

„Možná už je pryč.“

„Čí tělo, Zojo? Mého otce? Zabili ho?“

„Pojď, ukážu ti.“

Přední pokoje vily byly propojené dveřmi. Oběma rukama uchopila jeho paži, vedla ho kolem nábytku Kateřiny Veliké a zakryté motorky přes Paulův prázdný pokoj do místnosti, kde byla podlaha posetá květinami, s kresličským stolem uprostřed a s pravoslav ným křížem stlučeným z fošen.

„Je to naše tradice,“ prohlásila a postavila se vedle stolu.

„Co?“

„Nejdříve ho uložíme do otevřené rakve. Připraví ho vesničané. Tady žádné vesničany nemáme, takže ho vypravíme sami. Je těžké obléct tělo s tolika otvory po kulkách. Také tvář byla zasažená. Ale nakonec jsme to dokázali.“

„Čí tvář?“

„K tělu položíme oblíbené předměty. Jeho klobouk. Hodinky Opasek. Pistole. Ale také mu steleme postel nahoře. Chystáme mu místo u stolu. Jíme za něho u svíčky Když se s ním přijdou rozloučit sousedé, přivítáme je a připijeme si na něho. Ale žádné sousedy nemáme. Jsme exulanti. Z tradice necháváme otevřené okno, aby mohla duše vyletět jako pták. Možná to jeho duše také udělala, ale bylo velmi horké počasí. Když mrtvola opouští dům, hodinové ručičky se třikrát otočí proti směru, stůl se převrhne, všechny květiny se odstraní a rakví se třikrát udeří do dveří, než se vydá na cestu.“

„Michailovo tělo,“ poznamenal Oliver a ona to potvrdila řadou dlouhých zlověstných přikývnutí.

„Možná bychom to měli udělat,“ navrhl a zakryl úlevu rozhodným úsměvem.

„Cože?“

„Obrátit stůl vzhůru nohama.“

„To nešlo. Když odešli, neměla jsem sílu.“

„Spolu jsme dost silní. Pojď. Udělám to. Já ho převrátím.“

„Vzpomínám si, že jsi velmi laskavý,“ řekla a obdivně se usmála, když popadl nohy stolu, nadzvedl je a obrátil ho deskou na podlahu.

„Možná bychom měli uklidit taky ty květiny. Kde je smeták? Potřebujeme smeták a lopatku, to bude nejlepší. Kde máte věci na úklid?“ Kuchyně mu vždy připomínaly Slavíky – vysoké a s krokvemi a s vůní chladného kamene. „Ukaž mi kde!“ požádal.

Jako Nadá otevřela několik skříněk, než našla, co hledala. Jako Naďa bručela něco o nepřítomném služebnictvu. Vrátili se do předního pokoje. Bezmyšlenkovitě smetala kytky a on držel lopatku. Pak od ní vzal smeták, opřel ho o zeď a vzal ji do náruče, protože znovu propukla v pláč, a tentokrát měl Oliver dojem, že ji jejich povídání vzkřísilo a slzy jsou očistné. A on vložil všechno do toho konejšení – všechny své city, empatii a sílu vůle soustředil na ni. Musel sebrat veškeré síly, aby nemyslel na nic jen na to jak ji něžně vyvést z její strnulosti zpátky do života: protože jinak by ji musel odstrčit, ponechat jejím slzám a křečím a hnát se zpátky do druhé kuchyňské skříňky zleva, kde ležela mezi plesnivými holínkami, gumáky a starými čísly ruských novin prázdná hnědá taška ladící s kabátem příruční kufřík, jak říkala Naďa – s drzou jmenovkou Tommy Smart, psanou Tigerovou rukou.

„Mého otce zradil čas,“ prohlásila Zoja a vyvinula se z jeho objetí. „A také Hoban.“

„Jak k tomu došlo?“

„Hoban nikoho nemiluje, a proto nikoho nezradí. Když zrazuje, je věrný sám sobě.“

„Koho kromě tebe ještě zradil?“

„Zradil Boha. Až se vrátí, zabiju ho. Bude to nutné.“

„Jak zradil Boha?“

„To je jedno. Ať se to nikdo nedozví. Paul má moc rád fotbal.“

„Michail měl fotbal taky rád,“ podotkl Oliver a vzpomněl si, jak kopali na trávníku a Michail se zbraní v holince skákal po míči. „Jak zradil Hoban Boha?“

„Na tom nesejde.“

„Ale ty ho chceš za to zabít.“

„Zradil Boha při fotbale. Byla jsem při tom. Nemám fotbal ráda.“

„Ale šla jsi tam.“

„Paul a Michail měli jít na fotbal, bylo to zařízené. Hoban dostal lístky. Koupil jich příliš mnoho.“

„Tady v Istanbulu?“

„Bylo to v noci. Na stadionu Manii svítil úplněk.“ Pohled jí zalétl k oknu. Znovu se zachvěla a on ji k sobě přitáhl. „Hoban dostal čtyři lístky, proto nastal problém. Michail neměl Hobana rád. Nepřál si, aby Hoban šel. Ale kdybych šla i já, Michail by neodolal, protože mě miloval. Tohle Hoban věděl. Nikdy jsem na fotbale nebyla. Bála jsem se. Na stadion Manii se vejde třicet pět tisíc lidí. Člověk je nemůže všechny znát. V polovině byla přestávka. V poločase týmy odešly a radily se. My jsme také diskutovali. Měli jsme chleba a klobásy. I vodku pro Michaila. Jevgenij nedovolil Michailovi příliš mnoho vodky, ale Hoban přinesl celou láhev Byla jsem na okraji skupinky. Vedle mě stál Paul a pak Michail. Vedle Michaila Hoban. Světla byla příliš ostrá. Nelíbila se mi.“

„A diskutovali jste,“ podotkl Oliver měkce, aby ji navedl.

„S Paulem jsme si povídali o fotbale. Vysvětloval mi různé fígle. Byl šťastný. Stává se zřídka, že jeho otec s matkou navštíví takovou akci společně. Bavili jsme se taky o Svobodném Tallinnu. Hoban navrhl, aby si Michail udělal na Svobodném Tallinnu projížďku. Pokoušel ho jako ďábel. Bude to prý krásná cesta. Z Oděsy přes Bospor je to nádhera. Michail bude šťastný. Jevgenijovi jsme to neměli prozradit. Měl to být dárek, abychom ho překvapili.“

„A Michail souhlasil, že pojede?“

„Hoban s ním jednal velmi mazaně. Ďáblové jsou vždycky mazaní. Nasadil Michailovi tu myšlenku do hlavy, podporoval ji, ale při rozhovoru ho přesvědčil, že pochází z jeho hlavy. Pogratuloval Michailovi k tak dobrému nápadu. Obrátil se na mě. Michail dostal skutečně skvělý nápad. Poplaví se na Svobodném Tallinnu. Hoban je špatný. To je normální. Tu noc byl horší než jindy“

„Řekla jsi to Jevgenijovi nebo Tinatin?“

„Hoban je Paulův otec.“

Vrátili se do obývacího pokoje a tam zjistili, že Aggie někdy při výcviku musela absolvovat pečovatelský kurs, protože z bujonových kostek udělala vývar, rozmíchala v něm dvě vejce a teď seděla vedle Zoji, krmila ji polévkou, měřila jí tlak, hladila zápěstí a natírala jí tvář kolínskou z koupelny. A Oliverovi se nutně musela vybavit Heather v případech, kdy měl jednu ze svých náhlých horeček a třesů, ale zatímco Heather nad ním měla pokaždé, když mu pomáhala, jakýsi pocit moci, Aggie prostě vypadala, že se cítí zodpovědná za celý vesmír, což Olivera potěšilo, ale i zneklidnilo, protože až doposud předpokládal, že je v tomhle ohledu jediný. Popadl Tigerův kufřík, ale nic v něm neobjevil, až na to, že ať už Tiger je nebo není kdekoli, určitě se dlouho nepřevlékl. Aggie vytáhla ze samopalu náboje, postavila ho do kouta a přinesla nové svíčky, protože podobně jako Oliver měla instinkt pro zachování atmosféry a nechtěla ostrostí elektrického světla Zoju vyplašit.

„Kdo jste?“ zeptala se jí Zoja.

„Já? Mě si teď Oliver k sobě tiskne,“ odpověděla s veselým smíchem.

„Co to, prosím vás, znamená?“

„Miluju ji,“ vysvětlil Oliver a přihlížel, jak přes ni přehodila Aggie deku, natřásla polštáře, které přinesla seshora, a natřela jí znovu čelo kolínskou. „Kde je můj otec?“

Následovalo dlouhé ticho, během něhož si Zoja podle všeho uspořádávala myšlenky Najednou se k Oliverovu ohromení zasmála. „Bylo to absurdní,“ odpověděla a pobaveně zavrtěla hlavou.

„Proč?“

„Přivezli nám Michaila. Z Oděsy. Nejdříve ho odvezli do Oděsy. Potom jim dal Jevgenij peníze, a tak ho dopravili do Istanbulu. Rakev byla z oceli. Vypadala jako bomba. Koupili jsme led. Jevgenij udělal kříž. Byl šílený. Položili jsme ho na stůl a do rakve dali led.“

„Byl můj otec už tady?“

„Nebyl.“

„Ale přišel sem.“

Znovu se zasmála. „Bylo to jako na divadle. K smíchu. Zazvonil zvonek. Služebnictvo tady nebylo. Hoban otevřel dveře, myslel, že je to další led. Nebyl to led, byl to pan Tiger Single v kabátu. Hobana to velmi potěšilo. Přivedl ho do pokoje a řekl Jevgenijovi: ‚Podívej se. Jeden soused přece jenom přišel. Pan Tiger Single by rád projevil úctu muži, kterého zavraždil.‘ Jevgenij měl hlavu příliš těžkou. Nedokázal ji zvednout. Hoban musel tvého otce dostat až k němu, aby uvěřil.“

„Jak? Jak dostat?“

Dala si paži za záda, jak nejvýš to šlo. Pak zvedla bradu a zašklebila se jakoby bolestí. „Takhle,“ prohlásila.

„A pak?“

„Pak se Hoban zeptal: ‚Mám ho vzít do zahrady a zastřelit?“‚

„Kde byl Paul?“ zeptal se Oliver, kterého popadla nepatřičná úzkost o dítě.

„Díkybohu u Mirských. Když přivezli Michailovo tělo, poslala jsem ho k Mirským.“

„Takže odvedli mého otce do zahrady.“

„Ne. Jevgenij prohlásil ne, nezabíjejte ho. Když je přítomna smrt, je přítomen také Bůh. A tak ho jenom spoutali.“

„Kdo?“

„Hoban má své lidi. Rusy z Ruska, Rusy z Turecka. Zlé lidi. Neznám jejich jména. Někdy je Jevgenij pošle pryč, ale pak zapomene nebo ho to mrzí.“

„A když ho spoutali? Co s ním provedli?“

„Přinutili ho, aby se podíval na Michaila na stole. Ukázali mu otvory po kulkách. Nechtěl se dívat. Přinutili ho. Potom mu přidělili stráž a zavřeli do pokoje.“

„V podkroví je nějaké lůžko,“ prohlásila Aggie. „Úplně promočené.“

„Krví?“

Zavrtěla hlavou a nakrčila nos.

„Jak dlouho ho v té místnosti drželi?“ zeptal se Oliver Zoji.

„Snad jednu noc, snad déle. Snad šest, nevím. Hoban je jako Macbeth. Zavraždil spánek.“

„Kde je teď?“ – myslel svého otce.

„Hoban celou dobu prohlašoval: ‚Zabiju ho, dovol mi ho zabít, je to zrádce.‘ Ale Jevgenij neměl žádnou vůli. Zůstala z něho troska. ‚Raději ho vezmeme s sebou. Promluvím s ním.‘ Přivedli ho dolů. Někdo ho ztloukl, nejspíš Hoban. Ovázala jsem ho. Byl tak malý. Jevgenij na něho promluvil, vyznamenal ho tím. Vezmeme tě na výlet, máme zamluvené letadlo, musíme pohřbít Michaila, jeho tělo se rozkládá, nesmíš klást odpor, jsi náš vězeň, musíš s námi jít jako muž, jinak tě Hoban zastřelí nebo vyhodí z letadla. Neslyšela jsem to. Sdělil mi to Hoban. Třeba je to lež.“

„Kam letělo to letadlo?“

„Do Senaki v Gruzii. Je to tajemství. Pohřbili ho v Betlémě. Zařídil to Temur z Tbilisi. Šlo o dvojí pohřeb. Když Hoban zabil Michaila, zabije i Jevgenije. To je přirozené.“

„Myslel jsem, že Jevgenij není v Gruzii vítaným hostem.“

„Je to prekérní. Když je zticha, nekonkuruje mafiím, tolerují ho. Když posílá dost peněz, tolerují ho. Poslední dobou nemohl těch peněz poslat příliš mnoho. Proto je to prekérní.“ Zhluboka vzdychla, na chvíli zavřela oči a pak je pomalu otevřela. „Brzy zemře Jevgenij a Hoban bude vládnout všemu. Ale nebude spokojený. Dokud zůstane na zemi jediný nevinný člověk, nezíská klid.“ Překrásně se usmála. „Takže si dávej pozor, Olivere. Jsi ten poslední nevinný.“

V odpověď na tohle uvolnění atmosféry Oliver vstal, zašklebil se, protáhl, poškrábal se na hlavě, zamával pažemi, prohnul záda a dělal prostě všechny pohyby, které dělával, když dlouho seděl v jedné poloze nebo myslel na tolik věcí najednou, že motor jeho těla potřeboval odpustit trochu páry Položil nedbale pár otázek, jako například jaké je Temurovo příjmení a který den přesně odlétli, nevzpomíná si? A zatímco jen tak bloumal a snažil se zapamatovat odpovědi, neodolal, aby se nezatoulal k BMW ve vedlejší místnosti, kde zvedl pokrývku a usmál se zářícím tvarům – a současně si všiml přes spojovací dveře, že Aggie s nepolevující starostlivostí využila jeho nepřítomnosti, aby do pacientky dostala ještě trochu polévky.

Když jí takhle unikl z dohledu, přistoupil mrštně k francouzskému oknu, uchopil mosaznou kličku a otáčel jí co nejtišeji, až bylo otevřené. Pak do něho trochu strčil a zjistil, že se podobně jako okno v přijímacím pokoji otevírá směrem do zahrady. A v tu chvíli ho zasáhl téměř nesnesitelný pocit viny, který mu velel, aby se vrátil do přijímacího pokoje, buď aby se vyzpovídal, nebo vyzval Aggii, aby šla s ním. Ale nemohl udělat ani jedno z toho, protože kdyby to udělal, už by ji nemohl chránit, což vzhledem k nebezpečnosti svých záměrů považoval za svou povinnost. A proto tajně jako dítě, které jde za školu, znovu pohlédl spojovacími dveřmi, a když se ujistil, že Zoja s Aggií jsou ponořené do rozhovoru, otevřel francouzské okno, stáhl pokrývku z motocyklu, sundal ho ze stojanu, nasedl, otočil klíčkem v zapalování, stiskl startér a s burácením, které jakoby vycházelo až z útrob jeho podstaty, vyrazil do hvězdné noci a přes Most dobyvatelů k Betlému.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Oliver miloval motorky od té doby, co je Tiger přiřkl nižším třídám. Ve snu na nich ujížděl, dával jim křídla a jiné kouzelné schopnosti; do vesnice vedle Slavíků jezdíval za syny farmářů a vychutnával opojení z rychlosti; během dospívání snil o dívkách s holýma nohama, které za ním jezdí na tandemu. Ale ačkoli jízda do Ankary byla podle mnoha z jeho nejexotičtějších představ – třpytivý měsíc, noční obloha, prázdná klikatá silnice do neznáma – kazily ji nástrahy tam vpředu i ty, co zůstaly za ním.

Zastavil se u volkswagenu, jen aby si vyzvedl peníze z kufru, napsal krátký vzkaz a připevnil ho na stěrač: Promiň, nechtěl jsem tě do toho zatahovat, Oliver. Teď mu ten text připadal nepatřičný a toužebně si přál jí cestou zatelefonovat nebo se vrátit a vysvětlit vše obšírněji. Jejich šaty, její mobil, pasy na jméno Single i zbytek peněz zůstaly nedotčené. Zvolil si cestu do Ankary, protože si všiml směrovky, a napadlo ho, že Brock nejdříve ze všeho, až se to provalí, dá hlídat lety z Istanbulu. Ale to neznamenalo, že Ankara je bezpečná nebo že tam může klidně nasednout na letadlo do Tbilisi. Pan West neměl gruzínské vízum a Oliver tušil, že je bude potřebovat. Ale všechny tyhle starosti nic neznamenaly při představě Tigera, jak ho před sebou žene Alix Hoban – domláceného Tigera, přinuceného dívat se na Michailovo rozbité tělo, Tigera pomočeného hrůzou, když čekal, až ho odvezou do Betléma a zastřelí. Byl tak malý, řekla Zoja.

Nejdříve se držel na dálnici, neměl na vybranou. Jel rychle, ale díry ve vozovce představovaly trvalé nebezpečí. Na obou stranách se tyčily černé kopce, korunované vysoko položenými městy jako osvětlenými vrtnými satelitními věžemi. Pohltil ho tunel. Projel jím, a když vyjel, spatřil horizontální modrý paprsek s bílými světly a čísly vyskakujícími proti němu ve výšce hlavy Byla to mýtní uzávěra. Nějakým zázrakem se mu podařilo stroj ubrzdit, hodil po ohromeném muži v okýnku padesát milionů lir a hnal se dál. Dvakrát, možná i víckrát ho zastavili na policejních zátarasech muži ve žlutých nepromokavých pláštích se stříbrnými pásy na hrudi. Vyzbrojení baterkami pátrali v jeho tváři a pase po známkách kurdství nebo jiné podobné vady. Jednou, když nedával pozor, zajel do velké díry na silnici a málem spadl z motorky. Pak si zase uvědomil, že dostal smyk, a zastavil se na samém okraji obrovské rokle. Došel mu benzin, žebral o svezení a nakonec zjistil, že benzinka je jen o pět set metrů dál, za rohem. Ale tyhle potíže šly mimo něj jako ve snu, a když se probudil, stál u informací na ankarském letišti a právě mu sdělovali, že jediný způsob, jak se dá doletět do Tbilisi, je vrátit se do Istanbulu a nasednout na letadlo, které odlétá v osm večer, což bylo za čtrnáct hodin. Ale v Istanbulu nechal Aggii a do osmi hodin večer už může Hoban vysvobodit Tigera z pozemského utrpení.

Pak si Oliver vzpomněl, že je bohatý, že si něco ze svého bohatství přinesl s sebou a peníze, jak říkal s oblibou Tiger, jsou nejuniverzálnějším nástrojem na světě. A tak se vypravil do katakomb letištních kanceláří, položil na stůl pětisetdolarovou bankovku a promluvil pomalou angličtinou na tlustého džentlmena s růžencem, který nakonec otevřel dveře a zařval na nějakého podřízeného. Ten se vrátil se ztrhaným mužem v ušmudlané kombinéze s křídly na kapsičce, jehož jméno bylo Farouk, a Farouk byl majitelem a pilotem dopravního letadla, jež právě podstupovalo opravu v hangáru, ale bude připraveno za hodinu, která se posléze protáhla na tři. A Farouk se dá najmout za pouhých deset tisíc dolarů za podmínky, že se Oliverovi neudělá v letadle špatně a nikomu neřekne, že s ním Farouk letěl do Tbilisi. Oliver nadhodil myšlenku Senaki, ale Farouk nechtěl o Senaki ani slyšet, dokonce ani za dalších pět tisíc dolarů.

„Senaki příliš zakázané. Příliš mnoho vojsk. Abcházie dělat problémy.“

S podepsanou smlouvou začal být ten tlustý džentlmen s růžencem nešťastný. Nějaký hluboko zakořeněný byrokratický instinkt mu napověděl, že všechno proběhlo priliš hladce a rychle. „Musíte napsat papír,“ řekl Oliverovi a podal mu hromadu letitých formulářů v turečtině. Oliver odmítl. Tlusťoch horečně sháněl další důvody jak ho zadržet, ale nakonec to vzdal.

Letěli, kodrcali se a skřípali přes vrcholky hor a druhou část cesty Oliver díkybohu prospal a Farouk možná taky, protože v Tbilisi přistáli s takovou ránou a rolovali tak krátce, že to vypadalo, jako by pilot v poslední minutě procitl z hlubokého spánku. Na tbiliském letišti po něm chtěli platné vízum a se zákonem se nedalo zahrávat. Ani polní maršál z imigračního, ani jeho kolega, admirál z bezpečnosti, ani žádní z jejich mnoha pobočníků, adjutantů a spolubojovníků z námořnictva si nemohli dovolit vpustit Olivera do země za méně než pět set dolarů v hotovosti, velké bankovky nebereme. Bylo už deset večer. Oliver si vzal taxi na Temurovu adresu, což bylo zádveří s deseti zvonky, vedle kterých nestálo na panelu jediné jméno. Stiskl nejprve jeden, potom další, pak je stlačil všechny najednou, ale ačkoli v některých oknech svítila světla, nikdo za ním dolů nesešel, a když zavolal „Temure“, některá světla zhasla. Telefonoval z kavárny, ale marně. Šel pěšky. Z Kavkazu svištěl arktický vítr a hnal ho městem. Dřevěné domy skřípěly a rachotily jako staré bárky. V postranních uličkách se kolem hořících pneumatik tísnili muži a ženy ve svrchnících a kuklách. Vrátil se k Temurovu domu a opět stiskl těch deset zvonků. Nic. Znovu chodil, držel se uprostřed úzkých ulic, protože v té neprostupné tmě na něho náhle padla neodůvodnitelná hrůza. Sešel z kopce a ke své úlevě spatřil ozářené dveře se zlatou mozaikou, za nimiž se nacházely staré lázně. Nějaká stařena si od něho vzala peníze a zavedla ho do prázdné, bíle vykachlíkované místnosti. Vyzáblý muž v trenýrkách ho namočil v sirné lázni, natáhl nahého na řeznický pult a vydrhl ho houbou, až byl odřený od hlavy až k patě. S hořícím tělem se vydal na diskotéku, a když u Temura znovu nepochodil, vyptal se na cestu do jednoho bezejmenného hotýlku. I když musel překonat jen dva bloky, ulice byly tak temné, že málem zabloudil. Minul řadu přízračných trolejbusů a vzpomněl si, že v Tbilisi se trolejbusy zastaví pokaždé, když dojde k výpadku elektřiny, k němuž dochází po velkou většinu dne. Zabušil na dveře a pak čekal a naslouchal odemykání zámků. Objevil se stařík v županu a síťce na vlasy a promluvil na něho nejdříve gruzínsky, ale od Nininých lekcí už uplynula příliš dlouhá doba. Stařík přešel do ruštiny, což bylo ještě horší, a tak Oliver spojil dlaně a položil si na ně hlavu v předvádění spánku. Stařík ho zavedl do podkrovní cely s vojenským lehátkem a pergamenovým stínítkem se skotačícími vílami, kouskem armádního mýdla a umývadlem a buď velmi velkou žínkou, nebo velmi malým ručníkem. Celou noc se ozývalo houkání sirén. Požár? Státní převrat? Atentát? Nebo nějaké děvčátko jménem Carmen zahynulo při autonehodě? Nicméně se mu jaksi podařilo usnout, v košili, spodcích a ponožkách, s ostatními svršky navršenými na posteli kvůli většímu teplu, odřená kůže ho bolela a svědila a v dřevěných okapech praskalo větrem, zatímco toužil po Aggii a strašně se bál o Tigera a ve svých snech ho viděl, jak ho vedou kňourajícího z jednoho kouta Betléma do druhého, zatímco Hoban s Jevgenijem se dohadují, na kterém místě bude nejlepší mu ustřelit hlavu. Probudil se a třásl zimou. Probudil se znovu a potil se. Probudil se po třetí, vytočil Temurovo číslo a on to okamžitě zvedl, vtělená činorodost. Taxi, nebo helikoptéru? Žádný problém, Olivere. Tři tisíce dolarů v hotovosti, přijď v deset.

„Vědí o tobě ti chlapi tam nahoře?“ vyzvídal Temur.

„Ne.“

„Nejspíš bych jim to měl říct. Aby neznervózněli.“

Ze všeho, co mohl Brock Aggii nařídit, aby dělala, bylo naprosto nejhorší, jak usoudila, sedět na místě a čekat na další instrukce. Kdyby jí přikázal, aby skočila do Bosporu, kdyby jí řekl jedinou výtku, kdyby jí nařídil, aby se dostavila s oholenou hlavou v hanbě a neprodleně zadními dveřmi na britské velvyslanectví kvůli okamžitému transportu zpátky do Británie, pocítila by aspoň jakési zmírnění svého ponížení. Ale moudrý, vyrovnaný hlas s liverpoolským přízvukem pronesl jen: „Kde jsi, Charmian? Máš čas si s námi promluvit? Tak kdy se to stalo, vzpomínáš si? No tak zůstaň, prosím tě, kde jsi, Charmian, a nedělej nic, dokud se ti matka nebo já neozveme.“ A proto teď trčela už dvě hodiny v kavárně s plechovou střechou, prázdnými lavičkami, holokrkými slepicemi a krtičnatým žlutým psem jménem Apollo, který jí položil hlavu na koleno a dělal na ni oči, dokud mu nekoupila další řízek z mletého hovězího.

A všechno je to jenom moje pitomost, opakovala si. Tahle nehoda se musela stát, blížila se pomalu, s mým souhlasem, nic jí nebránilo. Všimla si motorky, rozeznala v něm příznaky, pozorovala, jak si dělá starosti o Zoju, ale také, že je zamyšlený A když ho viděla, jak skáče jako velký stříbrný zajíc přes měsícem ozářený trávník na příjezdovou cestu a mizí jí z očí za domem, první ji napadlo – ty netrpělivý syčáku, kdybys ještě chvilku počkal, šla bych do toho s tebou.

Ale došlo ke krizi a Aggie na ni zareagovala jako vždycky. Udělala všechno, co udělat měla, puntičkářsky a svědomitě, jako by se měla vydat na tu nejdelší cestu v životě, a přesně takhle se z nějakého důvodu cítila. Běžela k autu a přečetla si Oliverův vzkaz, ze kterého se málem zbláznila, ale pak si vzpomněla na jeho hlas, v němž nebylo stopy po předstírání, když oznámil Zoje: „Miluju ji.“ Vytočila Brockovo přímé číslo, a když se ozval Tanby, sdělila mu co nejméně vzrušeným hlasem jen to nejnutnější: „Primo ukradl motorku a nejspíš míří do Gruzie. Další informace za dvě hodiny. Končím.“ Utíkala zpátky za Zojou, které se po Oliverově odjezdu podle všeho zvedla nálada, protože se pro sebe usmívala, jako by si gratulovala, což by v jiné situaci Aggii nejspíš pořádně naštvalo. Ale měla teď dost práce a musela dodržet slib, přestože ho dala jen sobě. Odvedla Zoju nahoru, stála nad ní, dokud se neumyla, pak společně našly noční košili a čisté šaty na ráno. Zatímco se takhle starala o Zoju, musela si vyslechnout útržky pochybných moudrostí o Oliverovi a sobě, které jí Zoja sdělovala s důrazností vyšinutého člověka. Když jí slíbila, že si její rady vezme k srdci, hloubala Aggie, co ještě by pro ni mohla udělat. Načmáraný lístek s domácím číslem Mirského na zdi vedle telefonu jí poskytl odpověď. Vytočila je a ozval se Mirského záznamník. Označila se za Zojinu kamarádku z Nového Zélandu, která se náhodou zastavila, a ačkoli se nechce míchat do jejích záležitostí, nemohli by Mirští věnovat Zoje skutečně naléhavou pozornost? – třeba vzít ji k lékaři nebo aspoň na pár dní z domu? Vytáhla ze samopalu závěr, vložila si ho do kabely, pak se vrátila zpátky nahoru, aby se ujistila, že je Zoja v posteli, a ke své radosti poznala, že spí. Rozběhla se zpátky k volkswagenu.

Když jela k istanbulskému letišti, trýznila ji nová noční můra. Zamířil Oliver přímo na východ do nejistých končin tureckých hor? U něho by ji nic nepřekvapilo. U odletové přepážky vrátila volkswagen a pak nasadila dvanáctý stupeň vzteku z výčitek svědomí a zoufalství. Vložila do něho celé srdce, což nebylo tak těžké. Byla Charmian Westovou a prožívá peklo, oznámila mladému úředníkovi tureckých aerolinií s citlivýma očima. Předvedla mu svůj pas a nejsvůdnější úsměv. Ona a Mark jsou svoji přesně šest dní a minulou noc mezi nimi došlo k té strašlivé hádce kvůli prkotině, jejich první, a když se dnes ráno probudila, našla na polštáři vzkaz, že navždy odchází z jejího života. Úředník něžně poťukal na klávesy počítače a potvrdil její nejhorší obavy: Na žádném seznamu pasažérů z rána se neobjevil žádný West, který by někam odlétal z Istanbulu. A nefiguroval ani na žádné rezervaci během dnešního dne.

„V pořádku,“ prohlásila Aggie, ale ve skutečnosti jí rozhodně nic v pořádku nepřipadalo. „A co kdyby jel autobusem do Ankary a letěl odtamtud?“

Ale tentokrát prohlásil úředník s lítostí a poněkud chladnějším tónem, že seznamy pasažérů z Ankary už přesahují jeho smysl pro romantiku. A tak se Aggie stáhla z letiště do téhle kavárny na poslední štaci a ve společnosti Apolla zavolala, jak slíbila, mobilním telefonem Brockovi. A potom už jí nezbývalo než čekat dokud se ti neozve matka nebo já, což bylo přesně to, co v tuhle chvíli dělala.

A co by asi řekla má pravá matka – ta, která dokud nepošlapou její vlastní zájmy, není nikdy šťastná? Dělej si s ním, co chceš; Mary Agnes, hlavně mu neubližuj.

A můj otec, vzorný skotský učitel? Jsi silné děvče, Mary Agnes. Budeš se muset naučit kvůli tomu svému pravému trochu ovládat v jednání.

Telefon zazvonil. Nebyla to ani matka, ani otec, ale ústřední dispečink, neutrální strojový ženský hlas: „Zpráva pro Archanděla.“

To jsem já.

„Máte rezervované místo na letu do Toytownu.“ To je Tbilisi.

„Budou vás čekat na letišti. V případě nouze se spojte s tamním strýčkem.“

Aleluja! To je omilostnění!

Aggie vyskočila na nohy, hodila svazek peněz na stůl, naposledy přátelsky Apolla objala a s radostí v srdci zamířila k odbavovacímu terminálu. Cestou si vzpomněla na závěr ze samopalu a zásobník a vystřízlivěla z opojení právě včas, aby je stačila vhodit do odpadkového koše, než prošla rentgenovou kontrolou.

Brock vstoupil do maskovaného vojenského dopravního letadla na letišti v Northoltu s pocitem, že všechny nedůležité věci v životě zvládl na výbornou a všechno podstatné zbabral. Zatkl Massinghama, ale Massingham nikdy nepředstavoval jeho primární cíl. Odhalil Porlocka jako nejzkaženější jablko, ale chyběl mu neprůstřelný důkaz, který by ho poslal k zemi. Kvůli němu potřeboval Tigera a uvědomoval si, že šance, že ho dostane, se blíží k nule. Když se ráno Brock spojil ke spolupráci s Rusy a Gruzínci, dohodli se, že má mít Tigera, pokud Rusové dostanou Hobana a Jevgenije.

Jenže šance, že Tiger bude naživu, až se s ním Brock shledá, byly podle jeho soukromého názoru nulové, a v nitru ho navíc hryzalo poznání, že kvůli svému rozhodnutí polapit otce poslal do zkázy také syna. Nikdy jsem mu neměl povolovat otěže, říkal si. Měl jsem tam být já, na místě, nonstop.

Jako obvykle nedával vinu nikomu jinému jen sobě. Jako Aggie cítil, že měl před očima jasné náznaky; ale žádnému nevěnoval patřičnou pozornost. Tlačil jsem na něho, ale Tiger ho táhl a jeho tah byl silnější než můj tlak. Utěšovala ho jen blízkost bitvy, vyhlídka, že po všem tom kličkování, vykrucování a kalkulacích v pozadí bylo stanoveno datum a čas, seřízené hodinky a odsouhlasena volba zbraní. A co se týče rizika, které podstupoval na vlastní kůži, probíral ho s Lily svým prohnaným způsobem a dospěli k názoru, že v tomto případě nemá na vybranou.

„Jde o jednoho mladíka,“ řekl před hodinou Lily do telefonu. „Víš, dostal jsem ho do spousty problémů a nejsem si jistý, že jsem udělal správně.“

„Ale? A copak se mu stalo, Nate?“

„No, vyjel si trochu na cesty, víš, a dostal se kvůli mně do špatné společnosti.“

„Tak to pak musíš jet a pomoct mu, Nate. To by přece nešlo, a už vůbec ne, když jde o mladého muže.“

„Ano, tedy myslel jsem si, že se na to budeš dívat takhle, Lily, a jsem ti moc vděčný,“ odpověděl. „Protože to nebude hračka, jestli mi rozumíš.“

„Samozřejmě že nebude. Nic, co stojí za námahu, není hračka. Ale tys vždycky udělal, co bylo správné, Nate, vždycky, co tě znám. Teď se nemůžeš zastavit, jestli chceš zůstat sám sebou. Tak se seber a jdi do toho.“

Ale měla ještě mnohem naléhavější záležitosti, které s ním potřebovala probrat a kvůli kterým ji vroucně miloval. Ta přelétavá dcera poštmistrové utekla se stavitelem Palmerem a jeho žena se chuděra musí postarat o všechny ty děti. Lily má v plánu promluvit si s mladým Palmerem, hned jak ho uvidí. Je rozhodnutá vypravit se za ním až na staveniště a říct mu, co si o něm myslí. A co se týká poštmistrové, ta poštve dceru na nejbohatšího muže ve vesnici a pak si sedí za tou svou neprůstřelnou přepážkou a myslí si, že se jí nikdo nemůže dotknout.

„No, ale dávej si přece jen pozor, Lily,“ varoval ji Brock. „Mladí lidé už nemají takovou úctu jako dřív.“

Přepadové komando čítalo osm mužů. Aiden Bell prohlásil, že být jich víc, už by z nich byl dav a mohli by mít problémy s druhou stranou, až se tam dostanou. „Když si Rusové přinesou houfnice, nepřekvapí mě to,“ předvídal pochmurně. Seděli v letadle po třech a čtyřech, oblečení v lehkých bojových maskáčích, v černých vojenských holínkách a černých kuklách. „Posledního muže vezmeme na palubu v Tbilisi, až budeme přestupovat,“ řekl jim Bell a opomněl zmínit, že ten poslední muž bude žena. Brock a Bell seděli zvlášť, vysoké velení o dvou členech. Brock měl černé džínsy a ochrannou kazajku s nápisem CELNI SPRÁVA na hrudi jako medaili. Odmítl zbraň. Lepší být mrtvý než podstoupit vnitřní vyšetřování, proč zastřelil jednoho z vlastních mužů. Bell měl na své blůze reflexní pruhy, aby bylo poznat, že je velitel, ale člověk je mohl vidět jenom přes správné brýle. Letadlo se zatřáslo a zasténalo, ale pak se zdánlivě nic nedělo, až se najednou ocitli nad mraky

„My tu špinavou práci zvládneme,“ zabručel Bell na Brocka. „Ty se postaráš o společenskou stránku.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

První věc, které si Oliver všiml, když ho mezi sebe vzali ti dva mladíci v džínsech a s tvrdým pohledem, kteří na něho čekali u přistávací plochy pro vrtulníky, byly traktory. Žluté traktory Když mi někdy budou chybět jeden dva žluté traktory, můžu si je vždycky vypůjčit z Betléma a ani si toho nevšimnou, pomyslel si vesele. Snažil se myslet na okolí. Odpřisáhl si, že to tak udělá. A proto se věnoval obdivování majestátu hor. Když přistáli, nadchly ho ty čtyři osady, údolí ve tvaru kříže, zlatý lem sněhových čepiček. A teď, když šel, zase traktory. Dívej se na cokoli, co se ti líbí, poroučel si, hlavně se zaměř ven, ne dovnitř.

Opuštěné traktory. Traktory ke stavbě nových silnic, které náhle přestaly být silnicemi a opět se změnily v pole. Traktory k vyrovnávání půdy pro stavbu domů, ke kladení zavlažovacích a odvodňovacích rour, k rozorání polí, odtažení pokácených kmenů, až na to, že žádné nové domy nebyly, roury ležely na hromadě a nikdo je do země nedal a kmeny se válely tam, kam padly. Traktory přilepené jako slimáci ke svým umouněným stopám. Traktory toužebně vzhlížející k třpytivým vrcholkům hor. Ale zahálející. Jediný z nich se nepohyboval, ani se nezachvěly. Náhle opustily napůl osazené vinohrady, napůl dokončená potrubí. Zastavily se o neviditelné nárazníky a nikde žádný traktorista.

Přešli koleje. Zpod kol opuštěných nákladních vagonů vyrůstal plevel. Mezi lůžkovými vozy se pásly kozy. Je to prekérní, říká Zoja. Když posílá dost peněz, tolerují ho. Poslední dobou nemohl poslat těch peněz příliš mnoho. Proto je to prekérní. Obyvatelé kamenných domů ho ze zápraží nenávistně sledovali. Jeho doprovod nebyl o moc přátelštější. Chlapec vlevo byl zjizvený a chováním působil staře. Chlapec napravo kulhal a s každým krokem sténal. Oba měli automatické zbraně. Oba vypadali, jako by dostali nějaké tajné rozkazy. Vedli ho k farmě, ale tu cestu neznal. Starou stezku přehradily výkopy, promáčené základy a zborcený chodník. Mezi kolonií ztichlých míchaček se pásly krávy a osli. Ale farma, když se k ní blížili, vypadala tak, jak si ji pamatoval: rozbité schody, dubová veranda, doširoka otevřené dveře a za nimi pořád stejná tma. Kulhavý chlapec mu gestem naznačil, aby vyšel nahoru po schodech. Oliver vystoupal na balkon a slyšel, jak se jeho kroky ve večerním vzduchu rozléhají. Zaklepal na otevřené dveře, ale nikdo neodpověděl. Vstoupil do tmy a zastavil se. Žádný zvuk, žádná vůně Tinatinina vaření. Jenom plesnivá sladkost dokládající přítomnost smrti. Rozeznal Tinatinino houpací křeslo, rohy na nápoje, kovový sporák. Pak cihlové ohniště a obraz smutné stařeny v oprýskaném sádrovém rámu. Prudce se obrátil. Z houpacího křesla se vymrštila mladá kočka, a když si protahovala hřbet, připomněla mu Jacka, Nadinu sumku.

Zavolal: „Tinatin?“ Počkal: „Jevgeniji?“

Na opačném konci pokoje se pomalu otevřely dveře a podlahu osvítil paprsek večerního slunce. Uprostřed světla jako by zahlédl zkroucený stín nějakého trpaslíka. Za ním po chvíli následoval Jevgenij, křehčí než v Oliverových nejhorších představách, v bačkorách, huňatém svetru a opírající se o hůl. Tam, kde dříve míval hnědé vlasy, rostlo bílé strniště, které se jako jemný stříbrný prach šířilo i po tvářích a bradě. Mazané staré oči, které na něho před čtyřmi lety mrkaly zpod dlouhých řas, zapadly do temných jeskyní. A za Jevgenijem se rýsovala nevýrazná, neposkvrněná postava Alixe Hobana v bílém letním saku, temně modrých kalhotách a s pekelnou skříňkou mobilního telefonu jako kabelkou na zápěstí, napůl sluha, napůl ďábel. A třeba to skutečně, jak ho přesvědčovala Zoja, byl sám ďábel, protože jako ďábel nevrhal zpočátku žádný stín. Až teprve po nějaké době se ten jeho položil vedle Jevgenijova trpaslíka.

Jevgenij promluvil první, hlas měl pevný a divoký jako dříve. „Co tady chceš, Poslíčku? Nechoď sem. Děláš chybu. Vrať se domů!“ A obrátil se, aby rozkaz vztekle zopakoval Hobanovi, ale neměl čas, protože se ozval Oliver.

„Přišel jsem si pro svého otce, Jevgeniji. Pro svého druhého otce. Je tady?“

„Je tady.“

„Žije?“

„Žije. Nikdo ho nezastřelil. Ještě ne.“

„Takže se můžeme spolu přivítat.“ Vykročil odvážně vpřed s pažemi rozepjatými v objetí. A Jevgenij se chystal pozdrav opětovat, protože zašeptal „Vítej“ a zvedl ruce, ale pak zachytil Hobanův pohled a znovu je spustil. Sklonil hlavu, udělal několik šouravých kroků zpět, aby Oliver mohl projít. Což Oliver, který si odmítal cokoli připustit, rychle udělal a s úlevou nad tím, že Tiger žije, se rozhlédl šťastně a nostalgicky po pokoji, až mu, mnohem později, než bylo přirozené, padl zrak na Tinatin, zestárlou o třicet let, která seděla na vysoké pojízdné židli, s rukama složenýma na kříži v klíně a s dalším křížkem na krku a nad sebou měla pověšenou ikonu Ježíška sajícího ze zakrytého ňadra své matky. Oliver si klekl vedle ní a vzal ji za ruku. Když se přiblížil, aby ji políbil, všiml si jejího změněného obličeje. Po čele a lících se jí táhly všemi směry nové vrásky. „Kdes byl, Olivere?“

„Skrýval jsem se.“

„Před kým?“

„Před sebou.“

„To my nemůžeme,“ řekla.

Uslyšel cvaknutí a rozhlédl se. Hoban se odloudal k zadním dveřím, konečky prstů je otevřel a kývnutím hlavy vyzval Olivera, aby ho následoval.

„Půjdeš s ním!“ nařídil Jevgenij.

Oliver přešel těsně za Hobanem přes dvorek do nízké kamenné stáje strážené dvěma ozbrojenými mladíkteří se tvářili stejně zarputile jako ti, co ho přivedli na farmu. Dveře byly zajištěné dřevěnými trámy zapuštěnými do železných držáků.

„Škoda žes zmeškal pohřeb,“ poznamenal Hoban. „Jak jsi to tady vůbec našel? Poslala tě Zoja?“

„Nikdo mě neposlal.“

„Ta ženská nedokáže držet jazyk za zuby ani pět minut. Pozval jsi sem ještě někoho dalšího?“

„Ne.“

„Jestli ano, zabijeme tvého otce a pak i tebe. Osobně se o to postarám.“

„Tím jsem si jistý.“

„Ošukal jsi ji?“

„Ne.“

„Tentokrát ne, co?“ Zabušil na dveře. „Je někdo doma? Pane Tigere, přivedli jsme vám návštěvu.“

Ale v tu chvíli už se Oliver protlačil kolem Hobana a stráží a strhával závory ze dveří. Zabušil na dveře, pak do nich kopl, až zaskřípěly. Zavolal „Táto“, vešel dovnitř a ucítil sladký pach sena a koní. Uslyšel žalostný výkřik, jako když se probouzí invalida, následovaný šustěním slámy. Uvnitř byly tři boxy. Ve všech se kupilo seno. Na hřebíku vedle třetího visel Tigerův hnědý raglánový kabát a v seně ležel jeho otec, polonahý a na boku, tak jak lehával Oliver, když byl smutný, v černých elegantních ponožkách a bílých spodcích a špinavé modré košili od firmy Turnbull & Asser, jejíž límeček byl kdysi bílý, kolena měl až u brady a objímal si je pažemi, s tváří zčernalou od modřin a nateklýma očima zarůžovělýma hrůzou z toho světa, v němž se tak náhle ocitl. Byl připoutaný jedním řetězem. Svíral mu ruce, potom nohy a vedl dál až k železnému kruhu zapuštěnému do dřevěného sloupu. Když se Oliver blížil, pokusil se Tiger vstát, moc se mu to nepovedlo, upadl a okamžitě to zkoušel znovu. A tak ho Oliver, místo aby se ze strachu, že nad ním bude čnít, držel v uctivé vzdálenosti, uchopil rukama pod pažemi, zvedl ho vzhůru a přitom si všiml jako předtím Zoja, jak je vlastně maličký a pod košilí vyhublý. Pohlédl do otcovy zmlácené táře a vzpomněl si na utonulého Jacka paní Watmorové, přestože ho znal jenom z fotografií a povídání: Byl ve vodě deset dní, jak se mu svěřila, a ona musela jet do Plymouthu kvůli identifikaci. Blesklo mu hlavou, jaké to je dávat oživující polibek lidem, které nechcete líbat. Pomyslel na mrtvého Jeffreyho a napadlo ho, jak se asi cítil muž, kterému patří Slavíci, skvělý byt a rolls-royce, připoutaný za ruku a nohu ve stáji bez oken a sekretářky

„Viděl jsem Naďu,“ prohlásil, protože cítil, že by mu měl přinést nějakou zprávu. „Moc tě pozdravuje.“

A neměl vůbec ponětí, proč si vybral zrovna tohle téma a proč ho Tiger objímal s nečekanou vášní, a pak následoval naznačený polibek na pečlivě odvrácené tváře – až na to, že ho ještě ani nedokončili a Tiger ho odstrčil a prohlásil s ukvapenou praktičností určenou Hobanovu sluchu: „.A podařilo se jim tě tedy najít, že v Hongkongu, nebo tam někde?“

„Ano. Jistě. V Hongkongu. To víš, že ano.“

„Nevěděl jsem, kde jsi, chápeš? Jsi tak přelétavý. Netušil jsem, jestli studuješ nebo se staráš o obchody. Ale to nejspíš máte vy mladí společné: Být nepolapitelní. Co?“

„Měl jsem se častěji ozvat,“ souhlasil Oliver. A k Hobanovi: „Sundej ten řetěz. Otec půjde s námi do domu.“ A když spatřil, jak se Hoban pohrdavě usmívá, popadl ho za loket a sledován strážemi ho odtáhl z doslechu. „Jsi už mrtvý, Alixi,“ řekl mu důrazně, ačkoli šlo o směsici chvástání a domněnek. „Conrad ve Švýcarsku se spojil s policií, Mirsky zrušil smlouvu s Turky, Massingham se stáhl do hluboké nory a tvůj obličej figuruje na každém seznamu pohřešovaných jako obličej muže, který zabil Alfreda Winsera. Myslím, že není vhodná doba, aby sis pošpinil ruce čerstvou krví. Jak to tak vypadá, jsme otec a já asi jediné polehčující okolnosti, které ti zbyly.“

„Koho hraješ v téhle komedii, Poslíčku?“

„Jsem hnusný informátor. Práskl jsem vás před čtyřmi lety britským úřadům. Zradil jsem svého otce, Jevgenije a celou tu vaši hru. Moji chlebodárci si jenom dávají trochu načas s broušením nožů. Ale tebe dostanou velmi brzy, to ti slibuju.“ V nastalé pauze se Hoban radil s Jevgenijovou domácností. Vrátil se, dal nějaký příkaz strážím, pak odemkl řetěz a přihlížel, jak Oliver nejdříve omyl houbou otce vodou z kbelíku. Oliver uvažoval, jestli ho Tiger takhle umýval, když byl dítě, ale nakonec usoudil, že ne. Sundal Tigerův oblek ze žebřiňáku, kam ho pohodili, a udělal s ním, co se dalo, než ho otci pomohl navléknout, nejdříve na nohy, pak na ruce, nakonec boty

V domě zatím došlo k jakémusi probuzení, nebo to byly jenom přípravy na spánek, obnovení uklidňujících zvyků v důsledku smrti. Pod Hobanovým skeptickým pohledem posadil Tigera na židli naproti ohništi k Jevgenijovi a nalil každému z karafy na stole sklenici cuvée Betlém. A ačkoli Jevgenij odmítl připustit Tigerovu přítomnost a dál upíral pohled strnule do ohně, jakási mlčenlivá dohoda je přiměla napít se poprvé ve stejnou chvíli, a tím že tak důsledně ignorovali jeden druhého, vlastně existenci toho druhého uznali. A Oliver, když je viděl, se snažil ze všech sil tuhle atmosféru žoviálnosti, ačkoli byla uměle navozená, udržet. Hrál roli, která mu nejpřirozeněji náležela – navrátivšího se marnotratného syna – a pomáhal Tinatin s loupáním zeleniny, přesouval jí rendlíky z místa na místo na ohni, našel svíčky, sirky, nachystal na stůl talíře a příbory a vůbec se stále pohyboval, když už ne lehkovážně, potom s neústupnou pracovitostí, která byla jako kouzelné slovo – „Jevgeniji, můžu ti dolít?“ Mohl a za námahu se mu dostalo zamumlání: „Děkuju, Poslíčku.“

„Už to nebude trvat dlouho, tatínku, co kdyby sis zatím dal kousek klobásy?“ A Tiger, ačkoli se styděl za špinavé nehty, se probudil z omámení, vzal si ji, kousal rozbitými ústy a prohlašoval, že je moc dobrá, zatímco nasadil prchavý, sebeuspokojivý úsměv a v úlevě ze svého částečného osvobození se začal upravovat a sledoval bolavýma očima Olivera po místnosti.

„Tohle místo jsou vlastně Jevgenijovi Slavíci,“ zvolal, aby ho slyšeli. Chyběl mu přední zub, a proto šišlal.

„Ano, máš pravdu,“ pokládal Oliver na stůl nože. „Mohls mi to říct. Neuvědomil jsem si to. Měl jsi mě upozornit.“

„Měl jsem za to, že jsem to udělal.“

„Mám rád, když mě informují. Pár rekreačních vesnic by tomu tady nijak neuškodilo. Čtyři, když se to tak vezme. V každém údolí jedna.“

„Mohlo by být. Čtyři nejsou špatný nápad.“

„Hotel uprostřed, diskotéka a noční klub, olympijský bazén.“

„Dej se do toho.“

„Vyzkoušel jsi to víno, můžu ho?“ – tvrdě i přes scházející zub.

„V jakémkoli množství.“

„Dobrá. Co na ně říkáš?“

„Chutná mi. Opravdu.“

„Není divu. Je moc dobré. Já tady pro nás vidím vhodnou příležitost, Olivere. Překvapuje mě, že ty sis toho nevšiml. Víš, že mě vždycky zajímalo jídlo a nápoje. Je to přirozený doplněk našich aktivit v oblasti rekreace. Viděl jsi tam venku všechny ty zahálející traktory?“

„Samozřejmě,“ krájel krajíce chleba starodávnou řezačkou.

„Co tě napadlo, když jsi je spatřil?“

„Myslím, že mě to trochu rozesmutnilo.“

„Měl tě napadnout tvůj otec. Tohle je přesně ten typ situací, v nichž exceluju. Zkrachovalé cenné papíry, zaniklé podniky. Všechno čeká jen na tvůrčí cit. Nakoupíme za hubičku sazenice, využijeme moderní metody, zracionalizujeme infrastrukturu, použijeme čtvrtinu pracovní síly a do tří let to tady nikdo nepozná.“

„Skvělé,“ prohlásil Oliver.

„Budou muset.“

„Musí.“

„Dobré jídlo, dobré víno, dobré služby. Prosté radosti života. Přesně o tomhle je příští milénium. Mám pravdu, Jevgeniji?“ Žádná odpověď, a tak si Tiger dopřál další doušek svého cuvée Betlém. „Řeknu staré Kat, aby si tohle víno přidala do nápojového lístku,“ oznámil znovu Oliverovi. „Perfektně přijatelný Cabernet. Trošku moc taninu.“ Usrkne. „Pár dalších let v láhvi by nebylo na škodu. Ale tam nahoře, mezi těmi nejlepšími, bez pochyby.“ Polkne. Uvažuje. „Náhodná degustace, v tom je ten trik. Kat to zvládne skvěle. Pár obličejů zrudne, o to se s tebou vsadím. Hned teď mě napadá jedno dvě jména lidí, co se rádi považujou za znalce. Vždycky se rád dívám, jak lidi padají z podstavců.“ Další dlouhý doušek. Procedí víno mezi zuby. Polkne. Olízne rty. „Budeme potřebovat návrháře. Promluv si s Randym. Dejte udělat nějakou chytrou vinětu, stylizujte láhev. Ta dlouhá hrdla vždycky vypadají dobře. Cháteau Argonaut, co na to říkáš? Španělům se to nebude líbit, to ti povídám hned zkraje.“ Zakuckal se. „Ach bože, ne.“

„Španělé umějí zase všechno ostatní,“ prohlásil Oliver přes rameno, zatímco chystal na stůl; následkem čehož Tiger začal tleskat v bláznivém veselí.

„Promluvil jste jako pravý Angličan, pane! Přesně totéž jsem říkal onehdy Guptovi. Na celé zemi není arogantnějšího člověka než Španěl, když se cítí důležitý. Můžeš mít svého Němce, svého Francouze, svého Itala. Není to tak, Jevgeniji?“ – žádná odpověď. „Hodně se nás za ta staletí tihle Španělé nepopouzeli, to vám povím.“ Znovu se napil, odvážně zaťal zuby na souboj, když váhavým pohledem znovu vyzýval Jevgenije, ale bez úspěchu. Nezdrcený se plácl v náhlém nápadu do kolena. „Proboha, Jevgeniji, málem jsem zapomněl! Tinatin, drahá paní, tohle vás bezpochyby potěší! – pro samé špatné zprávy člověk občas zapomíná na ty dobré – Oliver je otcem. Je to velmi krásná mladá slečna jménem Carmen – pozvedni s námi skleničku, Jevgeniji. Alixi, ty se dnes tváříš pořád zasmušile – Tinatin, drahá – na Carmen Singlovou – na její dlouhý život, zdraví a štěstí – a také blahobyt – Olivere, blahopřeju ti. Otcovství ti jde k duhu. Jsi teď větší než dříve. Na Carmen!“

A ty ses zase srazil, pomyslel si Oliver, kterého naštvalo, že Carmen tímhle způsobem převzal a vyšňořil. Právě jsi v plné míře odhalil svou nezměrnou, nekonečnou nicotnost. Na pokraji smrti se nemáš čím zaštítit, jen svou ohromující banálností.

Ale v Oliverově chování se nic takového postřehnout nedalo. Souhlasil, povzbuzoval, pozvedl svou sklenici k Tinatin, ale k Hobanovi ne, chodil bezstarostně mezi kuchyní, stolem a těmi dvěma starci sedícími u ohně, plně se soustředil na vytváření nálady rozvážného, dobrého přátelství. Jen Hoban, který držel svůj pekelný telefon a seděl na lavici mezi dvěma mrzutými strážci, nedával najevo jedinou známku, že by měl podlehnout náladě ve společnosti. Ale jeho roztrpčená, tísnivá přítomnost nemohla Olivera vyvést z míry. Nedokázalo by to vlastně nic. Kouzelník ožíval. Iluzionista, věčné šidítko a výhybka výsměchu, tanečník na vejcích a tvůrce neuvěřitelné karmy odpovídal na volání světel ramp. Oliver z autobusových zastávek vyprázdněných deštěm, dětských nemocnic a ubytoven Armády spásy vystupoval dnes za svůj život a také za Tigerův, zatímco Tinatin vařila a Jevgenij napůl poslouchal a počítal v plamenech svá neštěstí a Hoban se svými ďábelskými kumpány snili o svých zatrpklých nevlídnostech a uvažovali o tenčících se možnostech. A Oliver své publikum znal. Vcítil se do jeho neklidu, do jeho ohromených smyslů a zmatené věrnosti. Věděl, jak často by ve svém vlastním žívotě, v jeho naprosto nejtěžších okamžicích, dal cokoli za jednoho zatraceného kouzelníka s vycpaným mývalem.

Dokonce i Jevgenij, kousek po kousku, nedokázal vydržet jeho čarování: „Proč jsi nám nenapsal, Posličku?“ zvolal káravě od ohně, když marnotratný syn znovu naplnil jeho sklenku. A potom: „Proč jsi skončil s naší milovanou gruzínštinou?“ Na obě otázky odpověděl Oliver odzbrojujícím způsobem, že je jen člověk, byl nevěrný, ale poučil se ze svých chyb. A z těchto zdánlivě nevinných rozhovorů se zrodilo jakési šílenství, sdílená iluze normálnosti. Když bylo jídlo hotovo, pozval Oliver všechny ke stolu a neodporujícího Jevgenije posadil do jeho čela. Stařec tam okamžik jen tak seděl a se skloněnou hlavou se díval na jídlo. Potom, jako by ho ten pohled probral, se namáhavě vztyčil, zaťal pěsti, vypjal hruď a zařval, že chce více vína. A byl to Hoban, ne Oliver, koho Tinatin poslala, aby je přinesl.

„Co s vámi mám udělat, Poslíčku?“ zeptal se Jevgenij a v koutcích hluboko zapadlých očí se mu objevily slzy. „Tvůj otec mi zabil bratra. Pověz!“

A Oliver se mu s nebezpečnou upřímností postavil na odpor: „Jevgeniji, opravdu mě moc mrzí, že Michail zahynul. Ale můj otec ho nezabil. Můj otec není zrádce a já nejsem synem zrádce. Nechápu, proč s ním zacházíš jako se zvířetem.“ Koutkem oka pohlédl na Hobana, který seděl nevšímavě mezi svými dvěma rozpačitými ochránci. A všiml si, že nikde v dohledu nemá telefon, což ho vedlo ke šťastné myšlence, že Hobanovi nejspíš došli přátelé nebo kouzla. „Jevgeniji, myslím, že bychom měli využít tvé pohostinnosti, a jakmile se rozední, s tvým požehnáním odejít,“ prohlásil.

A podle všeho by Jevgenij s tímto návrhem i souhlasil, kdyby nebylo Tigera, který nedokázal snést, že někdo jiný vede rozhovor bez něho, a tak všechno zbabral: „Tohle nech na mně, Olivere, když dovolíš. Naši hostitelé – velkou měrou podle mého podporováni naším přítelem Alixem Hobanem – mají poněkud odlišné stanovisko – ne, nepřerušuj mě, prosím, domnívají se totiž, že od okamžiku, kdy jsem se dobrovolně odevzdal do jejich rukou, mají dvojnásobnou výhodu. Za prvé – nech mě domluvit, Olivere, děkuju za prvé, chtějí mě přesvědčit, abych na ně všechno převedl, což ode mě požadují už celé měsíce. Za druhé, jejich prahnutí po pomstě za smrt Michaila vychází z naprosto mylných domněnek, že já, s němým souhlasem právě Randyho Massinghama, jsem jejím původcem. Nikdo – žádný člen banky ani rodiny – nemá s tímto činem ani vzdáleně nic společného. Avšak, jak se můžeš přesvědčit na vlastní oči, mé odmítání až do současnosti padalo na neúrodnou půdu.“

Což naopak zase podnítilo Hobana znovu zopakovat svá obvinění, ačkoli jeho strašný hlas tentokrát postrádal něco z obvyklé arogance. „Tvůj otec nás práskl tím nejhorším způsobem,“ prohlásil. „Uzavřel postranní dohodu s Massinghamem. Spolčil se s vaší britskou tajnou policií. A zabití Michaila bylo součástí tohoto spiknutí. Jevgenij Ivanovič chce pomstu a své peníze.“

A Tiger znovu vklouzl lehkomyslně do nástrahy a použil Olivera jako soudce. „To je přece ten nejabsurdnější nesmysl, Olivere. Víš stejně dobře jako já, že jsem už dlouho považoval Randyho Massinghama za prohnilého, a jestliže jsem se nedopatřením dostal do téhle situace, tak právě proto, že jsem byl příliš dlouho na Randyho měkký. Osa spiknutí nevede mezi Massinghamem a mnou, ale mezi Massinghamem a Hobanem. Jevgeniji, snažně tě prosím, abys prosadil svou autoritu.“

Ale hotový muž Oliver ho v tu chvrli zarazil: „Pověz nám, Alixi,“ pronesl bez větších emocí, jako by žádal o osvětlení nějakého jazykového problému. „Kdy ses byl naposledy podívat na fotbal?“

Ale když Oliver tuhle otázku položil, necítil k Hobanovi vůbec žádné nepřátelství. Nepřipadal si jako nějaký zářivý rytíř nebo velký detektiv odhalující zloducha. Byl umělec a pro umělce je jediným nepřítelem člověk, který netleská. Jeho prvořadým cílem bylo dostat kouzly odtamtud otce a omluvit se mu, kdyby cítil potřebu, ačkoli si nebyl jistý, jestli ji někdy pocítí. Potřeboval vyhladit modřiny na otcově tváři, dát mu spravit zuby, obléct ho do nažehleného obleku, oholit a předat Brockovi a po Brockovi ho posadit za jeho půlakrový stůl v Curzon Street; prostě postavit ho na nohy, ale přitom říct: „Tak tady jsi, jsi svým pánem, jsme si kvit.“ V těchhle plánech byl Hoban podružnou nechutností, důsledkem, ne původcem otcovy hlouposti. A proto vyprávěl bez teatrálnosti, klidně, tak jako to jemu vyprávěla Zoja, o klobáskách a vodce v poločase a hrdosti malého Paula, že jsou s ním oba rodiče, a nedůvěře k Alixovi, kterou Michail osudově podcenil díky Zojině přítomnosti. Mluvil rozumně, nezvedl hlas ani nemířil prstem, ale všemi kouzly hlasu, která znal, se snažil uchovat jakoby skleněnou křehkost té iluze. A jak mluvil, jasně viděl, že na ně na všechny náhle ta pravda dolehla: na Hobana, s bílou tváří, nehybného a kalkulujícího, i na jeho rozpačité gorily; na Jevgenije, kterému Oliverova péče vlila nové síly do žil; na Tinatin, která pomalu vstala a odplula do tmy, ale předtím pohladila manžela dlaní po ramenou, aby ho povzbudila; a na Tigera, který ho poslouchal zevnitř kokonu falešné nadřazenosti, zatímco prsty mimoděk zkoumal rysy své zmučené tváře, aby se ujistil o znovuzískané identitě. A když Oliver dokončil líčení fotbalového zápasu a mlčky nechal jeho význam rezonovat v Jevgenijově paměti, byl tak pohnutý svým vlastním voláním po upřímnosti, že málem odhodil stranou všechnu strategii a přiznal se také ke svým zradám, před celým shromážděním, nejenom před Hobanem. Ale na spadnutí už byla milosrdná řada nepatřičných událostí, které ho měly od tohoto kurzu odvrátit.

Nejdříve se ozvalo nečekané bzučení prolétávající helikoptéry – zřetelné svištění dvou vrtulí. Zaniklo a až do následující sekundy nebylo slyšet nic jiného. A ačkoli nikde na světě už nepanuje ticho a vrtulníky a jiné mocné stroje jsou i na tajemném Kavkaze každonočními hosty, Oliver pocítil při tom zvuku dost naděje, aby ho zklamalo, že zanikl. Hoban protestoval – výstižnější je slovo řval –, ale protestoval v gruzínštině a Jevgenij jeho slova popíral. A také Tinatin se vrátila z bůhvíjakého zákoutí domu, do něhož odešla, a nesla pistoli stejného vzhledu, jako byla ta, kterou mu nabízel v Istanbulu Mirsky. Ale tuhle událost vzápětí překonal úprk Hobanových dvou společníků, kteří ve spěchu opouštěli místnost – jeden hlavními dveřmi na verandu a druhý oknem mezi krbem a kuchyní. A oba uklouzli a zhroutili se na podlahu, než dosáhli svého cíle. A okamžitě po těchto událostech se vyjasnila i jejich příčina: totiž že ve stejném okamžiku, kdy se ti dva muži pokoušeli opustit místnost, vcházely dovnitř nějaké temné postavy, což mělo za následek, že ony temné postavy s temnými nástroji tentokrát zvítězily.

Ale stále nikdo nepromluvil ani nepadl slyšitelný výstřel, až do chvíle, kdy se v místnosti rozsvítilo a současně se ozvala jediná konečná a nevyvratitelná rána. Nebyla způsobena bleskem ani granátem, ale pistolí, kterou Tinatin sevřela oběma rukama jako profesionální golfový hráč a velmi obratně ji namířila na Hobana. A následkem té ukázky domácího čarování měl Hoban v okamžiku uprostřed čela velký jasný rubín a oči překvapením doširoka otevřené. A zatím už Brock bral Tigera do rohu místnosti a líčil mu těmi nejprostšími a nejenergičtějšími merseyskými frázemi, jakým nešťastným směrem se bude dál ubírat jeho život, jestliže se mu nezaváže k bezmezné spolupráci. A Tiger ho poslouchal, dalo by se říct. Poslouchal ho s uctivou pozorností, se svěšenými pažemi a rameny a s obočím zdviženým kvůli lepšímu příjmu.

Co to teď vlastně vidím? uvažoval Oliver. Co je to za věc, kterou jsem předtím nechápal, ale teď už chápu? Odpověď mu byla jasná, stejně jako otázka. Prostě to našel a ono to neexistovalo. Konečně při svém hledání dospěl do té nejvzdálenější, nejskrytější místnosti, za odměnu mohl otevřít tu nejtajnější krabičku, ale ona byla prázdná. Tigerovo tajemství spočívalo v tom, že žádné neměl.

A okny se valili další muži a rozhodně nepatřili k Brockovi, protože to byli Rusové, křičeli rusky a vedl je nějaký vousatý Rus, a byl to právě tento vousatý vůdce, kdo, k Oliverově znechucení, přetáhl Jevgenije po hlavě jakýmsi těžkým obuškem a způsobil mu tak hojné krvácení. Ale zdálo se, že si toho stařec vlastně ani nevšiml. Už stál na nohou, ruce měl spoutané za zády jakýmsi složitým přístrojem, a Tinatin jenom křičela, aby nechali jejího muže na pokoji, ačkoli mu právě ona nemohla ani v nejmenším pomoct, protože ji odzbrojili, hodili ji obličejem na podlahu a ona všechno viděla jen z boku, z úrovně podrážek, kde se k ní ke svému ohromení v tu chvíli připojil i Oliver. Když udělal krok vpřed, aby vznesl námitky vůči tomu vousatému útočníkovi, cítil, jak mu někdo podrazil nohy. Udělal kotrmelec a uvědomil si až to, že leží na zádech na podlaze a do žaludku mu proniká čísi ocelově tvrdý podpatek tak brutálně, že na chvíli zhasla světla a on nabyl dojmu, že je mrtvý. Ale nebyl, protože když se znovu rozsvítilo, ten muž, co ho kopnut, ležel na zemi, držel se za slabiny a sténal, a jak Oliverovi vzápětí došlo, složila ho tam Aggie, která mávala samopalem a měla na sobě maskáče a apačské malování.

A možná by ji ani potom nepoznal nebýt jejího silného glasgowského nářečí, jímž pronášela s kantorským důrazem: „Olivere, vstaň, prosím, postav se, Olivere, no tak!“ A když to na něj nemělo žádný vliv, odhodila zbraň a zpola ho vytáhla na nohy a on se pak jen kymácel a dělal si starosti o Carmen, jestli ji všechen ten křik neprobudí.

PODĚKOVÁNÍ

Mé zvláštní díky patří Alanu Austinovi, kouzelníkovi a kabaretnímu umělci z Torquay v Devonu; Siikrii Yarcanovi z Programu na podporu turistiky na Univerzitě Bogaci v Istanbulu; Temuru a Giorgiovi Barklaiaovým z Megrelie; elegantnímu Philu Connellymu, ještě nedávno z Úřadu vyšetřování Jejího Veličenstva pro cla a nepřímé daně; a také švýcarskému bankéři, kterému mohu dát pouze jméno Peter. George Hewitt, od roku 1996 profesor kavkazských jazyků na Škole orientálních a afrických studií, mě opět ušetřil mnohé ostudy.

John le Carré

červenec 1998

Cornwall

Copyright © 1999 by David Comwell

Translation © Jaroslav Žerávek, 2OOO

Copyright©ALPRESS, s. r. o.

Z anglického originálu SINGLE & SINGLE

Peložil Jaroslav Žerávek

Redakční úprava Marie Sluková

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček Sazba Lumír Kadéra

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2OOO

Vytiskla tiskárna Český Téšín, Stefánikova 2

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai