Tajný společník

John le Carré

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román špionážní

Autor vzpomíná na svou práci ve zpravodajské službě v období 60-90. let. Svým vypravěčským talentem, smyslem pro detail a fotografickou pamětí dokáže vyvolat představu mnohotvárné, ale často deprimující práce zpravodaje i atmosféru napětí, neustálé nedůvěry, malých vítězství a velkých zrad. Končí celkovou bilancí a úvahou nad smyslem celého tohoto konání, tváří v tvář politické situaci 90. let, kdy padají všechny přehrady a zpravodajci z obou stran mohou nahlédnout do mnoha vzájemných tajemství.

JOHN le CARRÉ

Tajný společník

NAŠE VOJSKO

ALECU GUINNESSOVI

s láskou a vděčností

Copyright © David Cornwell, 1990

Translation © Jan Jirák, 1993

ISBN 80-206-0258-5

jedna

MUSÍM SE VÁM ROVNOU PŘIZNAT, že kdybych byl z náhlého popudu nevzal pero a nenapsal Georgeovi Smileymu pozvání, aby vystoupil na závěrečném večírku úvodního kursu mého nejvyššího ročníku – a kdyby Smiley pozvání nepřijal, což jsem původně očekával – těžko bych se vám tu takhle svěřoval.

Nanejvýš bych vám nabídl takové ty osvědčené vzpomínky, s kterými mám, abych byl upřímný, občas ve zvyku obšťastňovat svoje studenty: vzpomínal bych na projevy skrytého rytířství a vzrušující činy plné duchapřítomnosti a odvahy. A vždycky, pochopitelně, činy užitečné. Obluzoval bych vás vzpomínkami na noční výsadky nad Kavkazem, na nebezpečné přejezdy rychlými čluny, mrkající světla majáků a tajné rádiové depeše přerušené uprostřed vysílání. Vzpomínal bych na tiché hrdiny studené války, kteří splnili svůj úkol a skromně splynuli se společností, kterou pomáhali ochraňovat. Na uprchlíky vyrvané v posledním okamžiku ze spárů protivníka.

Ano, svým způsobem to skutečně náš život byl. Svého času jsme takové věci dělali, a některé dokonce dopadly dobře. Měli jsme v těch ošklivých zemích pár správných hochů, kteří kvůli nám riskovali život. Obvykle se jim dalo věřit a jejich zprávy byly vhodně využity. Alespoň doufám, protože jinak ztratí smysl života i ten nejlepší špion na světě.

Abych to posluchačům trochu odlehčil, vytáhl bych nad druhou whisky v baru U nováčka případ tří mužů z Circu, kteří operovali ve východním Německu. Sám jsem je tehdy odvážně vedl. Leželi jsme promrzlí na hřebenu pohoří Harz a modlili se, aby se konečně ozvalo vrčení neoznačeného letounu s přiškrcenými motory a aby se nad námi zahoupal vytoužený černý padák snášející se k zemi. A co jsme našli, když naše modlitby došly vyslyšení a my ledovým polem klouzali ke svému pokladu? Kameny, řekl bych svým napnutým studentům. Kusy pravé žuly. Zásobovač na naší letecké základně ve Skotsku nám omylem poslal cvičný kontejner.

Alespoň tahle příhoda mívá určitý ohlas. Zbytek mé nabídky z valné části odrazuje posluchače už někdy v polovině.

Mám dojem, že nápad napsat Smileymu ve mně zrál déle, než jsem si uvědomoval. Napadlo mě to jednou na velitelství, když jsem se tam byl podívat na studijní výsledky svých svěřenců. Zaskočil jsem si na sendvič a pivo do jídelny pro vyšší důstojníky a narazil tam na Petera Guillama. Když běželo pátrání po zrádci, který operoval přímo u nás v Circu – nakonec se ukázalo, že to byl náčelník operací Bill Haydon – George byl Sherlock Holmes a Peter mu dělal Watsona. O Georgeovi prý neslyšel Peter déle – no, déle než rok. Řekl mi, že George si koupil dům někde v severním Cornwallu a oddává se tam své nechuti k telefonům. Na exeterské univerzitě má nějaké výhodné místo a může tam chodit do knihovny. Smutně jsem si představil zbytek: George jako osamělý poustevník v opuštěné krajině, věnující se jen procházkám a vlastním úvahám. George utíkající ve svém vysokém věku do Exeteru za trochou lidského tepla, George čekající, až přijde jeho čas, aby zaujal místo ve Valhale špionů.

A co jeho žena Ann, zeptal jsem se Petera a ztišil jsem hlas, což dělal při vyslovení jejího jména každý – veřejným a smutným tajemstvím bylo, že Bill Haydon kdysi patřil do početné skupiny jejích milenců.

Ann je Ann, pokrčil Peter rameny. Jedni její příbuzní mají někde na helfordském břehu pár velkých domů. Někdy bývá u nich, někdy je u George.

Požádal jsem ho o Smileyho adresu. „Neříkej mu, že jsem ti ji dal já,“ poznamenal, když jsem si ji zapisoval. Každého se vždycky zmocnil zvláštní pocit viny, když někomu udával místo Georgeova pobytu – nikdy jsem nepřišel na to proč.

O tři týdny později měl u nás v Sarrattu svou vynikající přednášku o Umění přežít v utajení na nepřátelské půdě Toby Esterhase. Zůstal pochopitelně na oběd, který mu zpříjemnila tři naše nejlepší děvčata. Bojoval jsem za tuhle možnost celou dobu, co jsem v Sarrattu. Velitelství nakonec rozhodlo, že proti přítomnosti dívek nic nenamítá. Tam jsem se přistihl, jak se zmiňuji o Smileym. Bývaly doby, kdy bych se k Tobymu nejradši nehlásil, a naopak chvíle, kdy jsem děkoval Stvořiteli, že ho mám na své straně. Dnes musím s radostí konstatovat, že s pokračujícími léty je člověk daleko smířlivější.

„No, to snad ne, pane bože, Nede!“ zvolal Toby s nevyléčitelným maďarským přízvukem a uhladil si pečlivě napomádované stříbrné vlasy. „Chceš říct, žes o tom neslyšel?“

„O čem?“ zeptal jsem se trpělivě.

„Kamaráde, George řídí Komisi pro kontrolu rybářství. Copak vám o tom tady za větrem nic neřekli? Tak na to se zeptám šéfa, pěkně z očí do očí. Pošpitáme si v Klubu.“

„Nemohl bys mi nejdřív prozradit, k čemu je Komise pro kontrolu rybářství?“ požádal jsem ho.

„Nede, můžu ti něco říct? Moc se mi do toho nechce. Třeba tě vyškrtli ze seznamu.“

„Možná že ano.“

Stejně mi to řekl a já věděl, že to udělá, takže pak stačilo jen řádně odehrát roli překvapeného, abych mu dodal pocit patřičné důležitosti. Vlastně jsem svým způsobem překvapen byl a zůstávám dodnes. Komise pro kontrolu rybářství byla, jak nám nezasvěceným Toby vysvětlil, neoficiálně utvořená skupina důstojníků z moskevské centrály a z našeho Circu. Jejich úkolem bylo podle Tobyho – který snad opravdu ztratil jakoukoliv schopnost se něčemu divit – odhalovat zpravodajské cíle, které jsou v zájmu obou tajných služeb, a hledat způsoby, jak na nich pracovat společně. „Vlastně šlo o to, Nede, najít světová ohniska konfliktů,“ vysvětlil mi s nesnesitelnou nadřazeností. „Myslím, že se nejdřív soustředili na Střední východ. Ale nikde mě necituj, Nede, jasný?“

„A ty říkáš, že Smiley tuhle komisi řídí?“ zeptal jsem se nedůvěřivě, když se mi podařilo spolknout jeho poslední poznámku.

„Možná že už ne, Nede – léta běží a tak podobně. Ale Rusové se s ním strašně chtěli setkat, tak jsme ho do toho přitáhli, aby byl pokoj. Udělejte tomu klukovi radost, povídám. Potěšte ho. Jde o pár pětek v obálce.“

Nevěděl jsem, nad čím mám žasnout dřív: nad představou Tobyho Esterhaseho, jak jde k oltáři s moskevskou centrálou, nebo nad obrazem George Smileyho, který je oddává. O několik dnů později jsem se svolením Nejvyššího napsal do Cornishe na adresu, kterou mi dal Guillam. Připsal jsem k tomu, že jestli George nenávidí veřejná vystoupení zpoloviny tak hrozně jako já, zaručeně se u nás neobjeví. Tu poznámku jsem si pak vyčítal, ale když přišla decentní kartička s odpovědí, že se těší, začal jsem si sám připadat jak před zkouškou a byl jsem úměrně tomu nervózní.

O dva týdny později jsem stál v novém vycházkovém obleku na Paddingtonském nádraží a pozoroval, jak se ze staromódního vlaku hrnou cestující ve středním věku. Řekl bych, že jsem si nikdy neuvědomil, jak je Smiley nenápadný. Kam jsem se podíval, všude jsem viděl pány, kteří mu byli podobní: tlusté, postarší, do jisté míry vážené džentlmeny s brýlemi. Všichni měli ve tváři obvyklý výraz naznačující, že mají trochu zpoždění na cestě za něčím, co by radši nedělali. Pak jsme si najednou s Georgem podávali ruce a za chvíli už vedle mě usedal do služebního roveru. Byl mohutnější, než jsem si ho pamatoval, vlasy měl bílé, to je pravda, ale jinak měl v sobě tolik elánu a dobré nálady, jakou jsem u něj nepozoroval od doby, kdy jeho žena tak nešťastně vyjela po Haydonovi.

„Tak co, Nede. Jak ti jde kantořina?“

„A jak se tobě daří v důchodu?“ vrátil jsem mu otázku se smíchem. „Už brzo se k tobě přidám!“

Ach, miluje důchod, ujistil mě. Nemůže se ho nabažit, poznamenal ironicky. Vůbec se prý nemám čeho bát. Trochu učení tady, Nede, jedna dvě nesmyslné přednášky tamhle. A procházky – dokonce si už pořídil psa.

„Slyšel jsem, že tě zatáhli do nějaké komise,“ poznamenal jsem. „Prý se smlouváte s Medvědem na Zloděje z Bagdádu.“

George to nepotvrdil, ale všiml jsem si, že se usmál. „Vážně? A máš to nepochybně od Tobyho, viď?“ zeptal se, zadíval se spokojeně ven na bezútěšnou městskou periférii a začal mou pozornost odvádět vyprávěním o dvou starých dámách od nich z vesnice, které se navzájem nenávidí. Jedna má starožitnictví, druhá je velmi bohatá. Během vyprávění uháněl náš rover dál kdysi zemědělským Hertfordshirem a já jsem se přistihl, že nemyslím na ty dvě staré dámy, ale spíš na George samotného. Napadlo mě, že se George vlastně znovu narodil, vypráví příběhy o starých dámách, sedí v jedné komisi s ruskými špiony a zírá na okolní svět s výrazem člověka, kterého právě odvážejí z nemocnice.

Tentýž muž se vedle mě večer posadil k našemu stolu v Sarrattu navlečen do staršího večerního obleku, vlídně se rozhlížel kolem sebe, prozkoumal zdi vyzdobené bůhvíjak starými skupinovými fotografiemi a prohlédl si naleštěné svícny na stole. A soustředěné, nedočkavé obličeje svých mladých posluchačů, kteří čekali, až promluví Mistr.

„Dámy a pánové, pan George Smiley,“ oznámil jsem vážně a vztyčil se, abych George představil. „Legenda naší služby. Děkuji vám.“

„Teda, vůbec nemám pocit, že bych byl nějaká legenda,“ ohradil se Smiley a pomalu se zvedal ze židle. „Řekl bych, že jsem prostě jen starej, tlustej chlap potácející se mezi pudingem a portským.“

Pak začala legenda vyprávět a já si uvědomil, že jsem Smileyho ještě nikdy neslyšel vystupovat na veřejnosti. Předpokládal jsem, že by mu to už od přírody nemělo moc jít, stejně jako kdyby měl někomu vnucovat vlastní názor, nebo mluvit o partnerovi a užívat jeho skutečné jméno. Suverenita, s jakou k nám promluvil, mě natolik zaskočila, že jsem nejdřív ani nesledoval obsah. Poslouchal jsem, jak mluví, a pozoroval tváře svých studentů – obvykle poněkud méně zaujaté – jak k němu vzhlížejí se zájmem a věnují mu nejprve svou pozornost, pak důvěru a nakonec i náklonnost. V duchu jsem se usmíval a říkal si poněkud opožděně, no jo, jistě, tohle je přece Georgeova druhá přirozenost. To je ten herec, který se v něm celou dobu skrývá, ten utajený komediant. Tohle je muž, kterého Ann Smileyová milovala a Bill Haydon zklamal a my ostatní věrně následovali, ne ta maska, kterou balamutil okolní svět.

Máme v Sarrattu takový moudrý zvyk, že si naše pozvané řečníky nenahráváme, jejich projevy se nikde oficiálně necitují a nikdo si nedělá poznámky. Smiley tomu říkal „bláznova volnost“ a jako čestný host se tím moc bavil, ale asi bych si stěží vzpomněl na někoho, na koho by se ten výraz hodil míň. Já jsem ovšem především profesionál a jsem zvyklý poslouchat a pamatovat si. Navíc si musíte uvědomit, že stačilo, aby Smiley řekl prvních pár slov, a došlo mi – jak moji studenti vcelku rychle pochopili – že mi mluví přímo z mé kacířské duše. Tím mám na mysli toho druhého, méně poslušného člověka, který je ve mně a k němuž jsem se, abych se přiznal, odmítal v poslední etapě své kariéry hlásit – toho pochybovače, jenž mi dělal nevítanou společnost dokonce už před tím, než můj nerozhodný agent, kterému jsme říkali Barley, překročil rozpadající se železnou oponu a snad kvůli lásce, či ve jménu cti šel k překvapení Pátého poschodí pořád dál.

Čím lepší oběd, říkáme o našem Nejvyšším, tím horší zprávy. „Je načase, abys začal svoje zkušenosti předávat mladým klukům, Nede,“ řekl mi nad podezřele dobrým obědem. „A taky děvčatům,“ dodal s odpudivým úsměvem. „Předpokládám, že už je taky nechají vstupovat do Církve.“ Pak se vrátil k původnímu tématu. „Ty víš, jak to chodí. Víš, jak na to. Když jsi naposledy řídil ústředí, udělal jsi dobrý dojem. Je čas, abys to konečně nějak zhodnotil. Myslíme si, že by sis měl vzít na starost dorost a předávat štafetu budoucím agentům.“

Pokud jsem si dobře pamatoval, používal stejné obraty ze sportovního prostředí, když mě po Ječmínkově selhání sesazoval z postu šéfa Ruského oddělení a uklízel na smetiště do záloh vyšetřovatelů.

Objednal dvě skleničky armagnaku. „Mimochodem, jak se daří Mabel?“ pokračoval, jako by si na ni právě vzpomněl. „Někde jsem slyšel, že dost zhubla, pane! No. Nedivím se, že ji držíš co nejdál ode mne! Tak, co říkáš? Přes týden v Sarrattu, na víkendy doma v Tunbridge Wells, to vypadá jako pořádné vyvrcholení kariéry. Co ty na to?“

Co já na to? Říkáš mi to, co už před tebou řeklo spousta jiných. Kdo může, dělá. Kdo nemůže, učí. A učí to, co už nemůže dál dělat, protože mu už neslouží buď tělo, nebo duše, nebo obojí; protože toho moc viděl, moc prodělal, moc se kompromitoval a nakonec málo znamenal. V tu chvíli je čas, aby přenesl žár svých starých snů do nových hlav a ohřál se u ohně mládí.

Čímž se vracím k úvodním větám vystoupení, které Smiley ten večer měl, protože jeho slova se ke mně natáhla a zničehonic mě uchopila. Pozval jsem ho, protože patřil mezi legendární postavy minulosti. A on se k našemu velkému potěšení stal obrazoboreckým prorokem budoucnosti.

Nebudu vás obtěžovat podrobnostmi Smileyho úvodní cesty kolem světa. Začal se Středním východem, který mu zjevně ležel na srdci, a probral hranice koloniální moci v zemích, které jsou považovány za postkoloniální. Předvedl jim Třetí svět a Čtvrtý svět a navrhl Pátý svět. Nahlas zauvažoval o tom, jestli se bohaté národy opravdu vážně zabývají bídou a beznadějí. Vypadalo to, že si je téměř jist, že nezabývají. Dělal si legraci z představy, že špionáž se po skončení studené války stala vymírající profesí. S každým novým státem, který se vynořuje z ledu, řekl, s každým novým seskupením, s každou oprášenou národní identitou a vášní, s každým dalším narušením setrvalého stavu přibývá agentům práce. Později mi došlo, že mluvil dvakrát tak dlouho, než je pro tato vystoupení obvyklé, ale nikde jsem neslyšel ani zapraskat židli nebo cinknout sklenici – dokonce ani potom ne, když ho odvedli do knihovny a posadili na čestné místo u krbu, aby si užili víc kacířství, víc podvratných myšlenek. Moje děti, do jednoho ztělesněná otrlost, a zamilují se do George! Kromě důvěrného tónu jeho hlasu a občasných výbuchů smíchu, když se nečekaně uchýlil k sebeironii, nebo se přiznal k nějakému neúspěchu, nebylo slyšet ani hlásek. Člověk je starý jen jednou, myslel jsem si, a poslouchal, vzrušený stejně jako oni.

Vyprávěl jim historky, které jsem nikdy předtím neslyšel a jejichž zveřejnění mu jistě na velitelství nikdo předem neschválil – určitě ne náš právní poradce Palfrey, který na otevřenost našich bývalých nepřátel odpověděl tím, že zabednil a na deset západů zamkl každé zbytečné tajemství, na které se mu podařilo vztáhnout své oddané ruce.

Podrobně se rozhovořil o jejich budoucím poslání řídících důstojníků a pokusil se představit si jejich práci v novém, změněném světě. K tradičnímu pojetí služby s představou agenta jako učitele, pastýře, rodiče a přítele dodal roli majetkového a manželského poradce, odpustkáře, společníka a ochránce. Ať muž, nebo žena, řídící agent je člověk nadaný schopností vzít jakoukoliv špatnost jako všední záležitost, a tím se stát v představách svého agenta jeho skutečným partnerem. Na tom se nic nezměnilo, řekl. A nikdy se nic nezmění. Parafrázoval Burnse: „Pro to pro všechno je špion špionem.“

Než je touhle sladkou vidinou ukonejšil, varoval je, že až budou manipulovat s agentem a potlačovat svoje přirozené pocity, může jejich vlastní přirozenost uhynout.

„Když člověk představuje pro svého agenta tolik různých osob, podstupuje riziko, že sám o sobě nebude nic,“ přiznal smutně. „Nikdy si prosím nemyslete, že metody, které používáte, na vás nemají vliv. Účel může světit prostředky – kdyby to tak nebylo, troufal bych si říct, že tu nebudete. Ale za všechno se platí a ta cena, to můžete být vy. Ve vašem věku je snadné prodat duši. Později je to těžší.“

Prokládal smrtelně vážný přístup nevázanou lehkomyslností a dělal mezi oběma póly malý rozdíl. Několikrát jsem měl pocit, že se v duchu zabývá stejnými otázkami, jaké jsem si kladl téměř po celou dobu své aktivní služby, ale nikdy jsem je nedokázal vyslovit nahlas: „Udělal jsem někdy něco dobrého?“

„Jak se to podepsalo na mně?“

„Co z nás teď bude?“

Někdy mi svými otázkami odpovídal: Jistě, Georgei, říkávali jsme přece, neptejte se, dokud neznáte odpověď.

Několikrát nás rozesmál, dovedl nás až k pochopení věcí a několikrát nás šokoval svou rozporností, aniž tím ohrozil přirozenou úctu, kterou jsme k němu cítili. Nezbavil nás našich předsudků, ale otřásl jimi. Prorazil odevzdanost, kterou jsem v sobě měl, a probudil znovu k životu rebela, který se od doby, kdy jsem začal žít ve svém exilu v Sarrattu, odmlčel. George Smiley mě nádherně popletl a jako blesk z čistého nebe dosáhl toho, že jsem znovu začal se svými úvahami.

Někde jsem četl, že vystrašení lidé se nikdy nepoučí. Jestli je to tak, určitě by neměli učit. Já nejsem vystrašený – alespoň ne víc než kdokoliv, kdo se kdy podíval do tváře své vlastní smrti. A přesně to, zkušenost a trocha bolesti, způsobilo, že jsem možná až moc skoupý na pravdu a nepřeju ji ani sobě. George Smiley to řekl správně. George pro mě představoval víc než učitele, víc než přítele. I když se mnou nebyl pořád v kontaktu, řídil moje kroky. Svého času jsem na něj myslel jako na jakéhosi svého otce, abych si tím nahradil toho, kterého jsem nikdy nepoznal. Georgeova návštěva v Sarrattu ve mně probudila nebezpečné vzpomínky. Teď, když mám dost času vzpomínat, vrhnu se na ně – už kvůli vám – a umožním vám, abyste se mnou sledovali mou pouť a kladli si stejné otázky jako já.

dva

„JSOU LIDÉ,“ prohlásil Smiley klidně a věnoval úsměv hezké dívce z Trinity v Oxfordu, kterou jsem záměrně posadil proti němu, „kteří začnou mít strach o všechno, co si kdy mysleli, že mají. A nejspíš taky o to, co si kdy mysleli, že jsou, jakmile jim někdo začne sahat na minulost. Tohle se mě ani trochu netýká. Smyslem mého života bylo, aby skončilo to, v čem jsem žil. Takže kdyby to dnes vypadalo jako kdysi, dalo by se říct, že jsem neuspěl. Ale ono to tak evidentně není. Vyhráli jsme. Ne že by to vítězství kdovíco znamenalo. A možná že jsme dokonce nevyhráli. Nebo nám dokonce bez pout ideologického konfliktu, která nás držela zkrátka, teprve začínají opravdové problémy. Na tom nezáleží. Důležité je jen to, že naše dlouhá válka skončila. Důležitá je ta naděje.“

Sundal si brýle a chvíli zaujatě šmátral po košili ve snaze něco najít. Nemohl jsem přijít na to, co hledá. Pak mi došlo, že se snaží ulovit konec kravaty, aby si s ním vyčistil skla. Zcela nevhodně umístěný černý motýlek ho nemohl uspokojit, a tak raději sáhl do kapsy pro hedvábný kapesník.

„Jestli vůbec něčeho lituji, tak jedině toho, jak jsme plýtvali svým časem a dovednostmi. Všichni ti falešní spojenci, nepraví přátelé, tolik zbytečně vynaložené energie. Všechny falešné představy, které jsme o sobě měli.“ Znovu si nasadil brýle a usmál se, jak se mi alespoň zdálo, na mě. Náhle jsem si připadal, jako bych sám byl zase student. Zase byla šedesátá léta. Já byl začínající agent a George Smiley – tolerantní, trpělivý, inteligentní George – pozoroval mé první samostatné krůčky.

Byli jsme tehdy odhodlaní mladíci a dny se zdály delší než dnes. Asi jsme nebyli o moc odhodlanější než moji dnešní studenti, ale naše vlastenecké pocity byly o něco méně nejasné. Když jsem absolvoval základní kurs, byl jsem připraven spasit celý svět, i kdybych ho měl pročmuchat skrz naskrz. V naší skupině nás bylo deset a po několika letech výcviku – v sarrattské mateřské školce, v roklích Argyllu a na cvičáku ve Wiltshiru – jsme čekali na svoje první nasazení jako plnokrevník na dostihy.

Taky jsme svým způsobem dozrávali v historicky významné době, i když představovala opak té dnešní. Stagnace a nenávist na nás zíraly z každého kouta na zeměkouli. Rudé nebezpečí bylo všude, nejen u našich domácích krbů. Berlínská zeď stála dva roky a vypadalo to, že vydrží stát další dvě století. Střední východ, to byla sopka stejně jako dnes, jen s tím rozdílem, že tehdy si Britové za cíl své nenávisti vybrali Násira, mimo jiné také proto, že vracel Arabům jejich úřady a po straně se pokoušel dohodnout s Rusy. Na Kypru, v Africe a v jihovýchodní Asii povstávaly různé menší národy proti svým starým koloniálním pánům. A pokud se nám, udatným Britům, nepodařilo někde udržet moc – no, vždycky tu nakonec byl bratranec z Ameriky, který nás zase zatáhl do světové hry.

Takže jsme jako tajní hrdinové těchto událostí měli všechno, co jsme potřebovali: správné důvody, ďábelského nepřítele, shovívavého spojence, rozbouřený svět, ženy, s kterými jsme se mohli potěšit, a hlavně dědictví Velké tradice, neboť Circus tehdy pořád ještě žil svou válečnou slávou. Skoro všichni velitelé si vysloužili ostruhy špionáží proti Němcům. Když jsme se jich na to během otevřených seminářů, kde se nedělaly poznámky, ptali, připouštěli všichni, že pokud jde o ochranu lidstva před jeho vlastními výstřelky, je světový komunismus ještě temnější hrozba než skopčáci.

„Vy jste, pánové, zdědili nebezpečnou planetu,“ říkával nám s oblibou Jack Arthur Lumley, náš proslulý velitel výcviku. „A jestli chcete slyšet, co si o tom myslím, tak podle mě máte zatracené štěstí.“

Jistě, že jsme chtěli jeho názor slyšet! Jack Arthur byl sekáč. Tři roky se nerušeně pohyboval po Evropě obsazené nacisty, jako kdyby tam byl na výletě. Mosty vyhazoval do vzduchu jednou rukou. Chytili ho, ale on jim utekl, chytili ho znova, nikdo pořádně neví kolikrát. Holýma rukama zabíjel lidi a přišel ve rvačkách o pár prstů. Když skončila válečná běsnění a začala studená válka, Jack sotva poznal nějaký rozdíl. Ještě v pětapadesáti vám dokázal z dvaceti kroků rozstřílet browningem ráže 9 milimetrů figurínu muže na hadry, odemknout dveře kancelářskou sponkou, během třiceti sekund nastražit výbušninu, aby vybuchla při spláchnutí záchodu, a jedním pohybem vás uzemnil na žíněnku. Jack Arthur nás nechal s padáky vyskákat z bombardéru Stirling, v gumových člunech přistát na cornwallských plážích a pak nás během bláznivých nocí opíjel pod stolem. Jestli on o téhle planetě řekl, že je nebezpečná, tak jsme mu to věřili na slovo!

Jenže naše čekání se tím jen stalo nesnesitelnějším. Kdybych tam neměl Bena Arno Cavendishe, s kterým jsme se tím prokousávali společně, bylo by to asi ještě horší. Naštěstí bylo tolik věcí, které se daly na velitelství dělat, že jsme nestačili zatrpknout.

My s Benem jsme byli stejná krevní skupina. Byli jsme stejně staří, vychodili stejné školy, měli podobnou postavu a byli skoro stejně vysocí. Circus nás určitě dal dohromady schválně – říkali jsme si rozčileně, oni to nejspíš věděli od samého začátku! Oba jsme měli matky cizinky, jenže Arnova matka – byla původem z Německa – už nežila. Oba jsme, snad kvůli rovnováze, byli ztělesněním ideálu anglického způsobu života – atletické postavy, požitkáři, vzdělání na soukromé škole, muži předurčení řídit, ne-li přímo vládnout. Když se ale podívám na fotografii našeho ročníku, je mi jasné, že Ben na tom byl lépe než já, působil už tehdy dospělejším dojmem, což mně chybělo – na čele se mu dělaly kouty, měl pevnou bradu a působil spíš mužně než mladě.

Proto, pokud vím, dostal ten vysněný post v Berlíně Ben a ne já. Řídil opravdové agenty z masa a kostí ve východním Německu, zatímco já jsem dál čekal mezi zálohami.

„Dáme tě na pár týdnů na sledovačku, Nede,“ řekl mi Nejvyšší s blahosklonnou samolibostí, která mi pomalu začínala vadit. „Bude to pro tebe dobrá zkušenost a jim se může jeden pár rukou navíc hodit. Spousta dobrodružství. To se ti bude líbit.“

Hlavně ať je změna, říkal jsem si v duchu a tvářil se statečně. Celý minulý měsíc jsem u tmavé desky stolu ve Třetím poschodí zaměřoval svůj důvtip na sabotážní akce proti světové mírové konferenci – řekněme – v Bělehradě. Pod vedením pomalu mluvícího instruktora, který měl ve zvyku obědvat celé hodiny v jídelně pro starší důstojníky, jsem s nadšením posílal vlaky s účastníky jinam, než kam měly dojet, zavíral jim vodovod v hotelu a volal anonymní výhrůžky, že v konferenčním sále je umístěna bomba. Měsíc předtím jsem se den co den přesně v šest krčil v páchnoucím sklepě vedle egyptského velvyslanectví a čekal, až mi podplacená uklízečka z ambasády přinese výměnou za pětilibrovou bankovku obsah košů na papíry z předchozího dne. Ve srovnání s tím se možnost strávit pár týdnů s nejlepšími sledovači na světě jevila jako opravdový svátek.

„Nasadí tě na operaci Tlusťoch,“ řekl Nejvyšší a dal mi adresu jednoho domu kdesi na Green Street ve West Endu. Když jsem tam vcházel, slyšel jsem zdálky zvuky ping-pongu a z poškrábané gramofonové desky do toho zněla píseň Požehnaná pole. Zmocnila se mě úzkost a znovu jsem si se závistí vzpomněl na Bena Cavendishe a jeho odvážné agenty v Berlíně, věčném městě špionů. Tentýž večer nás navštívil velitel naší sekce Monty Arbuck.

Rád bych se vám předem omluvil. Věděl jsem toho o mužstvu tehdy jen velmi málo. Patřil jsem mezi důstojníky – doslova, protože jsem sloužil u Královského námořnictva – a připadalo mi docela přirozené, že jsem se narodil na horním konci společenského žebříčku. Circus je takové malé zrcadlo odrážející strukturu Anglie, kterou ochraňuje, takže mi připadalo docela správné, že u sledovačky a podobných profesí, jako jsou vloupání a odposlechy, by měli být lidé pocházející z řemeslnických vrstev. V cylindru nikoho nedokážete sledovat dlouho. A jakmile opustíte střed Londýna, nevzbudíte jemnou výslovností ani trochu důvěry, zvlášť ne, pokud se budete snažit předstírat, že jste pouliční prodavač, čistič oken nebo pošťák. Takže se na mě musíte dívat přinejlepším jako na nezkušeného námořního kadeta, kterého posadili mezi zkušenější, ale níže postavené námořníky. Proto neuvidíte Montyho takového, jaký byl, ale takového, jaký se mi tehdy večer jevil: jako neotesaného hajného, který se hned kvůli všemu naježí. Bylo nás i s ním deset: tvořili jsme skupiny po třech a v každé skupině byla jedna žena, aby šlo sledovat i dámské záchodky. To byl zaběhnutý pořádek. A Monty nás řídil.

„Dobrý večer, kolego,“ obrátil se přímo na mě, když se zastavil před černou tabulí. „Vždycky mě potěší, když nám pošlou někoho kvalitního, aby nám tak říkajíc zvedl úroveň.“

Všichni se rozesmáli, já ze všech nejvíc, rozumím přece legraci.

„Naším zítřejším cílem, kolego, je Jeho nejvyšší výsost samotný král Tlusťoch, jinak též zvaný…“

Otočil se k tabuli, vzal do ruky kus křídy a obratně napsal na tabuli dlouhé arabské jméno.

„Smyslem naší akce je CO, kolego,“ dodal. „Víte, doufám, co znamená CO, ne? V tom Etonu pro špiony vám to nepochybně řekli, ne?“

„Civilní obrana,“ řekl jsem a zůstal překvapen tím, jaké veselí moje odpověď vyvolala. Nakonec se ukázalo, že v hantýrce sledovačky to znamená Celková ochrana. Naším úkolem pro následující den, a případně i pro dny další, což záleželo výhradně na tom, jak dlouho se naše královská návštěva rozhodne zdržet, bude dohlížet, aby se hostu nic nestalo, a předat o všech jeho obchodních i společenských setkáních zprávu na velitelství.

„Kolego, vy budete ve skupině s Paulem a Nancy,“ oznámil mi Monty, když nás seznamoval s podrobnostmi akce. „Budete mít ve skupině číslo tři, kolego, a budete laskavě dělat přesně to, co se vám řekne, bez výjimky.“

Teď vám budu muset vysvětlit, co to vlastně byla operace Tlusťoch, ale chci to udělat svými, ne Montyho slovy. A navíc chci využít výhody pětadvacetiletého odstupu, který dnes mám. Stejně se ještě dnes musím červenat, když si vzpomenu, co jsem si o sobě myslel a jak mě museli vidět lidé jako Monty, Paul a Nancy.

Především si uvědomte, že výrobci zbraní v Británii se považují za jakousi nedotknutelnou elitu – tehdy, stejně jako dnes – a policie, úřady a zpravodajská služba jim poskytují velmi přehnané výhody.

Z jakýchsi mně zcela nepochopitelných důvodů jim jejich hrůzná výroba dodává v očích těchto institucí důvěru. Možná je to tím, jaké výrobky produkují, vždyť zbraně se dotýkají podstaty života a smrti. Možná že v hlavách našich omezených úředníků se moc, kterou mají ti, jež zbraně používají, přenáší i na ty, kteří je vyrábějí. Nevím. Ale viděl jsem toho za celá léta strávená v tomhle slzavém údolí dost, abych mohl s určitostí tvrdit, že je mnohem víc těch, kteří válku milují, než těch, kteří dostanou šanci se skutečně nějaké zúčastnit. A proto, aby byla uspokojena tato láska, se kupuje daleko víc zbraní, než z jakéhokoliv jiného, omluvitelnějšího důvodu.

Dále byste měli vědět, že Tlusťoch byl jeden z nejvýznamnějších zákazníků zbrojního průmyslu. A naše Celková ochrana představovala jen zlomek toho, co se kvůli němu podnikalo. Vždyť šlo o pomoc takzvanému spřátelenému arabskému státu. Což v praxi znamenalo, a znamená dodnes, prokazovat jim laskavosti, v duchu našich anglických tradic svádět a lákat jejich princátka, vlichocovat se jim do přízně, a to všechno jen proto, aby šlo uspokojit náš návyk na naftu – a k tomu navíc prodat britské zbraně, aby se ďábelské mlýny Birminghamského paláce mohly bez zastávky točit dál. Proto asi Monty naším úkolem tak hluboce pohrdal. Alespoň já bych si to rád myslel. Staří sledovači jsou známí svými moralizujícími postoji – což má svůj důvod. Nejdřív pozorují, později přemýšlejí. Monty už dosáhl druhé fáze.

Pokud šlo o Tlusťocha, jeho předpoklady pro naše dobré zacházení byly bez diskuse. Byl to marnotratný bratr šejka, který vlastnil oblast bohatou na naftu. Tlusťoch byl nevypočitatelný a rád zapomínal, co už kde koupil. Přesně podle programu přiletěl boeingem svého bratra na vojenské letiště poblíž Londýna, jež kvůli němu vyklidili. Chtěl si trochu užít a trochu nakupovat – což, jak jsme pochopili, mělo představovat jen pár tretek jako dva obrněné rolls royce pro sebe, nějaké šperky od Cartiera pro přítelkyně na druhé straně zeměkoule a konečně asi sto postarších střel země-vzduch a jednu nebo dvě eskadry nejnovějších bojových letounů pro královského bratra. Nesmím ještě zapomenout na mastnou mezivládní dohodu s britskou vládou o náhradních dílech, službách a výcviku, která zbavila Královské letectvo na dlouhá léta jakýchkoliv starostí. Jo, a nafta. Taky jsme potřebovali naftu na pálení. Přirozeně.

V jeho suitě se vedle osobních sekretářek, astrologů, pochlebovačů, kurviček, dětí a dvou učitelů vyskytoval i osobní lékař a tři strážci. Byla tam i Tlusťochova manželka. Její krycí jméno není důležité, protože hned v den Jedna ji Montyho sledovačka pojmenovala „Panda“ kvůli černým kruhům kolem očí, které byly patrné, kdykoliv si sundala závoj, a kvůli melancholickému a opuštěnému výrazu, který jako by napovídal, že patří k ohroženému druhu. Tlusťoch měl žen celou řadu, ale Panda, přestože byla nejstarší, byla jeho nejoblíbenější. Asi měla taky nejvíc pochopení pro manželovy svérázné záliby. Miloval noční podniky a rád hrál – což byly chutě, pro které ho moji kolegové že sledovačky srdečně nenáviděli dávno před tím, než přijel. Věděli o něm, že ráno před šestou chodí spát zcela výjimečně a nikdy ne dřív, než utratí zhruba dvacetinásobek součtu jejich ročních příjmů.

Celá společnost byla ubytována v luxusním hotelu ve West Endu ve dvou podlažích spojených výtahem instalovaným zvlášť pro tuto příležitost. Tlusťoch měl jako většina prostopášných čtyřicátníků obavy o své srdce. Navíc se bál mikrofonů a rád užíval svůj výtah jako bezpečnou hovornu. Naše oddělení pro odposlech mu proto vtipně umístilo jeden mikrofon přímo do výtahu, protože jsme si spočítali, že tam ulovíme ty nejlepší novinky o posledních intrikách v královském paláci, popřípadě nečekaná ohrožení Tlusťochova seznamu vojenských nákupů.

Všechno šlo jako po másle až do dne Tři, kdy se před námi tiše vynořil neznámý drobný Arab v černém plášti se sametovým límcem. Objevil se, abych byl přesnější, v oddělení luxusního dámského prádla velikého obchodního domu Knightsbridge. Zde se Panda se svým doprovodem zrovna probírala zásobami bílého nabíraného spodního prádla rozloženého na skleněné desce pultu. I Panda měla své špiony. A doneslo se jí, že den předtím vybíral se zaujetím ze stejné nabídky sám Tlusťoch a nechal dokonce poslat pár tuctů na jakousi adresu v Paříži, kde ho v luxusním bytě kdykoliv očekávala jistá jím vydržovaná přítelkyně.

Když přišel den Tři, byla už naše tříčlenná skupina pěkně podrážděná. Paul, čili Paul Skordeno, byl uzavřený muž s poďobaným obličejem a talentem na odporné poznámky. Nancy mi prozradila, že je na tom špatně, ale neřekla mi proč.

„Bouchnul holku, Nede,“ řekla, ale já si dodnes myslím, že měla na mysli víc než jen bouchnutí.

Nancy byla asi pět stop vysoká a vypadala trochu jako koncesovaná obchodní cestující. Kvůli svému, jak ona říkala, stylu nosila velmi jemné punčochy a praktické vycházkové boty s gumovou podrážkou, které jen málokdy přezouvala. Všechno ostatní, co potřebovala – šátky, pláště, vlněné klobouky nejrůznějších barev – nosila v umělohmotné tašce.

Při sledování pracovala naše skupina vždycky ve stejném seskupení, Nancy a Paul si hráli vepředu a mladý Ned se ploužil vzadu jako zametač. Když jsem se Skordena zeptal, jestli budeme formaci obměňovat, řekl mi, abych si zvykal tam, kde jsem. Prvního dne jsme Tlusťocha sledovali do Sandhurstu, kde byl na jeho počest uspořádán oběd. Naše trojice si dala vajíčka s hranolky v jídelně kousek od hlavního vchodu a Skordeno nadával nejdřív na Araby, pak na Západ, protože je vykořisťuje, a nakonec k mému zděšení na Páté poschodí, které označil jako naduté fašisty.

„Jsi svobodný zednář, kolego?“

Ujistil jsem ho, že nejsem.

„Tak abys sebou hodil a přihlásil se k nim, ne? Ty sis nevšiml, jak významně ti Nejvyšší potřásl rukou? Když nebudeš zednář, do Berlína se v životě nedostaneš, kolego.“

Den Dvě jsme strávili poflakováním po Mount Street, protože Tlusťoch si nechával vzít míru na pár Purdyho loveckých pušek. Nejdřív nejistě zápolil se zkušební puškou při zjišťování rozměrů. Pak se rozzuřil, když zjistil, že na zhotovení zakázky bude čekat dva roky. Paul mě během té doby dvakrát poslal do krámu a vypadal spokojeně, když jsem mu řekl, že zaměstnanci si mě po mých nesmyslných dotazech začínají prohlížet podezřívavě.

„Byl bych řekl, že ti takovýhle místo bude vyhovovat,“ poznamenal a vycenil zuby jak mrtvola. „Lov, hon a rybaření – to mají přece v Pátém poschodí rádi, kolego.“

Večer nás zastihl, jak sedíme v dodávce před jedním zavřeným nevěstincem s okenicemi na South Audley Street, zatímco se naše velení úspěšně pracovávalo k panice. Tlusťoch byl uvnitř sotva dvě hodiny, když zavolal do hotelu a požádal svého osobního lékaře, aby ihned přišel. Srdce! napadlo nás s hrůzou. Máme jít dovnitř? Velení zděšeně váhalo a my jsme se bavili představou, jak nám náš objekt umírá na srdeční záchvat v náručí nějaké příliš horlivé děvky dřív, než stačil podepsat šek na svá zastaralá bojová letadla. Teprve ve čtyři hodiny rozehnali lidé z odposlechu naše obavy. Tlusťocha stihl, jak nám sdělili, náhlý záchvat impotence a doktor byl povolán, aby do urozené zadnice píchl nějaké afrodisiakum. Domů jsme se dostali v pět ráno, Skordeno byl mrtvý vzteky, ale všichni jsme se utěšovali vědomím, že v poledne se má Tlusťoch v Lutonu zúčastnit předvádění skoro nejnovějšího britského tanku, takže nás prakticky čekal den odpočinku. Ale radovali jsme se předčasně.

„Panda si chce jít koupit nějaké prádlo,“ oznámil nám Monty přátelsky, hned jak jsme dorazili do Green Street. „Vyšlo to na vás. Je mi líto, kolego.“

A tak jsme se dostali do oddělení dámského prádla obchodního domu Knightsbridge a k okamžiku, kdy přišla moje chvíle. Bene, říkal jsem si, Bene, vyměnil bych jeden tvůj den za pět svých. Pak jsem ale z ničeho nic na Bena ani nepomyslel a rázem mu přestal závidět. Skrýval jsem se za dveřmi a mluvil do mikrofonu nešikovného rádia, což bylo tehdy to nejlepší, co se dalo sehnat. Vybral jsem si kanál, který mě spojil přímo se základnou. Byl to kanál, o němž mi Skordeno řekl, že ho nemám používat.

„Panda má za krkem opici,“ oznámil jsem Montymu co nejklidnějším hlasem a hned jsem tajemného stopaře popsal osvědčeným žargonem všech sledovačů: „Pět pět, černé kudrnaté vlasy, hustý knír, čtyřicet, černý svrchník, černé boty s gumovou podrážkou, vypadá jako Arab. Během Tlusťochova příletu byl na letišti. Vzpomínám si na něj. Je to stejný muž.“

„Drž se ho,“ odpověděl Monty lakonicky. „Paul a Nancy se přilepí na Pandu, ty se chytni opičáka. Které je to patro?“

„První.“

„Drž se ho, ať půjde kamkoliv, a neustále mě informuj.“

„Mohl by chodit s přívažkem,“ řekl jsem a pokradmu jsem objekt svého zájmu pozoroval.

„Chceš říct, že je těhotný?“

Nepřipadalo mi to moc vtipné.

Budu vám tu scénu muset popsat co nejpřesněji, protože to bylo složitější, než si dokážete představit. Pandu s družinou nesledovalo na její hlemýždím tempem se posunující výpravě za nákupy pouze naše trio. Bohatá arabská princezna přijela do rozlehlých obchodů Knightsbridge ohlášena. Kromě dvojice procházejících se dozorců, kteří na sobě měli černá saka a proužkované kalhoty, se objevili i dva místní detektivové, kteří postávali u vchodu s rukama pokrčenýma podél těla, připraveni kdykoliv se chytit do křížku s případnými poletujícími derviši. A aby toho nebylo dost, Scotland Yard se rozhodl, že se ten den sám postará o ochranu, což představoval muž s nehybnou tváří v plášti staženém páskem, který se vytrvale držel v blízkosti Pandy a mračil se na každého, kdo se přiblížil. No, a konečně si tam představte i Paula a Nancy v plné parádě, jak se ke všem točí zády, se zaujetím si prohlížejí hory spodního prádla a pozorují naši kořist v zrcadlech.

A neračte zapomenout, že se to všechno odehrávalo v tiché a voňavé atmosféře harému. Ve světě jemného prádla, vysokých chlupatých koberců a nehybných polonahých figurín – nemluvě o příjemné šedivé dámě v černém kreponu, o jaké se předpokládá, že v určitém věku dosahuje uspokojivě nevtíravého chování, díky němuž může řídit stánek ženské intimity.

Všiml jsem si, že ostatní muži se snažili buď do oddělení s prádlem vůbec nevstoupit, nebo ho proběhnout se sklopeným pohledem. Vlastní instinkty mi velely udělat totéž, ale nešlo to, protože jsem poznal toho melancholického mužíčka s černým knírem a hnědýma vášnivýma očima, který se vytrvale pohyboval patnáct kroků za Pandinou suitou. Kdyby mě byl Monty nenechal zametat, možná bych si ho vůbec nevšiml. Rychle bylo zřejmé, že se oba musíme, každý z jiného důvodu, držet ve stejné vzdálenosti od našeho cíle – já s jistou nonšalancí, on s jakousi hlubokou a mystickou závislostí. Ani na okamžik z ní nespustil oči. Když mu ji zakryl sloup, nebo nějaký zákazník, natahoval černou hlavu tím či oním směrem, dokud se mu nepodařilo ulovit ji zaníceným a – jak jsem byl přesvědčen – fanatickým pohledem.

Poprvé jsem to jeho zaujetí pocítil, když jsem si ho všiml v letištní hale u příletů. Natahoval se za sklem na špičky, aby co nejlépe viděl na blížící se královský pár. Nepřipadal mi tehdy ničím zvláštní. Prohlížel jsem si všechny se stejně kritickou pozorností. Vypadal prostě jako jeden z davu diplomatů, dvořanů a nosičů, kteří tvořili uvítací výbor. Ale jeho horlivost mě přesto zaujala. Tak tohle je Střední východ, říkal jsem si a pozoroval ho, jak tiskne svůj vpadlý obličej na sklo. To jsou ty pohanské vášně, které k mé Službě patří, pokud máme i nadále v klidu co čerpat do svých vozů, čím vytápět domy a kam prodávat své zbraně.

Opičák postoupil o pár kroků a zadíval se do vitríny s nějakými pentlemi. Jeho chůze se dokonale hodila k jeho přezdívce – šel zeširoka, ale pokradmu; vypadalo to, jako by veškerý pohyb vycházel z kolen a vedl k plíživým krokům. Vybral jsem si nabídku podvazků hned vedle něj, zíral na ni a přitom jsem si ho znovu obezřele prohlížel a snažil se najít nějaké nápadné vybouleniny kolem pasu a v podpaží. Černý plášť, který měl na sobě, byl typickým oblečením pro střelce: veliký, bez pásku, prostě plášť, kam se pod paži dokonale schová pistole s dlouhou hlavní opatřenou tlumičem, nebo krátká poloautomatická puška.

Pozoroval jsem jeho ruce a moje vlastní mě nervózně svrběly. Levičku měl volně spuštěnou podél těla, ale pravici, která vypadala silněji, neustále zvedal k prsům a opět nechával klesnout, jako kdyby si dodával odvahy k činu.

Bude tasit pravou rukou přes tělo, říkal jsem si; nejspíš z podpažního pouzdra. Náš instruktor nás naučil všechny možné kombinace.

A jeho oči – ty tmavé, žhnoucí, oduševnělé oči fanatika – i z profilu se zdálo, že se upínají k posmrtnému životu. Přísahal, že se jí pomstí? Členům její rodiny? Slíbili mu zfanatizovaní mullahové, že se dostane do nebe, když svou přísahu dodrží? Moje znalosti islámu byly útržkovité. To málo, co jsem věděl, jsem měl z několika všeobecných přednášek a z románů P. C. Wrena. Ale i to mi stačilo, abych si uvědomil, že jsem se ocitl v blízkosti odhodlaného fanatika, který si svého života příliš neváží.

Pokud jde o mě, já byl, bohužel, neozbrojen. To byla moje slabina. Když jdou lidé od sledovačky na normální akci, nemůžou ani snít o tom, že by měli zbraň, ale Celková ochrana, to bylo něco jiného a Paul Skordeno dostal z Montyho sejfu pistoli.

„Jedna stačí, kolego,“ řekl mi Monty s úsměvem starého muže. „Nechceme přece rozpoutat třetí světovou válku, že?“

A tak, když jsem se narovnal a vyrazil zase za ním, nezbývalo mi než si předem vybrat některý z úderů, které nás učili v hodinách tichého zabíjení. Měl bych se rozhodnout pro útok zezadu. Pro zaječí úder, nebo pro dvojitý úder vedený současně přes obě uši? Kterákoliv z těchto variant by mu přivodila okamžitou smrt, zatímco živého člověka lze ještě vyslýchat. Měl bych mu radši zlomit pravou ruku a spoléhat na to, že se zmocním jeho zbraně? A i kdyby se mi to povedlo, neskončím v dešti kulek, který spustí ostatní ochránci kolem nás?

Teď si ho všimla!

Panda se zadívala opičákovi přímo do očí a opičák její pohled opětoval!

Poznala ho? Byl jsem si jist že ano. Ale rozpoznala taky jeho úmysl? Chystala se už podle nějakého jejich orientálního fatalismu na smrt? Čím déle jsem sledoval jejich podivné chování, tím horší představy se mi míhaly hlavou. Když se jejich pohledy setkaly, Panda ztuhla uprostřed pohybu. Pustila prádlo na pult, zůstala bez hnutí stát. Pak svěsila drobné, nepokojné ruce podél těla. Stála jako socha, jako bez vůle, jako kdyby vůbec nebyla schopna se vymanit z uhrančivého vlivu toho pronikavého pohledu.

Nakonec se s odevzdaným a nečekaně pokorným výrazem otočila, pošeptala cosi jedné ženě ze své družiny a odhodila na stůl posledních pár kousků prádla, které ještě svírala v ruce. Byla ten den oblečena celá v hnědém hábitu – kdyby to byl muž, byl bych v pokušení říct, že vypadala jak františkán – se širokými rukávy, delšími, než potřebovala, a s hnědou čelenkou uvázanou těsně nad obočím.

Viděl jsem její pohled i to, jak pomalu a odevzdaně, tím jsem si byl jist, vedla svou suitu k východu. Za ní šli její osobní strážci; za nimi policista ze Scotland Yardu. Potom následovaly dámy z doprovodu a za nimi oba dozorci. Nakonec šel Paul s Nancy, dělali, že jsou nerozhodní, otočili se od spodního prádla a vydali se jako obyčejní zákazníci ve stopách odcházející skupiny. Paul, který nepochybně vyslechl můj rozhovor s Montym, mi nevěnoval ani nejmenší pohled. Nancy, hrdá na svůj ochotnický herecký talent, předstírala, že s ním vede manželskou hádku. Pokusil jsem se zahlédnout, jestli má Paul rozepnutý kabát, aby mohl rychle tasit. Byl ke mně ale obrácen svými širokými zády.

„Tak mně ho, kolego, ukažte,“ řekl mi rovnou do ucha Monty, který se vedle mě z čista jasna objevil. Jak dlouho už tam stál? Neměl jsem ani tušení. Bylo už dávno po poledni, ale na výměnu stráží nebylo ani pomyšlení. Opičák byl sotva pět yardů od nás a sledoval nenápadně, ale zcela rozhodně Pandu.

„U schodiště ho můžeme dostat,“ zamumlal jsem.

„Mluvte víc nahlas,“ poradil mi Monty stejně nevzrušeným tónem. „Mluvte, normálně. Nikdo vás neposlouchá. Když budete mumlat koutkem úst, budou si myslet, že tu chcete ukrást kus krajky.“

Protože jsme byli v prvním patře, bylo zřejmé, že Panda se svou suitou bude muset použít výtah, bude-li chtít jet nahoru nebo dolů. Hned vedle výtahu byly lítačky, které vedly na takzvané bezpečnostní schodiště, poněkud vlhké a nehygienické schody pokryté linoleem. Můj plán, který jsem staccatově úsečnými větami Montymu vysvětlil, zatímco jsme opičáka sledovali k východu, byl jednoduchost sama. Jakmile dojde celá skupina k výtahu, přistoupíme k němu každý z jedné strany, chytneme ho za ruce a strčíme na schodiště. Ranou do slabin ho zkrotíme, vezmeme mu zbraň a převezeme ho do Green Street, kde ho vyzveme, aby učinil dobrovolné přiznání. Ve výuce jsme dělali takovéhle věci snad tucetkrát – jednou nám dokonce, což bylo poněkud trapné, padl za oběť nevinný bankovní úředník, který spěchal domů k rodině a kterého jsme omylem považovali za jednoho z instruktorů.

Pokud mě Monty vůbec slyšel, nedal to k mému zklamání ani v nejmenším najevo. Pozoroval, jak dozorci uvolňují cestu k výtahu, aby Panda mohla se svou suitou nerušeně projít. Usmíval se přitom jako prosťáček, který se náhodou ocitl v magickém poli urozenosti.

„Jede dolů,“ prohlásil s uspokojením. „Deset ku jedné, že míří do bižutérie. Jeden by řekl, že tihle naftaři se nebudou o umělotiny zajímat, ale oni se po tom můžou umlátit. Mají pocit, že je to výhodná koupě. Tak pojď, synku. Tohle bude legrace. Podíváme se na to.“

Musím říct, že i přes svůj zmatek jsem stačil ocenit Montyho profesionální dokonalost. Pandin exotický doprovod, oblečený převážně do arabských hávů, vzbuzoval mezi nakupujícími živou pozornost. Monty byl prostě jen další přihlížející zvědavec. A měl i navíc pravdu, družina skutečně mířila do oddělení bižutérie. Opičák to předvídal taky, a když jsme vycházeli z výtahu, předběhl celou skupinu a našel si u pultů s lesknoucí se nabídkou výhodné místo, kde zůstal stát s levým ramenem při zdi, přesně jak se dalo očekávat od praváka, který chce tasit zbraň přes tělo.

A Monty, aniž by se zabýval výběrem nějaké výhodné polohy, z které by mohl opětovat palbu, šel prostě za ním. Stoupl si hned vedle něj a pokynul mi, abych se k nim přidal. Tak mi nezbývalo než stoupnout si tak, že uprostřed naší trojice byl místo opičáka Monty.

„Proto si kdykoliv rád zajdu do Knightsbridge, synku,“ vysvětloval Monty tak nahlas, že to bylo slyšet přes půl obchodu. „Člověk nikdy neví, koho tu potká. Naposledy jsem tu byl s matkou – vzpomínáš – šli jsme do potravin k Harrodsovi. A já si říkám ‚Ale ne, toho já znám, to je Rex Harrison‘. Stačilo natáhnout ruku a mohl jsem se ho dotknout, ale neudělal jsem to. Knightsbridge je křižovatka světa, nemyslíte, pane?“ Smekl klobouk a obrátil se k opičákovi, který mu odpověděl vynuceným úsměvem. „To by mě zajímalo, odkud jsou. Vypadají na Araby s Šalomounovým bohatstvím za nehty. A řekl bych, že ani neplatí daně. To královská rodina nikdy nemusí. Na světě není jediný panovník, který by platil daně sám sobě, to by nemělo logiku. Vidíš tamhle toho obrovského policistu, synku? Bude ze zvláštního oddělení, to se pozná podle toho, jak se hloupě mračí.“

Pandina družina se mezitím rozmístila podél osvětlených skleněných pultů, zatímco Panda sotva znatelnými pohyby ukazovala, které podnosy se zbožím jí mají předložit k prohlídce. A vzápětí, podobně jako v oddělení prádla, zvedala jeden kousek za druhým, pozorně je obracela pod lampou, kladla zpátky a sahala po dalších. A opět jsem si všiml, že jak zvedala a odkládala jednotlivé předměty, podívala se vystrašeným pohledem směrem k nám, nejprve pohlédla na opičáka, pak na mě, jako kdyby ve mně viděla jedinou možnost záchrany.

Otočil jsem se na Montyho, abych se ujistil, že mám pravdu, ale on se pořád ještě usmíval.

„Přesně takhle to probíhalo v oddělení prádla,“ zašeptal jsem zapomínaje na jeho příkaz, že mám mluvit normálně.

Jenže Monty pokračoval ve svém halasném monologu. „Ale vespod, synku – to já vždycky říkám – vespod jsou, urozenost sem urozenost tam, stejní jako my, skrz naskrz. Všichni jsme přišli na svět nazí a všichni směřujeme do hrobu. Jak povídám, největší bohatství je zdraví a je lepší mít hodně přátel než hodně peněz. Všichni jsme do vínku dostali stejné chutě, stejné slabůstky a nedostatky.“ A mlel dál, jako by schválně chtěl být pravým opakem mé vypjaté ostražitosti.

Panda si objednala další podnosy. Pult byl pokrytý drahými skleněnými diadémy, náramky a prsteny. Vybrala si náhrdelník složený ze tří šňůr s umělými rubíny, přidržela si ho pod hrdlem a sáhla po zrcadle, aby se prohlédla.

Zdálo se mi to snad? Určitě ne! Pomocí zrcadla si prohlížela opičáka a nás! Zahledělo se na nás nejdřív jedno tmavé oko, pak druhé. Než zrcadlo opět odložila a otočila se k nám zády, obě oči jako by nás varovaly, ba prosily. Dlaní pak zlostně přejela po hraně pultu, na kterém ji očekávaly další podnosy.

V tu chvíli udělal opičák krok dopředu a já si všiml, jak zvedá ruku, aby si rozepnul kabát. Zapomněl jsem na všechnu opatrnost, pokročil také dopředu a začal napřahovat pravou ruku s ohnutými prsty a dlaní rovnoběžně se zemí, jak se slušelo na absolventa Sarrattu. Rozhodl jsem se pro úder loktem do srdce, na který naváže rána malíkovou hranou do horního rtu, do místa, kde se nosní chrupavka dotýká horní části čelisti. V tom bodě se stýká složitá soustava nervů a dobře vedený úder může oběť na chvíli zneškodnit. Opičák otvíral ústa a nadechoval se. Očekával jsem asi, že vykřikne jméno Alláhovo nebo heslo nějaké fundamentalistické sekty – přestože, už nemám ani tušení, kolik jsme tehdy věděli o arabských fundamentalistech a nakolik jsme se o ně zajímali. Sám jsem byl rozhodnut vykřiknout také, nejen proto, abych ho zmátl, ale hlavně proto, že pořádné nadechnutí přivede víc kyslíku do krevního oběhu a zvýší sílu mého úderu. Zrovna jsem se nadechoval, když mně Montyho ruka sevřela zápěstí jak železný náramek, a já cítil, jak mě nečekanou silou táhne zpátky k sobě.

„No tak, nech toho, synku, ten pán tu byl před tebou,“ řekl věcným tónem. „Musí tu vyřídit takovou důvěrnější záležitost, viďte, pane?“

Bylo to tak. A Monty mě nepustil, dokud jsem nepochopil, o co tu jde. Opičák promluvil. Ne na Pandu, ne na suitu, ale oslovil dva dozorce v proužkovaných kalhotách, kteří k němu sklonili hlavu a poslouchali ho nejprve s jistou blahosklonností a pak se stoupajícím zájmem, když se jejich pohledy obrátily k Pandě.

„Bohužel, pánové, Její Královská Výsost dává přednost neoficiálním nákupům,“ začal. „Řekněme, že se vyhýbá útrapám spojeným s balením a vystavováním účtů. Ona se tím baví. Víte, ještě před třemi nebo čtyřmi roky byla jednou z nejlepších obchodnic. No ano. Dokázala usmlouvat největší slevy na všechno, co si chtěla koupit. Dnes se ale vyžívá v tom, že bere věci jaksi víc do svých rukou. Nebo bych měl říct, do rukávů? Jeho Královská Výsost mě proto pověřila, abych všechny takové neformální nákupy co nejštědřeji uhradil, ovšem za předpokladu, že na veřejnost nepronikne ani náznak informace, pánové, ať už v mluvené či psané podobě, snad mi rozumíte.“

Pak z kapsy nevytáhl, bohužel, vražednou automatickou pistoli Walter, ani poloautomatickou pušku Heckler & Koch, dokonce ani náš oblíbený browning ráže 9 milimetrů, ale zdobenou marokánskou koženou peněženku nacpanou bankovkami jeho pána v nejrůznějších hodnotách.

„Napočítal jsem, tuším, tři drobné prsteny, jeden s umělým smaragdem, dva se skleněnými diamanty, dále jeden tenký náhrdelník, pánové, se třemi šňůrami umělých rubínů. Přáním Jeho Královské Výsosti je, aby naše vyrovnání pokrylo i veškeré útrapy, které mohla celá záležitost způsobit vašim skvělým zaměstnancům, chápete. A přispělo i vám samým za vaši dobrotu a pochopení pro naši nechuť k publicitě, o které jsem se již zmínil.“

Montyho sevření konečně povolilo, ale já se na něj odvážil podívat, až když jsme procházeli halou. S úlevou jsem zjistil, že se tváří sice zamyšleně, ale překvapivě laskavě.

„Tohle je největší problém našeho povolání, Nede,“ vysvětloval klidně a poprvé mě oslovil křestním jménem. „Život má svou tvář a my máme jinou. Někdy bych sám dal přednost počestnému, otevřenému nepříteli, klidně to přiznám. Ale takového aby pohledal, co? Pořád je kolem příliš mnoho příjemných chlápků.“

tři

„A UVĚDOMTE SI, PROSÍM,“ vyzval Smiley uctivě své mladé posluchače tónem, který by se spíš hodil k žádosti, aby při odchodu nechali v kasičce dobrovolné příspěvky, „že Angličan vychovaný v soukromé škole – stejně jako Angličanka, když dovolíte – je největší pokrytec na světě.“ Počkal, až se utiší smích. „Byl, je a vždycky bude, dokud vydrží beze změny náš ostudný školský systém. Nikdo jiný se k vám nebude chovat tak nenuceně, skrývat před vámi své pocity lépe a sledovat svoje zájmy dokonaleji. Pro nikoho nebude těžší se vám svěřit, že je zatracený trouba. Nikdo se nebude chovat statečněji ve chvílí, kdy je ochromený strachem, či šťastněji v okamžiku, kdy je mu strašně. Nikdo vám nebude víc lichotit, přestože vás nenávidí, než náš extrovertní Angličan nebo Angličanka z třídy, o které se předpokládá, že je privilegovaná. Může prodělávat totální nervové zhroucení, když vedle něj stojíte v autobusu, můžete být přitom jeho nejlepší přítel a stejně z toho nebudete moudřejší. To je důvod, proč se z některých našich nejlepších úředníků vyklubali ti nejhorší. A z nejhorších nejlepší. To je taky důvod, proč nejhorším agentem, kterého kdy budete řídit, jste vy sami.“

Nepochyboval jsem o tom, že Smiley má ve skutečnosti na mysli muže, který nás všechny dostal, Billa Haydona. Ale pro mě mluvil o Benovi – a také, i když je to těžké přiznat, o mladém Nedovi, a možná i o starém.

Stalo se to téhož odpoledne, kdy se mi nepodařilo obětovat se kvůli Pandinu strážci. Unavený a otrávený jsem dorazil do svého bytu v Battersea. Našel jsem dveře jen zaklapnuté a uvnitř dva muže v šedých oblecích, kteří se probírali papíry na mém stole.

Když jsem vpadl dovnitř, sotva se na mě podívali. Ten bližší z nich byl Nejvyšší, druhý muž byl zavalitý, neurčitého věku a v brýlích s kulatými obroučkami, přes které se na mě podíval s jakýmsi zlověstným soucitem, připomínal sovu.

„Kdy se ti naposledy ozval tvůj přítel Cavendish?“ zeptal se Nejvyšší, krátce na mě pohlédl a vrátil se k papírům.

„Je to váš přítel, ne?“ ozval se soví pohled nešťastně, zatímco já jsem se snažil srovnat si trochu myšlenky. „Ben? Arno? Jak jste mu říkal?“

„Ano. Je. Je to Ben. O co jde?“

„Tak kdy se ti naposledy ozval?“ opakoval Nejvyšší a odložil svazek dopisů od jedné mé bývalé přítelkyně. „Volá ti? Jak spolu udržujete kontakty?“

„Před týdnem jsem od něj dostal pohled. Proč?“

„Kde je?“

„Nevím. Zničil jsem ho. Pokud není ve stole. Mohli byste mi laskavě říct, o co tu jde?“

„Zničil?“

„Zahodil jsem ho.“

„Zničil jako kdyby napovídalo, že to bylo záměrně, je to tak? Jak vypadal?“ Nejvyšší vytáhl další zásuvku. „Zůstaň stát, kde jsi.“

„Z jedné strany byla nějaká holka a z druhé pár řádek od Bena. Proč na tom záleží, co na něm bylo? Prosím vás, jděte pryč.“

„Co psal?“

„Nic. Něco jako že je to jeho poslední úlovek. ‚Drahý Nede, tohle je nejnovější přírůstek do sbírky, tak jsem rád, že tu nejsi. Ahoj, Ben‘. A teď jděte!“

„Co tím myslel?“ Další zásuvka byla venku.

„Že je jako rád, že mu tu holku nepřeberu. Byl to takový vtip.“

„Často jsi mu přebíral ženy?“

„Nemáme žádné společné ženy. Nikdy jsme neměli.“

„Tak co máte společného?“

„Přátelství,“ odpověděl jsem rozzlobeně. „Co tady vlastně sakra hledáte? Řekl bych, že byste měli ihned odejít. Oba.“

„Nemůžu nic najít,“ oznámil Nejvyšší svému zavalitému společníkovi, když odhodil další svazek soukromé korespondence. „Nikde ani jedna pohlednice. Nelžeš nám, Nede, viď?“

Soví pohled mě nepřestával pozorovat. Upřeně se na mě díval s výrazem nešťastného porozumění, jako kdyby říkal, to jednou potká každého a nic se s tím nedá dělat. „Jak vám byla ta pohlednice doručena, Nede?“ zeptal se. Jeho hlas byl, stejně jako jeho chování, nejistý a lítostivý.

„Poštou, jak jinak,“ odpověděl jsem nevrle.

„Myslíte, civilní poštou?“ zeptal se soví pohled smutně. „Ne třeba v diplomatickém pytli?“

„Vojenskou poštou,“ odpověděl jsem. „Polní poštou. Byla podána v Berlíně s britskou známkou. Přinesl mi ji místní pošťák.“

„Na číslo polní pošty si náhodou nevzpomínáte, Nede?“ zjišťoval soví pohled téměř bázlivě. „Na razítku, rozumíte?“

„Mám dojem, že to bylo obyčejné berlínské číslo,“ odsekl jsem ve snaze nenechat se tváří v tvář jeho dokonalé uctivosti odradit od svého rozhořčení. „Myslím, že čtyřicet. Proč je to tak důležité? Už toho mám dost.“

„Tak říkáte, že to rozhodně přišlo z Berlína? Chci říct, měl jste tehdy ten dojem? Když si na to teď vzpomenete? Bylo na ní berlínské číslo – jste si tím jist?“

„Vypadala jako všechny ostatní, které mi poslal. Nepodrobil jsem ji zevrubné prohlídce,“ řekl jsem a znovu se mě zmocnil vztek, protože Nejvyšší vytrhl ze stolu další zásuvku a vysypal její obsah.

„Jaký typ dívky to byl, Nede?“ vyzvídal soví pohled s úsměvem zpráskaného psa, kterým se zřejmě omlouval jak za sebe, tak za Nejvyššího.

„Nahotina. Zřejmě děvka, podle pohledu, kterým se dívala přes nahé rameno. Proto jsem to vyhodil. Kvůli paní, co mi tu uklízí.“

„Tak sis konečně vzpomněl!“ zařval Nejvyšší a otočil se ke mně. „‚Vyhodil jsem ji.‘ Škoda, žes to sakra neřekl rovnou!“

„No, počkej, Rexi,“ ozval se soví pohled smířlivě. „Ned byl vyveden z míry, když sem přišel. Kdo by nebyl?“ Upřel svůj ustaraný pohled opět na mě. „Byl jste přidělen ke sledovačce, je to tak? Monty říká, že jste docela dobrý. Mimochodem, byla barevná? Ta vaše nahotina?“

„Ano.“

„Vždycky vám posílal jen pohledy, nebo někdy i dopisy?“

„Jen pohledy.“

„Kolik?“

„Tři nebo čtyři od té doby, co tam odjel.“

„Vždycky barevné?“

„Nevzpomínám si. Nejspíš. Ano.“

„A vždycky s dívkami?“

„Myslím že ano.“

„Ale, to si přece pamatujete jistě. Ovšemže ano. A předpokládám, že byly všechny nahé, že?“

„Ano.“

„Kde jsou ty ostatní?“

„Určitě jsem je vyhodil taky.“

„Kvůli té uklízečce?“

„Ano.“

„Abyste chránil její city?“

„Ano!“

Soví pohled se na chvíli odmlčel, aby si to rozmyslel. „Takže ty sprosté pohlednice – omlouvám se, nemyslím to nijak urážlivě, opravdu ne – byly mezi vámi dvěma jakýsi dlouhodobý vtip?“

„Z jeho strany, ano.“

„Ale vy jste mu žádné na oplátku neposílal? Pokud ano, řekněte to, prosím. Nestyďte se. Na to není čas.“

„Nestydím se! Nic jsem mu neposílal. Ano, byl to takový dlouhodobý žert. Byly čím dál tím odvážnější. Jestli chcete něco vědět, trochu mě už unavovalo, když jsem je viděl, jak na mě čekají na stolku v hale. Pana Simpsona taky. To je domácí. Navrhl mi, abych Benovi napsal a požádal ho, jestli by je mohl přestat posílat. Řekl, že to nedělá domu dobré jméno. Budete teď tak laskaví a řeknete mi někdo, co se to tady děje?“

Tentokrát se ozval Nejvyšší. „No, to jsme si mysleli, že budeš moct říct ty nám,“ řekl smutným hlasem. „Ben Cavendish zmizel. A jeho agenti svým způsobem taky. Několik jich dnes ráno zveřejnili v Neues Deutschland. Skupina britských agentů chycena při činu. Londýnské večerníky o tom píší v posledním vydání. Tři dny ho nikdo neviděl. Tohle je pan Smiley. Chce s tebou mluvit. Musíš mu říct všechno, co víš. To znamená cokoliv. Zatím na shledanou.“

Zřejmě jsem na chvíli přestal vnímat, protože když jsem Smileyho znovu spatřil, stál uprostřed pokoje na koberci a chmurným zrakem obhlížel spoušť, kterou s Nejvyšším natropili.

„Za řekou v Bywater Street mám dům,“ přiznal, jako kdyby to byl těžký hřích. „Pokud by vám to nevadilo, mohli bychom tam zajít. Není přehnaně uklizený, ale je to lepší než tohle.“

Jeli jsme tam Smileyho malým, skromným austinem. Smiley řídil tak pomalu, jako by vezl invalidu, což možná byla představa, kterou o mně měl. Bylo šero. Bílé lampy na Albertově mostě se k nám blížily jako lucerny přívozu. Bene, uvažoval jsem v zoufalství, co jsme udělali? Bene, co udělali tobě?

Bywater Street byla plná, a tak zaparkoval v garážích. Zaparkovat auto bylo pro Smileyho stejně obtížné jako přistát s parníkem, ale zvládl to a pak jsme se vydali pěšky zpátky. Vzpomínám si, že se nedalo jít vedle něj, protože při svém bezohledném pádlování pažemi jaksi nebral na vědomí mou přítomnost. Vzpomínám si, jak si dodával odvahy, aby otočil klíčem v zámku, a s jakou obezřelostí vstupoval do haly. Jako kdyby pro něj vlastní domov byl nebezpečným místem, což jak dnes už vím, skutečně byl. V hale bylo dva dny staré mléko a v přijímacím pokoji napůl snědený talíř s kotletou a hráškem. Talíř gramofonu se tiše otáčel. Člověk nemusel být žádný génius, aby pochopil, že ho někdo – nejspíš včera večer Nejvyšší osobně – odvolal narychlo zrovna ve chvíli, kdy se zakusoval do masa a poslouchal hudbu.

Vydal se do kuchyně, aby našel sodu do whisky. Šel jsem za ním. Na Smileym bylo něco, co člověka činilo odpovědným za jeho samotu. Na pultu zůstala ležet otevřená konzerva a dřez byl plný špinavého nádobí. Zatímco nám míchal whisky, pustil jsem se do mytí, takže on pak musel vzít utěrku visící zevnitř na dveřích a dát se do utírání a uklízení.

„Vy jste byli s Benem vyhlášená dvojice, že?“ zeptal se.

„Ano, v Sarrattu jsme spolu bydleli v jedné buňce.“

„To znamená – společná kuchyň, dvě ložnice a koupelna?“

„Kuchyň ne.“

„Ale i výcvik jste absolvovali společně, že?“

„Až poslední rok. Člověk si vybral někoho do dvojice a učil se spolupracovat.“

„Vybral si? Nebo mu někdo byl vybrán?“

„Vybral si sám, ale pak mu ho buď potvrdili, nebo zamítli.“

„A od té chvíle jste spolu byli spojeni v dobrém i špatném?“

„Skoro ano.“

„Celý poslední ročník? Takže vlastně na polovinu kursu, že? Ve dne v noci, je to tak? V podstatě jak v manželství?“

Nechápal jsem, proč se ze mě snaží dostat věci, které musí už dávno vědět.

„A všechno jste dělali společně?“ pokračoval. „Odpusťte, ale už jsou to, léta, co jsem absolvoval výcvik. Psaní, praxe, trénink, všechno společně, i bydlení – sdíleli jste spolu vlastně celý život.“

„Týmové úkoly a posilování jsme dělali spolu. To jde automaticky. Stačí, aby oba členové dvojice byli zhruba stejné váhy a výšky.“ Přes nepříjemný obsah jeho otázek jsem začal pociťovat obrovskou potřebu se mu vypovídat. „Zbytek se s tím už nějak přirozeně sveze.“

„Ach.“

„Občas nás rozdělili – třeba, když šlo o nějaké zvláštní cvičení, nebo když si mysleli, že na sobě začínáme být příliš závislí. Ale pokud se to udrží v příslušných mezích, jsou moc rádi, když dvojice drží spolu.“

„A vy jste vyhrávali všechno možné,“ přikývl Smiley a vzal další mokrý talíř. „Byli jste nejlepší dvojka. Vy a Ben.“

„Bylo to určitě tím, že Ben byl nejlepší student,“ poznamenal jsem. „S ním by vyhrával každý.“

„Ovšem. Takové lidi známe všichni. Znali jste se, než jste vstoupili do služby?“

„Ne. Ale vyvíjeli jsme se podobně. Chodili jsme do stejné školy, jen každý do jiné větve. Oba jsme byli v Oxfordu, ale na různých fakultách. Oba jsme studovali jazyky, ale nikdy jsme se nepotkali. On sloužil krátce na souši a já u námořnictva. Až teprve Circus nás dal dohromady.“

Vzal jemný šálek z kostního porcelánu a nedůvěřivě se zadíval dovnitř, jako kdyby tam hledal něco, co mi uniklo. „Poslal byste ho vy do Berlína?“

„Ovšemže ano. Proč ne?“

„A proč?“

„Od matky se naučil perfektně německy. Je pohotový. Duchapřítomný. Umí lidi přimět, aby dělali to, co chce. Jeho otec si prodělal válku.“

„Vaše matka taky, pokud si vzpomínám.“ Měl na mysli matčinu účast v holandském hnutí odporu. „Co vlastně dělal – myslím, Benův otec?“ pokračoval, jako kdyby to opravdu nevěděl.

„Dostal se do jejich kódování,“ řekl jsem, pyšný jak Ben. „Byl to frajer. Matematik. Zřejmě génius. Pomohl zorganizovat síť agentů hrajících dvojí hru proti Němcům – získával jejich agenty a posílal je zpátky. Moje matka byla ve srovnání s ním moc malé zvíře.“

„A na Bena to dělalo dojem?“

„Divíte se?“

„Mluvil o tom?“ vyzvídal Smiley. „Často? Měl jste ten dojem, že na to musí myslet?“

„Říkal jen, že se člověk musí naučit podle toho žít. Říkal, že je to opak toho, mít německou matku.“

„Ach, bože,“ vzdychl Smiley nešťastně. „Chudák. Takhle to skutečně řekl? Nevylepšil jste to nějak?“

„Ovšemže ne! Řekl, že když člověk s jeho rodinným zázemím žije v Anglii, musí makat dvakrát rychleji než všichni ostatní, aby se udržel.“

Zdálo se, že to Smileyho upřímně rozčililo. „Ach, bože,“ vzdychl znovu. „To je nepříjemné. A myslíte, že má dost vytrvalosti?“

Opět mě nachytal na švestkách. V našem věku jsme vůbec nemysleli na to, že by vytrvalost mohla mít nějaká omezení.

„Na co?“ zeptal jsem se.

„To nevím. Kolik vytrvalosti člověk potřebuje, aby makal dvakrát rychleji než ostatní v Berlíně? Dvoje nervy, počítám – a věčně napjaté. Hlavu dvojnásobně odolnou proti alkoholu – a pokud jde o ženy – pořád ve střehu.“

„Jsem si jist, že zvládne všechno, co je potřeba,“ řekl jsem oddaně.

Smiley pověsil utěrku na skobu, která zřejmě byla jeho vlastním přínosem do výzdoby kuchyně. „Mluvili jste spolu někdy o politice?“ zeptal se, když jsme si odnášeli whisky do přijímacího pokoje.

„Nikdy.“

„V tom případě jsem si jist, že je v pořádku,“ poznamenal, smutně se pousmál a já mu úsměv vrátil.

Při prvním seznámení mi každá domácnost připadá buď mužská, nebo ženská a Smileyho dům s hezkými záclonami, broušenými zrcadly a stopami ženské ruky byl nepochybně ženský. Přemýšlel jsem, s kým asi žije, nebo žil. Posadili jsme se.

„A je nějaký důvod, pro který byste Bena raději do Berlína neposlal?“ zeptal se a usmál se přes okraj sklenice.

„Snad jen to, že jsem tam chtěl jet sám. Každý by chtěl do Berlína. Je to první linie.“

„Prostě a jednoduše zmizel,“ začal vysvětlovat Smiley, opřel se a zdálo se, že má zavřené oči. „Nic před vámi netajíme. Řeknu vám všechno, co víme. Minulý čtvrtek přejel do východního Berlína, aby se setkal se svým hlavním agentem, mužem jménem Hans Seidl – jeho fotografii si můžete prohlédnout v Neues Deutschland. Bylo to Benovo první osobní setkání s ním. Velká událost. Benovým nadřízeným v Berlíně je Haggarty. Znáte Haggartyho?“

„Ne.“

„Slyšel jste o něm někdy?“

„Ne.“

„Ben se vám o něm nikdy nezmiňoval?“

„Ne. Vždyť vám říkám, nikdy jsem to jméno neslyšel.“

„Odpusťte. Jistě chápete, že odpověď na tutéž otázku se někdy může lišit podle kontextu.“

Nechápal jsem to.

„Haggarty je v berlínské sekci druhý nejvyšší důstojník, hned po veliteli sekce. Ani to jste nevěděl?“

„Ne.“

„Měl Ben nějakou stálou přítelkyni?“

„Žádnou, o které bych věděl.“

„A příležitostnou?“

„To byste s ním musel jít tancovat, pořád jich kolem něj bylo spousta.“

„A když bylo po tanci?“

„Nevytahoval se. Není to jeho styl. Jestli s nimi spal, nemluvil o tom. Není to ten typ mužského.“

„Slyšel jsem, že jste dovolené trávili spolu. Kam jste jezdili?“

„Do Twickenhamu. I jinam. Občas jsme chodili na ryby. Většinou jsme bydleli u rodiny jednoho z nás.“

„Ach.“

Nechápal jsem proč, ale Smileyho slova mě děsila. Možná že jsem měl takový strach o Bena, že mě děsilo všechno. Měl jsem čím dál tím silnější pocit, jako by si Smiley myslel, že za něco můžu, a teď nám ještě zbývá přijít na to, co to je. Předkládal mi jednotlivé události, jako kdyby to byl přehled nějakých důkazů.

„Především je tu Willis,“ řekl, jako kdybychom sledovali nejasnou stopu. „Willis je šéf berlínské sekce, Willis je nejvyšší velitel. Pak je tu Haggarty, Haggarty je nejvyšší důstojník pod Willisem a Benův přímý nadřízený. Haggarty má na starosti každodenní fungování Seidlovy sítě. Síť má dvanáct agentů, tedy měla – abych byl přesný, devět mužů a tři ženy, všichni jsou teď ve vězení. Takhle veliká ilegální síť, předávající zprávy jednak rádiem a jednak tajným písmem, vyžaduje, aby se o ni na základně starala skupina alespoň o stejné velikosti, a to nemluvím o vyhodnocování a předávání výsledků.“

„To vím.“

„O tom nepochybuju, ale stejně mi dovolte, abych vám to převyprávěl,“ pokračoval stejně těžkopádným tempem. „Pak mi pomůžete vyplnit prázdná místa. Haggarty je silná osobnost. Z Ulsteru. Když není ve službě, pije, je hlučný a nepříjemný. Ale když pracuje, je jako vyměněný. Svědomitý důstojník s fenomenální pamětí. Jste si jist, že se vám o něm Ben nikdy nezmínil?“

„Už jsem vám to řekl. Nezmínil.“

Neměl jsem v úmyslu odpovědět tak rázně. Nikdo na světě zatím nezjistil, kolikrát je možné popřít jednu věc, aniž by člověk začal působit dojmem lháře, dokonce i sám před sebou. Na tohle tajemství Smiley pochopitelně hrál ve snaze vynést na povrch mé mysli nějaké utopené poznatky.

„Ano, to už jste řekl,“ přikývl se svou obvyklou zdvořilostí. „A já jsem vás slyšel. Zkoušel jsem jen, jestli se mi nepodaří rozhýbat vám trochu paměť.“

„Nepodařilo.“

„Haggarty a Seidl byli přátelé,“ pokračoval, bylo-li to vůbec možné, ještě pomaleji. „Byli tak blízcí přátelé, nakolik jim to jejich práce dovolovala. Seidl byl za války jako zajatec v Anglii, Haggarty v Německu. Když Seidl pracoval v roce 1944 na jedné farmě poblíž Cirencesteru, seznámil se díky uvolněným podmínkám, v kterých tam tehdy němečtí zajatci žili, s jedním anglickým děvčetem. Strážci mu dokonce nechávali před hlavní bránou kolo s vojenskou pláštěnkou hozenou přes řídítka, aby mohl schovat svůj zajatecký mundúr. Pokud byl při budíčku v posteli, stráže byly slepé. Seidl Angličanům jejich velkorysost nikdy nezapomněl. Když se mu narodilo děťátko, šli na křtiny strážci i ostatní zajatci. Roztomilé, ne? Angličané, jak mají být. A nemohl by už zazvonit pohádce zvonec?“

„Jak by mohl? Vždyť mluvíte o agentovi!“

„O prozrazeném agentovi. O jednom z Benových lidí. Haggartyho zážitky z německého zajateckého tábora nejsou tak povzbuzující. Ale to je jedno. Když Haggarty v roce 1948 oficiálně pracoval v dohlížecí komisi, narazil v jednom baru v Hannoveru na Seidla, získal ho a poslal ho zpátky do východního Německa, do Seidlova rodného Lipska. Od té doby ho řídil. Patnáct let bylo přátelství Haggarty – Seidl svorníkem berlínské sekce. Když Seidla minulý týden zatkli, byl čtvrtým nejvýznamnějším mužem na východoněmeckém ministerstvu zahraničních věcí. Dřív pracoval jako velvyslanec v Havaně. Ale vy jste o něm nikdy neslyšel. Nikdo se vám o něm nezmínil. Ani Ben, ani nikdo jiný.“

„Ne,“ řekl jsem nejklidněji, jak to šlo.

„Haggarty měl ve zvyku jezdit jednou měsíčně do východního Berlína a popovídat si se Seidlem – v autě, v bytě, na lavičce v parku, kdekoliv – normální praxe. Když postavili Zeď, kontakty na chvíli ochably, ale pak se podařilo schůzky opatrně obnovit. Celá legrace spočívala v tom, přejet hranice v nějakém větším vozidle – například ve vojenském džípu – nastrčit náhradníka, v pravou chvíli vyskočit a na dohodnutém místě do auta opět nastoupit. Vypadá to nebezpečně, ale s jistou dávkou praxe to fungovalo. Pokud byl Haggarty pryč nebo nemocný, schůzka se nekonala. Před pár měsíci velitelství nařídilo, že by Haggarty měl Seidlovi představit svého nástupce. Haggarty už je v penzijním věku a Willis už je v Berlíně tak dlouho, že ho každý zná jak falešný pětník, a navíc toho ví příliš, než aby ho šlo nechat promenovat za Oponou. Proto jel do Berlína Ben. Bena nikdo nezná. Je čistý. Haggarty ho osobně prověřoval – pokud vím, dokonale. Jsem si jist, že se s ním nemazlil. Haggarty není žádná citlivka a dvanáctičlenná síť může být dost složitá záležitost: kdo pracuje pro koho a proč; kdo zná čí totožnost; pojistky, kódy, poslové, krycí jména, značky, pojítka, mrtvé schránky, inkousty, auta, platy, děti, narozeniny, manželky, milenky. Je toho hodně na to, aby to člověk dostal do hlavy naráz.“

„Já vím.“

„Ben vám to vyprávěl, viďte?“

Tentokrát jsem se na něj nepodíval. Přinutil jsem se nepodívat. „Učili nás to v kursu. Ad infinitum,“ řekl jsem.

„Ano. No, to mě nepřekvapuje. Problém je v tom, že skutečnost je vždycky trochu, jiná než teorie, že? Kdo byl kromě vás jeho nejbližším přítelem?“

„Nevím.“ Náhlá změna tématu mě zaskočila. „Řekl bych, že Jeremy.“

„Který Jeremy?“

„Galt. Byl taky v kursu.“

„A z žen?“

„Už jsem vám říkal. Žádná určitá.“

„Haggarty chtěl jet do východního Berlína s Benem a představit ho osobně,“ pokračoval Smiley. „Pátému poschodí se to nelíbilo. Snažili se Haggartyho od jeho agenta odstavit a navíc neměli chuť posílat do pole dva muže, když to mohl zvládnout jeden. Takže Haggarty naučil Bena celý průběh setkání na mapě města a Ben vyrazil do východního Berlína sám. Ve středu tam jel na zkoušku a prohlédl si terén. Ve čtvrtek tam byl znova, tentokrát naostro. Cestoval legálně, v autě dohlížecí komise. Čáru přejel na přechodu Charlie ve tři odpoledne a z auta vyskočil na dohodnutém místě. Náhradník v něm podle plánu jezdil tři hodiny. Ben se k vozu v pořádku vrátil v šest deset a v šest patnáct přejel zpátky do západního Berlína. Na přechodu mají jeho příjezd zaznamenaný. Pak jel autem do svého bytu. Bezchybný výlet. Willis a Haggarty na něj čekali na velitelství, ale on jim místo toho zavolal z bytu. Řekl, že schůzka proběhla podle plánu, ale že si zpátky nepřivezl nic než zvýšenou teplotu a prudkou žaludeční infekci. Mohli by hlášení přeložit na ráno? S politováním mohli. Od té chvíle ho neviděli, ani o něm neslyšeli. Přes zdravotní potíže, které přičetli na vrub nervům, zněl jeho hlas vesele. Byl na vás Ben někdy nevlídný?“

„Ne.“

„Řekl, že jejich společný přítel je ve vynikající formě, opravdová osobnost a tak podobně. Do veřejného telefonu nemohl pochopitelně nic víc říct. V jeho posteli nikdo nespal, žádné oblečení navíc si s sebou nevzal. Neexistuje důkaz o tom, že by byl volal ze svého bytu, neexistuje důkaz, že by byl unesen, neexistuje ale taky důkaz, že by nebyl. Jestli hodlal přeběhnout, proč nezůstal ve východním Berlíně? Kdyby ho získali a poslali nám ho zpátky, nebyli by zatkli celou jeho agenturní síť. A jestli ho chtěli unést, proč to neudělali, dokud byl na jejich straně Zdi? Nemáme jediný pořádný důkaz, že by opustil západní Berlín některou z obvyklých cest – vlakem, letadlem, autem. Ale kontroly nejsou zcela spolehlivé, a jak sám říkáte, byl dobře vycvičený. Pokud víme, vůbec Berlín neopustil. Na druhé straně jsme si mysleli, že by mohl přijít k vám. Nedívejte se tak vyděšeně! Jste přece jeho přítel, ne? Nejlepší přítel! Jste mu bližší než kdokoliv jiný. S mladým Galtem se to nedá srovnávat. Řekl nám to sám. ‚Benův nejlepší kámoš byl Ned,‘ řekl. ‚Kdyby se Ben chtěl na někoho z nás obrátit, určitě by to byl Ned.‘ A ten důkaz to, obávám se, potvrzuje.“

„Jaký důkaz?“

Žádná významná pauza, žádná dramatická změna hlasu, žádné varování: jen starý, dobrý George Smiley se svým omluvným vystupováním. „V jeho bytě se našel dopis adresovaný vám,“ řekl. „Není na něm datum, ležel jen tak v zásuvce. Spíš čmáranice než dopis. Psal ho nejspíš opilý. Je to, obávám se, milostný dopis.“ Podal mi fotokopii, abych si ji přečetl, a dolil nám oběma whisky.

Možná že by mi pomohlo, kdybych se dokázal odpoutat od nepříjemnosti té chvíle. Ale kdykoliv se mi vynoří v paměti, zjišťuji, že se na ni dívám ze Smileyho zorného úhlu. Představuji si, jak se mu to celé jevilo z jeho pohledu.

Představit si, co před sebou viděl, není tak těžké. Vezměte si jednoho snaživého učně, který se pokouší vypadat starší, než je, kouří dýmku a moudře přikyvuje, vezměte si kluka, který se nemůže dočkat, až dosáhne zralého věku, a máte mladého Neda počátku šedesátých let.

Ale to, co bylo za tím, není ani z poloviny tak jednoduché a mohlo to drasticky změnit způsob, jakým mě vnímal. Já to v tu chvíli nemohl ani tušit, ale Circus byl v té době dost v úzkých, stíhán celou řadou neúspěchů. Zatčení Benových agentů, což byla tragédie už sama o sobě, bylo jen posledním článkem řetězu katastrof, který se táhl kolem celé zeměkoule. V severním Japonsku se ztratila beze stopy celá odposlouchávací stanice i se třemi členy obsluhy. Na Kavkaze jsme přes noc přišli o všechny únikové koridory. Během jednoho měsíce zmizely sítě v Maďarsku, Československu a Bulharsku. A naši američtí bratranci ve Washingtonu vyjadřovali stále hlasitěji svou nespokojenost s naší spolehlivostí a vyhrožovali, že ustřihnou nadobro zvláštní linku.

V této atmosféře byly různé monstrózní teorie na denním pořádku. Rozmáhala se ponorková nemoc. Nic nemůže být shoda okolností ani náhoda. Pokud se Circu něco povedlo, bylo to proto, že nám to dovolil protivník. Běžné bylo obvinění z přátelíčkování. Podle amerických představ nevychovával Circus sem tam jednoho vrtáka, ale celé zástupy vrtáků, kteří se jen vzájemně vychytrale podporovali v kariéře. A nespojovala je ani tak jejich zhoubná víra v Marxe – i to by bylo dost špatné – ale hlavně nechutná anglická homosexualita.

Přečetl jsem si Benův dopis. Dvacet řádek dlouhý, nepodepsaný, napsaný po jedné straně úředního papíru bez vodoznaku. Byl to Benův rukopis, ale byl zkřivený a bez škrtání. Bylo to tak, zřejmě byl nejspíš opilý.

V dopisu mě oslovoval, „Nede, můj drahý.“ Pak mi vzal tváře do dlaní a přitiskl své rty na moje. Políbil mě na víčka a na krk a tady byla, díky bohu, tematika tělesných vztahů vyčerpána. Nebyla tam žádná přídavná jména ani žádná přirovnání, o to působila celá záležitost děsivěji. Nebylo to ani v žádném dobovém, ani jiném stylu. Nebylo to košaté, antické ani z dvacátých let. Byl to nekontrolovaný výkřik homosexuální touhy napsaný mužem, kterého jsem znal jen jako svého dobrého kamaráda.

Ale když jsem si to četl, věděl jsem, že to skutečně psal Ben. Ben se v mukách svěřoval s city, o kterých jsem neměl ani tušení, ale o nichž jsem najednou věděl, že jsou pravdivé. Možná že proto mám ten pocit viny – tedy, proto, že jsem byl předmětem jeho touhy, i když jsem ji probudil zcela bezděčně, a sám jsem mu touhou neoplatil. Na konci dopisu bylo „promiň“ a pak nic. Nemám dojem, že by byl nedokončený. Už dál nebylo co říct.

„Nevěděl jsem to,“ řekl jsem.

Podal jsem dopis Smileymu. Dal si ho zpátky do kapsy. Nespouštěl oči z mého obličeje.

„Třeba jste jen nevěděl, že to víte,“ navrhl.

„Nevěděl jsem to,“ odpověděl jsem rozhořčeně. „Co se to ze mě snažíte dostat?“

Musíte vzít v úvahu Smileyho věhlas, i úctu, kterou vzbuzoval v mé generaci. Nespěchal na mě. Do konce života si budu pamatovat neodolatelnou moc jeho trpělivosti. Náhle se rozpršelo s jemným ťukáním prstů, jaké dokáže vykouzlit déšť v úzkých londýnských uličkách. Kdyby mi Smiley řekl, že umí poručit živlům, vůbec by mě to nepřekvapilo.

„V Anglii se o tom přece nemluví,“ řekl jsem trucovitě a snažil se vzpamatovat. Bůh sám ví, co jsem tím chtěl říct. „Tak třeba Jack Arthur není ženatý. Nemá večer kam jít. Pije s kamarády v hospodě až do zavíračky. Pak se napije ještě trochu. Nikdo o Jacku Arthurovi neřekne, že je přihřátej. Ale když ho zítra ráno zatknou se dvěma číšníky v posteli, budeme říkat, že jsme to celou dobu věděli. Aspoň já ano. Je to neřešitelný.“ Zarazil jsem se a s vědomím, že je všechno špatně, jsem se pokusil najít nějaké východisko, ale marně. Věděl jsem, že i malý protest je přílišný protest, ale stejně jsem nepřestával protestovat.

„Mimochodem, kde se ten dopis našel?“ zeptal jsem se ve snaze převzít iniciativu.

„V zásuvce stolu. Mám dojem, že už jsem vám to říkal.“

„V prázdné zásuvce?“

„Záleží na tom?“

„Jistě že ano! Kdyby byl zasetý někde mezi starými papíry, je to jedna věc. Jestli ho tam někdo dal, abyste ho tam našli, je to něco jiného. Možná že ho přinutili, aby to napsal.“

„Že k tomu byl přinucen, tím jsem si jist,“ řekl Smiley. „Otázka je čím. Věděl jste, že byl tak osamělý? Jestli neměl v životě nikoho jiného kromě vás, mělo by to podle mě být dost zřejmé.“

„Tak proč to nebylo zřejmé Nejvyššímu?“ zeptal jsem se znovu vzpurně. „Bože, takovou dobu nás proklepávali, než nás dali dohromady. Proprali naše přátele, známosti i učitele a profesory. Vědí o Benovi mnohem víc než já.“

„Co kdybychom vycházeli z toho, že Nejvyšší prostě neodvedl dobrou práci? Je to taky jenom člověk, jsme v Anglii a jsme jedna parta. Pojďme se znova vrátit ke zmizelému Benovi. K Benovi, který vám napsal. Nikdo jiný mu nebyl tak blízký jako vy. Nebo alespoň o nikom takovém nevíte. Lidí, o kterých nevíte, může být spousta, ale to není vaše chyba. Prostě pokud víte, nikdo další takový neexistuje. To jsme si vyjasnili. Je to tak?“

„Ano!“

„Tak dobrá, pojďme si teď povídat o tom, co víte. Jak to vypadá?“

Nějak se mu podařilo mě uklidnit a povídali jsme si až do šedivějících ranních hodin. Dávno přestalo pršet, ozvali se první špačci a my si stále povídali. Tedy, já jsem povídal – Smiley poslouchal, jak to jen Smiley dokáže, oči napůl zavřené, bradu staženou mezi ramena. Myslel jsem si, že jsem mu řekl všechno, co vím. On si to možná myslel taky, i když o tom pochybuju, protože věděl mnohem víc než já o různých stupních sebeklamů, které nám umožňují přežívat. Zazvonil telefon. Chvíli poslouchal, zamumlal „Děkuju,“ a zavěsil. „Ben je i nadále nezvěstný a žádné nové stopy se neobjevily,“ řekl. „Pořád jste jediné vodítko vy.“ Vzpomínám si, že si nedělal žádné poznámky, a dodnes nevím, jestli měl puštěný magnetofon. Pochybuju. Nenáviděl techniku a navíc byla jeho paměť spolehlivější než jakýkoliv stroj.

Mluvil jsem nejen o Benovi, ale i o sobě, protože si to Smiley přál: na sobě jsem měl vysvětlit Benovy činy. Znovu jsem popsal podobnost našich životních osudů. Jak jsem mu záviděl jeho hrdinského otce – já, který jsem si žádného otce nepamatoval. Netajil jsem se naším společným vzrušením, když jsme s Benem začali objevovat, kolik toho máme společného. Ne, ne, opakoval jsem znovu a znovu, o žádné ženě nevím – kromě jeho matky, která už je po smrti. A sám jsem tomu věřil, tím jsem si jist.

Když jsem byl malý, svěřil jsem se Smileymu, přemítal jsem o tom, jestli není někde na světě nějaký můj dvojník, tajné dvojče, které má stejné hračky, šaty i myšlenky jako já, dokonce i stejné rodiče. Možná že jsem o tom četl v nějaké knížce. Byl jsem jedináček. Ben taky. Všechno jsem to Smileymu vyprávěl, protože jsem se rozhodl říkat mu všechny nápady i vzpomínky tak, jak se mi objevovaly v hlavě, i kdybych se tím měl v jeho očích znemožnit. Vím jistě, že vědomě jsem před ním nic nezatajil, i s tím rizikem, že mě to mohlo zničit. Smiley mi dokázal nějak vsugerovat myšlenku, že to je to nejmenší, co můžu pro Bena udělat. Ovšem, nevědomě – to je úplně něco jiného. Kdo ví, co člověk schovává sám před sebou, i když mluví pravdu, aby si zachránil život?

Vyprávěl jsem mu o svém prvním setkání s Benem na učilišti Circu v Lambethu, kam svezli všechny čerstvě přijaté uchazeče. Do té doby nikdo z nás žádného jiného novice nepotkal. Ani z Circu jsem popravdě řečeno skoro nikoho neviděl, kromě přijímacích důstojníků, examinátorů a lékařské komise. Někteří z nás měli jen velmi mlhavou představu o tom, kde se ocitli. Nakonec nás museli seznámit – navzájem i s naším posláním – a tak jsme se jako typické postavy z románu o cizinecké legii shromažďovali v čekárně, každý se svými tajnými představami i tajnými důvody, proč tam přišel. Každý s taškou obsahující pár košil a spodní prádlo, na všem čínskou tuší napsané osobní číslo, přesně podle instrukcí vytištěných na kancelářském papíru bez hlavičky. Já měl číslo devět a Ben deset. Když jsem vešel do čekárny, už tam seděli dva lidé, Ben a menší, podsaditý Skot jménem, Jimmy. Jimmyho jsem pozdravil kývnutím, ale s Benem jsme se poznali ihned – ne ze školy nebo z univerzity, ale jako lidé, kteří jsou si fyzicky i duševně podobní.

„Vchází třetí vrah,“ řekl a potřásl mi rukou. Měl jsem dojem, že je to nádherně nevhodný okamžik pro citát ze Shakespeara. „Já jsem Ben, tohle je Jimmy. O příjmení jsme zřejmě už definitivně přišli. Jimmy svoje nechal v Aberdeenu.“

Tak jsem si s Jimmym taky potřásl rukou a usadil se vedle Bena na lavici, abych čekal, kdo přijde dál.

„Pět ku jedné, že bude mít knír, deset ku jedné, že bude mít plnovous, a třicet ku jedné, že bude mít zelené ponožky,“ řekl Ben.

„A sudý počet knoflíků na kabátě,“ přidal jsem se já.

Vyprávěl jsem Smileymu o cvičeních v neznámých městech, kde jsme museli dát dohromady krycí legendu, setkat se s kontaktní osobou a vydržet zatčení a výslech. Chtěl jsem, aby pochopil, jak takové hrdinské činy prohloubily naše kamarádství, jak je upevnil třeba první seskok padákem, noční pochod podle kompasu přes Skotskou vrchovinu, vybírání mrtvých schránek v nějakém bohem zapomenutém městečku, nebo vylodění z ponorky na pláž.

Popsal jsem mu, jak cvičitelé čas od času utrousili nenápadnou narážku na Benova otce, jen aby zdůraznili, jak jsou hrdi na to, že můžou učit jeho syna. Vyprávěl jsem mu o víkendech, kdy jsme měli volno, o tom, jak jsme jezdili střídavě jednou k mé matce do Gloucestershiru a jednou k jeho otci do Shropshiru. A jak jsme, protože oba byli ovdovělí, spřádali plány, že je spolu oženíme. Ale naděje v tomto směru byly ve skutečnosti nepatrné, protože moje matka byla svérázná žena s anglickou a holandskou krví v žilách a se zdravím překypujícími sestrami, synovci a sestřenicemi, kteří všichni vypadali jak modely k Breughelovým obrazům, zatímco z Benova otce se stal učený samotář, jehož jedinou známou přežívající vášní byl Bach.

„A Ben ho obdivoval,“ zaměřil se Smiley opět na známé téma.

„Ano. Matku zbožňoval, ale ta byla mrtvá. Z otce si udělal svým způsobem idol.“

Vzpomínám si, jak jsem si se studem uvědomil, že se schválně vyhýbám slovu „milovat“, protože ho použil Ben, když popisoval svůj vztah ke mně.

Pověděl jsem mu o Benově pití, i když si myslím, že o tom taky věděl. Ben normálně pil málo nebo vůbec ne, až do určitého večera – zpravidla to vycházelo na čtvrtek, to už je víkend na obzoru – kdy to do sebe začal nenasytně lít, skotskou, vodku, cokoliv, jednu rundu na Bena, jednu na Arna. Pak se odpotácel do postele, nemluvný, ale ne útočný. Druhý den ráno vypadal, jako kdyby prodělal čtrnáctidenní léčení na venkově.

„A kromě vás skutečně nikdo jiný neexistoval?“ přemýšlel Smiley. „Chudáku, to je kláda, mít tolik půvabu na krku sám.“

Vzpomínal jsem, uvažoval, řekl jsem mu všechno, co mi vytanulo na mysli, ale věděl jsem, že pořád čeká, až mu řeknu něco, co se drží ve stínu, pokud se nám ovšem podaří přijít na to, co to je. Zatajoval jsem to vědomě? Mohu jen opakovat to, co jsem si potom říkal pro sebe: Nevěděl jsem, že to vím. Dvacet čtyři hodin sebevyslýchání to pak trvalo, než se mi mé tajemství podařilo vyhnat z tmavého kouta. Ve čtyři ráno mi řekl, abych šel domů a trochu se vyspal. Nesměl jsem se vzdálit od telefonu, aniž bych Nejvyššímu oznámil, co mám za lubem.

„Budou pochopitelně hlídat váš byt,“ varoval mě, když jsme čekali, až mi přijede taxík. „Neberte to osobně, ano? Uvědomte si, že když se člověk ztratí v bouři, je jen moc málo přístavů, kam zamíří s pocitem bezpečí. Váš byt by na Benově seznamu mohl být dost vysoko. Předpokládejme, že kromě jeho otce už nikdo další takový neexistuje. Ale k němu by nešel, že? Styděl by se. Šel by za vámi. Proto budou váš byt sledovat. Je to přirozené.“

„Chápu,“ řekl jsem a zmocnil se mě čerstvý pocit nechuti.

„Nakonec, zdá se, že žádného jiného vrstevníka kromě vás si tak neoblíbil.“

„To je v pořádku. Chápu to,“ opakoval jsem.

„Na druhou stranu není blázen a bude vědět, jak uvažujeme. A stěží může čekat, že ho budete schovávat ve svém úkrytu a neřeknete nám to. To byste přece neudělal, že ne?“

„Ne. To bych neudělal.“

„A on to ví taky, pokud má trochu rozumu, takže pro něj nepřipadáte v úvahu. Ale stejně, mohl by se alespoň stavit pro radu nebo pomoc, co já vím. Jste zdaleka, zdaleka nejbližší přítel, kterého má. S nikým jiným se to nedá srovnat. Nebo ano?“

Moc jsem si přál, aby přestal takhle mluvit. Až do této chvíle se s obrovským taktem vyhýbal Benovu vyznání lásky. Náhle to vypadalo, že se rozhodl ránu znovu otevřít.

„Ovšemže mohl napsat i jiným lidem kromě vás,“ poznamenal zadumaně. „Mužům i ženám, komukoliv. Není to tak nepravděpodobné. Jsou chvíle, kdy je člověk tak zoufalý, že vyzná lásku komukoliv. Když ví, že ten druhý umírá nebo přemýšlí o nějakém zoufalém činu. Rozdíl by byl v tom, že v případě těch ostatních by dopisy odeslal. Jenže my nemůžeme obíhat Benovy známé a vyptávat se jich, jestli jim v poslední době neposlal nějaký žhavý dopis – to by nebylo bezpečné. A navíc, kde bychom měli začít? To je problém. Musíte se vcítit do Benovy situace.“

Zasadil mi schválně do mysli zárodek sebezpytování? Později jsem si byl jist že ano. Vzpomínám si na jeho ustaraný, pronikavý pohled, kterým mě vyprovázel k taxíku. Vzpomínám si, jak jsem se ohlédl, když jsme zahýbali za roh, a uviděl jeho rozložitou postavu, jak stojí uprostřed silnice a dívá se za mnou. Jeho poslední slova jako by se mi vpalovala do mysli: „Musíte se vcítit do Benovy situace.“

Byl jsem úplně vedle. Ten den začal brzo ráno na South Audley Street a s krátkou přestávkou na spaní pokračoval Pandiným opičákem a Benovým dopisem až do teď. Zbytek dodělala Smileyho káva a pocit, že jsem se stal obětí nechutných okolností. Ale jméno Stefanie, to vám přísahám, jsem v té chvíli v hlavě ještě neměl – ani vpředu, ani vzadu. Stefanie pořád ještě neexistovala. V životě jsem na nikoho nezapomněl tak dokonale, tím jsem si jist.

Když jsem byl zpátky doma, začaly se pravidelně střídat nechuť k Benově citu s obavami o jeho osud. V obýváku jsem teatrálně zíral na pohovku, na které se tak často protahoval po dlouhém dni výcviku po ulicích Lambethu.

„Řekl bych, že zakotvím tady, jestli ti to nevadí, kamaráde. Jinde mi tu dnes líp než doma. Doma může spát Arno. Ben spí tady.“ V kuchyni jsem položil dlaň na starý kovový sporák, na němž jsem mu kolem půlnoci smažil vejce: „Bože všemohoucí, Nede, tohle je sporák? Vypadá to spíš jako něco, kvůli čemu jsme prohráli válku na Krymu!“

Vzpomínal jsem si, jak na mě ještě dlouho po zhasnutí chrlil přes tenkou přepážku jeden bláznivý nápad za druhým – měli jsme společný jazyk, svůj vlastní společný způsob řeči.

„Víš, co bychom měli udělat s bratrem Násirem?“

„Nevím, Bene.“

„Dát mu Izrael. A víš, co bychom měli udělat s Židy?“

„Nevím, Bene,“

„Dát jim Egypt.“

„Proč, Bene?“

„Protože lidi vždycky uspokojí jenom to, co jim nepatří. Znáš ten příběh o škorpionovi a žábě, jak plavou přes Nil?“

„Znám. Tak už sklapni a spi.“

Jenže on mi tu pohádku stejně vyprávěl, tentokrát jako příběh ze Sarrattu. Škorpion se jako vyslaný agent potřeboval spojit se svým zabezpečovacím týmem na druhém břehu. Žába jako agent hrající dvojí hru předstírala, že škorpionovu krycí legendu bere, a pak ho vydala svým lidem.

Ráno byl pryč a nechal po sobě jen krátký vzkaz, kde bylo napsáno: „Uvidíme se v pasťáku,“ tak říkal Sarrattu, „měj se, Ben.“

Mluvili jsme při nějaké takové příležitosti o Stefanii? Určitě ne. O Stefanii jsme se zmiňovali v náznacích, jen občas a určitě ne přes zeď pokoje. Stefanie byla přízrak, který jsme průběžně sdíleli, tajemství příliš jemné na to, aby ho šlo pitvat. Možná proto jsem si na ni nevzpomněl. Alespoň zatím ne. Ne vědomě. Nenastal žádný dramatický okamžik, v kterém se mi náhle rozsvítilo a já vyletěl z vany s výkřikem „Stefanie!“ Nestalo se tak z jednoho prostého důvodu, který se vám tu snažím vysvětlit: Stefanie se vznášela jako mýtické stvoření, které existuje jen, když se to po něm chce, v zemi nikoho mezi vědomím a oblastmi mysli, kde se chráníme sami před sebou. Pokud si vzpomínám, poprvé se mi v mysli vynořila, když jsem uklízel nepořádek, který po sobě nechal Nejvyšší. Narazil jsem na svůj loňský diář, začal jím listovat a přemýšlel o tom, že prožijeme mnohem víc, než si stačíme pamatovat. V červnu jsem našel šikmou čárou přeškrtnuté dva týdny a vedle ní napsanou číslici „8“ – to znamenalo tábor 8, Severní Argyll, kde jsme prodělávali parašutistický výcvik. A v tu chvíli jsem začal přemýšlet – možná spíš snít – ano, ovšem, o Stefanii.

A pak se mi, pořád bez nějakého náhlého archimédovského výkřiku úlevy, vybavil noční výlet ve svitu měsíce po Skotské vysočině. Ben seděl za volantem otevřeného sporťáku Triumph a já s ním nezávazně konverzoval, abych ho udržel vzhůru. Oba jsme byli pořádně utahaní po týdnu, v němž jsme předstírali, že se snažíme dát v albánských horách dohromady partyzánskou armádu. Červnový vzduch nám ovíval obličeje.

Zbytek skupiny jel zpátky do Londýna autobusem Sarrattu. Jen my s Benem jsme měli Stefaniin triumph, protože Steff byl skvělá, Steff byla nezištná, Steff jela až z Obanu do Glasgowa jen proto, aby si Ben mohl auto na týden půjčit a vrátit jí ho, až kurs znovu začne. Ano, takhle jsem si na Stefanii vzpomněl – přesně tak, jako když jsem o ní poprvé slyšel v autě – vynořila se přede mnou nejasná, dráždivá představa ženy, se kterou se mi svěřil – Ben. „Tak řekneš mi, kdo, nebo co je zač ta tvoje Stefanie? Nebo ji mám zase přejít významným mlčením?“ zeptal jsem se a otevřel schránku vedle řidiče, abych po majitelce našel nějaké stopy.

Chvíli jsme významně mlčeli.

„Stefanie je prohlédnutí pro bezbožníky a příklad všech ctností,“ odpověděl chraplavě. A po chvíli neochotně dodal: „Steff je příbuzná z německé strany.“ S jistou hořkostí mi tím řekl, že je z jeho strany rodiny. Steff je z Arnovy přízně, říkal mi vlastně.

„Je hezká?“ zeptal jsem se.

„Nebuď sprostý.“

„Krásná?“

„To už je lepší, ale ještě to není ono.“

„Tak jaká je?“

„Je dokonalá. Skvělá. Jedinečná.“

„Takže přece jen krásná?“

„Kdepak, ty hulváte. Nádherná. Sans pareil. Chytrá, že se o tom ani Nejvyššímu nesní.“

„A co má jinak společného s tebou? Kromě toho, že je Němka a majitelka vozu?“

„Je to matčina neteř z osmnáctého kolena. Po válce přijela do Shropshiru a žila u nás, vyrůstali jsme spolu.“

„Takže je v tvém věku?“

„Pokud se věčnost dá vůbec měřit, tak ano.“

„Něco jako tvoje sestra, co?“

„To byla. Několik let. Strašně jsme spolu vyváděli, sbírali houby za úsvitu, ukazovali si lůlátka. Já pak odešel na školu a ona se vrátila do Mnichova, protože se rozhodla, že je Němka. Konec dětské idyly, zpátky k tátovi a sbohem Anglii.“

Nikdy předtím jsem nezažil, že by o nějaké ženě nebo o sobě mluvil tak otevřeně.

„A dál?“

Lekl jsem se, že se opět uzavřel, ale nakonec mi odpověděl. „Dál už to moc veselé není. Šla na uměleckou školu, dala se dohromady s nějakým bláznivým malířem a usadila se na jednom ostrově u západního pobřeží Skotska.“

„Proč to není veselé? Nemá tě ten její malíř rád?“

„Nikoho nemá rád. Zastřelil se. Nikdo neví proč. Nechal po sobě vzkaz, v kterém se obecnímu úřadu omlouvá za způsobené potíže. Pro Steff žádný vzkaz nenechal. Aby se to ještě víc zamíchalo, nebyli manželé.“

„A dál?“ zeptal jsem se znova.

„Pořád ještě tam žije.“

„Na ostrově?“

„Ano.“

„Jako vdova?“

„Ano.“

„Sama?“

„Většinu času.“

„Znamená to, že za ní jezdíš na návštěvy?“

„Jo, navštěvuji ji. Takže za ní jezdím. Ano. Jezdím za ní, abych ji viděl.“

„Je to vážné?“

„Všechno, co má něco společného se Steff, je strašně vážné.“

„Co dělá, když tam nejsi?“

„Řekl bych, že totéž, co dělá, když tam jsem. Maluje. Povídá si s ptáčky. Čte. Poslouchá hudbu. Čte. Poslouchá hudbu. Maluje. Přemýšlí. Čte. Půjčuje mi auto. Ještě chceš o mém životě něco vědět?“

Na chvíli jako bychom se navzájem vzdálili, pak se Ben ještě jednou slitoval. „Něco ti povím, Nede. Vezmi si ji.“

„Stefanii?“

„Koho jiného, ty troubo? Je to náhodou vynikající nápad, přemýšlej o tom. Navrhuju, že vás dám dohromady, abyste to mohli probrat. Ty si vezmeš Steff, Steff si vezme tebe. Já se seberu, budu u vás žít a chodit k jezeru na ryby.“

Moje následující otázka pramenila z mé obrovské, trestuhodné nevinnosti: „Proč se s ní neoženíš sám?“ zeptal jsem se.

Znám odpověď na svou otázku skutečně až dnes, kdy stojím ve svém bytě a pozoruju, jak se svítání promítá, na stěnu pokoje? Až teď, kdy listuju loňským červnem a připomínám si šok, který mi způsobil Benův děsivý dopis? Nebo mi už tehdy v autě odpovědělo ticho, do kterého Ben upadl, zatímco se auto řítilo skotskou tmou? Věděl jsem už tehdy, že mi Ben říká, že si nikdy žádnou ženu nevezme?

Byl právě tohle důvod, proč jsem vytlačil Stefanii ze své vědomé paměti tak dokonale a zakopal ji tak hluboko, že ji ani Smiley svým usilovným vrtáním nedokázal exhumovat?

Podíval jsem se tehdy na Bena, když jsem tu osudnou otázku položil? Díval jsem se na něj, když neodpověděl a dál vytrvale mlčel? Nebo jsem na něj schválně ani nevzhlédl? Byl jsem na jeho zamlklost už zvyklý, a tak jsem ho možná po chvíli marného čekání potrestal tím, že jsem se věnoval svým vlastním myšlenkám.

Jediné, co vím jistě, je, že mi Ben na mou otázku nikdy neodpověděl a že o Stefanii se ani jeden z nás už nikdy nezmínil.

Stefanie je žena jeho snů, uvažoval jsem a dál se probíral diářem. Žije na ostrově. Milovala ho. Ale měla si vzít mě.

Byla obestřena stínem smrti, bez kterého se snad žádný z Benových hrdinů neobešel.

Věčná Stefanie, prohlédnutí pro bezbožníky a příklad všech ctností, německá Stefanie, jeho idol a náhradní sestra – možná i matka – mávající mu ze své věže a nabízející mu ochranu před otcem.

Musíte se vcítit do Benovy situace, řekl Smiley.

Ale ani v tu chvíli, s otevřeným diářem v ruce, jsem si nedopřál prchavý okamžik prohlédnutí. Ta myšlenka se ve mně teprve utvářela. Postupně přecházela v možnost. Krok za krokem, jak se ve mně bortily jednotlivé fyzické i psychické zábrany, vytvrzovala se v přesvědčení a na konec v záměr.

Konečně bylo ráno. Vyluxoval jsem byt. Utřel jsem prach a všechno naleštil. Uvědomil jsem si svou zlost. Úplně klidně, rozumíte. Znovu jsem vyprázdnil stůl, vzal všechny znesvěcené soukromé papíry a v krbu spálil všechno, o čem jsem měl pocit, že bylo neodvolatelně zneuctěno vpádem Smileyho a Nejvyššího: dopisy od Mabel, naléhání mého bývalého učitele, abych „dělal něco trochu zábavnějšího“ než obyčejný výzkum na ministerstvu války.

Všechny úkony jsem dělal bez zaujetí, protože uvnitř jsem se pral se správností, morálkou, přijatelností takového činu.

Ben, můj přítel.

Ben se smečkou psů v patách.

Ben na dně a bůh ví, co ještě.

Stefanie.

Pořádně jsem se vykoupal a pak jsem se natáhl na postel. Díval jsem se do zrcadla umístěného ze strany na prádelníku, protože jsem v něm mohl pozorovat odraz ulice. Uviděl jsem dva muže, o nichž jsem se domníval, že jsou od Montyho. Dávali si na čas s jakousi prací na rozvodné skříni. Smiley mi řekl, abych to nebral osobně. Proč taky, vždyť chtějí jen nasadit Benovi náramky.

Je deset hodin dopoledne téhož dne a já stojím odhodlaně vedle zadního okna a prohlížím si pozorně zanedbaný dvorek s kůlnou natřenou dehtem, kde kdysi také bydleli lidé, a s prkennou brankou vedoucí do špinavé uličky. Ulička je prázdná. Monty nakonec přece jen není tak dokonalý.

Ostrov u západního pobřeží, řekl Ben. Vdovský dům na Západních ostrovech.

Ale na kterém ostrově? Stefanie, a jak dál? Jisté bylo jen to, že pokud pochází z německé strany Benovy rodiny a žila v Mnichově, bude mít nejspíš šlechtický titul, protože Benovi němečtí příbuzní byli urození.

Zavolal jsem Nejvyššímu. Mohl jsem taky zatelefonovat Smileymu, ale lhát Nejvyššímu mi připadalo snazší. Poznal mě po hlase dřív, než jsem stačil říct, o co mi jde.

„Ozval se ti?“ naléhal.

„Bohužel ne. Chci jít tak na hodinu ven. Můžu?“

„Kam?“

„Potřebuju pár věcí. Zásoby. Něco ke čtení. Myslel jsem, že zaskočím do knihovny.“

Nejvyšší byl znám svými nesouhlasnými odmlkami.

„Ať jsi zpátky v jedenáct. Zavolej mi, hned jak přijdeš.“

Potěšen svým chladnokrevným jednáním jsem vyšel předními dveřmi a koupil si noviny a chleba. Ve výkladech jsem si kontroloval, co se děje za mnou. Nikdo mě nesledoval, tím jsem si byl jist. Zašel jsem do veřejné knihovny a v oddělení s encyklopediemi jsem si našel staré vydání Kdo je kdo a potrhaný Almanach de Gotha. Ani na okamžik jsem se nezamýšlel pád tím, proč se ze všech míst na světě takhle opotřebuje Almanach de Gotha zrovna v Battersea. Nejdřív jsem zkusil Kdo je kdo a našel tam Benova otce, který měl šlechtický titul a celou přehlídku vyznamenání: „1936, vzal si hraběnku Lise Arno zu Lothringen, syn Benjamin Arno“. Sáhl jsem po Almanachu a našel rod Arnů z Lothringenu. Zabíral celkem tři stránky, ale mně se hned podařilo najít vzdálenou sestřenici, jejíž křestní jméno bylo Stefanie. Rychle jsem požádal knihovnici o telefonní seznam Západních ostrovů. Neměla ho, ale byla velmi laskavá a dovolila mi, abych si z jejího telefonu zavolal na informace. To bylo štěstí, protože jsem ani v nejmenším nepochyboval, že mi můj telefon odposlouchávají. V deset čtyřicet pět jsem byl zpátky v bytě a povídal si s Nejvyšším stejně nenuceným tónem jako předtím.

„Kde jsi byl?“ zeptal se.

„V trafice a u pekaře.“

„Do knihovny jsi nešel?“

„Do knihovny? Ale ano. Tam taky.“

„A co sis tam, prosím tě, vybral?“

„Ve skutečnosti nic. Nějak jsem se v tu chvíli nemohl pro nic rozhodnout. Co mám dělat dál?“

Čekal jsem, až mi odpoví, a přemýšlel, jestli jsem mu nedal příliš nápadné podrobné odpovědi. Nakonec jsem se rozhodl, že ne.

„Čekej. Jako my všichni.“

„Můžu přijít na velitelství?“

„Čekat můžeš stejně tak dobře tam jako tady.“

„Taky bych mohl jít k Montymu, kdybyste chtěl.“

Bylo to nejspíš mou předrážděnou představivostí, ale v duchu jsem viděl Smileyho, jak mu stojí u ramene a napovídá mu, co mi má odpovědět.

„Jen zůstaň, kde jsi,“ řekl stručně.

Čekal jsem, bůh ví jak. Předstíral jsem, že si čtu. Rozčilil jsem se a napsal Nejvyššímu velkohubou výpověď. Pak jsem dopis roztrhal a útržky spálil. Díval jsem se na televizi a večer si lehl do postele. V zrcadle jsem pozoroval výměnu Montyho stráží a přemýšlel o Stefanii, pak o Benovi, potom zase o Stefanii, která se teď v mých představách nadobro usadila, stále nedosažitelná, celá v bílém, neposkvrněná Stefanie, Benova ochránkyně. Mějte na paměti, že jsem byl mladý. Se ženami jsem měl mnohem míň zkušeností, než kolik byste řekli, kdybyste mě o nich slyšeli mluvit. Adam ve mně bylo ještě pořád skoro dítě a nebylo možné si ho plést s bojovníkem.

Počkal jsem do deseti a pak jsem s láhví vína pro pana Simpsona a jeho ženu seběhl dolů. Posadil jsem se s nimi před televizi a společně jsme popíjeli. Potom jsem si vzal pana Simpsona stranou.

„Chrisi,“ řekl jsem mu, „já vím, zní to hloupě, ale pověsila se mi na paty jedna žárlivá dáma a já bych se chtěl vytratit zadem. Nemohl bys mě pustit přes kuchyň?“

O hodinu později už jsem seděl v nočním vlaku do Glasgowa. Do poslední chvíle jsem dělal všechno proto, abych se zbavil případných pronásledovatelů, a byl jsem si jist, že mě nikdo nesleduje. Ani na Hlavním nádraží v Glasgowě jsem v opatrnosti nepolevil. Nejprve jsem lelkoval v bufetu nad šálkem čaje a rozhlížel se po případných stopařích. Dál jsem si pro jistotu najal taxík a jel s ním do Helensburghu na druhém břehu Clydu a pak teprve v Campbeltownu nasedl na autobus do Tarbertu v Západní zátoce. Loď na Západní ostrovy jezdila tehdy, s výjimkou několika málo dnů v létě, jen třikrát týdně. Štěstí mě ale neopustilo: loď tam zrovna čekala a odrazila od břehu, hned jak jsem vstoupil na palubu. Bylo brzy odpoledne, když jsme minuli ostrov Jura s přístavem Askaig a vydali se pod potemnělou severní oblohou na otevřené moře. Byli jsme tam všeho všudy tři cestující – jeden starší pár a já, a když jsem vyšel na otevřenou palubu, abych unikl před jejich vyptáváním, první námořník se mě sám od sebe vesele zeptal: Tak co, jsem na dovolené? Nebo že by doktor? Jsem vůbec ženatý? Přesto jsem byl ve svém živlu. V okamžiku, kdy jsem se přiblížil k moři, bylo mi všechno jasné a nic nebylo neproveditelné. Ano, říkal jsem si vzrušeně, pozoroval obrovské útesy a smál se křiku racků, ano, tady se Ben bude schovávat! Tohle je místo, kde jeho wagneriánští démoni dojdou odpočinku!

Musíte pochopit a pokusit se omluvit mou tehdejší dětinskou náklonnost k jakékoliv formě nordických mýtů. Vždyť jsem se přibližoval k tomu, čím byl Ben ovlivněn. Mýtický ostrov – měl by být Oisinův! – letící mraky a vzedmuté moře, kněžka ve svém osamělém hradě – nemohl jsem se toho nabažit. Byl jsem zrovna na vrcholu svého romantického období a upsal jsem Stefanii duši ještě dřív, než jsem se s ní poprvé setkal.

V obchodě mi řekli, že její dům je na druhém konci ostrova, abych se prý radši zeptal mladého Ferguse, jestli by mě tam neodvezl džípem. Ukázalo se, že mladému Fergusovi je přinejmenším sedmdesát. Projeli jsme rozpadávajícími se železnými vraty. Zaplatil jsem mladému Fergusovi a zazvonil. Dveře se otevřely; proti mně stála plavovlasá žena.

Byla vysoká a štíhlá. Pokud bylo skutečně pravdou, že je stejně stará jako já – a to byla – měla v sobě tolik autority, že bych se na ni nezmohl, ani kdybych žil dvakrát tak dlouho. Místo bílé řízy měla na sobě tmavomodrý plášť se skvrnami od barev. V ruce držela malířskou stěrku, a když jsem promluvil, zvedla ji k čelu a hřbetem zápěstí si odhrnula zatoulaný pramen vlasů. Pak ruku opět spustila a zůstala tiše stát ještě dlouho potom, co jsem domluvil, jako by zvažovala ozvěny mých slov ve své hlavě a srovnávala je s mužem či chlapcem, který před ní stál. To, co na tom okamžiku bylo nejpodivnější, se mi ale vystihuje nejhůř. Stefanie byla mnohem podobnější postavě v mých představách, než vůbec dávalo smysl. Její zsinalost, atmosféra nezkažené pravdomluvnosti, vnitřní síla spolu s téměř žalostnou křehkostí do té míry souhlasily s mým očekáváním, že kdybych Stefanii potkal někde jinde, věděl bych, že je to ona.

„Jmenuji se Ned,“ řekl jsem a díval se jí do očí. „Jsem Benův přítel. A taky kolega. Jsem sám. Nikdo neví, že jsem tady.“

Měl jsem v úmyslu pokračovat. V hlavě jsem měl jakousi pompézní řeč, v níž bych prohlásil něco jako „Prosím, řekněte mu, že ať udělal cokoliv, mně na tom nezáleží.“ Ale klid jejího pohledu mě od toho úmyslu odradil.

„Proč by mělo záležet na tom, jestli někdo ví nebo neví, že tu jste?“ zeptala se. Mluvila bez cizího přízvuku, ale s německým rytmem a krátkým zaváháním před každou otevřenou samohláskou. „Neschovává se. Kdo ho kromě vás hledá? Proč by se měl skrývat?“

„Doneslo se mi, že má nějaké potíže,“ řekl jsem a vešel za ní do domu.

Hala byla napůl ateliér, napůl provizorní obývák. Většinu nábytku chránily přehozy proti prachu. Na stole stálo nádobí po jídle: dva hrnky, dva talíře, vše použité.

„Jaké potíže?“ chtěla vědět.

„Má to něco společného s jeho prací v Berlíně. Myslel jsem si, že vám o tom něco řekne.“

„Neřekl mi vůbec nic. O práci se mnou nikdy nemluví. Možná ví, že mě to nezajímá.“

„Můžu se vás zeptat, o čem mluví?“

Zamyslela se nad tím. „Ne.“ A pak jako kdyby se slitovala: „Teď zrovna se mnou nemluví vůbec. Zdá se, že se z něj stal trapista. Proč ne? Občas mě pozoruje při malování, někdy jde na ryby, občas se spolu najíme, nebo si vypijeme trochu vína. Taky hodně spí.“

„Jak dlouho už je tady?“

Pokrčila rameny: „Tři dny?“

„Přijel rovnou z Berlína?“

„Přijel lodí. A protože nemluví, je to všechno, co vím.“

„Zmizel,“ vysvětlil jsem jí. „Byl na něj vydán zatykač. Oni si myslí, že by mohl přijít ke mně. O vás, myslím, nevědí.“

Opět mi pozorně naslouchala, nejprve mým slovům, pak mému mlčení. Vůbec jí to neuvádělo do rozpaků, jako naslouchající zvíře. Je to autorita z utrpení, napadlo mě, protože jsem si vzpomněl na sebevraždu jejího milence. Drobné starosti se jí nemůžou dotknout.

„Oni,“ opakovala nejistě. „Jací oni! A proč by zrovna o mně měli něco vědět?“

„Ben dělal na jednom tajném úkolu,“ řekl jsem.

„Ben?“

„Jako jeho otec,“ dodal jsem. „Byl strašně hrdý na to, že jde ve stopách svého otce.“

Byla překvapená a pobouřená. „Proč? Na co? Tajný úkol? To je ale blázen!“

„Pro britskou zpravodajskou službu. V Berlíně byl sice veden v úřadu vojenského poradce, ale ve skutečnosti dělal špionáž.“

„Ben?“ opakovala a její výraz byl plný nedůvěry a znechucení. „A to musel taky hodně lhát? Ben?“

„Ano, bohužel ano. Ale byla to jeho povinnost.“

„To je příšerné.“

Stál jsem tak, že její malířský stojan byl odvrácený ode mě. Stoupla si k němu a začala míchat barvy.

„Kdybych si s ním mohl aspoň promluvit,“ začal jsem, ale předstírala, že mě ani neslyší, jak je zaujata svými barvami.

Vzadu vedl dům do parku, za nímž se ve větru hrbila řada borovic. Za borovicemi se rozkládalo jezero obklopené nízkými nafialovělými kopci. Na vzdálenějším břehu jezera jsem rozpoznal rybáře stojícího na poničeném můstku. Byl na rybách, ale nenahazoval. Nevím, jak dlouho jsem ho pozoroval, ale dost dlouho, abych věděl, že je to Ben a že na chytání ryb vůbec nemyslí. Otevřel jsem francouzské okno a vyšel do zahrady. Studený vítr čeřil hladinu jezera a já šel po špičkách po můstku. Ben měl na sobě tvídové sako, které mu bylo příliš volné. Napadlo mě, že patří jejímu mrtvému milenci. Na hlavě měl klobouk, zelený plstěný klobouk, který mu jako všechny klobouky padl, jako by ho měl udělaný na míru. Neotočil se, přestože musel moje kroky slyšet. Stoupl jsem si vedle něj.

„Jediné, co takhle chytíš, je zápal plic, ty osle německá,“ řekl jsem.

Podíval se na mě a já zůstal stát vedle něj, pozoroval hladinu a cítil, jak se mě dotkl ramenem, když s námi nešetrně otřásl pohupující se můstek. Díval jsem se, jak voda houstne a obloha za kopci šedne. Několikrát jsem zahlédl červený splávek jeho vlasce, jak se noří do olejnaté vody. Ale pokud zabrala nějaká ryba, Ben se ani nepokusil to zjistit, nebo ji dokonce vytáhnout. V domě se rozsvítilo a já mohl vidět Stefanii, jak stojí u stojanu, přidává jednotlivé pohyby štětcem a pak si přikládá hřbet zápěstí k obočí. Ochladilo se a tma zhoustla, ale Ben se ani nepohnul. Soutěžili jsme spolu jako kdysi, když jsme se přetlačovali s lokty na stole. Já útočil a Ben se bránil. Vítězem se mohl stát jen jeden z nás. I kdybych tu měl stát celou noc a celý další den, i kdybych měl umřít hlady, neustoupím, dokud mě nepřivítá.

Vyšel půlkruh měsíce a hvězdy. Vítr se utišil a nad ztemnělým vřesovištěm se udělala stříbrná přízemní mlha. A my tam pořád stáli a oba čekali, až to ten druhý vzdá. Už jsem skoro spal vstoje, když jsem zaslechl drnčení navijáku a uviděl splávek, jak se zvedá z vody, a za ním tenký vlasec, zářící v měsíčním svitu. Nepohnul jsem se ani nepromluvil. Počkal jsem, až navine vlasec a připevní háček. Čekal jsem, až se ke mně otočí, protože jestli chtěl jít pryč z můstku, musel projít kolem mě.

Stali jsme v měsíčním světle naproti sobě. Ben měl hlavu skloněnou k zemi, zřejmě se mi díval na nohy, aby viděl, kam má stoupnout, chce-li mě obejít. Pak zvedl oči a podíval se mi do tváře, ale výraz jeho obličeje se nijak nezměnil. Jeho rysy zůstaly nepřístupné. Pokud vůbec něco prozrazovaly, tak jedině hněv.

„No,“ řekl. „Vejde třetí vrah.“

Tentokrát se ani jeden z nás nezasmál.

Musela vycítit, že se vracíme, a uklidila se do ústraní. Odněkud z jiné části domu jsem slyšel hrát hudbu. Když jsme vešli do haly, Ben zamířil ke schodům, ale já ho chytil za ruku.

„Měl bys mi to říct,“ prohlásil jsem. „Nikoho lepšího na tenhle účel nenajdeš. Podvedl jsem nadřízené, abych se sem dostal. Měl bys mi říct, co se stalo s tvou sítí.“

Z haly se dalo jít do přijímacího pokoje, na jehož oknech byly okenice a přehozy tu ležely i na pohovkách. Byla zima, takže Ben zůstal v saku a já v kabátě. Otevřel jsem okenice a pustil dovnitř měsíční jas. Vycítil jsem, že víc světla by ho obtěžovalo. Hudba se ozývala někde blízko nás. Měl jsem dojem, že je to Grieg. Jist jsem si nebyl. Ben mluvil bez lítosti i bez úlevy. Bylo mi jasné, že se sám sobě zpovídal dnem i nocí. Mluvil bezbarvým hlasem člověka, který popisuje nějaké neštěstí a je mu jasné, že ten, kdo to sám nepřežil, ho nepochopí. Celou dobu doplňovala jeho vyprávění hudba. On sám jako by ztratil veškerou představu o významu své existence. Okouzlující hrdina ze soutěže o smysl života odstoupil. Možná už byl také svou vinou trochu unaven. Mluvil stručně. Myslím, že chtěl, abych šel pryč.

„Haggarty je hajzl,“ začal. „Světová třída. Krade, chlastá, snad i znásilňuje. Nad vodou ho držela jedině Seidlova síť. Velitelství se ho snažilo přimět, aby odešel, a předat Seidla novým lidem. Já byl první nový člověk. Haggarty se rozhodl, že mě potrestá za to, že mu berou jeho síť.“

Popisoval prožité ústrky, noci a víkendy strávené nad zadanými úkoly, nenávistné zprávy, které Haggarty posílal svým příznivcům na velitelství.

„Nejdřív mi o sítí neřekl vůbec nic. Pak ho velitelství seřvalo, tak mi o ní řekl všechno. O celých patnácti letech. Každý drobný detail ze života jednoho každého, dokonce i těch, kteří mezitím zemřeli. Poslal mi celé pyramidy spisů, všechny uzavřené a prověřené. Tohle si přečti, tamhleto si pamatuj. Kdo to je? A tahle, co ta je zač? Všimni si téhle adresy, tohoto jména, těchto přezdívek, tamtěch znaků. Ústupová zajištění. Únikové cesty. Poznávací znamení a bezpečnostní opatření pro rádiové vysílání. Pak mě z toho zkoušel. Vzal mě do místnosti odstíněné proti odposlechu, posadil se proti mně ke stolu a potápěl mě. ‚Ještě to nestačí. Dokud nebudeš svoje lidi znát, nemůžeme tě tam poslat. V pondělí tě přezkouším znova.‘ Síť pro něj znamenala všechno. Chtěl, abych si připadal neschopný. To jsem mu splnil.“

Ale velitelství ani Ben nakonec Haggartyho zastrašování neustoupili. „Postavil jsem se při zkoušení na nohy,“ řekl mi Ben.

Když přišel den prvního setkání se Seidlem, měl Ben vybudovaný celý systém mnemotechnických pomůcek a zkratek, které mu umožňovaly orientovat se v patnáctileté historii sítě. Ve dne v noci seděl ve své kanceláři na velitelství sekce a sestavoval si do schémat jednotlivé poznatky, kreslil si přehledy způsobů komunikace a vypracovával si pomocné systémy na zapamatování falešných jmen, přezdívek a adres svých agentů domů i do zaměstnání a totéž u nižších agentů, kurýrů i spolupracovníků. Tyto údaje pak přenášel na obyčejné pohlednice, které popisoval jen z jedné strany. Na druhou stranu si na jednu řádku napsal, o co se jedná: „mrtvé schránky“, „výplaty“, „tajné byty“. Každou noc, než odešel do svého bytu, nebo než se natáhl na velitelství na marodce, prověřoval si sám, jakou má paměť. Nejdřív položil pohlednici na stůl popsanou stranou dolů a pak srovnal všechno, na co si vzpomněl, s tím, co bylo na pohledu napsáno.

„Moc jsem toho nenaspal, ale na tom nebylo nic neobvyklého,“ pokračoval. „Poslední noc jsem nespal vůbec. Do rána jsem šprtal látku a pak jsem si lehl na gauč a zíral do stropu. Když jsem vstal, nepamatoval jsem si vůbec nic. Úplná paralýza. Vešel jsem k sobě do pracovny, sedl si ke stolu, složil hlavu do dlaní a začal si klást otázky. ‚Pokud si krycí jméno Margaret lomeno dvě myslí, že ji sledujou, koho a jak kontaktuje a co její kontakt udělá dál?‘ Neměl jsem ani tušení. Pak vešel Haggarty, zeptal se mě, jak se cítím, a já mu řekl ‚fajn‘. Abych k němu byl spravedlivý, popřál mi hodně štěstí a mám dojem, že to myslel vážně. Napadlo mě, že na mě vypálí nějakou záludnou otázku, takže ho požádám, aby šel k čertu. Ale řekl jen ‚Komm gut Heim‘ a poplácal mě po zádech. Pohlednice jsem si dal do kapsy. Neptej se mě proč. Děsil jsem se, že selžu. Proto přece všechno děláme, ne? Měl jsem strach, že selžu, a nenáviděl jsem Haggartyho, toho Haggartyho, který mě tolik mučil. Přišel jsem už na dvě stě jiných důvodů, proč jsem si ty poznámky vzal, ale žádný mi moc nepomohl. Třeba to byl můj osobitý způsob, jak spáchat sebevraždu. Tahle představa se mi docela zamlouvá. Vzal jsem je a přešel přes čáru. Použili jsme speciálně upravenou dodávku. Já seděl vzadu a můj dvojník byl schovaný pod sedadlem. Dederóni nás pochopitelně nesměli prohledávat. A aby sis nemyslel, vyměnit se s dvojníkem v ostře říznuté zatáčce je zatraceně drsná záležitost. Člověk se musí z auta doslova vykutálet. Seidl mi tam připravil kolo. Věřil kolům. Když byl jako zajatec v Anglii, stráže mu půjčovaly bicykl.“

Znal jsem ten příběh už od Smileyho, ale nechal jsem Bena, aby mi ho vyprávěl znovu.

„Pohlednice jsem měl v kapse saka,“ pokračoval. „Ve vnitřní kapse saka. Byl zrovna jeden z těch vyloženě horkých berlínských dnů. Možná, že jsem si při jízdě na bicyklu sako rozepnul. Nevím. Když se snažím si na to vzpomenout, někdy ho rozepínám, jindy ne. To se s pamětí stává, když ji člověk napíná až k smrti. Nabídne ti prostě všechny možnosti. Na schůzku jsem přišel brzy, zkontroloval jsem auta, obvyklá rutina, a šel dovnitř. To, že jsem vzal pohledy s sebou, zapůsobilo. Nepotřeboval jsem je. Seidl byl v pořádku. Já byl v pořádku. Udělali jsme svou práci, vyslechl jsem ho, dal mu peníze – všechno jak v Sarrattu. Odjel jsem zpátky na místo srazu, zbavil se kola, skočil do auta, a když jsme přejeli do Západního Berlína, zjistil jsem, že pohledy nemám. Postrádal jsem jejich váhu nebo tlak nebo tak něco. Zmocnila se mě panika, ale to vlastně není nic nového. Někde hluboko uvnitř panikařím bez ustání. Jsem už zkrátka takový. Tahle panika byla prostě jen větší. Nechal jsem se vysadit u svého bytu a zavolal Seidlovi na pohotovostní číslo. Nikdo to nezvedal. Zkusil jsem náhradní číslo. Zase nic. Zavolal jsem jeho náhradníka, ženu jménem Lotte. Nikdo to nebral. Odjel jsem taxíkem na Templehof, nenápadně prošel kontrolou a přijel sem.“

Náhle byla slyšet jen Stefaniina hudba. Ben své vyprávění skončil. Ani mi hned nedošlo, že je to všechno. Vyčkával jsem, zíral na něj a čekal, že bude pokračovat. Chtěl jsem, aby ho alespoň unesli – aby se příslušníci kruté východoněmecké tajné policie vynořili za jeho vozem, omráčili ho, přitiskli mu na obličej masku s chloroformem a vybrakovali mu kapsy. Jen postupně mi docházela děsivá banalita toho, co mi vyprávěl: že agenturní síť je možné ztratit stejně snadno jako svazek klíčů, šekovou knížku nebo kapesník. Chtěl jsem po něm víc důstojnosti, ale on mi neměl co nabídnout.

„A kdys je u sebe měl naposledy?“ zeptal jsem se hloupě. Jak kdybych mluvil se žáčkem o ztracených učebnicích. Ale Benovi to bylo jedno, neměl v sobě už ani kus hrdosti.

„Ty pohlednice?“ zeptal se. „Asi na tom kole. Možná když jsem se vykulil z auta. Možná když jsem naskakoval zpátky. Kolo se zamykalo bezpečnostním řetězem. Musel jsem se ohnout, abych ho zamkl a pak zase odemkl. Možná se to stalo tam. Takhle je to vždycky, když člověk něco ztratí. Dokud to nenajde, neví, kde to bylo. Potom je to jasné. Ale tady žádné potom nenastalo.“

„Myslíš, že tě sledovali?“

„Nevím. Já prostě nevím.“

Chtěl jsem se ho zeptat, kdy mi napsal ten milostný dopis, ale nemohl jsem se k tomu přimět. Navíc jsem to tušil. Během jedné z těch nocí, kdy ho Haggarty dusil nejvíc a Ben nevěděl zoufalstvím kudy kam. Ve skutečnosti jsem po něm chtěl, aby mi řekl, že to nikdy nenapsal. Chtěl jsem vrátit čas a zařídit věci tak, aby vypadaly jako před týdnem. Jenže jednoduché otázky umírají s jednoduchými odpověďmi. Naše dětství bylo nadobro pryč.

Museli obklíčit dům a na zvonek pochopitelně nezazvonili. Monty nejspíš stál u okna už ve chvíli, kdy jsem otevíral okenice, abych dovnitř pustil měsíční světlo, protože v okamžiku, kdy to potřeboval, vstoupil prostě do místnosti a tvářil se rozpačitě, ale rozhodně.

„Udělals to všechno moc dobře,“ řekl uznale. „Prozradila tě veřejná knihovna. Na tu roztomilou knihovnici jsi udělal opravdu dojem. Myslím, že kdybychom jí to dovolili, jela by sem s námi.“ Za ním vešel Skordeno a pak se v druhých dveřích objevil Smiley s omluvným výrazem, kterým tak často doprovázel své nejnemilosrdnější zákroky. Bez většího překvapení jsem si uvědomil, že jsem udělal to, co po mně chtěl. Vžil jsem se do Benovy situace a dovedl ho ke svému příteli. Ani Ben nevypadal nijak zvlášť překvapeně. Možná se mu ulevilo. Monty a Skordeno se postavili každý z jedné strany vedle něj, ale Ben zůstal sedět na přehozu a tvídové sako měl přes sebe přehozené jako deku. Skordeno ho vzal za rameno; pak se Monty i Skordeno sehnuli, podebrali ho jako kus nábytku a společně ho jemně zvedli na nohy. Když jsem zkusil Benovi říct, že jsem ho vědomě nezradil, potřásl hlavou, jako by říkal, že na tom nesejde. Smiley ustoupil stranou, aby mohli projít. Zkoumavě si mě prohlížel svým krátkozrakým pohledem.

„Máme přichystanou loď mimo pořadí,“ řekl.

„Já nepojedu,“ odpověděl jsem.

Odvrátil jsem pohled, a když jsem se na něj znovu podíval, byl pryč. Zaslechl jsem džíp odjíždějící po cestě. Vydal jsem se přes prázdnou halu za hudbou a vešel do pracovny plné knih a časopisů a čehosi, co vypadalo jako rukopis románu, rozházený všude po zemi. Seděla zkroucená v křesle. Převlékla se do domácích šatů a plavé vlasy jí splývaly na ramena. Byla bosá. Když jsem vešel, ani nezvedla hlavu. Oslovila mě, jako kdyby mě znala odjakživa, a mě napadlo, že je to pravda, aspoň v tom smyslu, že jsem byl blízký Benovi. Hudbu vypnula.

„Byl jsi jeho milenec?“ zeptala se.

„Ne. Chtěl, abych byl. Dnes mi to došlo.“

Usmála se. „I já chtěla, aby byl mým milencem, ale to taky nešlo, že?“ řekla.

„Zřejmě ne.“

„Už jsi měl ženu, Nede?“

„Ne.“

„A Ben?“

„Nevím. Myslím, že to zkusil. A počítám, že to nešlo.“

Zhluboka dýchala a po tvářích a hrdle se jí pomalu kutálely slzy. S očima pevně zavřenýma ke mně vztáhla ruce, jako by byla slepá, a nechala se ode mě obejmout. Přitiskla se ke mně celým tělem, zabořila mi hlavu do ramene a třásla se a vzlykala. Sevřel jsem ji pažemi, ale odstrčila mě a vedla mě k pohovce.

„Kdo ho přemluvil, aby se k vám dal?“ zeptala se.

„Nikdo. Bylo to jeho vlastní rozhodnutí. Chtěl napodobit svého otce.“

„To je vlastní rozhodnutí?“

„Svým způsobem ano.“

„A ty, ty ses taky dobrovolník?“

„Ano.“

„Koho napodobuješ ty?“

„Nikoho.“

„Ben na takovýhle způsob života neměl schopnosti. Neměli se jím nechat oklamat. Dokáže si lidi moc získat.“

„Já vím.“

„A co ty? Potřebuješ je, aby z tebe udělali chlapa?“

„Je to prostě nutné.“

„Udělat z tebe chlapa?“

„Ta práce. Je to jako vysypávat popelnice nebo uklízet v nemocnici. Někdo to dělat musí. Nemůžeme předstírat, že to neexistuje.“

„Já myslím, že můžeme.“ Vzala mě za ruku a pevně propletla své prsty s mými. „O spoustě věcí předstíráme, že nejsou. O jiných věcech zas předstíráme, že jsou moc důležité. Díky tomu přežíváme. Nebudeme přece porážet lháře tím, že jim budeme lhát. Zůstaneš na noc?“

„Musím se vrátit. Nejsem Ben. Jsem to já. Jsem jeho přítel.“

„Něco ti řeknu. Můžu? Hrát si se skutečností je moc nebezpečné. Budeš si to pamatovat?“

Na naše rozloučení nemám vůbec žádnou vzpomínku, takže předpokládám, že bylo tak bolestivé, že ho paměť raději potlačila. Jediné, na co si vzpomínám, je, že jsem musel chytit loď. Žádný džíp na mě nečekal, tak jsem šel pěšky. Vzpomínám si, jak jsem spěchal větrnou tmou a cítil sůl jejích slz a vůni jejích vlasů. Černé mraky se vinuly kolem měsíce, a když jsem dorazil do skalnaté zátoky, uslyšel jsem temné nárazy moře. Vzpomínám si na mys a bachratý osvětlený parníček odrážející zrovna od břehu. Vím, že jsem celou cestu stál na přídi a že poslední část plavby stál vedle mě Smiley. Musel v tu chvíli už znát Benův příběh a vyšel na palubu, aby mi poskytl tichou podporu.

Bena už jsem nikdy nespatřil – když jsme vystoupili na břeh, dbali o to, abychom se nepotkali – ale když jsem se dověděl, že ho propustili ze služby, napsal jsem Stefanii a požádal ji, aby mi řekla, kde je. Dopis se vrátil s poznámkou „Adresát se odstěhoval“.

Byl bych rád, kdybych vám mohl říct, že Ben rozpad sítě nezavinil, protože Bill Haydon ji prozradil dávno předtím. Nebo ještě lépe, že síť pro nás vybudovali mnohem dřív východní Němci nebo Rusové, aby nás zaměstnali a mohli nás zásobovat dezinformacemi. Ale obávám se, že by to nebyla pravda, protože v té době měl Haydon možnosti omezené vnitřní organizací služby a povinnosti ho do Berlína nezavedly. Když byl Bill odhalen, Smiley se ho dokonce zeptal, jestli v tom měl prsty, a Bill se jen rozesmál.

„Celá léta jsem čekal, kdy se mi podaří se téhle síti dostat na kobylku,“ odpověděl. „Když jsem slyšel, co se stalo, měl jsem strašnou chuť poslat mladému Cavendishovi kytici, ale bál jsem se, že by to nebylo bezpečné.“

Kdybych Bena dnes potkal, mohl bych mu při nejlepším říct, že kdyby byl síť neprozradil on, byl by to o pár let později udělal Haydon. Stefanii bych při nejlepším mohl říct, že měla svým způsobem pravdu, ale to já nakonec taky, a že jsem na její slova nikdy nezapomněl, ani poté, kdy už jsem ji přestal považovat za studnici veškeré moudrosti. Přestože jsem nikdy nepochopil, co je vlastně zač – jestli patří víc k Benovým, nebo k mým záhadám – byla přece jen prvním voláním sirén, které dolehlo k mému uchu a upozornilo mě, že moje poslání není tak jednoznačné. Někdy přemýšlím, co jsem znamenal já pro ni, ale bojím se, že to vím až moc dobře: nezralého mladíka, druhého Bena, životem nezkušeného, skrývajícího slabost předváděním síly a hledajícího útočiště v uzavřeném světě.

Do Berlína jsem zavítal docela nedávno. Bylo to pár týdnů po tom, co přestala Zeď úředně existovat. Přivedla mě tam jedna stará záležitost a Nejvyšší mi s radostí zaplatil cestu. Osud se nakonec vyvíjel tak, že jsem tam nikdy oficiálně nesídlil, ale často jsem tam jezdil. Pro nás, pěšáky studené války, byla návštěva v Berlíně vždycky jak příchod k pramenům. Jednoho ponurého odpoledne jsem zjistil, že stojím u špinavého nízkého plotu, za nímž je místo známé jako Zeď neznámých – památník připomínající ty, kteří byli v šedesátých letech zabiti při pokusu o útěk a které nenapadlo dát poslat svá jména napřed. Stál jsem ve skupině prostých východních Němců, většinou žen, a všiml jsem si, že si prohlížejí nápisy na křížích: neznámý muž, zastřelen tehdy a tehdy, v roce 1965. Hledali vodítka a porovnávali údaje s tím málem, co věděli sami.

Až se mi udělalo zle, když jsem si uvědomil, že by tam klidně mohli hledat i jednoho z Benových agentů, který se za pět minut dvanáct pokusil prorazit na svobodu a neuspěl. To poznání bylo ještě víc zarážející, když jsem si uvědomil, že ne my, západní spojenci, ale východní Německo samo se snaží vymazat svou existenci.

Ten památník už je dnes pryč. Možná se pro něj našlo místečko někde v muzeu, ale pochybuju o tom. Když padla Zeď – rozebrána na kousky a rozprodána – památník padl s ní, což mě ranilo jako ukázkový doklad nevypočitatelnosti lidské věrnosti.

čtyři

NĚKDO SE George Smileyho opět zeptal na výslechy. Tahle otázka se v průběhu večera objevila několikrát – hlavně proto, že se posluchači snažili z hosta vyloudit nějaké další příběhy ze života. Děti neznají slitování.

„Ale ovšem že existují způsoby, jak odhalit lháře, to ano,“ připustil Smiley váhavě a napil se ze sklenice. „Ale opravdové umění tkví v tom, poznat, co je skutečně pravda, a to jde mnohem hůř. Při výslechu se nikdo nechová normálně. Lidé, kteří jsou hloupí, se chovají inteligentně. Chytří vystupují jak hlupáci. Provinilci vypadají nevinně jak nemluvňata a nevinní příšerně provinile. Jen občas se lidé chovají podle své přirozenosti a říkají pravdu tak, jak ji znají, a to jsou, pochopitelně, ubohé duše, které se nechají kdykoliv nachytat. V našem zakletém povolání není nic ošidnějšího než bezúhonný muž, který nemá co skrývat.“

„Jedině snad bezúhonná žena,“ navrhl jsem tiše.

George mi připomněl Bellu a nevyzpytatelného námořního kapitána Brandta.

Byl to vysoký, drsný chlap s vlasy jako len, na první pohled Slovan nebo Skandinávec, s kolébavou chůzí námořníka na souši a vzdáleným pohledem dobrodruha. Poprvé jsem se s ním setkal v Curychu, kde se dostal do pěkné bryndy s policií. Náčelník města mi zavolal uprostřed noci a řekl: „Pane konsule, máme tu někoho, kdo tvrdí, že má nějaké informace pro Brity. Máme příkaz vyvést ho ráno za hranice.“

Neptal jsem se, za které hranice. Švýcaři mají čtvery, ale když někoho vyhazují, moc si nevybírají. Zajel jsem do městské věznice a setkal se s ním v zamřížované návštěvní místnosti: s uvězněným obrem navlečeným do roláku, který se mi představil jato námořní kapitán Brandt, což zřejmě bylo jeho osobní pojetí výrazu Kapitán zur See.

„To jste pěkně daleko od moře,“ řekl jsem a potřásl mu obrovskou tlapou.

Z pohledu Švýcarů na něm bylo špatné úplně všechno. Podváděl v hotelové knize, což je ve Švýcarsku tak ohavný zločin, že má dokonce v trestním zákoníku svůj vlastní paragraf. Rušil veřejný pořádek, byl úplně bez peněz a jeho německý pas nebyl věrohodný – i když tohle Švýcaři neřekli nahlas, protože falešný pas by je mohl omezit ve výběru hranice, za kterou ho šoupnou. Sebrali ho opilého a bloudícího a všechno sváděl na nějakou holku. Někomu dokonce zlomil čelist. Trval na tom, že se mnou chce mluvit o samotě.

„Vy Brit?“ zeptal se anglicky, zřejmě nechtěl, aby náš rozhovor – sledovali Švýcaři, i když nutno podotknout, že ti mluvili anglicky líp než on.

„Ano.“

„Prokažte, prosím.“

Ukázal jsem mu svůj oficiální průkaz, na kterém bylo uvedeno, že jsem vicekonsul pro ekonomické záležitosti.

„Pracovat pro britskou službu?“ zeptal se.

„Pracuju pro britskou vládu.“

„No jo, no jo,“ řekl a z ničeho nic nechal hlavu unaveně klesnout do dlaní, až mu světlé vlasy spadly přes obličej, takže je musel předloktím odhrnout zpátky. Obličej měl rozmlácený a zbrázděný jak boxer.

„Byl vy ve vězení někdy?“ zeptal se a díval se na poškrábaný bílý stůl.

„Ne, díky bohu.“

„Ježíšikriste,“ řekl a začal mi svou mizernou angličtinou vyprávět svůj příběh:

Byl Lotyš, narodil se v Rize v lotyšsko-polské rodině. Uměl lotyšsky, rusky, polsky a německy. Narodil se ve znamení moře, což jsem ihned vycítil, protože to byl i můj případ. Jeho otec i děd byli námořníci, on sám sloužil šest let v sovětském námořnictvu, z Archangelska se plavil po Severním ledovém oceánu a z Vladivostoku vyplouval do Japonského moře. Před rokem se vrátil do Rigy, koupil si malou loď a dal se s pomocí skandinávských rybářů na pašování levné ruské vodky podél pobřeží Baltu do Finska. Chytili ho a zavřeli do jednoho vězení poblíž Leningradu, ale utekl jim a proklouzl do Polska, kde žil nelegálně v Krakově s jednou polskou studentkou. Vyprávím vám to přesně tak, jak mi to řekl. Jako kdyby proklouznout z Ruska do Polska bylo tak samozřejmé jako chytit autobus číslo 11 nebo zajít si na skleničku. I přes moje omezené znalosti o překážkách, které musel překonat, mi bylo jasné, že to byl mimořádný výkon – stejně, jako když to udělal podruhé. Jeho dívka ho totiž opustila, aby si vzala švýcarského námořníka, a on vyrazil zpátky k pobřeží, přeplavil se do Malmö a odtud dolů do Hamburku, kde měl vzdáleného bratrance. Jenže bratranec byl tak vzdálený, že ho poslal k čertu. Tak mu ukradl pas a vydal se na jih do Švýcarska rozhodnut vybojovat si zpátky své polské děvče. Když ji manžel nechtěl pustit, Brandt tomu chudákovi zlomil čelist, a díky tomu se ocitl tady, v roli zajatce švýcarské policie.

Vyprávěl to všechno anglicky, tak jsem se ho zeptal, kde se ten jazyk naučil. Řekl, že z BBC, když pašoval po moři. A od své polské přítelkyně – studovala jazyky. Dal jsem mu balíček cigaret a on je tahal jednu za druhou a měnil náš maličký útulek v plynovou komoru.

„Tak, jakou informaci pro nás máte?“ zeptal jsem se ho.

Jako Lotyš, řekl mi předem, se necítí nijak zavázaný Moskvě. Vyrůstal v Lotyšsku pod všiváckou ruskou tyranií, u námořnictva sloužil pod všiváckými ruskými důstojníky, do vězení ho poslali všiví Rusové, honili ho všiví Rusové a jemu nečiní nejmenší potíže je zradit. Nenáviděl Rusy. Zeptal jsem se ho na jména lodí, na kterých sloužil, a on mi je řekl. Zeptal jsem se ho, jak byly vyzbrojené, a on mi popsal některé z nejdokonalejších systémů, kterými v té době disponovaly. Dal jsem mu tužku a papír a on mi namaloval překvapivě působivé náčrty. Zeptal jsem se ho, co ví o signálech. Věděl toho hodně. Vycvičili ho jako signalistu, a přestože jeho zážitky byly už rok staré, pracoval s jejich nejmodernějšími hračkami. Zeptal jsem se ho „Proč zrovna Britům?“ a on mi odpověděl, že poznal „v Leningradě pár vašich kluků“ – britských námořníků na přátelské návštěvě. Zapsal jsem si jejich jména a jména jejich lodi, vrátil jsem se do kanceláře a poslal do Londýna bleskový telegram, protože jsem měl jen pár hodin, než mi ho šoupnou přes hranice. Následujícího večera už prodělával námořní kapitán Brandt tuhý výslech v utajeném domě v Surrey. Otevírala se před ním možnost nebezpečné kariéry. Znal každý kout, každou zátoku na jižním pobřeží Baltu. Měl spoustu dobrých přátel mezi bezúhonnými lotyšskými rybáři, stejně jako mezi obchodníky na černém trhu, zloději a rebelantskými odpadlíky. Nabízel přesně to, co Londýn po nedávných ztrátách hledal – možnost vybudovat si nový zásobovací koridor z Německa přes Polsko do severního Ruska a zpět.

Musím vám tu shrnout nejnovější vývoj událostí – v Circu a v mých snahách dosáhnout úspěchu.

Po Benovi stačilo málo a mohl jsem místo postupu letět. Dnes mám dojem, že dlužím Smileymu za jeho neoficiální přímluvy víc, než jsem mu tehdy byl ochoten přiznat. Kdyby bylo na Nejvyšším, myslím, že by si mě tam nenechal ani pět minut. Utekl jsem dozoru, když jsem měl domácí vězení, prozradil jsem Stefanii Benovo poslání, a jestli jsem Benovo vyznání lásky nepřijímal s otevřenou náručí, provinil jsem se alespoň tím, že jsem se v něm objevil, tak do háje se mnou.

„Vlastně jsme si mysleli, že bys možná radši uvažoval o Britské radě,“ navrhl nechutně Nejvyšší na schůzce vyšperkované nejen šálkem čaje.

Ale Smiley za mě orodoval. Smiley, jak se ukázalo, viděl za mou mladickou výbušnost a navíc jedině on rozhodoval o tom, kdo se stane členem jeho skromné soukromé armády tajných agentů rozesetých po celém světě. O další důvod mého omilostnění se zasloužil – i když to v tu dobu nevěděl ještě ani Smiley – zrádce Bill Haydon, jehož londýnská sekce se rychle propracovávala k monopolnímu postavení v operacích, které Circus po celém světě prováděl. I když se Smileyho pátravý pohled dosud nezaměřil na Billa, pojal už v tu dobu podezření, že Páté patro hýčká ve svém náručí zvěda z moskevské centrály. Rozhodl se, že sestaví tým složený výhradně z důstojníků, kteří jsou věkem i postavením mimo podezření. Šťastnou náhodou jsem byl jedním z nich.

Několik měsíců jsem strávil v očistci, v rozlehlých zadních kancelářích zapražený do vyhodnocování a odesílání bezcenných zpráv našim zákazníkům v britské vládě. Bez přátel a otrávený jsem se začal vážně zabývat myšlenkou, jestli se mě Nejvyšší nerozhodl odepsat do smrti, když vtom jsem byl ke svému překvapení předvolán do jeho kanceláře, kde mi v přítomnosti Smileyho nabídl místo druhého nejvyššího muže v Curychu, hned pod schopným starým válečníkem Eddowsem, jehož hlavním pravidlem jednání se mnou bylo hodit mě do vody. Buď poplavu, nebo se utopím.

Během měsíce jsem se ocitl v malém bytě na curyšském Starém městě a makal třicet hodin denně osm dní v týdnu. V Ženevě jsem měl na starosti sovětského námořního atašé, jehož láska k francouzským letuškám překonala i jeho lásku k Leninovi, a jednoho českého obchodníka se zbraněmi, kterého hryzalo svědomí kvůli tomu, že zásoboval zbraněmi a výbušninami teroristy celého světa. V St. Moritzu jsem obhospodařoval jednoho albánského milionáře s horskou chatou, který riskoval krk a přecházel do své staré vlasti, aby tam verboval své bývalé soukmenovce, a nervózního východoněmeckého fyzika, který pracoval v Ústavu Maxe Plancka a tajně konvertoval k Římu. Na polském velvyslanectví v Bernu jsem měl rozběhnutou docela hezkou malou akci s mikrofony a v Basileji jsem odposlouchával telefon dvěma maďarským špionům. A navíc jsem začínal být docela vážně zamilovaný do Mabel, která v té době přešla do vyhodnocovacího oddělení a patřila k ozdobám klubu mladších důstojníků.

Smiley se ve své důvěře k mé osobě nemýlil, protože díky mému vlastnímu úsilí v terénu a jeho neúprosnému vyžadování, že doma musí všechno vědět, se nám podařilo dát dohromady cenné informace a doručit je dokonce do správných rukou – a to byste se divili, jak málokdy se vyvede obojí najednou.

Takže když se po dvou letech ve Švýcarsku objevilo to místo v Hamburku – post pro jednu osobu, která pracuje přímo pro londýnskou sekci, jež byla, ať se nám to líbilo nebo ne, řídícím centrem služby – měl jsem Smileyho požehnání ucházet se o to místo, ať byly jeho soukromé výhrady vůči Haydonovu rostoucímu vlivu jakékoliv. Vedle své námořnické minulosti jsem Nejvyššímu připomněl, že jsem se ukáznil a přestal vyvádět ztřeštěnosti. Nechal jsem ho dojít k závěru, i když jsem to takhle neřekl, že trpím pod jhem Smileyho starosvětské opatrnosti. Zabralo to. Dal mi z Haydonovy nabídky hamburskou pobočku a tentýž večer jsme se po romantické večeři v restauraci Bianchi s Mabel vyspali. Pro oba to byla životní premiéra.

Můj dojem, že se vše vyvíjí správným směrem, zesílil, když jsem si prohlížel vybavení svého nového působiště a s jistým pobavením zjistil, že hlavní roli v mém novém ansámblu hraje Wolf Dittrich alias námořní kapitán Brandt. Byl konec šedesátých let a Billu Haydonovi zbývaly ještě tři roky.

Když je člověk Angličan, je pro něj Hamburk dobré místo. Když je špion, je ještě lepší. Po vznešenosti Curychu na břehu jezera překypoval Hamburk energií a jiskřil mořským vzduchem. Dávné hansovní vazby k Polsku, severnímu Rusku a pobaltským republikám byly stále ještě velmi živé. Měli jsme tu obchod, měli jsme tu banky – no, to měl Curych taky. Ale měli jsme tu taky lodě a emigranty a dobrodružství. Bylo to tu neotesané a vulgární až hanba. Bylo to německé hlavní město kurev a tisku. A hned za branami jsme měli tajemné nížiny Šlesvicko-Holštýnska s jejich vodorovnými lijáky, červenými statky, zelenými poli a zamračenou oblohou. Každý člověk se dá za něco koupit. Mou duši si lze dodnes získat za džbán lübeckého piva, nakládané herinky a sklenici pálenky po namáhavém plahočení podél kanálů.

Všechny okolnosti mého poslání byly stejně povznášející. Byl jsem Ned – Asistent Námořního Konsula. Mou skromnou úřadovnou byla hezká cihlová vilka s mosaznou tabulkou, jaká by se hodila i pro generálního konsula, i když od té se držela obezřetně daleko. K ruce jsem měl dva převelené úředníky z admirality, kteří za mě vyřizovali práci vyplývající z mé krycí funkce a drželi jazyk za zuby. Já měl vysílačku a šifranta z Circu. A pokud jsme s Mabel ještě nebyli zasnoubeni, rozhodně byl náš vztah ve stadiu, kdy byla ochotna nechat všeho, kdykoliv jsem se objevil v Londýně, abych něco konsultoval s Billem nebo některým z jeho pobočníků.

Pro schůzky s agenty jsem měl ve Wellingsbuttelu tajný byt s vyhlídkou na hřbitov nad květinářstvím, vedeným párem německých penzistů, kteří pro nás za války dělali. Největší návaly měli o nedělích a v pondělí ráno jim zástup dětí ze sídliště prodával zpátky květiny, které sami prodali den předtím. V životě jsem neviděl bezpečnější místo. Furgony, černé dodávky i pohřební průvody míjely dům prakticky neustále. Ale v noci tam byl klid doslova jako v hrobě. Dokonce i nepřehlédnutelná postava mého námořního kapitána se stala nenápadnou, když s černým kloboukem a v tmavém obleku proklouzl obloukem z cihel do našeho obchodu a s kufříkem obchodního cestujícího pohupujícím se podél těla vystoupal po schodech k nevinně vypadajícím dveřím s nápisem ‚Kancelář‘.

Budu mu i nadále říkat Brandt. Někteří lidé můžou měnit jména, kolikrát chtějí, ale pořád mají jenom jedno.

Opravdovou perlou v mé koruně byla Sedmikráska – čili, jak my v angličtině říkáme, Daisy. Byla to padesát stop dlouhá, klinkrová rybářská loď předělaná na kajutovou jachtu s kormidelnou, hlavní kajutou a čtyřmi kabinami v příďové nástavbě. Měla tmavě zelený trup se světle zelenými okraji a střechu kajuty natřenou bíle. Byla postavená tak, aby byla nenápadná, ne rychlá. Ve slabším světle a na zčeřené vodě nebyla pouhým okem vůbec viditelná. Vrchní plachty měla daleko od sebe a nevyčnívala vysoko nad hladinu, což jí na radaru dodávalo nevinný vzhled, zvlášť za špatného počasí. Balt je záludné moře, mělké a bez přílivu. I když se vítr skoro utiší, vlny jsou vysoké a nepříjemné. Už při rychlosti deseti uzlů jela Daisy na plný plyn a poskakovala a kroutila se jak prasátko. Jediné, co na ní bylo rychlé, byl čtrnáct stop dlouhý člun Zodiac s motorem Johnson o síle padesáti koní, vydávaný za záchranný člun a přivázaný ke střeše kajuty, jímž jsme bleskově převáželi sem a tam naše agenty.

Přístaviště měla loď ve staré rybářské vesnici Blankenese na Labi, jen pár mil od Hamburku. Tam spokojeně odpočívala mezi jinými sobě rovnými jako příklad vtělené nevinnosti, že byste si lepší nemohli přát. Když bylo potřeba, mohla vyrazit proti proudu ke Kielskému kanálu a pak rychlostí pěti uzlů překonat jeho šedesát mil a dorazit na otevřené moře.

Měl jsem automatického navigátora Decca, který se řídil údaji ze stanic s opakovacími kompasy na pobřeží, ale to měli všichni. Daisy v sobě ani na sobě neměla nic, co by neodpovídalo jejímu skromnému vzhledu. Každý ze tříčlenné osádky si uměl poradit se vším. Nebyli na nic specialisté, i když každý měl svou zvláštní lásku. Když jsme potřebovali odborné telegrafisty nebo opraváře, Královské námořnictvo bylo připraveno nám pomoci.

Takže vidíte, že s novým pružným týmem, který mě podporoval z londýnské základny, a plnou náručí zdrojů, jež prověřovaly mou všestrannost, a k tomu s Daisy a osádkou, kterou jsem musel řídit, jsem měl všechno, co může velitel sekce se slanou vodou v krvi ve slušnosti zdědit. A měl jsem ovšem Brandta. Za ty dva roky služby pod vlajkou Circu se Brandt změnil způsobem, který se mi zprvu nedařilo pojmenovat. Nebylo to ani věkem, ani nějakým okoráním, spíš vyčerpávající ostražitostí, nepolevující bdělostí, jejíž vliv se po nějakém čase projeví na všech obyvatelích světa tajné služby. Setkali jsme se v tajném bytě. Vstoupil. Zarazil se, zůstal na mě zírat. Čelist mu klesla, a když mě poznal, zařval na pozdrav. Sevřel mi paže v mohutném objetí a málem mi je zlomil. Smál se, až mu vyhrkly slzy, podržel si mě od těla, aby si mě mohl prohlédnout, a pak mě znovu přivinul ke svému černému plášti. Ale jeho spontánní nadšení kazila ostražitost. Poznal jsem ji. Už jsem ji zažil u jiných agentů.

„Sakra práce, proč mi nic neřeknou, Herr Konsul?“ vykřikl, když mě znovu sevřel v náručí. „Na co si sakra hrát? Hele, my tu dělat na pár slušnejch věcí, rozumíte? Mají tu dobrý lidi, však to těm zatracenejm Rusům natírat my tady, jasný?“

„Já vím,“ usmál jsem se na něj. „Slyšel jsem o tom.“

Když se setmělo, trval na tom, abych se usadil mezi cívky provazů dozadu do jeho dodávky, a sebevražednou rychlostí mě odvezl na vzdálený statek, který pro něho vydržoval Londýn. Byl rozhodnut, že mě představí své osádce, a já se na to těšil. Nejvíc jsem se těšil, že se podívám na jeho přítelkyni Bellu. Londýnské ústředí bylo trochu zneklidněno tím, jak nedávno náhle vstoupila do jeho života. Bylo jí dvaadvacet a žila s ním tři měsíce. Brandt vypadal ve svých padesáti zdatně. Vzpomínám si, že byl zrovna střed léta a dodávka vevnitř voněla po fréziích, kterých jí na trhu koupil celou kytici.

„Je to holka jednička,“ řekl mi pyšně, když jsme vcházeli do domu. „Dobře vařit, dobře milovat, učit se anglicky, všechno. Ahoj, Bella, přivedl jsem ti novýho kamarád!“

Domy malířů a námořníků vypadají stejně. Brandtův dům nebyl žádná výjimka. Byl skromný, ale útulný, s cihlovými podlahami a nízkými stropy s bílými trámky. I ve tmě se zdálo, že odráží světlo zvenku. Předními dveřmi jsme vstoupili rovnou do přijímacího pokoje. V čele místnosti doutnalo dříví v krbu a světlo z lodní lampy dopadalo na nahý bok dívky, která ležela na hromadě polštářů a četla si. Dvacet dva a vypadá na osmnáct, pomyslel jsem si, když mě chytila za ruku a zvesela s ní zapumpovala nahoru dolů. Měla na sobě pánskou košili a strašně krátké šortky. Pod hrdlem se jí třpytil zlatý amulet a oznamoval, že tohle území patří Brandtovi: to je moje žena, nese mou vlastnickou značku. Obličej měla venkovský, slovanský a přirozeně šťastný, s jasnýma, velikýma očima, širokými tvářemi a usměvavým výrazem přítomným i ve chvílích, kdy byly rty v klidu. Nahé nohy byly dlouhé a zabarvené do zlatova stejně jako vlasy. Pas měla úzký, ňadra vysoká a boky plné. Bylo to překrásné, velmi mladé tělo, a ať si Brandt myslel, co chtěl, nemohlo patřit nikomu v jeho věku, dokonce ani v mém ne.

Dala frézie do vázy a přinesla černý chléb, nakládané okurky a láhev kořalky. Její pohyby byly bezstarostně provokativní. Buď věděla naprosto přesně, jakou moc má i to nejnepatrnější gesto, které udělá, nebo to dělala úplně nevědomky. Posadila se vedle něj ke stolu, usmála se na mě, a když ho jednou rukou objala, košile se jí rozevřela. Vzala jeho ruku do dlaní a ukázala mi, jak je její dlaň ve srovnání s jeho drobná, zatímco Brandt k tomu bezstarostně vyprávěl o celé síti. Agentům říkal jejich pravými jmény, místa označoval pravými názvy a ona mě pozorovala upřímnýma očima.

„Hele,“ řekl Brandt, „Alexovi musíme dát nový rádio, jasný, Nede? Rozeberou ho, dají nový součástky, a rádio zavšivený. Je to smolný rádio.“

Když zazvonil telefon, řekl do sluchátka velitelsky: „Hele, mám práci, jasný?… Balíček nech u Stefana, už jsem řekl. Hele, slyšels něco od Leonida?“

Místnost se postupně zaplňovala. Nejdřív přišel svižný muž s křivýma nohama a povadlým knírem. Políbil Bellu s vervou, ale ve vší slušnosti na rty, plácl Brandta po předloktí a nabral si plný talíř jídla.

„To je Kazimir,“ vysvětloval Brandt a ukázal na něj prstem. „Je prevít a já ho miluju. Jasný?“

„Naprosto jasný,“ řekl jsem srdečně.

Vzpomněl jsem si, že Kazimir přeběhl před třemi roky přes finskou hranici. Po cestě zabil dva sovětské pohraničníky a jinak se zbláznil do motorů – nejšťastnější byl, když měl ruce po lokty ponořené v oleji. Navíc byl uznávaným lodním kuchařem.

Po Kazimírovi přišli bratři Durbové, Antons a Alfred, udělaní a zarputilí jako Velšané, s očima stejně modrýma jako Brandt. Bratři přísahali své matce, že nikdy nevyplují na moře spolu, takže jezdili střídavě, což se hodilo, protože s Daisy se nejlépe jelo ve třech a vždycky jsme si raději nechávali místo na náklad a nečekané pasažéry. Brzy na mě mluvili všichni najednou. Zasypávali mě otázkami, nečekali na odpovědi, smáli se, pronášeli přípitky, kouřili, vzpomínali, dohadovali se. Poslední cesta byla špatná, moc špatná, řekl Kazimir. Bylo to před třemi týdny. Když vyplula Daisy z Danzigského zálivu, dostala se do nečekané bouře a ztratila vratiplachtu. U Ujavy na lotyšském pobřeží neviděli v mlze světelný signál, dodal Antons Durba. Vypálili světlici, a bůh jim pomáhej, na pláži stál celý zástup Lotyšů vyrovnaný jak uvítací výbor zástupců města! Divoký smích, přípitky, pak hluboké nordické ticho, když všem kromě mě vytanula na mysli tatáž chmurná vzpomínka.

„Na Valdemara,“ navrhl Kazimir a všichni jsme se napili na Valdemara, člena skupiny, který zemřel před pěti roky. Pak si Bella vzala Brandtovu skleničku a taky si připila, samostatně, a přitom mě přes okraj pozorovala. „Na Valdemara,“ řekla tiše a její vážnost byla stejně lákavá jako její úsměv. Znala Valdemara? Byl jedním z jejích milenců? Nebo prostě jen pila na památku statečného rodáka, který zemřel pro Věc?

O Valdemarovi vám musím říct trochu víc – ale ne to, jestli spal s Bellou, ani to, jak umřel, protože ani jedno neví nikdo jistě. Ví se o něm jen to, že ho vylodili na břeh a od té doby o něm nikdo ani neslyšel. Jedna z verzí tvrdí, že stačil polknout pilulku s jedem, podle jiné řekl svému strážci, aby ho zastřelil, kdyby padl do pasti. Ale strážce zmizel taky. A Valdemar nebyl jediný, kdo zmizel během období, kterému se ve skupině říkalo „podzim plný zrad“. V příštích měsících, jak přicházela jejich jednotlivá výročí, jsme připíjeli na další čtyři lotyšské hrdiny. Nečekaně zahynuli během stejného smolného období – neboť byli dopraveni, jak se teď už všeobecně věřilo, nikoliv do lesů k partyzánům, či do přátelské náruče uvítacího výboru na pláži, ale rovnou do rukou velitelů lotyšských operací z moskevské centrály. A i když nová síť už byla zase opatrně dobudována, na pamětníky stále doléhala tíseň z proradností, které se odehrály před pěti lety, stejně jako Haydon byl dodnes kdykoliv připraven mě rozehřát.

„Je to nezodpovědná banda blbounů,“ prohlásil Brandt se svou obvyklou neomaleností. „A když nejsou nezodpovědný, hrát na dvě strany. Nenechat se klamat tím nordickým klid ani s ta bodrost.“

Připomínal jsem si jeho slova, když jsem uvažoval o Belle. Někdy poslouchala s hlavou podepřenou zaťatou pěstí, jindy ji položila Brandtovi na předloktí a představovala si za něj jeho myšlenky, zatímco on vykládal a pil. Ale její pohled se ke mně nepřestával vracet, prozkoumával mě, Angličana, kterého sem poslali, aby jim dával rozkazy. A občas se jako přepečlivá kočka vykroutila z Brandtovy blízkosti a začala se upravovat, zkřížila nohy a pečlivě si urovnala šortky nebo si splétala pramen vlasů do copu či vylovila zlatý amulet mezi ňadry a zkoumala ho zepředu i zezadu. Čekal jsem na nějakou jiskřičku spoluviny, která by přeskočila mezi ní a ostatními členy osádky, ale bylo zřejmé, že Brandtovo děvče je nedotknutelná svátost. Dokonce i temperamentní Kazimir tlumil svůj výraz, když s ní mluvil. Došla pro další láhev, a když se vrátila, posadila se vedle mě, vzala mě za ruku, položila mi dlaň na stůl, zkoumala ji a lotyšsky oslovila Brandta, který vybuchl smíchy, a ostatní se k němu přidali.

„Víte, co ona říkat?“

„Bohužel nikoliv.“

„Že Angličan udělá dobrý manžel. Když umřu, vezme si vás místo!“

Přelezla k němu a se smíchem mu vklouzla do náručí. Od té chvíle se na mě už nepodívala. Jako by to už nepotřebovala. Tak jsem se jejím očím také vyhýbal a svědomitě přemýšlel o jejím osudu, jak ho londýnskému ústředí vyprávěl námořní kapitán Brandt.

Byla dcerou rolníka z jedné vesnice poblíž Jelgavy, který byl zastřelen, když tajná policie přepadla ilegální schůzi lotyšských vlastenců, uvedl Brandt. Policie chtěla zastřelit i dívku, ale té se podařilo utéct do lesa a přidat se k bandě partyzánů a desperátů, kteří si ji mezi sebou celé léto půjčovali, což jí ale zřejmě vůbec nevadilo. Postupně se dostala k pobřeží a způsobem, který nám dosud zůstal utajen, poslala vzkaz Brandtovi. Ten se ani neobtěžoval upozornit Londýn předem a vyzvedl ji prostě na pláži, když vysazoval na břeh nového radistu místo starého, jenž se nervově zhroutil. Radisté jsou primadony každé sítě. Pokud se nervově nehroutí, mají pásový opar.

„Skvělí kluky,“ poznamenal Brandt nadšeně, když mě vezl zpátky do města. „Líbí vám?“

„Jsou vynikající,“ odpověděl jsem a myslel to vážně, protože nikde na světě neexistuje lepší společnost, než jsou muži, kteří milují moře.

„Bella chtít s námi dělat. Chtít zabít chlapy, co jí zastřelit otce. Říkám ne. Je moc mladá. Miluju ji.“

Jasný měsíc ozařoval rovné louky a v jeho světle jsem si prohlížel zamračený profil muže vedle mě, nahrbeného, jako kdyby se chystal čelit blížící se bouři.

„Takže vy jste ho znal,“ poznamenal jsem, jako bych se snažil ujasnit si něco, na co se pamatuju jen velmi matně. „Jejího otce. Felixe. Byl to váš přítel.“

„Jistě já znal Felixe! Miluju ho! Byl to skvělý kluk! Ten parchant ho střelil do smrti.“

„Umřel ihned?“

„Rozstříleli ho na kusy. Kalašnikovy. Všechny zastřelili. Sedům kluků. Všechny do smrti.“

„Viděl někdo, jak se to stalo?“

„Jeden kluk. Vidí to a zdrhá.“

„Co se stalo s těly?“

„Vzít je tajná policie. Měli strach, chlapi od policie. Nechtěli mít trable od lidí. Postřílet partyzány, naházet na náklaďák a odjet s nima do pekla.“

„Jak dobře jste ho znal – jejího otce?“

Brandt udělal rukou své všeobjímající gesto. „Felixe? Byl můj přítel. Bojoval v Leningradu. Zajatec do Německo. Takový kluci Stalin nemít rád. Když přišli domů od Německo, posílá je na Sibiř, střílí je, bere je pořádně u huby. A proč ptáte?“

Jenže londýnské ústředí dostalo trochu jiný příběh, i když v tuto chvíli to byl jen takový náznak. Její otec byl informátor, říkal náznak. Naverbovali ho v sibiřském zajetí a poslali ho zpátky do Lotyšska, aby pronikal do různých skupin. Tu schůzi svolal on, dal hlášku svým pánům a vylezl zadním oknem, zatímco masakrovali ostatní partyzány. Za odměnu teď vede nějaký kolchoz poblíž Kyjeva a žije pod jiným jménem. Někdo ho poznal a někomu to řekl a ten to řekl někomu dalšímu. Byl to slabý zdroj a prověření bude trvat dlouho.

Ale pro mě to bylo varování. Abych si dával pozor na Bellu.

Bylo to víc než varování. Byl jsem vyveden z klidu. V následujících týdnech jsem Bellu několikrát potkal a pokaždé bylo mou povinností napsat o setkání hlášení, protože londýnské ústředí trvalo na tom, že chce mít zvláštní záznam o každém kontaktu s ní. Jednou jsem si dal s Brandtem sraz v tajném bytě. K mému zděšení ji přivedl s sebou. Jela na celý den do města, dodal na vysvětlenou. Teď byli na cestě domů na statek, tak proč ne?

„Uklidnit se. Ona nemluví anglicky,“ připomněl mi se smíchem, když si všiml mých rozpaků.

Zkrátil jsem naše jednání na minimum, zatímco ona odpočívala na pohovce a poslouchala nás s upřeným pohledem, většinou ovšem poslouchala mě.

„Mý děvče studuje,“ oznámil mi Brandt pyšně, když jsme se loučili, a poplácal ji po zadku. „Jednou být obr profesor. Nicht wahr, Bella? Du wirst ein ganz grosser Professor, du!“

Když jsem si o týden později byl nenápadně prohlédnout Daisy v jejím kotvišti v Blankenese, Bella tam byla zase. Na sobě měla šortky a pobíhala bosá po palubě, jako kdyby se chystala na vyjížďku po Středozemním moři.

„Pro boha živého. Nemůžeme mít na palubě děvčata. V Londýně se z toho vzteknou,“ řekl jsem téhož večera Brandtovi! „A osádka taky. Víte, jak pověrčiví jsou, pokud jde o ženy na palubě. A vy jste nakonec stejný.“

Mávl nade mnou rukou. Můj předchůdce žádné námitky neměl. Proč bych je měl mít já?

„Bella dělá kluky šťastný,“ namítal. „Je od nás, Nede, a je dítě. Je pro ně rodina, tak nechte!“

Když jsem si procházel záznamy, zjistil jsem, že má skoro pravdu. Můj předchůdce, odvelený námořní důstojník, ohlásil, že Bella „si je vědoma existence“ Daisy, a dodal dokonce, že zřejmě má „pozitivní vliv jako lodní maskot“. A když jsem si domyslel, co je napsáno mezi řádky jeho zpráv o posledních výpravách Daisy, pochopil jsem, že Bella stála na navigaci, aby jim při odjezdu mávala na rozloučenou – a nepochyboval jsem, že tam byla i ve chvíli, kdy se šťastně vraceli z výletu.

Ovšem, bezpečnostní zajištění operací je vždycky relativní. Nikdy mě ani nenapadlo, že by se někdo z Brandtovy šité řídil pravidly ze Sarrattu. Byl jsem si vědom toho, že i v klášterní atmosféře velitelství bylo až příliš snadné poplést náš překombinovaný systém krycích jmen, znaků a pojistek, než aby se hodil pro běžný život. Cambridge Circus byla jedna věc. A parta lehkovážných pobaltských patriotů, riskujících svoje vlastní krky, věc druhá.

Přesto přítomnost neprověřeného, nezainteresovaného společníka přímo v srdci našich operací, důvěrně obeznámeného s našimi plány a rozhovory, se vymykala všemu, co jsem si dokázal představit – a k tomu všemu vědomí, ke kolika zradám došlo před pěti léty. Čím větší jsem z toho měl obavy, s tím větší majetnickou náklonností se Brandt, alespoň jak se mi zdálo, k děvčeti choval. Jeho projevy náklonnosti nabývaly v mé přítomnosti nebývalé intenzity, jeho přítulnost byla stále nápadnější. „Typický případ, kdy se starší muž nechá oblouznit mladou dívkou,“ hlásil jsem do Londýna, jako kdybych takových případů viděl už tucty.

Mezitím se Daisy začala chystat na novou cestu, jejíž účel jsme se měli dovědět později. Najednou jsem dvakrát až třikrát týdně musel zajet na statek, přijížděl jsem po setmění a pak jsme dlouhé hodiny seděli u stolu, studovali námořní i předpovědní mapy a nejnovější zprávy o situaci na pobřeží. Někdy přišla celá osádka, někdy jsme tam byli jen my tři. Brandtovi to bylo jedno. Přitiskl Bellu k sobě, jako kdyby se oba zmítali v nepolevujícím vytržení, hladil ji po zádech a po šíji a jednou se zapomněl natolik, že ji začal dlouze líbat a současně jí rukou vklouzl pod košili a sevřel ňadro do dlaně. Přestože jsem se při těchto nepříjemných scénách vždycky diskrétně díval jinam, neuniklo mi, že Bella se na mě pokaždé podívala, jako by říkala, že si přeje, abych to byl já, a ne Brandt, kdo si jí tak hledí.

„Zdá se, že neskrývané projevy náklonnosti jsou zcela obvyklé,“ napsal jsem suše toho večera ve své kanceláři do hamburského hlášení pro londýnské ústředí. A do svého deníku jsem připsal: „Cestovní, povětrnostní i námořní podmínky pro cestu přijatelné. Očekávám jasné příkazy z velitelství. Morálka osádky na vysoké úrovni.“

Jenže jak jedna pohroma střídala druhou, moje vlastní morálka bojovala o holé přežití.

Především jsem tu měl nešťastné působení mého předchůdce, celým jménem velícího nadporučíka Perryho de Mornay Liptona, nositele Řádu za vynikající službu, člena Královského námořnictva ve výslužbě, kdysi hrdiny válečných nepravidelných jednotek Jacka Arthura Lumleyho. Během deseti let, než jsem přijel, se zdokonaloval Lipton v roli hamburské rázovité postavičky. Ve dne se choval jako nefalšovaný anglický podivín, nosil monokl, obrážel kluby vystěhovalců a okatě pídil po bezplatných radách, kam má investovat. Když přišla noc, nasadil své existenci korunu tím, že se dal do vyslýchání a instruování své hrozivé armády agentů. Alespoň takhle jsem to o něm slyšel vyprávět na velitelství.

Divné mi bylo jenom to, že mezi námi nedošlo k žádnému formálnímu předání. Nejvyšší mi tehdy stroze oznámil, že Lipton dostal úkol někde jinde. Ale já se pak dověděl, jak to bylo. Lipton skutečně odjel, ale za žádným nebezpečným dobrodružstvím do Ruska, nýbrž do jižního Španělska, kde si zařídil dům s bývalým nižším důstojníkem z velitelství Kennethem a dvěma sty tisíci liber z rozpočtu Circu, hlavně ve zlatých prutech a švýcarských francích, vyplácených po několik let udatným agentům, kteří nikdy neexistovali.

Nedůvěra způsobená tímto činem se přenesla na všechny akce, o které se Lipton otřel, Brandtovu činnost nevyjímaje. Byl Brandt dalším Liptonovým výmyslem, který si užíval z tajných fondů za to, že v dobrém úmyslu vyvíjel vymyšlenou – zpravodajskou činnost? A co jeho síť a jeho sebevědomí spolupracovníci a přátelé, z nichž mnozí pobírali štědré platy?

A Bella – Bella byla taky součástí podvodu? Zmátla mu hlavu a podlomila jeho vůli? Vystýlal si i Brandt hnízdečko, než půjde do penze a odebere se se svou milou do jižního Španělska?

Mou maličkou dopravní kanceláří prošlo celé procesí odborníků z Circu. Nejprve se objevil svérázný muž jménem kapitán Plum. Krčili jsme se v bezpečí mého odrušeného pokoje a probírali jsme s Plumem zápisy o stavu paliva a záznamy o cestách na Daisy a srovnávali je s riskantními výlety, které při plnění úkolů Brandt podle vlastního tvrzení s osádkou podnikl podél pobřeží Baltu. Lodní deník byl při nejlepším strohý, to je většina deníků, ale my ho přečetli celý a srovnali s Plumovými záznamy odposlechu signálů, radarových stanic, navigačních bojí a pozorování sovětských hlídkových člunů.

Za týden byl Plum zpátky, tentokrát doprovázen přisprostlým mužem jménem Rose, který pocházel z Manchesteru, kdysi býval policistou v Malajsku a v Circu si vysloužil ostruhy jako čuchací pes. Rose mě vyslýchal, jako bych byl sám součástí toho podvodu. A když už jsem skoro ztrácel trpělivost, odzbrojil mě prohlášením, že podle všech dostupných důkazů je Brandtova organizace zcela nevinná.

Přesto takováhle podezření probouzela v myslích lidí tohoto typu další podezření, a to nemluvím o tom, že se pořád ještě vznášel otazník nad Belliným otcem Felixem. Jestli je otec padouch, musela o tom dcera vědět, uvažovali někteří logicky. A když o tom ví a neřekne to, tak musí být padouch taky. Moskevská centrála, stejně jako Circus, byla známá tím, že verbovala celé rodiny. A tandem otec – dcera byl mimořádně výhodný. Brzy se bez jasného důkazu, o kterém bych věděl, začala z londýnského ústředí šířit představa, že Felix je za ty pět let staré zrady odpovědný. To stavělo Bellu do ještě méně příznivého světla, Padl i návrh, že ji převezou do Londýna k pořádnému výslechu, ale já vstoupil do hry s autoritou Brandtova velícího důstojníka. Nemožné, napsal jsem na ústředí. To by Brandt nikdy nepřipustil. Tak dobře, přišla odpověď – typická ukázka Haydonova kavalírského přístupu – ať přijedou oba, a až bude to děvče u výslechu, Brandt může sedět u toho. Tehdy jsem se dokonce přiměl k tomu, že jsem letěl do Londýna, abych celou věc vysvětlil Billovi osobně. Když jsem vešel do jeho kanceláře, našel jsem ho nataženého na lehátku. Svou výstřednost předstíral tím, že nikdy nesedal za psacím stolem. Ve staré láhvi od limonády hořela vonná tyčinka.

„Možná že bratr Brandt není taková netykavka, jak si myslíte, mistře Nede,“ prohlásil vyčítavě a podíval se na mě přes okraj brýlí s polovičními obroučkami. „Možná že netykavka jste vy, co?“

„Je do ní blázen,“ řekl jsem.

„A co vy?“

„Jestli před ním začneme jeho dívku obviňovat, rozzuří se. Žije jen pro ni. Poslal by nás k čertu, síť by rozpustil a já pochybuju, že bychom našli někoho jiného, kdo by ji mohl dát dohromady.“

Haydon se zamyslel. „Garibaldi Baltu. Tak dobře. Ale stejně, Garibaldi zas nebyl tak moc dobrej, ne?“ Čekal, že nějak odpovím, ale já dal přednost tomu, brát jeho otázku jako řečnickou. „Ty prevíti, co s nima žila na hromádce v lesích,“ protáhl konečně, „mluví o nich někdy?“

„Vůbec o tom nemluví. Brandt ano, ale ona ne.“

„Tak o čem mluví?“

„Vůbec moc nemluví. Pokud řekne něco důležitého, je to většinou lotyšsky a Brandt to buď přeloží, nebo ne, podle toho, jestli si myslí, že se to hodí. Jinak se pořád jen usmívá a kouká.“

„Na vás?“

„Na něj.“

„A že se umí podívat, jak jsem pochopil.“

„Řekl bych, že je přitažlivá. Ano.“

Znovu se odmlčel, aby si to promyslel. „Tak mám dojem, že je to ideální ženská,“ prohlásil. „Směje se, kouká se, je zticha, šuká – co víc si může člověk přát?“ Znovu se na mě přes brýle posměšně zadíval. „Jste si jist, že neumí ani německy! To musí umět, když je odtamtud. Nenechte se zblbnout.“

„Když nemá jinou možnost, tak se německy domluví, ale nerada. Mluvit lotyšsky je projev vlastenectví. Mluvit německy ne.“

„A co kozy?“

„Ujdou.“

„Nemohl byste se k ní dostat trochu blíž? Aniž byste jim pošlapal hnízdečko lásky, pochopitelně. Prostě by nám jen pomohlo mít odpovědi na pár základních otázek. Nic světoborného. Jen to, jestli je to, za co ji máme, nebo jestli ji bratr Brandt jen propašoval na regál s dobrou vinětou – popřípadě jestli to udělala moskevská centrála, pochopitelně. Zkuste, jestli se vám z ní podaří něco dostat. Není to její vlastní otec, to snad, předpokládám, víte. Nemůže být.“

„Kdo jako?“ Na moment jsem měl dojem, že pořád ještě mluví o Brandtovi.

„Její táta. Felix. Ten, co ho měli údajně zastřelit. Rolník. Podle záznamů se narodila v lednu čtyřicet pět, je to tak?“

„Ano.“

„Takže byla počata někdy v dubnu čtyřicet čtyři. A v tu dobu – pokud se dá bratru Brandtovi věřit – strádal její údajný otec v zajateckém táboře v Německu. Heleďte, neměli bychom být moc prudérní. Když je starej za ohradou, není zas takový kumšt nechat se zbouchnout. Ale každá maličkost se nám může hodit, když se rozhodujeme, jestli máme zrušit síť, která by klidně mohla fungovat.“

Ten večer jsem byl Mabel za její společnost vděčný, i když jsme se pořád ještě nedostali do té správné milenecké formy, o jakou jsme se tak usilovně snažili. O své práci jsem jí pochopitelně nic neřekl a o Belle už vůbec ne. Mabel patřila svým postavením mezi rutinní pracovníky Circu. Kdybych se jí se svými problémy svěřoval, nebylo by to příliš vhodné: Kdybychom už byli svoji – no, to by možná bylo něco jiného. Ale do té doby musí Bella zůstat mým tajemstvím.

A to taky zůstala. Když jsem pak sám ležel ve své posteli v Hamburku, přemýšlel jsem o Belle i trochu jinak. Její dvojí tajemství – ženy a současně možné zrádkyně – ji vůči mé osobě postavilo do role téměř nepředstavitelného nebezpečí. Už pro mě nebyla jen sporným členem našeho spolku, ale přímo jeho osudovým článkem. Její čest byla i naší ctí. Jestli byla čistá Bella, byla čistá celá organizace. Ale jestli ji k nám nasadila jiná výzvědná služba – jako podvodníka, který nás měl pokoušet, oslabovat a konečně zradit – pak tím byla zpochybněna poctivost všech, kteří žili v její blízkosti, a síť by, a to řekl Haydon zcela jasně, svému osudu neušla.

Zavřel jsem oči a viděl ji, jak na mě upírá pohled, šťastný a vábivý. Ucítil jsem měkkost polibků, kterými jsme se spolu vítali – byly vždy o malinko delší, než bylo slušné. Představoval jsem si její vláčné tělo v nejrůznějších pozicích a znovu a znovu je obracel, jak jsem se v představách zabýval možnostmi její věrolomnosti. Vzpomněl jsem si na Haydonův návrh, abych se k ní pokusil „dostat trochu blíž“, a uvědomil jsem si, že nejsem schopen oddělit smysl pro povinnost od své touhy.

Převyprávěl jsem si její útěk a rozebral každou jeho část. Utekla, než se začalo střílet, nebo během střelby? A jak? Měla mezi příslušníky tajných oddílů milence, který jí dal hlášku? Došlo vůbec k nějakému střílení? A jak to, že místo milování s Brandtem nedržela smutek za svého otce? Dokonce i její štěstí mluvilo proti ní. Představoval jsem si ji v lese s těmi hrdlořezy a desperáty. Zmocňovali se jí jednotliví mužové násilím, nebo prostě žila chvilku s jedním, chvilku zase s druhým? Představoval jsem si ji nahou v lese a sebe s ní. Budil jsem se brzo ráno s pocitem studu a hned volal Mabel.

Věděl jsem, co chci? Pochybuju. Věděl jsem o ženách málo, a ze všeho nejmíň o krásných ženách. Určitě mě tehdy nenapadlo, že jsem se na Belle snažil vidět nedostatky proto, abych se pokusil oslabit sexuální touhu, kterou ve mně probouzela. Ve vší upřímnosti jsem denně psal Mabel. Mezitím jsem se soustřeďoval na blížící se výpravu s Daisy jako na období, kdy budu moct Bellu podrobit nesmlouvavému výslechu. Počasí se neustále zhoršovalo, a to Daisy vyhovovalo nejvíc. Byl podzim a noci byly čím dál tím delší. Tmu měla Daisy taky ráda.

„Osádka se připraví k vyplutí v pondělí,“ přišel z londýnského ústředí první signál. Druhý, který jsme dostali až v pátek, nám jako cíl určil ústí Narvy v severním Estonsku, sotva sto mil od Leningradu. Ještě nikdy se Daisy neodvážila tak daleko podél ruského pobřeží; jen zcela výjimečně poskytovala pomoc jiným než lotyšským vlastencům.

„Rád bych u toho byl sám,“ řekl jsem Brandtovi.

„To být v moc nebezpečí,“ poznamenal a poplácal mě po zádech. „Čtyři dny mořskej nemoc, ležet jen v kóji, na co se někam sakra tahat?“

Oba jsme věděli, že je to tak jako tak nesmysl. Velitelství mi zatím povolilo pouze jedno kolečko kolem ostrova Bornholm, a i přitom se tvářili, jako by jim někdo trhal zuby.

V sobotu večer jsme se sešli na statku. Kazimir a Antons Durba přijeli společně dodávkou. Tentokrát byla řada na Antonsovi, aby vyplul na moře. V takhle malé osádce musí každý umět všechno, každý musí být zastupitelný. Nikdo nepil. Od této chvíle platil suchý zákon. Kazimir přivezl ústřice. Pečlivě je připravil se svou slavnou omáčkou, zatímco Bella mu dělala stevardku, obsluhovala nás, nosila nádobí a sloužila jako ozdoba. Když jsme se najedli, Bella sklidila se stolu a já jsem rozložil pod zavěšenými lampami mapy.

Brandt to odhadl na šest dnů. Byla to optimistická předpověď. Daisy měla vyplout na otevřené moře Kielským kanálem a objet Bornholm ze švédské strany. Až dorazí ke švédskému ostrovu Gotland, měla by zakotvit v Sundře na jeho jižním okraji a doplnit palivo i zásoby. Během doplňování by se k lodi měli dostavit dva muži a jeden z nich by se měl zeptat, jestli nemají nějaké herinky. Odpověď měla znít: „Pouze v plechovkách. V těchhle vodách nejsou herinky už celé roky.“ Tenhle typ konverzace zní v naprostém klidu připitoměle a Antons s Kazimirem se taky hned dali do smíchu. Bella zrovna vycházela z kuchyně a hned se k nim přidala.

Jednoho z mužů pak požádají, aby vstoupil na palubu, pokračoval jsem. Bude to odborník – neřekl jsem, že na sabotáže, protože ty přijímali členové osádky se smíšenými pocity. Během cesty mu budou říkat Voloďa. Ponese kožený kufr a v kapse kabátu bude mít na důkaz, že je to ten pravý, hnědý a bílý knoflík. Pokud nebude znát svoje jméno, nebo neponese kufr, nebo se nebude moct prokázat knoflíky, vysadí ho živého na břeh a okamžitě se vrátí zpátky do Kielu. Pro případ takového vývoje jsme měli dohodnutý rádiový signál. Jinak se vůbec neměli rádiem hlásit, ať se děje co se děje. Na okamžik jsme zůstali tiše sedět a já zaslechl zvuk Belliných nahých chodidel na cihlové podlaze, jak šla přiložit do krbu.

Od Gotlandu by měli vyrazit na severovýchod do mezinárodních vod, vysvětloval jsem dál, a postupovat středem Finského zálivu až k pobřeží ostrova Hogland, kde by měli počkat, až se setmí, a pak vyrazit přímo na jih k ústí Narvy a hlídat si rychlost tak, aby ke břehu dorazili kolem půlnoci.

Přinesl jsem podrobné mapy zátoky a fotografie písečného pobřeží. Rozložil jsem je po stole a ostatní se ke mně naklonili, aby na ně viděli. V tu chvíli mě cosi přimělo, abych vzhlédl. Zachytil jsem oči Belly schoulené ve svém koutku místnosti, jak mě vzrušeným pohledem pozoruje ve světle linoucím se z krbu.

Ukázal jsem jim místo na pláži, na které by se měl dostat Zodiac, a bod na pevnině, odkud by měly být vidět signály. Dvojice vyslaná na přistání musí mít brýle pro příjem ultrafialových paprsků, upozornil jsem je. Estonská skupina bude používat ultrafialovou lampu. Prostým okem nebude vidět vůbec nic. Až vystoupí pasažér s kufrem, bude člun čekat maximálně dvě minuty na případného jiného zákazníka a pak vyrazí na plný plyn zpátky k Daisy. Člun bude řídit pouze jeden muž, aby mohl s sebou zpátky vzít jednoho cestujícího v případě, že by to bylo nutné. Odrecitoval jsem všechny poznávací signály, které si musí vyměnit s přijímací skupinou, a tentokrát se nikdo nesmál. Sdělil jsem jim údaje o klesání a stoupání pláže. Měsíc by vůbec neměl svítit. S nepochybnou nadějí se očekávalo špatné počasí. Bella nám přinesla čaj, pečlivě před námi utřela stůl a položila před nás šálky. Jako kdyby pro tuto příležitost krotila svou smyslnost. Došla k Brandtovi, stále ještě skloněnému nad mapou, a soustředěně mu přejela oběma dlaněmi po zádech, jako kdyby mu tím dodávala svou mladickou sílu.

Do bytu jsem dorazil v pět ráno a na spánek neměl ani pomyšlení. Odpoledne jsem jel do Blankenese dodávkou s Bellou a Brandtem. Antons a Kazimír trávili na lodi celý den. Byli už oblečeni na cestu, na hlavě kulichy, na sobě nepromokavé kalhoty. Na palubě se větraly oranžové záchranné vesty. Potřásl jsem si se všemi muži postupně rukou a předal jim přitom nerozpustné kapsle obsahující smrtelnou dávku čistého kyanidu. Šedivě mžilo a malá přístavní hráz byla úplně opuštěná. Brandt došel k lodní lávce, a když ho chtěla Bella následovat, zarazil ji.

„Dál ne,“ řekl jí. „Ty zůstat s Ned.“

Měla na sobě starý kabát s kapuci a na hlavě vlněnou čepici s klapkami přes uši. Políbil ji, ona ho objala a držela se ho, než ji odstrčil, vyšel na palubu a nechal ji stát vedle mě. Antons vlezl do strojovny a vzápětí jsme slyšeli, jak motor nejprve zakašlal a pak se rozběhl. Brandt s Kazimirem odstrčili loď od břehu. Ani jeden z nich se na nás už nepodíval. Daisy se vzdálila od hráze a klidně zamířila doprostřed řeky. Všichni tři muži na palubě k nám zůstávali otočeni zády. Uslyšeli jsme ryk lodní sirény a sledovali loď, dokud nám nezmizela v závojích šedivého mrholení.

Šli jsme s Bellou po hrázi k Brandtovu autu a drželi se za ruce jak dvě opuštěné děti. Ani jeden z nás nepromluvil. Ani jeden z nás neměl co říct. Naposledy jsem se ohlédl za Daisy, ale mlha už ji polkla. Podíval jsem se na Bellu a zjistil, že má oči nebývalé jasné a zrychleně dýchá.

„Bude v pořádku,“ ujistil jsem ji a pustil jí ruku, abych mohl odemknout dveře. „Jsou velmi zkušení. A on je skvělý člověk.“ I v němčině to znělo dost hloupě.

Sedla si do vozu vedle mě a opět mě vzala za ruku. Její prsty ožívaly v mé dlani, jako by žily svým vlastním životem. Pokud šlo o ni, Haydon na mě neustále naléhal. Podle toho, co se ve mně dělo, jsem ho mohl ujistit, že udělám, co je v mých silách.

Nejprve jsme, jeli v přátelském tichu, sbližování i rozdělováni společným zážitkem. Řídil jsem opatrně, protože jsem byl rozčilený, ale za ruku jsem ji i nadále držel, aby měla lepší pocit. Všiml jsem si, že ve chvílích, kdy jsem byl nucen pevněji uchopit volant, nechala ruku ležet vedle mě dlaní nahoru a čekala, až se k ní vrátím. Náhle jsem začal úporně přemýšlet, kam ji vezmu. Úplně absurdně. Uvažoval jsem o jedné elegantní suterénní restauraci s boxy oddělenými závěsy, kam jsem chodil vyřizovat účty se svými agenty. Stárnoucí číšníci by se jí věnovali s uklidňující pozorností, jakou potřebuje. Pak jsem si uvědomil, že má na sobě Brandtův vlňák, džíny a holínky. Sám jsem nebyl oblečen o moc lépe. Tak kam? uvažoval jsem vyděšeně. Už se začínalo stmívat. V mlze se objevovala venkovní světla domů.

„Máte hlad?“ zeptal jsem se.

Položila si ruku do klína.

„Mám najít nějaké místo, kde bychom se mohli najíst?“ zeptal jsem se znovu.

Pokrčila rameny.

„Mám vás odvézt na statek?“ navrhl jsem.

„Na co?“

„Nemám tušení, jak hodláte trávit nejbližší dny. Co jste dělala posledně, když byl pryč?“

„Odpočinula jsem si od něj,“ řekla s úsměvem, který jsem nečekal.

„Tak mi řekněte, jak si budete krátit čekání,“ navrhl jsem jí velkoryse nezaujatým tónem. „Chcete být raději sama? Setkat se s jinými emigranty a popovídat si s nimi? Co je nejlepší?“

„Vždyť je to jedno,“ poznamenala a odtáhla se ode mne.

„Tak mi to řekněte. Pomozte mi.“

„Budu chodit do kina. Courat po obchodech. Číst si časopisy. Budu poslouchat muziku. Zkusím studovat. Budu se nudit.“

Rozhodl jsem se pro tajný byt. V lednici něco k jídlu bude, napadlo mě. Dám jí najíst i napít a rozpovídám ji. Pak ji buď odvezu na statek, nebo jí zavolám taxík.

Přijeli jsme do města. Zastavil jsem dvě ulice od bytu, a když jsme šli po chodníku lemovaném stromy, nabídl jsem jí rámě. Byl bych se tak na temné ulici zachoval ke každé ženě, ale když jsem ucítil její nahou ruku v rukávu Brandtova kabátu, bylo na tom něco nepříjemného. Město mi připadalo cizí. Za osvětlenými okny domů si lidé povídali a smáli se, jako kdybychom neexistovali. Sevřela mi paži a přitiskla si ji k ňadru – abych byl přesný, přitiskla ji pod ňadro, takže jsem dokonale cítil jeho tvar pod vrstvou oblečení. Vzpomněl jsem si na vtipkování u baru v Circu o jistých důstojnících, kteří získali své nejlepší agenty v posteli. Vzpomněl jsem si na to, jak se mě Haydon ptal, jestli má hezká prsa. Zastyděl jsem se a ruku odtáhl. Vedle vchodu na hřbitov byla malá branka. Když jsem odemkl a pouštěl ji dovnitř, vzala mi obličej do dlaní a políbila mě na oči, nejdřív na jedno, pak na druhé. Objal jsem ji kolem pasu a najednou jsem měl pocit, že nic neváží. Byla moc šťastná. Ve žlutém světle hřbitovních lamp jsem viděl, že se směje.

„Všichni jsou mrtvi,“ zašeptala vzrušeně. „Ale my jsme naživu.“

Po schodech jsem šel před ní. V půli cesty jsem se zastavil, abych se ujistil, že jde za mnou. Měl jsem strach, že by si to mohla rozmyslet. Měl jsem takový povšechný strach – ne proto, že bych neměl dost zkušeností – to jsem díky Mabel měl – ale už mi bylo jasné, že mám co do činění se zcela jiným druhem ženy, než s jakými jsem se kdy setkal. Stála těsně vedle mě, boty držela v ruce a usmívala se.

Podržel jsem jí dveře. Vešla dovnitř a znovu mě políbila, slavnostně, jako kdybych ji právě po svatebním obřadu přenesl přes práh. Nesmyslně jsem si vzpomněl, že Rusové si nikdy ve dveřích nepodávají ruce. Napadlo mě, že to Lotyši třeba nedělají také a že její polibky jsou jakýmsi druhem zaklínadla. Byl bych se jí zeptal, jenže jsem, aby toho nebylo dost, ztratil hlas. Zavřel jsem dveře, přešel přes pokoj a pustil topení, elektrický konvektor, který foukal s neobyčejným elánem horký vzduch, dokud bylo v místnosti chladno, a pak se uklidnil a jen občas pobafával jako starý pes ze sna.

Došel jsem do kuchyně pro víno. Když jsem se vrátil, byla pryč a pod dveřmi do koupelny se svítilo. Pečlivě jsem na stůl prostřel nože, vidličky, lžíce, sýr, studené maso, sklenice, papírové ubrousky a všechno možné, na co jsem si jen vzpomněl, jako bych se těmi odcizujícími projevy pohostinnosti chtěl bránit.

Dveře od koupelny se otevřely a ona vyšla zabalená do Brandtova kabátu jako do županu. Jinak toho na sobě, soudě podle nahých nohou, moc neměla. Vlasy si učesala. V našich tajných bytech máme vždycky kvůli pohostinnosti hřeben i kartáč.

Pokud si vzpomínám, napadlo mě, že jestli je taková, za jakou ji Haydon zřejmě považuje, musí pro ni být hrozné mít na sobě Brandtův kabát proto, aby mohla podvést muže, kterého už tak jako tak zradila. A pro mě je hrozné, že si k tomu účelu vybrala zrovna člověka, jehož agenti jsou právě v tu chvíli na cestě za nebezpečným úkolem a v kapsách kabátů mají smrtící pilulky. Přesto jsem vůbec neměl špatné svědomí. Připomínám to jen proto, abych vysvětlil, že mi myšlenky kličkovaly všemi směry, jen aby utišily mou touhu.

Políbil jsem ji a svlékl jí kabát. V životě jsem neviděl nic tak nádherného. Po pravdě musím připustit, že v tu chvíli a v tom věku jsem ještě neměl dost sil, abych od sebe uměl rozlišit pravdu a krásu. Pro mě představovaly jedno a totéž a před Bellou jsem cítil posvátnou úctu. Pokud jsem ji snad z něčeho podezříval, její nahé tělo mě přesvědčilo o její nevinnosti.

Teď už vám musí stačit jednotlivé obrázky, které mám uchované ve vzpomínkách. Dodnes se na nás dívám jako na dva cizí lidi, ne jako nás dva.

Bella ležící, zpola osvětlovaná ohněm, nahá na boku v pozici, v jaké jsem ji poprvé uviděl ležet u krbu na statku. Přinesl jsem jí z ložnice deku.

„Jsi tak krásný,“ zašeptala.

Vůbec mě nenapadlo, že bych jí mohl dát najevo nějaký podobný úžas.

Bella u okna, kde jí světlo ze hřbitova perfektně dokreslovalo postavu, barvilo ochlupení do zlatova a obtahovalo tvar ňader.

Bella líbající Neda na obličej tisíci drobnými polibky, které v něm probouzely život. Bella smějící se své vlastní nekonečné kráse i kráse nás obou. Bella obohacující milování smíchem, což jsem předtím ještě nikdy nezažil. Bella chápající každičkou část našich těl jako důvod k oslavě, líbání, sání a obdivování.

Bella odtahující se od Neda, aby se mu nabídla, a přitahující se k němu, aby ho za neustálého šepotu přijala. Pak její šeptání umlká. Začíná se zvedat, prohýbá se, až je úplně vztyčená. A náhle vydává výkřik, volá mě i všechny mrtvé a je tím nejživějším stvořením na zemi.

Ned a Bella konečně uvolněni, stojí u okna a dívají se dolů na hroby.

Je tu Mabel, říkám, ale na svatbu je zřejmě ještě brzy.

„Na to je vždycky moc brzy,“ odpovídá mi a znovu se začínáme milovat.

Bella ve vaně a já šťastně nacpaný u kohoutků na druhé straně, zatímco ona se se mnou líně mazlí pod vodou a vypráví mi o dětství.

Bella na pokrývce svírající mi hlavu mezi nohama.

Bella na mně jako na koni.

Bella klečící nade mnou a otvírající mi před obličejem svou tajnou zahrádku, místa, která jsem si nikdy nedokázal představit, ani když jsem ležel sám ve své prokleté osamělé posteli a pořád dokola snil o tomto okamžiku a snažil se s pomocí svých zcela nedostačujících znalostí odehnat od sebe neznámé.

A k tomu si můžete doplnit Neda podřimujícího na Belliných ňadrech a na stole nedotčené jídlo, které jsem na svou obranu tak spořádaně připravil. A s myslí pročištěnou milováním se vyptávám na všechno, co by mohlo uspokojit zvědavost Billa Haydona i mou vlastní.

Domů jsem ji odvezl sám a do bytu dorazil kolem sedmé ráno. Už druhou noc jsem neměl na spánek ani pomyšlení, tak jsem sedl a napsal místo toho hlášení. Byl jsem pořád ještě v ráji a pero se mi jen vznášelo. Z Daisy jsem žádnou zprávu zatím neměl, ale taky jsem žádnou neočekával. Během večera jsem dostal průběžné hlášení o její cestě. Projela Kielem a mířila k ústí řeky. V nejbližších hodinách by měla vyplout na otevřené moře. Měl jsem se ten večer setkat s jedním vstřícným německým novinářem a ráno jsem měl schůzku s jedním zástupcem konsula, ale přesto jsem Belle po telefonu nenápadně sdělil, co vím, a slíbil jí, že k ní přijedu co nejdřív, protože chtěla, abych ji navštívil na statku. Až se Brandt vrátí, řekla, chce, aby se mohla v domě dívat na místa, kde jsme se milovali, a myslet na mě. Mohlo by sloužit jako důkaz milenecké slepoty, že jsem na tom neshledal nic nečestného ani paradoxního. Vytvořili jsme si vlastní svět a ona ho chtěla mít kolem sebe, až nás osud rozdělí. To bylo vše. Byla to Brandtova dívka. Neočekávala ode mne nic jiného než lásku.

Když jsem přijel, šli jsme rovnou do přijímacího pokoje, kde tentokrát ona prostřela na stůl. Seděli jsme u stolu nazí, protože si to tak přála. Chtěla mě vidět ve známém prostředí. Pak jsme se milovali v jejich posteli. Měl jsem se asi stydět, ale ve skutečnosti mě vzrušovalo, že jsem se dostal na jejich nejdůvěrnější místo. „Tamhle má hřebeny,“ řekla. „Tamhle je jeho oblečení, ležíš na jeho straně postele.“ Jednou mi dojde, co tím myslela, pomyslel jsem si. A pak trochu smutněji: nebo je to potěšení, kterým si zpříjemňuje svou zradu?

Na příští večer jsem měl smluvenou schůzku v Límečku s jedním starým Polákem, který si tajně dopisoval se svým vzdáleným synovcem ve Varšavě. Chlapec se připravoval na práci šifranta v polských diplomatických službách a byl ochoten dělat pro nás, pokud mu za to zajistíme vystěhování do Austrálie. Londýnské ústředí uvažovalo o přímém spojení s ním. Vrátil jsem se do Hamburku a usnul jak zabitý. Následujícího dne ráno, zatímco jsem pokračoval v práci na svém hlášení, přišla z Londýna zpráva oznamující, že Daisy úspěšně natankovala v Sundře a je na cestě do Finského zálivu s pasažérem Voloďou na palubě. Zavolal jsem Belle, řekl jí, že zatím je všechno v pořádku, a ona odpověděla: „Prosím tě, přijeď ke mně.“

Dopoledne jsem strávil na policejní stanici v Reeperbahnu, odkud jsem se snažil vysvobodit dvojici britských obchodních námořníků, kteří vybílili bordel, a odpoledne jsem musel na příšernou party, kterou pořádala na podporu Týdne politických vězňů konsulova manželka. Na statek jsem dorazil v osm večer a hned jsme si šli lehnout. Ve dvě ráno zazvonil telefon a Bella to zvedla. Byl to můj šifrant a volal z naší kanceláře: zprávu mám dešifrovat osobně, bleskem; přijet musím ihned. Jel jsem s větrem o závod a dorazil do kanceláře za čtyřicet minut. Když jsem si sedl k šifrovacím tabulkám, zjistil jsem, že mi ruce i obličej voní po Belle.

Zpráva byla označena Haydonovou značkou a určena osobně vedoucímu sekce Hamburk. Skupina, která se vyloďovala z Daisy, se dostala do husté palby z předem připraveného postavení, oznamovala zpráva. Člun je nezvěstný, stejně jako všichni, kdo byli v něm, to znamená Antons Durba a jeho spolucestující, totéž platí o těch, kteří čekali na pláži. O estonských vlastencích tam nebyla ani zmínka. Z Daisy viděli ultrafialové světlo, ale jen jednu úplnou sérii dohodnutých signálů, estonská skupina byla tedy zřejmě zajata hned, jakmile vlákala člun do pasti. Byla to úplně stejná situace jako před pěti roky. Nouzová vysílačka v Tallinu nereagovala.

Informaci jsem nesměl nikomu sdělit a prvním ranním letadlem jsem měl odletět do Londýna. Letenku už jsem měl rezervovanou. Na letišti v Heathrow na mě bude čekat Toby Esterhase. Načrtl jsem odpověď a podal ji šifrantovi, který si ji beze slova vzal. On to ví, napadlo mě. Jak by taky ne? Volal mi na statek a mluvil s Bellou. Zbytek mohl vyčíst z mého obličeje a zřejmě, pokud jsem to mohl posoudit, i poznat čichem.

Tentokrát v Haydonově kanceláři vonná tyčinka nehořela a on sám seděl za stolem. Roy Bland, vedoucí východoevropského oddělení, seděl vedle něj z jedné strany, Toby Esterhase z druhé. Říct, co má Toby na starosti, bylo dost obtížné, protože on svoje úkoly schválně zamlžoval v naději, že jich přibude. Ve skutečnosti dělal Haydonovi poskoka, což mu později přišlo draho. Překvapilo mě, když jsem stranou od nich zahlédl George Smileyho, sedícího nešťastně na kraji Haydonovy pohovky, ale symbolika jeho umístění mi došla až o tři roky později.

„Jde to tady zevnitř,“ začal Haydon bez úvodu. „Celá akce byla prozrazena dlouho předem. Pokud Durba nešel ke dnu se člunem, kroutili mu prsty a už jim vysypal všechno, co ví. Voloďa toho moc neví, ale pořádně se zapotí, protože mu to vyšetřovatelé nebudou věřit, a navíc jim bude muset vysvětlovat ten balík výbušnin. Možná že polkl pilulku, ale pochybuju o tom – je to trouba.“

„Kde je Brandt?“ zeptal jsem se.

„Sedí v ostrém světle ve vyšetřovacím křídle Sarrattu a řve jak bejk. Někdo někde něco zpackal. Vyptáváme se Brandta, jestli to náhodou nemohl být on. A když ne, tak kdo? Tady je průklep toho blábolení z minulého kola. Každého člena osádky propíráme zvlášť.“

„Kde je Daisy?“

„V Helsinkách. Poslali jsme na ni osádku od námořnictva, mají rozkaz vyplout s ní dnes večer. Finům se moc nechce poskytovat útočiště lidem, kteří pošťuchovali Medvěda. Jestli se toho nedomákne tisk, bude to jenom zázrak.“

„Rozumím,“ řekl jsem hloupě.

„Výborně. Já ne. Co budeme dělat? Tak řekni. Kolem Baltu máš třicet agentů, kteří čekají na to, jak se zachováš. Tak co řekneš? Zabalíš to? Omluvíš se? Budeš dělat jako by nic a tvářit se přepracovaně? Každý návrh je s nadšením vítán.“

„Durbové neměli o estonské síti tušení,“ namítl jsem. „Antons nemůže shodit to, co neví.“

„Ale kdo shodil Antonse, prosím tě? Kdo prozradil skupinu se člunem, souřadnice, pláž, čas? Kdo nás dostal? Ptáme se na to dokola Brandta, až je to k smíchu. Mysleli jsme si, že nám navrhne Bellu, tu pobaltskou couru. On místo toho usoudil, že to udělal někdo z nás, pacholek drzá.“

Strašně se zlobil a jeho zlost se obracela proti mně. Nikdy by mě nenapadlo, že se letargie může změnit v tak zuřivý vztek. Přesto pořád mluvil svým tichým, líným nosovým hlasem člověka z lepší třídy. Stále dokázal zůstat nezúčastněný. I ve vzteku si zachovával přísně logické myšlení, což ho činilo ještě impozantnějším.

„A co nám můžeš říct ty?“ naléhal na mě.

„O čem?“

„O ní, drahoušku. O macaté Miss Lotyšska.“ Držel v ruce zprávu, kterou jsem napsal po naší první společné noci. „Bože všemohoucí, chci po tobě hodnocení, žádné zatracené árie.“

„Myslím, že je nevinná,“ řekl jsem. „Myslím, že je obyčejná venkovská holka. To je moje hodnocení. Předpokládám, že Brandtovo taky. Na otázky mi odpovídala, svoje osudy vysvětlila uspokojivě.“

Haydon se vrátil ke své roztomilosti. Dokázal své nálady vystřídat mávnutím proutku. Přitáhl si vás a pak vás odstrčil. Přesně si na to vzpomínám. Dorážel na člověka ze všech stran a hrál si s jeho pocity tak, aby si navzájem odporovaly, šlo mu to, protože sám žádné neměl.

„Většina špionů vysvětlí svoje osudy uspokojivě,“ odsekl a otáčel stránkami mé zprávy. „Aspoň ti lepší určitě. Je to tak, Toby?“ obrátil se na Esterhase. „Přesně, Bille. Jako víno, řekl bych,“ přikývl Esterhase lichotník.

Ostatní měli kopie zprávy taky. Zatímco je pročítali a zastavovali se u míst, která Haydon podtrhl, rozhostilo se ticho. Roy Bland zvedl hlavu a zadíval se na mě. Bland nám přednášel v Sarrattu. Byl to venkovan ze severu, bývalý vysokoškolský učitel, který strávil řadu let za železnou oponou kryt nějakým akademickým posláním. Měl širokou a velmi jednotvárnou výslovnost.

„Bella připouští, že její otec nebyl její vlastní otec, je to tak, Nede? Matku znásilnili Němci a přišla do jiného stavu, takže Bella je napůl Němka. Je to tak, Nede?“

„Ano. Je, Royi. Aspoň tak mi to řekla.“

„Takže když se její otec, jak mu alespoň říkala, tedy když se Felix vrátil ze zajetí a zjistil, co se stalo, dítě adoptoval. Ji. Bellu. Bylo to od něj hezké. To ti řekla sama od sebe. Nedělala s tím žádné tajnosti. Je to tak, Nede?“

„Ano. Je, Royi.“

„Tak proč sakra neřekla stejnou pohádku, jakou řekla tobě, taky Brandtovi?“

Na to jsem se jí sám ptal, takže jsem mu mohl hned odpovědět. „Když ji dovezl na Západ, měla strach, že by ji k sobě nevzal, kdyby věděl, že není vlastní dcerou jeho nejlepšího přítele. To ještě nebyli milenci. Nabízel jí ochranu a zajištění. Měla strach. Vzala to. Předtím žila v lesích. Poprvé v životě byla na Západě. Její otec byl po smrti, tak hledala někoho jiného, kdo by jí mohl dělat otce.“

„To myslíš Brandta?“ zeptal se Bland jedovatě.

„No jistě.“

„A není ti vlastně ani trochu divné, Nede, že Brandt už dávno pravdu neznal?“ naléhal na mě vítězně. „Jestli byl Brandt opravdu tak blízký kámoš jejího otce, měl by o tom přece vědět. Co ty na to, Nede?“

Smiley nás přerušil, měl jsem dojem, že mi chce pomoct. „Brandt to taky nejspíš ví, Royi. Copak ty bys dceři svého nejlepšího přítele řekl, že je nemanželskou dcerou německého vojáka, kdyby sis myslel, že o tom neví? Já určitě ne. Já bych se ji snažil chránit, co by to šlo. Zvlášť kdyby byl její otec po smrti a já byl do jeho dcery zamilovaný.“

„Bláznivý milenec,“ řekl Haydon a obrátil list na další stránku mého hlášení. „Brandt je starý chlípný kozel. Kdo je to ten Tadeo, co o něm Bella pořád mluví? ‚Tadeo viděl, jak nakládali mrtvoly na náklaďák. Tadeo říká, že viděl, že nakládali tělo mého otce jako poslední. Většinu mužů střelili do obličeje, ale otec měl rány na prsou a do žaludku, kulomet ho málem přepůlil.‘ Tak si říkám, bože, když to může pomoct té její povídačce, je na takový hrozný masakr zatraceně popisná, to vám povím.“

„Tadeo byl její první kluk,“ řekl jsem.

„Nežárlíme trochu?“ zeptal se mě Haydon a vynutil si tím zasmání od obou pohůnků sedících vedle něj.

Od Smileyho nikoliv. A ode mě taky ne.

„Chodila s Tadeem do školy,“ pokračoval jsem. „Měl za úkol hlídat před domem, v kterém probíhalo setkání, ale místo toho se miloval s Bellou v nedalekém poli. Díky tomu se jí podařilo uniknout. Tadeo jí řekl, kam má utíkat a po kom se ptát, až dorazí k partyzánům. Než vyrazil za ní, schoval se v sousedství a pozoroval, co se děje. Uvádím to ve zprávě.“

Toby Esterhase doplnil svou rakousko-uherskou angličtinu o osobitý úšklebek. „A Tadeo je ovšem velmi příhodně po smrti, Nede. Řekl bych, že moci dosvědčit Belle její osud je dost riskantní úloha.“

„Zastřelil ho pohraničník,“ řekl jsem. „Dokonce se ani nesnažil přejít hranici. Dělal jenom průzkum. Ona má pocit, že každý, koho se dotkne, zemře,“ dodal jsem a proti své vůli si vzpomněl na Bena.

„V tom by mohla mít pravdu,“ poznamenal Haydon.

V tu chvíli jsem nabyl zvráceného dojmu, že Roy Bland se přidal na mou stranu – alespoň jsem začínal mít pocit, že jsem za vodou. „Uvědomme si, že Tadeo mohl být košer a mýlit se, co se Felixovy smrti týče. Třeba policie jeho smrt předstírala. Nakonec, házeli ho na korbu jako posledního. Po takových jatkách by byl od krve tak jako tak. Ani na něj nemuseli plácat kečup, co? To už by za ně zařídily okolnosti.“

Smiley zlomil za Blanda kopí. Začínal jsem litovat, že jsem tolik tlačil na to, abych byl vyňat z jeho péče.

„Je pro nás ten otec opravdu tak důležitý, Bille?“ namítl. „Felix může být Jidáš všech Jidášů a mít přitom naprosto poctivou dceru, ne?“

„Já bych taky řekl,“ přidal jsem se. „Ona svého otce obdivuje. Vůbec jí nedělá potíže o něm mluvit. Váží si ho. Pořád ještě pro něj truchlí.“

Vzpomněl jsem si, jak se dívala dolů na hřbitov. Vzpomínal jsem, jak byla odhodlána užívat si darů života. Odmítal jsem uvěřit, že by něco předstírala.

„No dobře,“ řekl Haydon netrpělivě a přistrčil mi přes stůl fotografii udělanou z desky. „Vyjdeme ti vstříc a spolehneme se na tebe. Co máme ale kruci dělat s tímhle nadělením?“

Byla to mnohonásobně zvětšená fotografie a patřila do nějakého rejstříku. Napadlo mě, že je to fotografie jiné fotografie. V horním levém rohu měla červeně vyražené slovo „Čárymáry“, o kterém jsem z tamtamů v londýnském ústředí slyšel, že označuje vůbec nejtajnější zdroj.

Varování Tobyho Esterhaseho mě o tom ujistilo: „Tuhle fotku jsi ve skutečnosti nikdy neviděl, Nede,“ upozornil mě přes Haydonovo rameno s vychytralostí, s jakou lidé oslovují mladší. „Slovo ‚Čárymáry‘ jsi taky nikdy neviděl. Jakmile opustíš tuhle místnost, budeš mít paměť čistou, dokonale.“

Byla to skupinová fotografie mladých mužů a žen stojících před nějakým areálem, který vypadal jako kasárna nebo univerzitní kampus. Bylo jich asi šedesát a byli slušně oblečeni, muži měli obleky a kravaty, ženy zářivě bílé blůzy a dlouhé sukně. Po straně stála skupina starších mužů a hrozivě vypadající žena. Celková nálada, stejně jako oblečení a budovy v pozadí, byla zachmuřená.

„Druhá řada skupiny, třetí zprava,“ řekl Haydon a podal mi zvětšovací sklo. „Hezký kozy, přesně jak mladý pán potvrdil.“

Byla to Bella, o tom nebylo pochyb. Pravda, Bella o tři nebo čtyři roky mladší a s vlasy staženými do něčeho, co vypadalo jako drdol. Ale Bella s velikýma zářícíma očima, svým nepotlačitelným smíchem a jasnými, pevnými tvářemi, které jsem tak obdivoval.

„Pošeptala ti Bella někdy do tvého něžného ouška, že byla na jazykové škole v Kyjevě?“ zeptal se mě Haydon.

„Ne.“

„Řekla ti vůbec někdy něco o tom, jakého dosáhla vzdělání, kromě toho, co se naučila s Tadeem na seně?“

„Ne.“

„Ovšem, Kyjev je spíš prázdninová škola než opravdové studium. O takovém místě moc lidí později nemluví. Pokud se ovšem nezpovídají. Teoreticky je to přípravka pro budoucí tlumočníky, ale já se obávám, že ve skutečnosti je to mnohem víc líheň nadějí moskevské centrály. Centrále to patří, centrála dodává učitele, centrála taky slízne smetanu. Syrovátka jde na ministerstvo zahraničí, jako u nás.“

„Brandt to viděl?“ zeptal jsem se.

Nevázanost z něj okamžitě spadla. „Děláš si legraci? Brandt je nepřátelský svědek, tak jako všichni.“

„Mohl bych Brandta vidět?“

„To bych nedoporučoval.“

„Znamená to ‚ne‘?“

„Ano. To znamená ‚ne‘.“

„Čárymáry byl taky zdroj hlášení svědčících proti Bellinu otci?“

„Starej se sakra o svoje věci,“ odsekl, ale já zachytil Tobyho vyděšený pohled a pochopil jsem, že mám pravdu.

„Moskevská centrála si vždycky pořizuje třídní fotografie svých nadějí?“ zeptal jsem se povzbuzen tím, že Smiley ke mně zvedl obličej, což jsem si vysvětlil jako podporu.

„V Sarrattu to děláme taky,“ zavrčel Haydon. „Proč by to neměla dělat moskevská centrála?“

Cítil jsem, jak mi po zádech stéká pot. Věděl jsem, že se mi třese hlas. Přesto jsem se tím brodil dál. „Byl identifikován ještě někdo z té fotografie?“

„Po pravdě řečeno ano.“

„Jako co?“

„To je jedno.“

„Jaké jazyky tam studovala?“

Haydon už mě měl dost. Obrátil oči k nebi, jako kdyby žádal o větší příděl trpělivosti. „Tam se, milánku, všichni učí anglicky, pokud ses ptal na tohle,“ protáhl, opřel si bradu do dlaně a dlouze se zadíval na Smileyho.

Nejsem jasnovidec a neměl jsem ani tušení, co se mezi těmi dvěma muži odehrává, nebo co se mezi nimi odehrálo dřív. Ale dívám-li se na to dnes zpátky, jsem si jist, že jsem už tehdy měl pocit, jako bych byl lapen mezi dvěma nepřátelskými tábory. I člověk tak vzdálený událostem na velitelství jako já nemohl neslyšet ryk bitvy, která zde zuřila: jak velký X prošel po chodbě těsně kolem velkého Y a neřekl ani „Dobré jitro“. Jak A odmítl sedět v jídelně u jednoho stolu s B. Jak se Haydonova londýnská sekce stává službou uvnitř služby, požírá jednotlivá regionální oddělení, pohlcuje všechno od specialistů, jako sledovačku či odposlech, až po tak podřadné sekce, jako jsou naši pošťáci, kteří sedí ve vlhkých třídírnách, oddaně nad párou otevírají poštu a voda v konvicích na plynu jim bez ustání vře. Říkalo se dokonce, že opravdový souboj titánů probíhá mezi Billem Haydonem a vládnoucím šéfem, posledním, který si říkal Velitel, a že Smiley jako Velitelův pobočník je víc na straně svého pána než na Haydonově.

Ale říkalo se taky, že Smiley sám byl tlačen – nebo abych to řekl taktněji – směřoval k akademickému postu, aby se mohl víc věnovat svému manželství.

Haydon se na Smileyho bezstarostně zadíval, ale bodrý pohled se měnil v chladné probodávání očima, jak čekal, až k němu Smiley vzhlédne. My ostatní jsme taky čekali. Trapné bylo, že Smiley nevzhlédl. Bylo to, jako když člověk neodpoví na pozdrav. Seděl na pohovce, měl zvednuté obočí, dlouhá oční víčka sklopená a hlavu nakloněnou, jako by zkoumal perský modlitební kobereček, další výstřednost Billovy kanceláře. A prohlížel si ho pořád dál, jako by si nebyl vědom Haydonova zájmu o jeho osobu, přestože jsme všichni věděli – dokonce i já – že tomu tak není. Pak nafoukl tváře a nespokojeně odfrkl. Nakonec vstal – ne nějak dramaticky, tak daleko George nikdy nešel – a sesbíral svoje papíry.

„Tak, mám pocit, že jsme to probrali,“ řekl. „Velitel se za hodinu schází s vyškolenými důstojníky, pokud vám to vyhovuje, prosím, a my se na to zkusíme podívat. Nede, my bychom si spolu ještě měli vyjasnit jeden moment v té curyšské záležitosti. Možná by ses u mě mohl stavit, až s tebou bude Bill hotov.“

O dvacet minut později jsem seděl ve Smileyho kanceláři.

„Věříš té fotografii?“ zeptal se mě a ani nepředstíral, že budeme mluvit o Curychu.

„Zřejmě mi nic jiného nezbývá.“

„Proč by ne? Fotografie se dají falšovat. Dezinformace přece existují. Moskevská centrála je známá tím, že se k nim občas uchyluje. Slyšel jsem, že někdy se dokonce sníží až ke kompromitování nevinných lidí. Mají dokonce oddělení, které se nevěnuje téměř ničemu jinému. Je v něm asi pět set důstojníků.“

„Proč se ale soustředili na Bellu? Proč nevyjeli proti Brandtovi, nebo někomu z osádky?“

„Co ti řekl Bill, že máš dělat?“

„Nic. Říká, že budu rozkazy dostávat průběžně.“

„Vůbec jsi mu neodpověděl na jeho otázku. Myslíš, že bychom měli síť rozpustit?“

„Já to těžko můžu posoudit. Jsem jen místní spojka. Síť je řízená z londýnského ústředí.“

„Ale stejně.“

„Nemůžeme odtamtud vytáhnout třicet agentů. To bychom rozpoutali válku. Jakmile vybouchnou zásobovací spoje a zavřou se únikové koridory, nemůžeme pro ně podle mne nic udělat.“

„Takže jsou tak jako tak mrtví,“ řekl spíš jako ujištění než jako námět k úvaze. Na stole mu zvonil telefon, ale on sluchátko nezvedl. Pořád se na mě díval se soucitným zájmem. „A pokud budou mrtví, pamatuj si prosím, Nede, že to není tvoje chyba, ano?“ dodal vlídně. „Nikdo od tebe nečeká, že jednou rukou přemůžeš moskevskou centrálu. Může to být chyba Pátého poschodí, může to být moje chyba. Ale určitě ne tvoje.“

Pokynul mi směrem ke dveřím. Zavřel jsem je za sebou a uslyšel, že telefon přestal zvonit.

Do Hamburku jsem se vrátil ještě téhož večera. Když jsem Belle zavolal, zněl její hlas vzrušeně a smutně, protože jsem se nechystal hned za ní vyrazit.

„Kde je Brandt?“ zeptala se. Neměla ani tušení o pravidlech bezpečnosti při telefonování. Řekl jsem, že Brandt je v pořádku, úplně v pořádku. Měl jsem špatné svědomí, že s ní takhle mluvím, když ona ví tak málo a já tak moc. Měl jsem se k ní, jak mi Haydon řekl, chovat přirozeně: „Cokoliv jsi dělal předtím, dělej stejně nebo ještě líp. Nechci, aby něco tušila.“ Měl jsem jí říct, že ji Brandt miluje, na čemž zjevně trval. Představoval jsem si, že ve svém utrpení žádal, aby se se mnou mohl setkat. Doufal jsem v to, protože jsem mu věřil a protože jsem za něj byl odpovědný.

Snažil jsem se nezabývat se příliš sebou, když kolem mě bylo tolik jiných tragédií. Ale bylo to těžké. Ještě před pár dny jsem měl Brandta i osádku na starosti. Byl jsem jejich mluvčí a šampion. Teď je jeden z nich po smrti, ne-li co horšího, a zbytek mi vzali. I když síť pracovala pro Londýn, byla to tak trochu moje rodina. A teď z ní byly jakési pozůstatky přízračné armády, nepostižitelné, vznášející se mezi životem a smrtí.

Že všeho nejhorší byl pocit, že jsem nevěděl kudy kam, v hlavě mi poletoval tucet vzájemně si protiřečících teorií a každou chvíli jsem dával přednost jiné. Jednu chvíli jsem sám sebe ujišťoval, že Bella je nevinná, přesně tak, jak jsem to tvrdil u Haydona. Vzápětí jsem se sám sebe ptal, jak by se mohla domlouvat se svými nadřízenými. Odpověď ale byla jednoduchá – až moc snadno. Nakupovala, chodila do kin, navštěvovala školu. Mohla se setkávat s kurýry nebo doplňovat prázdné mrtvé schránky, co hrdlo ráčí.

Ale hned jak jsem došel až sem, vyrazil jsem na její obranu. Bella není špatná. Ta fotka je podvrh a zprávy o jejím otci nemají žádnou cenu. Smiley to taky říkal. Našlo by se sto způsobů, jak zmařit výpravu, a Bella s tím nemusela mít vůbec nic společného. Naše bezpečnostní opatření byla přísná, ale zas ne tak přísná, jak bych si přál. O mém předchůdci vyšlo najevo, že byl zkorumpovaný. Nemohl nakonec, vedle vymýšlení agentů, taky prodat pár existujících? A i kdyby ne, bylo skutečně tak nesmyslné, že k úniku došlo, jak Brandt navrhoval, na naší straně plotu, ne jeho?

Neměl bych ve vás ale vzbuzovat dojem, že mladičký Ned, tu noc sám ve svém lůžku, rozpletl levou rukou klubko věrolomnosti, která později přinutila George Smileyho, aby uplatnil veškerou svou sílu. Zdroj přece může být falešný, podvrh lze přehlédnout, i zkušený zpravodajský důstojník může udělat chybné rozhodnutí – to všechno bez pomoci zrádce za branami Pátého poschodí. Věděl jsem to. Nebyl jsem ani dítě, ani jeden z těch vašich prošedivělých konspiračních teoretiků z Circu.

Přesto jsem o té možnosti přemýšlel, jako by to udělal na mém místě každý z nás ve chvíli, kdy je jeho věrnost službě napnuta na hranice únosnosti. Ze svého pohledu obyčejného červa jsem si skládal dohromady všechny drby, které mi donesly tamtamy v Circu. Vyprávění o nevysvětlitelných selháních a opakujících se skandálech, o narůstajícím vzteku našich amerických bratranců. O nesmyslných reorganizacích, o zbytečném soupeření mužů, kteří byli jeden den nesmrtelní a druhý den rezignovali. Příšerostrašné příběhy o neschopnosti, která byla brána jako důkaz obrovské zrady, a – skličující důkazy o zradě zavrhnuté jako neschopnost.

Pokud existuje něco jako dospívání, mohli jste někdy během té noci vidět, jak jsem udělal jeden ze skoků do dospělosti. Pochopil jsem, že Circus je stejný jako jakákoliv jiná britská instituce, až na to, že je mnohem typičtější, protože svoje hry může pořádat v bezpečí tajných místností a s životy jiných lidí místo žetonů. Přesto jsem byl rád, že jsem si to rozebral. Vrátil se mi tím pocit odpovědnosti za mé úkoly, které jsem měl mezitím tendenci až trochu moc házet na záda druhým. Jestli byla až do té chvíle moje dosavadní kariéra ve znamení souboje mezi poslušností a vlastní totožností, dalo by se říci, že poslušnost měla dosud navrch. Ale tu noc jsem překročil jakousi hranici. Rozhodl jsem se, že od té chvíle dám víc na svoje vlastní instinkty a touhy a méně na opratě, podle nichž jsem se zřejmě neuměl řídit.

Sešli jsme se v tajném bytě. Jestli se někde dala najít neutrální půda, tak to bylo tam. Ona o celé katastrofě pořád nic nevěděla. Řekl jsem jí pouze, že Brandt byl předvolán do Anglie. Hned jsme se pomilovali, slepě a hladově; pak jsem si počkal, až se dostaví ta jasnost myslí po milování a pustil jsem se do výslechu.

Začal jsem ji škádlivě tahat za vlasy a omotávat jí je kolem hlavy. Pak jsem je oběma rukama stáhl dozadu a zamotal je do kulatého uzlu.

„Takhle vypadáš moc přísně,“ řekl jsem, políbil ji a nechal vlasy stažené. „Nosila jsi to někdy takhle?“ Znovu jsem ji políbil.

„Když jsem byla holka.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se jí přes naše spojené rty. „Ještě před Tadeem? Kdy?“

„Až co jsem odešla do lesa. Tam jsem se nechala ostříhat. Jedna ženská mi je řezala nožem.“

„Máš nějakou fotografii z té doby?“

„V lese jsme se nefotili.“

„Myslím, předtím. Když ses česala jako přísná dáma.“

Posadila se. „Proč?“

„Jen mi to řekni.“

Prohlížela si mě téměř bezbarvýma očima. „Ve škole, tam jsme se fotili. Proč?“

„Ve skupinách? Se třídou? Co to bylo za fotky?“

„Proč?“

„Tak mi to řekni, Bello. Potřebuju to vědět.“

„Fotografovali nás se třídou a pak nás fotili na doklady.“

„Jaké doklady?“

„Průkazy totožnosti. Pasy.“

Nemyslela tím cestovní pasy, jak je známe my. Myslela pasy na pohyb po Sovětském svazu. Bez toho nesmí žádný svobodný občan přejít přes silnici.

„Fotografie obličeje zepředu? Bez úsměvu?“

„Ano.“

„Co jsi udělala se svým starým pasem, Bello?“

Nevzpomínala si.

„Co sis na to vzala – na to fotografování?“ Políbil jsem ji na ňadro. „Ne na tohle. Cos měla na sobě?“

„Blůzu a kravatu. Proč o těch nesmyslech mluvíš?“

„Bello, poslouchej mě. Dokážeš si vzpomenout na někoho u vás doma, na spolužáka, přítele, příbuzného, kdo by mohl mít tvou fotku, kde máš vlasy stažené dozadu? Někoho, komu bys třeba mohla napsat, někoho, s kým by se šlo spojit?“

Na okamžik se zamyslela a zírala na mě. „Teta,“ řekla nevrle.

„Jak se jmenuje?“

Řekla mi to.

„Kde bydlí?“

V Rize, řekla. Se strýčkem Jankem. Sáhl jsem po obálce, Bellu jsem ještě nahou posadil ke stolu a přiměl ji vypsat celou adresu. Pak jsem před ni položil list obyčejného papíru a nadiktoval jí dopis, který na papír rovnou překládala.

„Bello.“ Pobídl jsem ji, aby vstala, a jemně ji políbil. „Bello, řekni mi ještě něco. Chodila jsi někdy do nějaké jiné školy, jakékoliv, kromě škol u vás ve městě?“

Zavrtěla hlavou.

„Žádné prázdninové školy? Speciální školy? Jazykové školy?“

„Ne.“

„Učila ses ve škole anglicky?“

„Ovšemže ne. To bych přece mluvila anglicky. Co je to s tebou, Nede? Proč mi dáváš takový hloupý otázky?“

„Daisy se dostala do potíží,“ řekl jsem a pořád se jí díval do obličeje. „Střílelo se tam. Brandt vyvázl bez zranění, ale ostatní ne. Víc ti nesmím říct. Zítra poletíš do Londýna, letíme spolu. Chtějí nám položit pár otázek a zjistit, co se kde nepovedlo.“

Zavřela oči a začala se třást. Otevřela ústa a tiše vyjekla.

„Věřím ti,“ řekl jsem. „Chci ti pomoct. I Brandtovi. Je to tak.“

Pomalu ke mně přistoupila, položila mi hlavu na prsa a vzlykala. Zase z ní bylo dítě. Možná taková byla pořád. Možná že tím, jak mi pomáhala dozrát, zvětšovala sama vzdálenost mezi námi. Přinesl jsem jí britský pas. Sama žádnou národnost neměla. Přiměl jsem ji, aby se mnou zůstala přes noc, a ona se ke mně tiskla jako topící se dítě. Ani jeden z nás nespal.

V letadle mě držela za ruku, ale to už jsme od sebe byli vzdáleni celé kontinenty. Pak promluvila hlasem, jaký jsem u ní ještě nikdy neslyšel. Tvrdý, dospělý hlas plný smutku a zklamání, připomínal mi Stefaniin hlas, kterým mi na ostrově jako Sibyla sdělovala své varování.

„Es ist ein reiner Unsinn,“ řekla. Je to naprostý nesmysl.

„A co?“

Odtáhla ode mne ruku. Ne nahněvaně, ale s vědoucím zoufalstvím. „Řeknete jim, aby skočili do vody, a pak čekáte, jak to dopadne. Když je nezastřelí, jsou hrdinové. Když je zastřelí, jsou mučedníci. Nezískáte nic, co by vám k něčemu bylo, a navedete moje lidi, aby se sami zabili. Co chcete, abychom udělali? Povstali a zničili ruské utlačovatele? Přijdete, nám pomoct, když to zkusíme? Myslím, že ne. Myslím, že něco děláte jenom proto, že nemůžete dělat nic. Myslím, že nám nejste vůbec k ničemu.“

Nejspíš na to, co Bella řekla, nikdy nezapomenu, už proto, že se tím zříkala i mé lásky. Dneska na ni myslím každé ráno, když poslouchám zprávy, než jdu ven se psem. Zajímalo by mě, co jsme si tehdy mysleli, že těm statečným Pobalťanům slibujeme, a jestli to byly tytéž sliby, které dnes tak přičinlivě porušujeme.

Tentokrát čekal na letišti Peter Guillam, což pro mě byla úleva, protože jeho příjemný zevnějšek a dobré způsoby jí zřejmě dodávaly sebedůvěry. Jako gardedámu si s sebou vzal Nancy ze sledovačky. Pro tuto příležitost se rozhodla pro mateřský přístup. Provedli Bellu mezi sebou pasovou kontrolou k šedivé dodávce, která patřila inkvizitorům ze Sarrattu. Přál jsem si, aby někoho bylo napadlo poslat nějaké méně hrůzu nahánějící vozidlo. Jakmile ho Bella uviděla, zastavila se, a než ji Nancy vzala za paži a strčila dovnitř, otočila se a vyčítavě se na mě podívala.

Docházelo mi, že v neklidné profesi řídícího důstojníka neexistuje nic takového jako důstojné rozloučení.

Dál vám mohu jen vyprávět, co jsem dělal pak a co jsem se dověděl později. Vydal jsem se za Smileym do kanceláře a zbytek dne jsem strávil tím, že jsem se ho pokoušel chytit mezi jednotlivými schůzemi. Podle zvyklostí v Circu jsem měl nejdřív jít za Haydonem, ale Haydonovy příkazy jsem už tak jako tak porušil otázkami, které jsem Belle položil, a měl jsem tušení, že Smiley mě bude poslouchat s většími sympatiemi. Vyslechl mě; převzal ode mne Bellin dopis a prozkoumal ho.

„Kdybychom ho podali na poštu v Moskvě a uvedli na něm naši finskou tajnou adresu jako zpáteční, mohlo by to vyjít,“ naléhal jsem na něj.

Ale měl jsem pocit, což se u Smileyho stávalo často, že je myšlenkami někde mimo mě, v hájemstvích, kam jsem neměl přístup. Hodil dopis do zásuvky a zavřel ji.

„Spíš si myslím, že to nebude potřeba,“ řekl. „Aspoň doufejme, že ne.“

Zeptal jsem se ho, co mají s Bellou v plánu udělat.

„Myslím, že prakticky totéž, co udělali s Brandtem,“ odpověděl, když se dostatečně probral ze svého zasnění, a věnoval mi smutný úsměv. „Proberou s ní každý detail jejího života. Budou se snažit ji nachytat. Aby se odkopala. Neublíží jí. Fyzicky ne. Neřeknou jí, co proti ní mají. Budou jen doufat, že se prozradí. Vypadá to, že většina mužů, kteří se jí v lese ujali, padla nedávno do zajetí. To přirozeně nemluví příliš v její prospěch.“

„Co s ní udělají potom?“

„No, myslím, že nejhoršímu můžeme pořád ještě zabránit, i když víc toho dneska sotva zmůžeme,“ odpověděl a vrátil se ke svým papírům. „Je čas, abys zašel za Billem, ne? Ten se bude divit, k čemu jsi došel.“

Vzpomínám si na výraz, který měl ve tváři, když mě propouštěl: byla tam bolest, zklamání a taky zlost.

Poslal Smiley ten dopis, jak jsem mu navrhoval? Přišla jako odpověď fotografie a zjistilo se, že je to fotografie, kterou zamontovali moskevští padělatelé do toho skupinového snímku? Kéž by to bylo tak jasné! Ale to skutečnost nikdy není, i když rád věřím tomu, že snaha, kterou jsem ve prospěch Belly vyvinul, měla vliv na to, že byla propuštěna a přemístěna do Kanady, což jsem zjistil o pár měsíců později za okolností, které jsou pro mě dosud záhadou.

Brandt se k ní totiž odmítl vrátit a nechal ji jet samotnou. Řekla mu Bella o našem poměru? Řekl mu to někdo jiný? To si lze těžko představit, leda by to udělal schválně sám Haydon. Bill nenáviděl všechny ženy a většinu mužů a nic mu nedělalo větší potěšení než obracet vzájemnou náklonnost lidí vzhůru nohama.

Brandt byl také propuštěn a po troše odporu ze strany Pátého poschodí dostal nějaké spropitné do začátku, aby mohl zkusit slušně žít. Což znamená, že si mohl koupit loď, odjet do Západní Indie a tam se věnovat svému starému dobrému pašeráctví, až na to, že tentokrát vozil zbraně na Kubu.

A zrada? Brandtova síť fungovala prostě tak spolehlivě, že na ni neměl Haydon nervy, vysvětlil mi později Smiley, tak ji prozradil, stejně jako prozradil tu předtím, a vinu zkusil svést na Bellu. Dohodl s moskevskou centrálou, že proti ní připraví falešné důkazy, a ty pak prezentoval jako informace od svého neexistujícího informátora Merlina, autora materiálů označených ‚Čárymáry‘. Podezření, na které při svém rytí narazil jak krtek na překážku, sdělil Smiley na vyšších místech, ale jenom proto, aby byl poslán do vyhnanství za to, že má pravdu. Dva roky to trvalo, než se mohl vrátit a vyčistit ten chlív.

A takhle celý příběh zůstal až do chvíle, kdy začala doopravdy naše vnitřní perestrojka – v zimě 89 – a kdy Toby Esterhase, všudypřítomný a nezničitelný, jel do moskevské centrály v čele středně významné delegace z Circu, která měla být prvním krokem k tomu, čemu náš ministr zahraničí vytrvale říkal „normalizace vztahů mezi dvěma zpravodajskými službami“.

Tobyho skupinu přivítali na Dzeržinského náměstí a ukázali jim nejrůznější zařízení, i když, počítám, mučírnu ve staré Lubjance a střechu, na které občas méně opatrní vězňové ztratili rovnováhu, ne. Toby i ostatní dostali víno a večeři. Hostitelé se, jak říkají Američani, ukázali. Návštěvníci si koupili slamáky s přišpendlenými sprostými obrázky a na Dzeržinského náměstí se fotografovali.

A poslední den, jako zvláštní gesto dobré vůle, je v centrále dovedli na ochoz obrovské komunikační haly, kde se přijímaly a zpracovávaly zprávy ze všech zdrojů. A ve chvíli, kdy z ochozu odcházeli, říká Toby, všimli si naráz s Peterem Guillamem vysokého, světlovlasého, robustního muže, který na opačném konci chodby vycházel napůl k nim otočen profilem ze dveří, za nimiž byl nepochybně pánský záchodek, protože v chodbě byly jinak už jen jedny dveře a na těch byla značka, že jsou pro dámy.

Byl už trochu v letech, ale ze dveří přesto vyrazil jak býk. Zarazil a dlouze se na ně zadíval, jako kdyby se nemohl rozhodnout, jestli jim má vyjít vstříc a pozdravit je, nebo se stáhnout. Pak sklonil hlavu, a jak měli dojem, s úsměvem se kolem nich protáhl a zmizel v jiné chodbě. Přesto měli dostatek příležitosti všimnout si jeho námořnického roláku a zápasnických ramen.

V tajném světě nic nepomíjí; stejně jako ve skutečném světě. Pokud měli Toby a Peter pravdu – a někteří vytrvale tvrdí, že ruská pohostinnost v nich probudila jejich lepší stránky – měl Haydon dokonce mnohem víc důvodů přenést podezření na Bellu a odvést je od námořního kapitána Brandta.

Byl v tom Brandt od začátku? Pokud ano, tak jsem bezděčně podpořil jeho naverbování, a tím i smrt, našich agentů. Je to hrozná myšlenka, a když někdy ležím v těch chladných šedivých hodinách vedle Mabel, přichází za mnou domů, aby mě strašila.

A Bella? Myslím na ni jako na svou poslední lásku, jako na správný směr, kterým jsem se nikdy nevydal. Pokud Stefanie ve mně odemkla dveře pochybování, Bella mi ukázala cestu ven do svobodného světa, dokud byl ještě čas. Když vzpomínám na všechny následující ženy, jsou to pečovatelky. A když přemýšlím o Mabel, můžu si ji vysvětlit jen jako lákadlo domácího krbu, přitažlivé pro muže, který se vracejí z fronty. Ale vzpomínka na Bellu ve mně zůstává stejně čerstvá, jako na naši první společnou noc, kdy jsme se dívali dolů na hřbitov – jenže v mých snech jde Bella vždycky ode mne a její záda jako by vyjadřovala výčitku.

pět

„MYSLÍTE, že bychom tu mohli mít teď nasazeného jiného Haydona?“ zvolal student Maggs uprostřed pokřikování svých kolegů. „Co by ho k tomu vedlo, pane Smiley? Kdo ho platí? O co mu jde?“

O Maggsovi jsem měl svoje pochyby od prvního okamžiku. Jako krycí povolání si vybral novinařinu a už teď měl ty nejhorší vlastnosti svého budoucího zaměstnání. Smiley ale zůstal klidný.

„No, při pohledu zpátky jsem si jist, že Billovi dlužíme velké poděkování,“ odpověděl klidně. „Dal pořádnou injekci instituci, která už hezky dlouho dodělávala.“ Nasadil zamračený, dráždivě tajuplný obličej. „A pokud jde o nové zrádce, jsem si jist, že naše současná představitelka povije nové nespokojence, to jinak nejde, ne? Možná že já jsem jeden z nich. Mám pocit, že čím jsem starší, tím jsem radikálnější.“

Ale věřte mi, tehdy jsme Billovi neděkovali.

Ono bylo Před pádem a Po pádu a ten Pád, to byl Haydon, a v Circu najednou nebylo člověka, který by vám nemohl říct, kde byl a co dělal, když se dověděl tu děsivou novinu. Dodnes si staří harcovníci navzájem vyprávějí o tichu na chodbách, o strnulých, odvrácených obličejích v kantýně, o nezvedaných telefonech.

Největší ztráty utrpěla důvěra. Jen postupně, jak lidé omráčení po leteckém náletu, vylézali jsme jeden za druhým z krytů a dávali se dohromady, abychom znovu postavili naši citadelu. Zásadní reforma byla nevyhnutelná. Proto se Circus zbavil svých starověkých krycích jmen, bludiště dickensovských chodeb a křivých schodišť na Cambridge Circus, kde zažil své ponížení. Postavil si místo toho nedaleko od Victorie ohavnou záležitost z ocele a skla, kde v průvanu neustále vypadávala okna a na chodbách se mísil zatuchlý pach kapusty z jídelny s vůní přípravku na čištění psacích strojů. Jen Angličané se umějí trestat takhle dokonale příšernými vězeními. Přes noc jsme se podle oficiální hantýrky stali Službou, i když název „Circus“ nám občas ještě uklouzl, stejně jako čas od času mluvíme o librách, šilincích a pencích dávno po přechodu na desítkovou soustavu.

Důvěra byla narušena, protože Haydon byl její součástí. Bill nebyl přivandrovalec s rychlou kariérou, nedůtklivý a s pistolí v kapse. Byl přesně takový, jak se pokaždé s ošklíbáním popisoval: státotvorný, bohabojný špion se strýčky, kteří zasedali ve výborech strany toryů, a se zchátralými pozemky v Norfolku, kde mu místní rolníci říkali „pane Williame“. Byl vláknem jemně utkané pavučiny anglického vlivu, za jehož střed jsme se považovali. A do té pavučiny nás chytil.

Pokud jde o mne – stále trvám na tom, že mám od té věci jistý odstup – já se ve skutečnosti zprávu o Billově zatčení dověděl o dvacet čtyři hodin později než zbytek Circu, protože jsem byl uvězněn ve středověké cele bez oken sousedící se zadním traktem řady velkých apartmá ve Vatikánu. Velel jsem skupině specialistů na odposlech z Circu za doprovodu mnicha s vpadlýma očima, jehož nám přidělila vatikánská tajná služba a který by spíš šel k samotným Rusům, než aby hledal pomoc u svých světských kolegů o míli dál v Římě. Naším úkolem bylo napíchnout sondážní mikrofon do přijímací místnosti jednoho zkorumpovaného katolického biskupa, který se zapletl do obchodu se zbraněmi a drogami s jednou naší osamostatňující se kolonií – no, nač ten ostych? Byla to Malta.

S Montym a jeho kluky, kteří sem kvůli tomu museli letět, jsme se proplížili klenutými kobkami a po podzemních schodištích, až jsme dorazili na tohle výhodné místo, odkud jsme navrhovali vyvrtat úzkou dírku vrstvou starého cementu, kterým byly pospojovány jednotlivé bloky tři stopy tlusté dělící zdi. Shodli jsme se, že díra nemusí mít víc než dva centimetry v průměru, což stačilo, abychom tudy prostrčili delší umělohmotné brčko, které povede zvuk z předmětného pokoje k našemu mikrofonu, a současně dostatečně málo, aby to neznesvětilo posvátnou zednickou práci papežského paláce. Dnes bychom použili mnohem dokonalejší zařízení, ale sedmdesátá léta uzavírala věk páry a sondy byly pořád ještě v módě. Navíc, ani při nejlepší vůli nebude člověk předvádět svá drahá udělátka před oficiálním spojencem z Vatikánu, zvlášť je-li to takovýhle mnich v černém hábitu, který vypadá, jako kdyby se právě vynořil z dob inkvizice.

Vrtal jsem já, Monty taky vrtal, mnich se díval. Vodou jsme polévali do ruda rozpálený hrot vrtačky i naše zpocené ruce a obličeje. Drnčení vrtačky jsme tlumili tekutou pěnou a každých pár minut jsme si dělali kontrolu vrtu, abychom se ujistili, že jsme se do pokoje svatého muže omylem neprobořili. Naším cílem bylo přestat vrtat asi centimetr pod povrchem a pak umístit odposlech za membránou z tapety či malby.

Náhle jsme byli skrz, ale kdyby jenom to. Dokonale jsme se ztratili. Rychle jsme provedli průzkum a nasáli vzorek prostředí, ale získali jen cár exotických hedvábných vláken. Upadli jsme do bezradného mlčení. Probořili jsme se do nábytku? Do závěsu? Do postele? Nebo do lemu nějakého nečekaného prelátského hávu? Byl přijímací pokoj přestavěn od doby, kdy jsme si pořídili ověřovací fotografie?

V tuto malomyslnou chvíli osvítila mnicha vzpomínka a naléhavým šepotem nám vysvětlil, že ten dobrý biskup je sběratelem „bezcenných výšivek“, takže jsme pochopili, že útržek tkaniny, na který zíráme, není kus pohovky ani závěsu, dokonce ani kněžské parády, ale kousek nástěnného gobelínu. Mnich se omluvil a zmizel.

Teď se děj přenese do starého kentského města Rye, kde vedly slečny Quayleovy, dvě sestry, podnik na restauraci tapisérií a šťastnou náhodou – nebo by se dalo říct, díky neúprosnému zákonu anglických společenských vazeb – měly bratra Henryho, který byl příslušníkem naší služby na penzi. Henry byl nalezen, sestry vytaženy z postele, letadlo Královského letectva je přeneslo na římské vojenské letiště a odtud je auto rychle odvezlo k nám. Monty klidně vyšel před budovu a odpálil kouřovou bombu, která vyklidila půl Vatikánu a dala našemu rozšířenému týmu čtyři zoufalé hodiny času v předmětném pokoji. V půlce odpoledne téhož dne byl gobelín slušně zazáplatován a náš mikrofon v pořádku na místě.

Děj se znovu přenáší, tentokrát k honosné večeři, kterou pro nás uspořádali naši vatikánští hostitelé. Ve dveřích hrozivě postávali papežovi Švýcaři. Monty, s bílým ubrouskem u krku, seděl mezi rozvážnými sestrami Quayleovými, kouskem chleba vytíral z talíře poslední zbytky své cannelloni a obšťastňoval sestry výčtem nejnovějších výkonů jeho dcery v jezdecké škole.

„Vy to nemůžete ani tušit, dámy, a není nejmenší důvod, proč byste měly, ale moje Beckie má na svůj věk ty nejšikovnější ruce v celém jižním Croydonu…“

Pak se Monty najednou zarazil uprostřed věty. Přečetl si zprávu, kterou jsem mu podal a kterou mi osobně doručil posel z našeho římského oddělení: Bill Haydon, ředitel tajných operací Circu, se přiznal, že je agentem moskevské centrály.

Občas přemýšlím o tom, jestli největším Billovým zločinem nebylo něco jiného: to, že nám nadobro ukradl lehkost, kterou jsme dřív měli.

Vrátil jsem se do Londýna, abych se tam dověděl, že kdyby mi měli víc co říct, byli by mi to řekli. O pár dní později mě Nejvyšší informoval, že jsem byl zařazen do kategorie „Pecivál“, což v hantýrce Circu znamenalo „nelze vyslat jinam než do spřátelených zemí“. Bylo to, jak kdyby mi řekl, že strávím zbytek života v křesle na kolečkách. Nic jsem nezkazil, nebyl jsem v nemilosti, právě naopak. Jenže v téhle profesi je utajení zákon a moje bylo pryč.

Sbalil jsem si věci ze stolu a udělal si zbytek dne volno. Jel jsem na venkov, ale na cestu se vůbec nepamatuju, jen na procházku, kterou jsem si udělal sussexskou nížinou a přes křídové kopce připomínající hřbet velryby s útesy pět set stop vysokými.

Trvalo to ještě celý měsíc, než jsem se dověděl rozsudek: „Tak se zřejmě vrátíš k emigrantům,“ oznámil mi Nejvyšší s obvyklou nezúčastněností. „A zase je to Německo. No, finanční limity jsou docela slušné a ani lyžovaní není špatné, pokud vyjedeš dost vysoko.“

šest

UŽ SE BLÍŽILA půlnoc, ale Smileyho dobrá nálada stoupala s každým novým rouháním. Je jak štědrý Ježíšek, napadlo mě, který se svými dárky rozdává i buřičské letáky.

„Někdy si říkám, že nejsprostší na celé studené válce bylo to, jak jsme se naučili nechat se krmit naší vlastní propagandou,“ řekl s tím nejlaskavějším úsměvem. „Nechci tu působit nějak školometsky a navíc jsme to tak svým způsobem dělali většinu naší historie. Jenže když za studené války lhali naši nepřátelé, dělali to proto, aby utajili ohavnost svého systému. Zatímco, když jsme lhali my, tajili jsme naše přednosti. Dokonce i před námi samými. Tajili jsme právě ty věci, díky kterým bylo právo na naší straně. Naši úctu k jednotlivci, naši lásku k rozmanitosti a diskusi, naši víru, že slušně lze vládnout pouze se souhlasem těch, kterým se vládne, naši schopnost vidět věci očima druhého – zvlášť patrné v zemích, které jsme využili, téměř do mrtě, ke svým vlastním cílům. Ve své domnělé myšlenkové čistotě jsme obětovali svou lítost bohu lhostejnosti. Ochraňovali jsme silné před slabými a k dokonalosti dovedli umění veřejné lži. Ze slušných reformátorů jsme si nadělali nepřátele a z nejodpornějších potentátů přátele. A ani jsme se nezastavili a nezeptali se sami sebe, jak dlouho ještě dokážeme chránit naši společnost těmito prostředky, aby to byla pořád ještě společnost, která stojí za ochranu.“ Znovu se na mě podíval. „Takže ani nebylo moc divu, viď, Nede, že jsme na našem antikomunistickém mejdanu vítali s otevřenou náručí kdejakého podvodníka a šarlatána. Získali jsme lotry, jaké jsme si zasloužili. Ned to ví. Zeptejte se Neda.“

V tu chvíli Smiley ke všeobecnému potěšení vybuchl smíchy – a já se k němu po chvilce váhání přidal a ujistil studenty, že jim to jednou budu vyprávět.

Možná jsme zažili tu, jak říkají ve Státech, show. Možná jste byli v tom dychtivém publiku na jednom z mnoha vzrušujících představení, v kterých vystoupili během své neúnavné cesty po americkém středozápadu a ze stlačeného masa vyráběli gumové kuřecí obědy svých přednášek, pár stovek dolarů za talíř a co talíř, to vyprodáno. My jsme tomu říkali ‚Teodor-Latzi show‘. Teodor bylo profesorovo křestní jméno.

Možná jste vstali a přidali se k nespočetným ovacím, když naši dva hrdinové rázně vyšli doprostřed scény, vysoký profesor, oslnivý v jednom z několika drahých obleků pořízených kvůli této cestě, a jeho sekundant, drobný Latzi, s bezvýraznýma očima plnýma ideálů. Ovací se jim dostává, než začnou mluvit, stejně, jako když skončí. Žádný potlesk není dost hlasitý pro „dva velké americké Maďary, kteří si vlastníma rukama prokopali díru železnou oponou.“ To cituju Herold v Tulse.

Možná si vaše ryze americká dcera oblékla slušivý kroj maďarské venkovanky a ještě si pro tuto příležitost vpletla do vlasů květiny – takové věci se taky stávají. Možná jste poslali nějaký dar Lize za osvobození, poštovní schránka tolik a tolik, Wilmington. Nebo jste o našich dvou hrdinech četli v Reader’s Digest v čekárně vašeho zubaře?

Nebo jste možná jako Peter Guillam, který působil v té době zrovna ve Washingtonu, měli tu čest, že jste mohli jít na jejich velkolepou světovou premiéru, společně zajišťovanou našimi americkými bratranci, washingtonskou městskou policií a FBI, a to přímo v takové svatyni správného myšlení, jakou je strohý, obkládaný hotel Hay-Adams, rovnou proti Bílému domu na druhé straně náměstí. Pokud ano, musíte být považován za opravdu vlivnou osobu. Na to, abyste měl přístup do tichých konferenčních místností, kde se mohlo každé pronesené slovo sekat do kamene a kde se o vaše pohodlí a potřeby soustředěně starali muži ve vyboulených blejzrech, museli jste být přední novinář nebo alespoň lobbista. Protože kdo ví, kdy Kreml udeří? Taková to pořád ještě byla doba.

Nebo jste možná četli knihu, kterou bratránci strčili jednomu poslušnému vydavateli na Madison Avenue a pak vypustili s fanfárami poddajně kritické chvály, než se na dva skvělé týdny usadila na dolním konci žebříčku bestsellerů v oblasti literatury faktu. Doufám, že jste ji četli, protože i když se objevila podepsána jejich jmény, pravdou zůstává, že kus jsem jí napsal já, jenže bratránci měli výhrady k mému původnímu titulu. Vyšlo to pod názvem Kremelský vrah. Svůj titul vám prozradím později.

Náš Nejvyšší byl jako obvykle vedle. Pro někoho, kdo žil v Hamburku, není Mnichov ani trochu Německo. Je to docela jiná země. Nikdy jsem mezi oběma městy nepocítil ani tu nejvzdálenější spojitost, ale pokud jde o špionáž, Mnichov byl stejně jako Hamburk jedním z nevyhlášených hlavních měst Evropy. Dokonce i Berlín hrál druhé housle, když se měl velikostí a viditelností srovnávat s mnichovským neviditelným světem. Největší a nejnechutnější z našich organizací byla nejvíc známa pod jménem Pullach, podle místa, kde měla sídlo. Tam Američani zřídili až moc brzy po roce 1945 nepěknou skupinu bývalých nacistických důstojníků vedených bývalým generálem Hitlerovy vojenské rozvědky. Jejich úkolem bylo dvořit se starým nacistům ve východním Německu a získávat je pomocí úplatků, vydírání i připomínáním starých soudružských pout pro Západ. Američany zřejmě nikdy ani nenapadlo, že východní Němci by mohli dělat totéž na druhou stranu, a oni to přitom dělali víc a lépe.

Takže v Pullachu seděli Němci a Američani tam seděli s nimi a honili je do práce a pak dostali vítr a honili je zase z práce. A kde seděli Američani, tam seděli i všichni ostatní. Sem tam se provalil nějaký strašný skandál, obvykle když někdo z téhle společnosti klaunů doslova zapomněl, pro kterou stranu pracuje, nebo se v opici někde vyzpovídal, popřípadě zastřelil milenku, či přítele, nebo sebe, nebo se objevil na druhé straně Opony a prohlásil, že je věrný někomu, komu už dávno věrný nebyl. Nikdy v životě jsem nezažil takový špionážní bordel.

Po Pullachu tu byli luštitelé kódů a umělci z kontrarozvědky a po nich Rádio Svoboda, Rádio Svobodná Evropa a Rádio Svobodné Kde Co, a pak nevyhnutelně, protože to byli vesměs titíž lidé, konspirující emigranti, kteří měli pořád pocit, že mají trochu pech, ale neodvažovali se o tom mluvit. Většinu času, který strávili spolu, se dohadovali o takových detailech jako, kdo bude vrchním podkoním, až bude znovuzřízena monarchie. A kdo bude vyznamenán Řádem svatého Petra. Jindy se střídali ve vévodském letním sídle, jakmile z jeho přijímacích pokojů budou vystěhována komunistická kuřata. Pak se dohadovali, komu připadne hrnec zlata, který byl potopen na dno kdoví jakého jezera, a vždycky zapomínali na to, že zmíněné jezero vysušili už před třiceti roky bolševičtí uchvatitelé, kteří na jeho břehu postavili šestiakrovou vodní elektrárnu a nechali ji běžet, dokud nedošla voda.

A jako by už tohle nestačilo, Mnichov hostil ty nejdivočejší odrůdy všeněmeckých tužeb, jejichž vyznavači považovali i hranice z roku 1939 pouze za předehru k naplnění velkoněmeckých potřeb. Východní Prusové, Sasové, obyvatelé Pomořanska, Slezané, uprchlíci z Pobaltí i sudetští Němci, ti všichni protestovali proti nespravedlnosti, která na nich byla spáchána, a tahaly z Bonnu tučná odškodná za svůj žal. Byly večery, kdy jsem se ulicemi plnými pivnic vlekl k Mabel domů a měl jsem dojem, že je slyším zpívat jejich hymny za pochodujícím duchem Hitlera.

Fungují ještě v době, kdy tohle píšu? Ach, obávám se, že ano, a vypadají mnohem méně bláznivě než v dobách, kdy bylo mým úkolem se mezi nimi pohybovat. Smiley mi jednou citoval Horace Walpola, což není jméno, které by se mi samo od sebe vynořilo v paměti: Tento svět je komedie pro ty, kdo myslí, řekl Walpole, a tragédie pro ty, kdo cítí. No, jako komedii má Mnichov své Bavoráky. A jako tragédii svou minulost.

Pokud jde o profesorovy politické motivy, je moje paměť po dvaceti letech už trochu děravá. Tehdy jsem měl dojem, že jim rozumím – ovšem, musel jsem, vždyť většinu večeru, které jsem s ním strávil, mi vyprávěl o maďarských meziválečných dějinách. A jsem si jist, že jsme je dali i do té knihy – kdybych tak jen mohl po nějakém výtisku sáhnout, vydaly přinejmenším na kapitolu.

Potíž byla v tom, že byl mnohem šťastnější, když budoval minulost Maďarska, ne jeho přítomnost. Možná že se za svůj život, který ho v tom neustále utvrzoval, naučil, že je moudré omezit své zájmy na problémy, které jsou bezpečně uloženy v historii. Vzpomínám si, že šlo o legitimisty a že podporovali krále Karla, který se v roce 1921 náhle vrátil do Maďarska, především k překvapení spojenců, takže ho rázně vykázali ze scény. Myslím, že profesorovi nemohlo být ani pět let, když k téhle pohnuté události došlo, ale mluvil o tom se slzami v očích a z většiny jeho chování bylo velmi snadné vyčíst přechodný dotek monarchie. Když se zmínil o trianonské dohodě, zachvěla se jeho jemná bílá ruka, v níž držel sklenku s vínem, potlačovaným pobouřením.

„Byl to diktát, Herr Ned,“ postěžoval si se zdvořilou výčitkou. „A uvalili jste ho na nás vy, vítězové. Vzali jste nám dvě třetiny země patřící pod naši Korunu! Dali jste ji Československu, Rumunsku, Jugoslávii. Takové chamradi jste ji dali, Herr Ned! A my Maďaři jsme tak ušlechtilý národ! Proč jste nám to udělali? Za co?“

Mohl jsem se za nevhodné chování své vlasti jen omluvit, stejně jako jsem se mohl jen omluvit za Společnost národů kvůli tomu, že v roce 1931 zničila maďarské hospodářství. Nikdy jsem přesně nepochopil, jak Společnost tento hanebný čin dokázala, ale vzpomínám si, že to mělo něco společného s obilným trhem a s nepružnou politikou Společnosti, založenou na důsledné deflaci.

Jakmile jsme se však dostali k současnějším záležitostem, profesor začal být ve svých názorech podivně zdrženlivý.

„To je jen další katastrofa,“ to bylo všechno, co řekl. „Je to všechno následek Trianonu a Židů.“

Paprsky večerního slunce přesvítily zahradním oknem Teodorovy překrásné bílé vlasy. Byla to pozoruhodná osobnost, pravý lev, věřte mi, s hustým obočím a sokratovským výrazem, jak velký dirigent věčně blízký genialitě, s pěstěnýma rukama, poletujícími vlasy a schýlen pod tíhou myšlenek. Nikdo, kdo vypadá tak úctyhodně, nemůže být povrchní – ani když vzdělané oči vypadají v očních jamkách trochu moc malé nebo sjedou pokradmu ke straně při večeři v restauraci, aby se mrkly na lepší jídlo, které se zrovna nese kolem.

Ne, ne, byl to velký, skvělý muž a patnáct let náš agent. Když je muž vysoký, má nepochybně autoritu. Když má jasný hlas, jsou jasná i jeho slova. Když vypadá jako Schiller, musí být citlivý jako Schiller. Je-li jeho úsměv nepřítomný a oduševnělý, pak je muž zaručeně takový i uvnitř. Potud naše vizuální společnost.

Jenže čas od času, jak už teď vím, pobaví Bůh sám sebe tím, že nám do lastury nadělí někoho úplně jiného. Někteří se sesypou a jsou odhaleni. Ostatní se roztahují, až narazí na protesty svého zevnějšku. A pár jich neudělá ani jedno, ani druhé, nýbrž se honosí svou nádherou jako darem, který jim byl nadělen shůry, a blahosklonně přijímají pocty, které jim nepřísluší.

Shrnout profesorovy pracovní výsledky půjde rychle. Příliš rychle, protože jsou tak trochu banální. Narodil se v Debrecínu poblíž rumunských hranic jako jediný syn shovívavých rodičů, příslušníků nižší šlechty, kteří se řídili heslem Kam vítr, tam plášť. Díky nim se dostal k penězům a konexím, což se, dokonce už tehdy, stávalo v tak zvaných socialistických zemích mnohem častěji, než byste řekli. Byl to učenec, autor článků pro odborné časopisy, tak trochu básník a veliký milovník, několikrát ženatý. Nosil saka jako pláštěnku, s poletujícími rukávy. Všechna tato povyražení si mohl dopřávat díky svým výsadám a přiměřenému bohatství.

V Budapešti, kde přednášel slabý odvar filozofie, získal jistý ohlas mezi studenty, kteří v Teodorových slovech našli víc ohně, než kolik měl v úmyslu do nich dát. Vždyť rétoriku měl za něco, co je určené davům, a proto se nikdy nepovažoval za řečníka. Přesto se trochu přiblížil jejich potřebám. Pozoroval jejich pocity a při své vrozené snaze vyhovět odpovídal tím, že je vyjadřoval nahlas – zcela vědomě dostatečně mírně, ale přece jen tak nahlas, že ho uznávali, a to i pro jeho krásné chování a atmosféru, jež vyvolávala představu dávnějšího, lepšího pořádku. Byl už tehdy dost starý, aby ho hřál obdiv mládí, a vždycky byl ješitný. Díky této ješitnosti se taky nechal vynést kontrarevoluční vlnou. Takže když se sovětské tanky otočily na hranicích a té hrozné noci 3. listopadu 1956 obklíčily Budapešť, neměl jinou možnost než zachránit si život tím, že utekl do náruče britské zpravodajské služby, což taky učinil.

První, co profesor udělal, jakmile dorazil do Vídně, bylo, že zavolal jednomu maďarskému příteli v Oxfordu a jednáním nedovolujícím odpor z něj vymáčkl peníze, kontakty a dopisy osvědčující jeho kvality. Ten přítel byl shodou okolností i přítelem Circu a náborová sezóna zrovna vrcholila.

Během několika měsíců byl profesor na výplatní listině. Námluvy byly krátké, žádné opatrné koketování, žádné předepsané vějířové tance. Nabídka byla učiněna a přijata, jak náleží. Během roku byl profesor s velkorysou americkou pomocí přestěhován do Mnichova, do pohodlného domu u řeky, s autem a oddanou, leč pomatenou manželkou Helenou, která utekla s ním – až by člověk řekl, k jeho lítosti. Od té chvíle, a po neobvykle dlouhou dobu, byl profesor Teodor nečekaně na hrotu našeho maďarského útoku, a dokonce ani Haydon ho nesesadil.

Krycí povolání měl v Rádiu Svobodná Evropa. Jako šlechtic na volné noze mluvil o maďarské historii a kultuře, což mu padlo jako ulité. Nikdy nic moc jiného nebyl. Navíc trochu přednášel a dával soukromé hodiny – hlavně, jak jsem si všiml, dívkám. Jeho tajným úkolem, za který byl díky Američanům nápadně dobře placen, bylo udržovat spojení s přáteli a bývalými studenty, které nechal za sebou, soustřeďovat je, dělat jim styčný bod a pod vedením je přetvářet v agenturní síť. Ta ale, pokud vím, nikdy tak úplně nevznikla. Byla to nerealistická akce a vypadala líp na papíře než ve skutečnosti. Ale běžela pořád dál. Běžela pět let, pak dalších pět let a v době, kdy jsem spis tohoto velikána přebíral, dovršila výjimečných patnáct let. Některé akce jsou takové a stagnace jim přeje. Nejsou drahé, ani převratné, nemusí nutně k ničemu vést – pak ale nikam nevedou ani politické paty – a nevyskytují se v nich skandály. A rok co rok, když přijde roční bilance, je jejich pokračování odkývnuto bez hlasování, než se délka jejich trvání sama stane důvodem jejich existence.

Tím nechci říct, že pro nás profesor za celou tu dobu neudělal vůbec nic. Takové prohlášení by nejen nebylo spravedlivé, ale bylo by urážlivé vůči Tobymu Esterhaseovi, který je sám maďarského původu a který se stal, když se Po pádu znovu vrátil do úřadu, řídícím důstojníkem profesorova případu. Toby za svou slepou podporu Haydona těžce zaplatil, a když se stal týlovým důstojníkem maďarské sekce – což nikdy nebyl nejpřitažlivější prostor za železnou oponou – profesor se rázem stal nejvýznamnější postavou Tobyho osobního rehabilitačního programu.

„Teodor, řekl bych, Nede – Teodor je pro nás absolutní hvězda,“ ujišťoval mě před mým odletem z Londýna u oběda, který málem zaplatil. „Stará škola, naprostá diskrétnost, spoustu let v sedle, věrný jak pijavice. Teodor je naše eso, zaručeně.“

Jedním z nejpozoruhodnějších profesorových úspěchů bylo, že se mu podařilo utéct Haydonovi zpod sekyry – buď proto, že měl štěstí, nebo, což je méně povznášející, proto, že profesor nikdy nedodal nic tak důležitého, aby vzbudil pozornost pilného zrádce. Nemohl jsem si pomoct, ale když jsem se připravoval na převzetí – můj předchůdce zemřel na infarkt během dovolené v Ibize – nešlo si nevšimnout, že zatímco Teodorův osobní spis má několik svazků, spis s jeho výsledky je neobvykle hubený. Částečně to šlo vysvětlit tím, že jeho hlavním úkolem bylo talenty spíš vyhledávat, než je využívat, částečně tím, že těch pár zdrojů, které během dlouhé doby, po kterou pro nás pracoval, zavedl do naší sítě, bylo pořád vcelku neproduktivních.

„Maďarsko, Nede, to je ve skutečnosti, abych tak řekl, zatraceně těžký terén,“ ujišťoval mě Toby, když jsem na to jemně poukázal. „Je příliš otevřený. Z otevřeného terénu dostaneš spoustu keců, které už beztak znáš. Pokud nedostaneš královský klenoty, dostaneš to, co každý ví – a kdo o to stojí? To, co Teodor dělá pro Američany, je fantastický.“

Tady zřejmě bylo jádro pudla. „Co pro ně vlastně ve skutečnosti dělá?“ zeptal jsem se. „Kromě toho kvílení v rozhlase a článků, které nikdo nečte?“

Tobyho úsměv začal být nepříjemně nadřazený. „Promiň, Nede, kamaráde. ‚Taj-dův‘, obávám se. A ty nejsi na seznamu.“

O pár dní později, jak mi velel protokol, jsem se šel rozloučit s Russellem Sheritonem na Grosvenor Square. Sheriton byl vedoucím londýnské sekce našich bratránků a současně byl odpovědný za všechny jejich západoevropské operace. Čekal jsem na příležitost, a jak to šlo, zmínil jsem se o Teodorovi.

„Ale no tak, to musí posoudit Mnichov, Nede,“ řekl Sheriton rychle. „Znáš mě. Do cizího rajónu nikdy nelezu.“

„Ale dělá pro vás něco užitečného? Nic jiného nechci vědět. Chci říct, že agenti se vyčerpají, ne? Patnáct let.“

„Teda, my mysleli, že dělá něco užitečného pro vás, Nede. Když člověk poslouchá Tobyho, řekl by, že Teodor podpírá holýma rukama celý svobodný svět.“

Ne, pomyslel jsem si. Když člověk Tobyho poslouchá, řekl by, že Teodor podpírá holýma rukama Tobyho. Ale nebyl jsem cynický. Ve špionáži, stejně jako v životě vůbec, je většinou snazší říct ne než ano. Do Mnichova jsem jel připraven věřit, že Teodor je taková hvězda, za jakou ho Toby vydává. Chtěl jsem se o tom jenom ujistit.

A ujistil jsem se. Zprvu ano. Byl velkolepý. Myslel jsem si, že manželství s Mabel mě už vyléčilo z náhlých návalů nadšení. Byla to svým způsobem pravda, ale jen do toho večera, kdy mi otevřel dveře a já zjistil, že potkávám jeden z dokonale zachovaných pozůstatků středoevropské historie a že jediné přijatelné, co mohu udělat, je sednout si u jeho nohou a nechat se napájet jeho moudrostí. Tohle je smysl naší služby! myslel jsem si. Takovýhle člověk je hodnota už sám o sobě! Ta kultura, říkal jsem si. Ta velkorysost. Roky a roky služby.

Přivítal mě srdečně, ale s jistým odstupem odpovídajícím věku a postavení. Nabídl mi sklenici tokaje a zkusil se mnou probrat jeho původ. Ne, přiznal jsem se, o maďarských vínech vím málo, ale moc rád se přiučím. Začal mluvit o hudbě, i když tam jsem bohužel taky nevzdělanec, a zahrál mi pár taktů na svých drahocenných houslích. Vzal si je, jak mi vysvětlil, s sebou, když utíkal z Maďarska, a nevyrobil je Stradivari, ale někdo nekonečně lepší, jehož jméno jsem už dávno zapomněl. Měl jsem pocit, že je to skvělá výsada, řídit agenta, jenž upláchl i se svými houslemi. Mluvil o divadle. V té době byl zrovna na turné v Mnichově jeden maďarský divadelní soubor s mimořádným představením Othella, a přestože jsme to s Mabel už viděli, jeho názor mě okouzlil. Na sobě měl oblečené to, čemu Němci říkají hausjacke, černé kalhoty a pár dokonale vyleštěných bot. Mluvili jsme o Bohu a o světě, jedli jsme nejlepší guláš, jaký jsem kdy ochutnal, naservírovala nám ho pomatená Helena, zašeptala něco na omluvu a opustila nás. Byla to vysoká žena a kdysi musela být krásná, leč ukazovala raději znaky svého zatracení. Jídlo jsme zapili meruňkovou pálinkou.

„Herr Ned, pokud vám tak smím říkat,“ ozval se profesor, „je tu jedna věc, která mě tíží na duši a kterou mi dovolte s vámi probrat hned na začátku našich vzájemných profesionálních vztahů.“

„Prosím,“ řekl jsem velkoryse.

„Váš poslední předchůdce, bohužel – byl to skvělý muž, to ano,“ odmlčel se, zřejmě neschopen pokračovat pod dojmem jeho nedávné smrti, „a stejně jako vy, muž kultivovaný…“

„No, prosím,“ opakoval jsem.

„Týká se to mého britského pasu.“

„Nevěděl jsem, že nějaký máte!“ zvolal jsem překvapeně.

„V tom to právě vězí. Nemám. Pokud vím, jsou v tom nějaké problémy. Má to něco společného s byrokracií. Byrokracie je nejďábelštější ze všech lidských zařízení, Herr Ned. Podporuje v nás to špatné a oslabuje všechno dobré. Maďarský emigrant žijící v Mnichově a pracující pro americkou organizaci nemá pochopitelně nárok na britské občanství. To chápu. Přesto má po tolika letech spolupráce s vaším oddělením na ten pas nárok. Prozatímní cestovní doklad není důstojná náhražka.“

„Ale já myslel, že vám gas dali Američani! Nebyla to od samého začátku součást dohody? Že budou Američani mít na starosti vaše občanství i přesídlení? A to jistě znamená i pas. To musí!“

Rozčililo mě, že člověku, který nám věnoval většinu života, nemohla být poskytnuta ani taková jednoduchá pocta. Ale profesor na to měl daleko filozofičtější pohled.

„Američani, Herr Ned, jsou mladý národ a vypočítaví lidé. Dostali ze mě to nejlepší, co ve mně bylo, a teď už mě sotva budou považovat za člověka s budoucností. Podle Američanů patřím už teď do starého železa.“

„Copak vám to neslíbili – za uspokojivé služby? Jsem si jist, že ano!“

Udělal gesto, na které nikdy nezapomenu. Zvedl ruce ze stolu, jako kdyby zvedal neuvěřitelně těžký kámen. Zvedl ho až téměř do úrovně ramen a pak ho nechal plnou váhou padnout zpátky na stůl, pomyslnou skálu mezi nimi. A vzpomínám si na jeho oči žhnoucí námahou a němou obžalobou. Takovou cenu mají vaše sliby, říkal mi. Vaše i Američanů, obou.

„Tak mi ten pas dejte, Herr Ned.“

Jako oddaný řídící důstojník, snažící se udělat pro svého agenta jen to nejlepší, dal jsem se do řešení tohoto problému. Věděl jsem, jaký Toby dřív býval, a rozhodl jsem se nasadit od samého začátku úřední tón: na mě neplatí žádné poloviční sliby, žádná neurčitá ujištění. Informoval jsem Tobyho o Teodorově požadavku a požádal ho o radu. Byl to nakonec můj týlový důstojník, moje londýnské zajištění. Jestli je pravda, že se Američané vyhnuli plnění svého závazku, pak by se celý problém měl řešit v Londýně, nebo Washingtonu, upozornil jsem, a ne v Mnichově. A pokud by měl být z nějakých, mně neznámých důvodů vystaven britský pas, tak to zase vyžaduje energickou podporu ze strany Pátého poschodí. Doba, kdy ministerstvo vnitra dalo volně britské občanství každému bývalému pracovníkovi Circu, ať to byl Tom, Dick nebo Teodor, už je navždy pryč. O to se postaral Pád.

Neohlásil jsem svůj požadavek depeší, ale poslal ho poštou, což mu v tradicích Circu dávalo víc formálnosti. Napsal jsem bojovný dopis a o pár týdnů později ještě upomínku. Jenže když se mě profesor ptal, jak se to vyvíjí, musel jsem mluvit vyhýbavě. Pracuje se na tom, ujistil jsem ho. Londýn nemá rád, když je do něčeho tlačen. Ale přesto mi pořád bylo divné, proč Toby tak dlouho neodpovídá.

Mezitím jsem se při schůzkách s Teodorem snažil odhalit, co vlastně Teodor dělá, že je z něj taková hvězda Tobyho nepříliš zalidněného nebe. Profesor mi pátrání svou nedůtklivostí neusnadňoval a já se zprvu ptal sám sebe, jestli s námi nepřerušil spolupráci do doby, než se vyřídí jeho pas. Postupně jsem přišel na to, že tam, kde šlo o naši tajnou práci, bylo to jeho normální chování.

Jedním z jeho nudnějších úkolů bylo udržovat ve Schwabingu jednopokojový studentský byt, jenž mu sloužil jako tajná adresa, na niž dostával poštu od jistých maďarských kontaktů. Přesvědčil jsem ho, aby mě tam vzal s sebou. Odemkl dveře a na koberci leželo snad tucet obálek, všechny s maďarskými známkami.

„Pane bože, kdy jste tu byl naposledy, profesore?“ zeptal jsem se ho, když jsem viděl, jak obálky pracně sbírá dohromady.

Pokrčil rameny, podle mě nespolečensky.

Vzal jsem si od něj obálky a prohlédl si razítka. Nejstarší dopis byl odeslán před třemi týdny, nejmladší před týdnem. Přešli jsme k maličkému stolku, pokrytému vrstvou prachu. S povzdechem se usadil na židli, otevřel zásuvku a z tajné přihrádky vyndal pár lahviček s chemikáliemi a štěteček. Vzal první obálku, zasmušile ji prozkoumal a pak ji rozřízl kapesním nožem.

„Od koho to je?“ zeptal jsem se s větší zvědavostí, než jakou projevoval on.

„Od Paliho,“ odpověděl pochmurně.

„Od Paliho z ministerstva zemědělství?“

„Od Paliho z Debrecínu. Byl se podívat v Rumunsku.“

„Kvůli čemu? Snad ne kvůli tomu jednání o toxických zbraních? To by byla bomba!“

„Uvidíme. Nějaká vědecká konference to byla. Jeho obor je kybernetika. Není nijak výjimečný.“

Pozoroval jsem ho, jak namáčí štětec do první lahvičky a potírá s ním zadní stranu rukou psaného dopisu. Vymyl štětec ve vodě a použil druhou chemikálii. Zmocnil se mě pocit, že se rozhodl předvést mi své pohrdání tak podřadnou činností. Opakoval celý proces u všech dopisů, občas s tím rozdílem, že roztrhl i obálku a prozkoumával ji zevnitř nebo natíral prostor mezi řádky rukopisu. Stejně pomalými pohyby si přesedl k vysoké remingtonce a unaveně naťukal překlad textů, které se objevily: předpokládané nerostné a energetické nedostatky v nových odvětvích… kvóty bauxitu pro doly v Bakoňském lese… malý obsah kovu v železné rudě vytěžené nedávno v oblasti Miškolce… plánované výnosy kukuřice a cukrovky v nějaké jiné oblasti… pověsti o pětiletém plánu na obnovu sítě státních železnic… razantní zásah proti představitelům strany v Šoproni… skoro jsem slyšel zívání analytiků v třetím poschodí, až se budou prokousávat touhle nabubřelinou. Vzpomněl jsem si, jak se Toby vychloubal, že Teodor se zajímá jen o ty nejkvalitnější informace. Jestli tohle je nejkvalitnější, co by pro boha živého bylo nejméně kvalitní? Trpělivost, říkal jsem si. Velkým agentům je třeba se přizpůsobit.

Následujícího dne jsem dostal odpověď na dopis týkající se pasu. Potíž je v tom, vysvětloval Toby, že v posledních letech došlo v bratránkově maďarské sekci k mnoha změnám. Požadavek byl již vznesen, informoval mě – a vzbudil podezření použitým trpným rodem – aby byly stanoveny termíny splnění všech závazků, které Američané nebo my máme. Mezitím se mám vyhýbat tomu, abych věc s Teodorem probíral, dodal – jako bych to byl já, kdo s tím přišel, a ne profesor.

Když jsem o tři týdny později obědval s Miltonem Wagnerem v Cosmu, visela celá záležitost pořád ještě ve vzduchu. Wagner byl starý harcovník a můj americký protějšek. Zrovna končil svou kariéru šéfa východních operací našeho bratránka v Mnichově. Cosmo je takový ten typ podniku, který Američané postaví kdekoliv na světě, s křupavými smaženými brambůrky, s česnekovou pomazánkou a se zahnutými sendviči nabodnutými na obrovitých umělohmotných vlásenkách.

„Tak, jak vycházíš s naším vynikajícím akademickým přítelem?“ zeptal se mě svým jižanským přízvukem, když jsme vyřídili ostatní záležitosti.

„Skvěle,“ odpověděl jsem.

„U nás si někteří lidé zřejmě myslí, že Teodor tu měl celou dobu docela leháro,“ poznamenal Wagner líně.

Tentokrát jsem neřekl nic.

„Kluci si doma udělali přehled jeho dosavadní práce. Není to dobrý, Nede. Vůbec to není dobrý. Pár věcí, který protlačil do ‚Zdravím tě, Maďarsko‘, už řekl někdo před ním. Našli dokonce jednu pasáž, která přesně odpovídala článku, jenž vyšel v Der Monat v roce 48. Původní autor poznal svoje vlastní slova hned, jak je uslyšel ve vysílání, a naštval se.“ Štědře se obsloužil kečupem. „Každým dnem se může stát, že si ho vytáhneme na důkladný a upřímný rozhovor.“

„Nejspíš má zrovna smolný období,“ řekl jsem.

„Patnáct let, to už je hodně dlouhá smůla, Nede.“

„Ví o tom, že si ho prověřujete?“

„V Rádiu Svobodná Evropa, Nede? Mezi Maďary? Drby! Ty si snad děláš legraci.“

Dál už jsem nedokázal krotit své znepokojení. „Ale proč nikdo nevaroval Londýn? Proč ne vy?“

„Abys věděl, my to udělali, Nede. A aby bylo jasno, vzkaz se dostal k úplně hluchým uším. Vaše smůla, hoši. My jsme z obliga.“

V tu chvíli mi setrvačností došla síla jeho informace. Jestli mohl profesor podvádět ve svých relacích, proč by nemohl podvádět i kdekoliv jinde?

„Milte, můžu ti položit takovou hloupou otázku?“

„Jen si posluž, Nede.“

„Udělal pro vás někdy Teodor nějakou pořádnou práci? Za celou tu dobu? Tajný úkol? Opravdu velmi tajný úkol?“

Wagner se nad tím zamyslel, jako by profesorovi přiznával právo na zaváhání. „To říct nemůžu, Nede. Jednou jsme se rozhodli, že ho použijeme jako prostředníka pro jednu z našich velkých ryb, ale nějak se nám nelíbily způsoby starého pána.“

„Tomu mám věřit?“

„Copak jsem ti někdy lhal, Nede?“

Tak to je ta úžasná práce, kterou dělal pro Američany, říkal jsem si. To jsou ty roky oddané služby, které nedokáže nikdo ocenit.

Ihned jsem poslal zprávu Tobymu. Ztratil jsem trochu času tím, že jsem ji psal několikrát, protože mi ve psaní neustále bránil vztek. Teď mi bylo víc než jasné, proč Američani odmítli dát profesorovi pas a proč se raději obrátil na nás. Už jsem chápal jeho sklon všechno protahovat, jeho apatii, jeho malý zájem: čekal, až dostane padáka. Zopakoval jsem informace od Wagnera a ptal se, jestli o tom ví velitelství. Pokud ne, tak bratránci nedodrželi dohody, které s námi mají. Pokud nás ale na druhé straně bratránci přece jen varovali, proč nikdo nevaroval taky mě?

Druhého dne jsem měl Tobyho uhýbavou odpověď. Byla psána elegantním tónem. Podezříval jsem ho, že musel někoho požádat, aby mu ji sepsal, protože byla úplně bez cizích prvků. Bratránci předali Londýnu „nespecifikované upozornění“, vysvětloval mi, že profesor by mohl být vystaven „někdy v budoucnu disciplinárnímu řízení, které by se týkalo jeho relací“. Velitelství – čímž, obávám se, myslel sám sebe – „došlo k závěru, že profesorovy vztahy k jeho americkým zaměstnavatelům nejsou bezprostředním předmětem zájmu Circu“. Velitelství také „vzalo v úvahu fakt“ – kdo jiný než Toby by to mohl udělat? – že s tak obrovským operačním vytížením, jaké profesor má, je možné omluvit některé „drobné nedostatky“ v jeho krycím zaměstnání. Pokud by bylo třeba najít profesorovi nějakou jinou krycí profesi, Velitelství „v pravou, chvíli učiní potřebné kroky“. Jednou z možností bylo, umístit ho v některém z neškodných časopisů, do nichž stejně příležitostně přispíval. To ale až v budoucnu. Profesor si přece vjel do vlasů se svými zaměstnavateli už dřív, připomínal mi Toby, a dokázal se z té šlamastyky dostat. To byla pravda. Jedna sekretářka si stěžovala na jeho milostné návrhy a několik členů maďarské emigrantské obce projevilo výhrady k jeho antisemitským postojům.

Dále mi Toby už jen doporučoval, abych se uklidnil, vyčkával a – to byl vždycky Tobyho vrcholný výkon – dělal, jako by se nic nestalo. Taková tedy byla situace o týden a dvanáct hodin později, když mi v deset večer profesor zavolal a pomocí smluvených signálů mě přiškrceným, ale panovačným tónem požádal, abych ihned přišel do jeho domu a vešel vchodem ze zahrady.

První, co mě napadlo, bylo, že někoho zabil, možná svou ženu. Nemohl jsem se mýlit víc.

Profesor otevřel zadní dveře a okamžitě je za mnou zavřel. Světla v domě byla ztlumená. Někde v temnotě tikaly biedermeierovské hodiny po dědečkovi jak veliká stará bomba. Ve dveřích do obývacího pokoje stála Helena a rukou si zakrývala ústa, jako by v sobě dusila výkřik. Přestože od chvíle, kdy mi Teodor volal, uplynulo dvacet minut, zdálo se, že má ječení pořád ještě na krajíčku.

U skomírajícího krbu stála dvě křesla. Jedno bylo prázdné. Pomyslel jsem si, že je profesorovo. V druhém, z mého pohledu trochu zakrytý, seděl uhlazený, zakulacený čtyřicátník s kšticí měkkých, černých vlasů a s pomrkávajícíma kulatýma očima, které říkaly, jsme přátelé, co ty na to? Ušák, v němž seděl, měl vysoké opěradlo a on se schoulil k jedné straně jako cestující v letadle, které se připravuje na přistání. Kulatými botkami sotva dosahoval na zem a mně připadalo, že jsou to boty z východní Evropy: mramorované, z neurčité kůže, s hrubými, hodně ochozenými podrážkami. Drsný hnědý oblek vypadal jako přešitá vojenská uniforma. Před ním stál stolek a na něm květináč s nafialovělým hyacintem, vedle hyacintu ležela celá přehlídka předmětů, v kterých jsem poznal nástroje na tiché zabíjení: dvě garoty vyrobené z dřevěných držáků a dlouhých klavírových strun; šroubovák vybroušený do tvaru dýky; maskovaný revolver Charter ráže 38 s pětikomorovým válcem a vedle něj dva druhy střel, šest poloplášťoyých a šest drážkovaných s ledovými krystalky prášku vlisovanými do drážek.

„To je kyanid,“ vysvětloval profesor, jako by odpovídal na můj tichý úžas. „Je to ďáblův vynález. Stačí, aby kulka oběť škrábla, a na místě ji zlikviduje.“

V duchu jsem se podivil, jak může jed přežít obrovské horko v hlavni zbraně.

„Tento pán se jmenuje Ladislaus Kaldor,“ pokračoval profesor. „Poslala ho sem maďarská policie, aby nás zabil. Je to přítel. Posaďte se prosím, Herr Ned.“

Ladislaus Kaldor vstal obřadně z křesla a potřásl mi rukou, jako bychom právě uzavřeli nějaký výhodný obchod.

„Pane!“ zvolal šťastně a anglicky. „Latzi. Omlouvám se, pane. Nebát se nic. Všichni mi říkat Latzi. Herr doktor. Moje přítel. Prosím, sednout. Ano.“

Vzpomínám si, že vůně hyacintu mi moc dobře ladila s jeho úsměvem. Teprve pomaličku mi začalo docházet, že vůbec nemám pocit ohrožení. Někteří lidé vyzařují nebezpečí v jednom kuse; jiní pouze, když jsou rozzlobeni, nebo když mají strach. Ale Latzi, pokud jsem mohl dát na svoje instinkty, vyzařoval jen obrovskou touhu potěšit. Možná je to to jediné, co člověk potřebuje, když je profesionální zabiják.

Neposadil jsem se. V hlavě mi hučel sbor protichůdných pocitů, ale únava mezi nimi nebyla. Prázdně šálky od kávy, uvažoval jsem. Prázdné talířky s drobky od koláče. Kdo by jedl koláč a popíjel kávu, když mu jde o život? Latzi už zase seděl a usmíval se jak kouzelník. Profesor a jeho manželka pozorovali můj obličej, ale každý z jiného místa v pokoji. Pohádali se, pomyslel jsem si. Krize je zahnala každého do jiného kouta. Americký revolver, uvažoval jsem. Ale bez zásobního válce, jaký mají ve zvyku s sebou nosit opravdoví profesionálové. Boty z východní Evropy, jejichž podrážky nechají na jakémkoliv koberci nebo naleštěné podlaze dokonalé otisky. Kyanidové střely, jejichž kyanid vyhoří ještě v hlavni.

„Jak dlouho už je tady?“ zeptal jsem se profesora.

Pokrčil rameny. Nenáviděl jsem jeho krčení rameny. „Hodinu. Ani ne.“

„Víc než hodinu,“ namítla Helena. Upírala na mě rozhořčený pohled. Až do dnešního večera mě v podstatě ignorovala, procházela kolem mě jako duch, usmívala se, nebo se zamračeně dívala do země, aby dala najevo svou nelibost. Najednou potřebovala mou podporu. „Zazvonil přesně v osm čtyřicet pět. Poslouchala jsem rádio. Zrovna začínal jiný pořad.“

Podíval jsem se na Latziho. „Mluvíte německy?“

„Jawohl, Herr doktor!“

Vrátil jsem se k Heleně. „Co to bylo za pořad?“

„Zahraniční vysílání BBC,“ odpověděla.

Přešel jsem k přijímači a zapnul ho. Nějaký mečící oxfordský učenec neurčitého pohlaví blábolil o Keatsovi. Děkuji ti, BBC. Zase jsem to vypnul.

„Když zazvonil – kdo šel otevřít?“ zeptal jsem se.

„Já,“ řekl profesor.

„On,“ řekla Helena.

„Prosím,“ řekl Latzi.

„A dál?“

„Stál na schodech a na sobě měl kabát,“ pokračoval profesor.

„Kabát do deště,“ upřesnila Helena.

„Zeptal se mě, jestli jsem profesor Teodor, a já řekl, že ano. Představil se mi a řekl, ‚Odpusťte, profesore, přišel jsem, abych vás zabil garotou nebo kyanidovou střelou, ale já to nechci udělat. Jsem váš žák a obdivovatel. Chci se vám vzdát a zůstat na Západě.‘“

„Mluvili jste maďarsky?“ zeptal jsem se.

„Přirozeně.“

„Tak jste ho pozval dál?“

„Přirozeně.“

Helena s ním nesouhlasila. „Ne! Teodor nejdřív zavolal mě!“ tvrdila. Do onoho večera jsem nikdy neslyšel, že by svého manžela opravila. Teď to udělala dvakrát během stejného počtu minut. „Volá na mě a říká ‚Heleno, máme hosta‘. ‚Dobře,‘ odpovídám. Pak teprve zve Latziho dovnitř. Beru si od něj kabát, věším ho v hale, jdu vařit kávu. Přesně takhle to bylo.“

„A koláč,“ poznamenal jsem. „Udělala jste koláč.“

„Koláč už byl hotový.“

„Měla jste strach?“ zeptal jsem se – protože strach byl vedle nebezpečí další věcí, která mi tu chyběla.

„Byla jsem znechucená, byla jsem otřesená,“ odpověděla. „Teď mám strach – ano, teď mám velký strach. Všichni máme strach.“

„A vy?“ obrátil jsem se na profesora.

Znovu pokrčil rameny, jako kdyby říkal, že jsem ten poslední, komu by se svěřoval se svými pocity.

„Co kdybyste s manželkou šli na chvíli do studovny?“ navrhl jsem.

Chtěl něco namítnout, ale pak své rozhodnutí změnil. Oba cizinci vyšli ruku v ruce z místnosti.

Zůstal jsem s Latzim sám. Já stál, on seděl. Mnichov umí být velmi tiché město. V nastalém klidu se na mě mile usmíval. Malá očka stále mrkala, ale nic jsem z nich nedokázal vyčíst. Pokývl, aby mi dodal kuráže, a rozšířil úsměv. Řekl „Prosím“ a uvelebil se pohodlněji v křesle. Udělal jsem gesto, kterému všichni Středoevropané rozumějí. Natáhl jsem ruku dlaní vzhůru a palcem přejel přes konec ukazováčku. S úsměvem zalovil v náprsní kapse saka a podal mi doklady. Byly na jméno Egon Braubach z Pasova, narozen 1933, povolání umělec. Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by vypadal míň na bavorského umělce. Měl západoněmecký pas, řidičský průkaz a doklad o sociálním pojištění. Žádný z těch dokumentů by podle mne nepřežil ani zcela povrchní prozkoumání. Jeho boty taky ne.

„Kdy jste přijel do Německa?“

„Dnes odpoledne, Herr doktor, dnes odpoledne v pět. Prosím.“

„Odkud?“

„Z Vídně, prosím. Z Vídně,“ opakoval v horečném spěchu, jako kdyby mi celé město dával darem, a znovu se zavrtěl, zřejmě proto, aby projevil ještě větší úslužnost. „Dnes ráno jsem chytil první vlak do Mnichova, Herr doktor.“

„V kolik?“

„V osm, pane. Vlak v osm hodin.“

„Kdy jste přijel do Rakouska?“

„Včera, Herr doktor. Pršelo, prosím.“

„Jakými doklady jste se prokázal na rakouských hranicích?“

„Svým maďarským pasem, Vaše Excelence. Německé doklady jsem dostal až ve Vídni.“

Na horním rtu se mu hromadil pot. Jeho němčina byla plynulá, ale nepochybně balkánská. Řekl, že cestoval vlakem: Budapešť, Györ, Vídeň, Herr doktor. Na cestu mu jeho nadřízení dali studené kuře a láhev vína. S vynikajícími nakládanými okurkami, Vaše Ctihodnosti, a s paprikou. Další úsměv. Po příjezdu do Vídně se ubytoval v hotelu U starého císařství poblíž nádraží, kde pro něj byl rezervovaný pokoj. Skromný pokoj, skromný hotel, Vaše Excelence, ale já jsem skromný člověk. V hotelu ho pozdě v noci navštívil nějaký maďarský džentlmen, kterého nikdy předtím neviděl. „Ale já myslím, že to byl diplomat, Herr doktor. Byl vznešený stejně jako vy!“ Pán mu dal peníze a doklady, vysvětloval mi, – a taky výzbroj, která ležela před námi na stole.

„Kde bydlíte v Mnichově?“

„Je to takový skromný penzion na okraji města, Herr doktor,“ odpověděl s omluvným úsměvem. „Spíš nevěstinec. Ano, bordel. V jenom kuse je tam vidět přicházet a odcházet spoustu mužů.“ Řekl mi, jak se to tam jmenuje, a já měl skoro dojem, že mi chce doporučit i nějaké děvče.

„Řekli vám, abyste se ubytoval právě tam?“

„Je to nenápadné, Herr doktor. Anonymní. Prosím.“

„Máte tam zavazadlo?“

Pokrčil rameny jako chudý člověk, úplně jinak než profesor. „Kartáček na zuby,“ řekl. „Nějaké oblečení. Tašku, pane. Z laciného materiálu.“

V Maďarsku se živil, jak uvedl, jako zemědělský redaktor, ale kvůli vedlejšímu příjmu musel pracovat pro tajnou policii, nejprve jako informátor, a nyní, kvůli penězům, jako atentátník. Několik úkolů splnil už v Maďarsku, ale raději – odpusťte, Excelence – neřekne, o co šlo, dokud si nebude jist, že za to nebude na Západě stíhán. Profesor byl jeho první „zahraniční úkol“, ale myšlenka na to, že by ho měl zabít, odporovala jeho smyslu pro slušnost.

„Profesor je velký muž, Herr doktor! Má pověst! Není to nějaký Žid nebo kněz! Proč bych měl takového člověka zabíjet? Jsem přece slušný člověk, pro boha živého! Mám svou čest! Prosím!“

„Řekněte mi, jaké jste dostal příkazy.“

Nebyly složité. Měl zazvonit Herr profesorovi u domovních dveří, řekli mu – tak zazvonil. Profesor měl být určitě doma, protože ve středu dává do devíti soukromé hodiny. – Profesor doma skutečně byl. – Měl se představit jako přítel Paliho z Debrecínu. – O své vůli se rozhodl, že se tímto způsobem představovat nebude. – Jakmile bude uvnitř, měl profesora zabít libovolným způsobem, jaký uzná za vhodný. Nejlépe garotou, protože je tichá a spolehlivá, i když tu vždycky je nepatrné nebezpečí, že dojde k uříznutí hlavy. Helenu měl zabít taky, řekl – možná jako první, to záleželo na tom, kdo mu přijde otevřít. V tom mu neřekli nic určitého. Kvůli tomu měl s sebou tu druhou garotu. S garotou, Herr doktor, vysvětloval snaživě, si člověk nikdy není jistý, jestli se mu po použití podaří nástroj uvolnit. Pak měl zavolat na jedno číslo do Bonnu, chtít mluvit s Petrem a ohlásit mu, že „Susi zůstane dnes večer u přátel“ – Susi je profesorův kód pro tuto operaci, Excelence. To bylo znamení, že akce proběhla úspěšně, ovšem za těchto okolností, Herr doktor, je třeba připustit, že úspěšná nebyla. Uchechtnutí.

„Volat jste měl odtud?“ zeptal jsem se.

„Z tohoto domu, přesně tak. Petrovi. Prosím. Jsou to krutí lidé, Herr doktor. Vyhrožují mé rodině. Nemůžu nic dělat, přirozeně. Mám dceru. Dali mi jasné instrukce: Z profesorova domu zavoláte Petrovi.“

To mě taky překvapilo. Jestli maďarská tajná policie odhalila profesora jako západního agenta – a tím byl patnáct let – člověk by řekl, že nebudou jeho telefonu důvěřovat.

„Co máte dělat, kdybyste neuspěl?“ zeptal jsem se.

„Kdyby se mi úkol nepodařilo splnit – kdyby měl Herr profesor hosty, nebo nebyl z jiného důvodu k zastižení – měl jsem zavolat z budky a říct, že Susi je na cestě domů.“

„Z nějaké konkrétní budky?“

„V případě neúspěchu, Herr doktor, je vhodná jakákoliv budka. Peter mi možná dá další instrukce, možná ne. Pokud ne, okamžitě se vracím do Budapešti. Jinak může Peter říct, ‚Zkus to znovu zítra‘ nebo řekne ‚Zkus to za dva dny‘. V tomto případě záleží na Petrovi.“

„O jaké bonnské číslo jde?“

Přeříkal mi ho.

„Vyndejte všechno z kapes.“

Khaki kapesník, několik nejasných rodinných fotografií včetně obrázku nějaké dívky, patrně dcery, tři východoevropské prezervativy, načatý balíček ruských cigaret, rozviklaný plechový perořízek, nepochybně vyrobený ve východní Evropě, špaček nenalakované tužky, 960 západoněmeckých marek, nějaké drobné. Zpáteční jízdenka na druhou třídu vlaku Vídeň – Mnichov – Vídeň. V životě jsem neviděl tak bídný obsah kapes. To nemá maďarská služba nikoho na výbavu? Žádné kontrolory? Na co tam jenom ksakru myslí?

„A kabát,“ řekl jsem a pozoroval ho, jak ho nese z haly. Byl docela nový. Kapsy měl prázdné. Byl vyrobený v Rakousku a byl kvalitní. Musel stát docela slušné peníze v západní měně.

„Ten jste si koupil ve Vídni?“

„Jawohl, Herr doktor. Pršelo, že by psa nevyhnal, a já neměl nic na sebe.“

„Kdy?“

„Prosím?“

„Za co?“

„Prosím?“

Zjistil jsem, že mě dokáže docela rychle naštvat. „Dnes jste chytil první ranní vlak, je to tak? Ten odjíždí z Vídně ještě před otevřením obchodů, je to tak? Peníze jste dostal až pozdě v noci, když vás navštívil ten maďarský diplomat. Tak kdy jste si ten kabát koupil a kde jste na něj vzal? Nebo jste ho ukradl? Bylo to tak?“

Nejdřív se zamračil. Pak se mému prohřešku proti dobrým mravům shovívavě usmál. Bylo jasné, že mi odpouští. Ve své velkorysosti ke mně vztáhl ruce. „Ale já ho koupil včera večer, Herr doktor! Hned jak jsem přijel na nádraží! Za svoje vlastní valuty, které jsem si s sebou přivezl z Maďarska, přirozeně! Nejsem lhář! Prosím!“

„Schoval jste si účet?“

Pokýval hlavou jako mudrc poučující mladšího člověka. „Schovat si účet, Herr doktor? Něco vám poradím. Schovávat, si účty znamená přivolávat na sebe otázky, odkud se vzaly peníze. Účet – to je špion v kapse. Prosím.“

Příliš mnoho omluv, pomyslel jsem si a vymaňoval se z oslnivosti jeho úsměvu. Příliš mnoho odpovědí najednou. Všechny instinkty mi napovídaly, abych v tomhle příběhu nevěřil nikomu a ničemu, co se mi říká. Nebylo to ani tak lajdáctví, s jakým byla plánována poprava, co podrývalo mou důvěru – nepřijatelné doklady, obsah kapes, boty – dokonce ani celková nepravděpodobnost takového úkolu. Už jsem viděl dost nekvalitních akcí uskutečněných sovětskými satelity, abych si na amatérskou úroveň zvykl jako na normu. Popuzovalo mě, jak se tito lidé chovají v mé přítomnosti neopravdově. Vadil mi pocit, že mají jednu verzi pro mě a jednu pro sebe; že jsem tam byl přizván proto, abych odehrál svou roli, a oni po mně chtějí jen to, abych držel hubu a jel v tom dál.

Ale současně jsem byl v pasti. Neměl jsem jinou možnost a nebyl čas na nic jiného než vzít všechno, co mi říkají, jak to stojí a padá. Byl jsem v situaci lékaře, který má podezření, že pacient simuluje, ale nemá jinou šanci než léčit příznaky nemoci. Podle všech pravidel byl Latzi výhra. Nestávalo se každý den, aby maďarský atentátník nabídl, že přeběhne na Západ, a bylo jedno, nakolik je neschopný. Stejně jasné bylo, že je ten člověk ve vážném nebezpečí, protože bylo nemyslitelné, že by se taková likvidační akce pořádala bez samostatného dozoru.

Když máš pochyby, říkají příručky, prověř provozní podmínky. Pozorovali dům? Bylo nutné předpokládat, že ano, i když tenhle dům nebylo snadné hlídat, proto se pro něj před patnácti lety Teodorovi domácí rozhodli. Stál na konci zarostlé slepé uličky, zadní stranou obrácený k řece. Na zahradu vedla cesta po opuštěné potahové cestě. Ale přední vchod mohl vidět každý, kdo míjel dům, a Latzi mohl být spatřen, jak vchází.

Šel jsem nahoru a z okna na odpočívadle jsem prozkoumal cestu. V sousedních domech se nesvítilo. Nikde ani stopy po zatoulaných autech či lidech. Vrátil jsem se do přijímacího pokoje. Telefon byl na knihovně. Podal jsem Latzimu sluchátko a díval se, jak vytáčí číslo do Bonnu. Ruce měl dívčí a vlhké. Úslužně otočil sluchátko ke mně a sebe taky. Páchl starou dekou a ruským tabákem. Telefon zvonil, pak jsem uslyšel mužský hlas, dost nevrlý, mluvící německy. Na někoho, kdo čeká zprávu o zabití, napadlo mě, předstírá velmi dobře, že nečeká na nic.

Se silným přízvukem, zřejmě maďarským, řekl: „Haló? Ano? Kdo je to?“

Pokynul jsem Latzimu, aby se do toho dal.

„Dobrý večer, pane. Chtěl bych, prosím, mluvit s panem Petrem.“

„O čem?“

„Je to pan Peter, prosím? Jde o soukromou záležitost.“

„Co chcete?“

„Je to Peter?“

„Jmenuju se Peter!“

„Jedná se o Susi, pane Peter,“ vysvětloval Latzi a po straně na mě mrkl. „Susi dnes večer nepřijde domů, pane Peter. Zůstane, obávám se, u přátel. U dobrých přátel. Postarají se o ni. Dobrou noc, pane Peter.“

Už málem položil sluchátko, ale stačil jsem mu na moment zadržet ruku. Na druhém konci jsem zaslechl podrážděné či nechápající hudrování.

Latzi se na mě usmál, sám se sebou velmi spokojen. „Dělá to dobře, Herr doktor. Opravdový profesionál, řekl bych. Dobrý herec, viďte?“

„Poznal jste ten hlas?“

„Ne, Herr doktor. Bohužel, ten hlas neznám.“

Rázně jsem odsunul dveře do studovny. Profesor seděl u stolu, pěsti položené před sebou. Helena seděla na pohovce pro žáky. Cítil jsem, že budu muset profesora se svými pochybami seznámit. Vstoupil jsem do pokoje a zavřel za sebou dveře.

„Ten člověk, co si říká Latzi, je kriminálník. Buď je to nějaký podvodník nebo je, jak sám přiznal, vrah, který přijel na falešné papíry do Německa, aby vás i vaši ženu zabil. Ať je to, jak chce, máte plné právo obrátit se na západoněmeckou policii, a tím se s ním vypořádat. Chcete to udělat? Nebo chcete nechat rozhodnutí na nás? Tak co?“

K mému překvapení se v tu chvíli za celý večer poprvé doopravdy vyděsil. Možná takovou výzvu nečekal. Možná na něj dolehla blízkost vlastní smrti. Ať to či ono, měl jsem dojem, že mé otázce přikládá víc důležitosti, než jsem chápal. Helena ode mne odvrátila pohled a taky se na něj zadívala. Kriticky. Jako žena, která čeká, až dostane zaplaceno.

„Udělejte to, co je vaše povinnost,“ zamumlal.

„Tak musíte dělat to, co vám řeknu. Oba.“

„Spolupracujeme. A budeme – ano, budeme spolupracovat. Vždyť jsme – spolupracovali – spoustu let. Až moc.“

Podíval jsem se na Helenu.

„Můj manžel za to ponese odpovědnost,“ řekla.

Neměl jsem čas, abych se zamyslel nad tajemstvím tohoto věšteckého prohlášení. „Tak si prosím sbalte pár věcí na přespání a za pět minut buďte připraveni u dveří do zahrady,“ řekl jsem a vrátil se do přijímacího pokoje k Latzimu.

Myslím, že stál za dveřmi. Když jsem vešel, rychle ustoupil zpátky, pak sevřel bradu do dlaní, zadíval se na mě a zeptal se mě, co si gefällig – co si přeju?

„Viděl jste profesora už někdy dřív?“

„Ne, pane. Jen fotografie. Je to obdivuhodný muž. Pravý aristokrat.“

„A jeho ženu?“

„Tu jsem už viděl, pane. Přirozeně.“–

„Jak to?“

„Bývala herečkou, Herr doktor, jednou z nejlepších v Budapešti.“

„A vy jste ji viděl na jevišti?“

Další pauza. „Ne, pane.“

„Tak, kde jste ji viděl?“

Snažil se mě odhadnout. Měl jsem dojem, že přemýšlí, jestli mi může něco říct, a podle toho upravuje své odpovědi.

„Na plakátech, Vaše Excelence. Když byla mladá, byl její slavný obličej na každém rohu. Všichni mladíci ji milovali – já nebyl žádná výjimka.“

„Kde ještě?“

Viděl, že nic nevím. A já viděl, že to vidí. „Smutný osud ženského vzhledu, Herr doktor. Muž, ten může zůstat pohledný do osmdesáti. Ale žena,“ vzdychl.

Nechal jsem ho, aby sbalil svou výzbroj, a vzal jsem si ji od něj. Nabil jsem revolver poloplášťovými střelami. Když jsem to udělal, něco mě napadlo.

„Když jsem vešel, byl válec prázdný a náboje ležely na stole.“

„Správně, Excelence.“

„Kdy jste vyndal náboje z válce?“ zeptal jsem se.

„Než jsem vešel do domu. Abych mohl předvést své mírumilovné úmysly. Přirozeně.“

„Přirozeně.“

Když jsme přecházeli do haly, zastrčil jsem revolver za opasek.

„Kdyby vás napadlo utéct, střelím vás do zad,“ vysvětlil jsem mu a odměnou mi byl pohled na to, jak mu očka poplašně poskočila. Profesionální zabiják zřejmě nerad užívá svou vlastní medicínu.

Hodil jsem mu jeho kabát a rozhlédl se po místnosti, jestli tam po něm nezbyly nějaké další stopy. Žádná tam nebyla. Poručil jsem všem, aby byli zticha, a vedl je do zahrady a po cestičce ke svému vozu. Slavná herečka, říkal jsem si, a ve spisech o tom není ani slovo. Posadil jsem profesora a Helenu dozadu a Latziho vedle sebe dopředu. Pak jsme pět minut tiše seděli a já čekal na sebemenší známku toho, že by nás někdo zahlédl. Nic. Dojel jsem až k hlavní silnici a znovu zastavil. Nic. Byla už skoro půlnoc a mezi hvězdami svítil srpek měsíce. Kroužil jsem městem a vytrvale se díval do zrcátka, pak jsem najel na dálnici a jel na jihozápad k jezeru Starnberg, kde jsme měli tajný dům na instruování a vyslýchání projíždějících agentů. Ležel blízko břehu jezera a obývali ho dva nelítostní, vlasatí géniové, které sem vyslalo oddělení lampářů z londýnského ústředí. Jmenovali se Jeffrey a Arnold. Když jsme tam dorazili, Arnold postával ve dveřích. Jednu ruku měl v kapse kaftanu. Druhá visela výhružně podle těla.

„To jsem já, ty tajtrlíku,“ řekl jsem něžně.

Jeffrey odvedl profesora s manželkou do ložnice a Arnold se posadil s Latzim v přijímacím pokoji. Já šel do zahrady k hausbótu, odkud jsem si alespoň mohl s Tobym Esterhasem promluvit tajným telefonem. Byl překvapivě po ruce. Jako kdyby čekal, že mu budu volat.

Toby přiletěl do Mnichova prvním letadlem druhý den ráno, na sobě měl chlupatý kabát z jehněčiny a kožený měkký klobouk a vypadal spíš jako impresário než jako ustaraný špion.

„Nedíku, můj bože!“ vykřikl a objal mě jak marnotratný otec. „Poslechni, ty vypadáš skvěle, to ti řeknu. Blahopřeju, jasný? Nic člověku tak nezbarví tváře jako trocha vzrušení. Jak se vlastně daří Mabel? Manželství musíš zalévat, jako květinu.“

Jel jsem pomalu, mluvil jsem nezúčastněně, jak jsem dokázal nejlíp, a předával jsem mu plody svého celonočního pátrání. Chtěl jsem, aby až dojedeme k domu u jezera, věděl všechno, co vím já.

Američani ani západní Němci nemají o Latzim jediný záznam, začal jsem. Londýn taky ne, doplnil mě Toby.

„Latzi, to je nepopsaný list, Nede. Dokonale,“ přikyvoval Toby a rozhlížel se po ubíhající krajině, jako by v ní hledal nějaká znamení souhlasu.

„O jeho falešném bavorském jméně také neexistuje jediný záznam a o krycích jménech, která uvedl v souvislosti s plněním svých povinností v Maďarsku, také ne,“ pokračoval jsem.

Toby si stočil okénko, aby mohl vychutnat vůni polí.

Latziho západoněmecký pas je podvrh, mluvil jsem dál odhodlaně, jeden z těch mizerných padělků, které se nedávno objevily ve Vídni a byly k sehnání na Černém trhu.

Toby tím byl mírně znechucen. „Kdo může tohle svinstvo kupovat, pro boha živého?“ zaprotestoval, když jsme projížděli kolem páru plavých koní pasoucích se ve výběhu. „Pokud jde o pasy, dostane člověk dneska přesně to, co si zaplatí. Za tohle svinstvo může dostat tak šest měsíců v páchnoucí díře.“ A smutně potřásl hlavou jako člověk, na jehož rady nikdo nedá, dokud není pozdě.

Prokousával jsem se dál. Telefonní číslo v Bonnu patří maďarskému vojenskému přidělenci, jehož první jméno je podle seznamu skutečně Peter. Byl identifikován jako zpravodajský důstojník. Dovolil jsem si drobnou ironii:

„To je pro nás novinka, viď, Toby? Agent užívá svoje vlastní jméno jako krycí. Ty seš Toby, tak to utajíme a budeme ti místo toho říkat Toby. Skvělý.“

Ale Toby se příliš ponořil do prožívání své návštěvy v Bavorsku, než aby se nechal vyrušit smyslem mých slov. „Nedíku, věř mi, tyhle lidi od armády, to jsou úplný tupci. Maďarská vojenská rozvědka, to je totéž jako maďarská vojenská hudba, rozumíš mi? Obě nakonec všechno vytroubí.“

Pokračoval jsem ve své recitaci. Západoněmecká kontrarozvědka všechny hovory maďarského přidělence nahrává, řekl jsem. Kazeta s Latziho rozhovorem s Petrem byla už na cestě do mé kanceláře. Pokud mi bylo známo, neskrývala žádné překvapení, kromě toho, že dokládala Petrovu dokonalou nepřipravenost na takový hovor. Včera v noci už Peter nikomu netelefonoval, nikdo nevolal jemu, poznamenal jsem, stejně tak nebylo zaznamenáno žádné vysílání depeší ze střechy maďarského velvyslanectví v Bonnu. Na druhé straně si Peter stěžoval v oddělení protokolu západoněmeckého ministerstva zahraničí na potíže s domácím telefonem. To nebylo, upozorňoval jsem, chování spiklence. Toby si tím nebyl tak jistý.

„Může to být tak, Nede, ale i tak,“ prohlásil, opřel se v sedadle a líně překlopil ruku dlaní nahoru a zpátky. „Člověk si třeba myslí, že ho odhalili. V tom případě není tak hloupé podat oficiální stížnost a zamést za sebou stopy – proč ne?“

Přednesl jsem mu i zbytek. Musel jsem. Latziho popis údajného vídeňského diplomata se hodil na Lea Bakocse, obchodního tajemníka a stejně jako Peter odhaleného zpravodajského důstojníka, řekl jsem. Bratránek Wagner nám během dne sežene fotografie, abychom je mohli ukázat Latzimu.

Bakocsovo jméno vykouzlilo na Tobyho rtech laskavý úsměv. „Oni na tohle vytáhli Lea! Poslechni, Leo je tak nafoukaný, že se nechá nasazovat jen na vévodkyně.“ Nevěřícně se zasmál. „Leo předává garoty v nějakém zavšiveném hotelu páchnoucímu vrahovi? To mi nevykládej, Nede. Vážně ne.“

„Já ti to nevykládám,“ ohradil jsem se. „To říká Latzi.“

A konečně, pokračoval jsem, jsem poslal Jeffreyho do mnichovského bordelu, aby zaplatil Latziho účet a vzal jeho zavazadlo. Kromě série pornografických fotografií v něm nic zajímavého nebylo.

„To dělá to napětí,“ vysvětloval mi Toby velkodušně. „V cizí zemi, s úkolem zabít někoho, koho neznáš, to člověk potřebuje nějakou společnost – víš, jak to myslím?“

Toby mi na oplátku neřekl vůbec nic. Představoval jsem si, že stráví celou noc telefonováním, a možná to tak bylo. Ale ne, aby obohatil moje šetření.

„Možná že budeme mít dnes večírek,“ navrhl. „Přijde Harry Palfrey z právního oddělení a pár kluků z ministerstva zahraničí. Skvělý chlap, tenhle Harry. Pravý Angličan.“

Rozčilil jsem se. „Z kterého oddělení ministerstva?“ vyptával jsem se. „Kdo? Proč Palfrey?“

Ale jak by řekl Toby, otázky nikdy nejsou nebezpečné, dokud na ně člověk nemá odpověď. Dorazili jsme k domu u jezera a zastihli Arnolda, jak připravuje vejce se slaninou. Profesor a Latzi seděli na jednom konci stolu. Helena, vegetariánka, seděla na druhém a jedla oříškovou tyčinku, kterou vyndala z kabelky.

Arnold byl plavovlasý a hubený. Vlasy měl stažené na zádech do ohonu. „Trochu si vjeli do vlasů, Nede,“ svěřil se mi znechuceně, když padl Toby profesorovi kolem krku. „Profesor a ta jeho panička, poštěkali se jako psi. Nevím, kdo začal, ani o co šlo, nezajímal jsem se.“

„Přidal se k nim Latzi?“

„Měl to v úmyslu, Nede, ale řekl jsem mu, aby byl zticha. Nemám rád, když se někdo plete mezi muže a ženu, nikdy jsem to rád neměl.“

Shrneme-li to, tak naše rozhovory toho dne představovaly spletitý menuet, který začal v naší skromné kuchyni a skončil před soudní stolicí Všemohoucího – přesněji řečeno, v konferenční místnosti amerického generálního konsula ozdobené vlajkami, kde se na naši snahu vlídně usmívaly povzbuzující podobizny prezidenta Nixona a viceprezidenta Agnewa.

Jak mi došlo později, Toby ani v nejmenším nezahálel. Připravil si pro sebe podrobný program a krok za krokem ho naplňoval s hbitostí tanečního mistra. V kuchyni si celý příběh znovu vyslechl v podání Latziho a profesora, zatímco Helena žvýkala tyčinku. Ještě nikdy jsem neviděl Tobyho, jak se přelaďuje do maďarštiny, a nestačil jsem nad tou proměnou žasnout. V jedné větě stačil odhodit tísnivý, nepřirozený korzet anglosaské zdrženlivosti a byl zpátky mezi svými. V očích vzplál oheň. Narovnal se a prohnul záda do oblouku, jako by seděl při přehlídce na koni.

„Nede, říkají, že prý jsi byl naprosto fantastický,“ stačil na mě mezitím zavolat od stolu. „Silný jak skála, říkají, skutečně. Myslím, že tě možná navrhnou na Nobelovu cenu!“

„Popros je, ať to změní na Oskara, a já to vezmu,“ řekl jsem kysele a Šel se projít podél jezera, abych trochu vychladl.

Když jsem se vrátil, našel jsem Tobyho a profesora v družném hovoru zavřené v přijímacím pokoji. Tobyho hluboká úcta k profesorovi se zřejmě, pokud se s ní vůbec něco stalo, tak jedině prohloubila. Latzi pomáhal Arnoldovi s nádobím a oba se společně hihňali. Latzi zřejmě vyprávěl sprosté vtipy. Helenu nebylo nikde vidět. Pak přišel v rozhovorech s Tobym na řadu Latzi. Profesor a jeho žena se zatím s přemáháním procházeli podél jezera a každou chvíli se zastavovali, aby si navzájem něco vyčítali, až se profesor otočil na patě a vyrazil zpátky k domu.

Využil jsem té příležitosti, vyklouzl ven a přidal se k Heleně. Rty měla sevřené a obličej nepřirozeně bílý – jestli ze strachu, od hněvu nebo z únavy, to jsem nedokázal říct. Když promluvila, musela se zastavit a vykročit znovu, než jí došla slova.

„Je to lhář“ řekla. „Jsou to všechno lži! Je to lhář!“

„Kdo?“

„Jsou to oba lháři. Lžou od narození. I na smrtelné posteli budou lhát.“

„Jak to tedy je?“ zeptal jsem se.

„Čekejte, ták to je.“

„Na co mám čekat?“

„Já jsem ho varovala. ‚Jestli to uděláš, řeknu to Angličanovi.‘ Jestli to udělá, tak vám to řeknu. Jestli se bude kát, ušetřím ho. Jsem jeho manželka.“

Vydala se k domu, ta vznešená žena. Když vcházela dovnitř, objevila se na příjezdové cestě černá limuzína. To se blížil Harry Palfrey, právní poradce Circu, ve společnosti dvou dalších příslušníků anglických vládnoucích tříd. Ve vyšším z nich jsem poznal Alana Barnabyho, světlo sekce ministerstva zahraničí nesprávně pojmenované oddělení pro informace a výzkum, kde se obchodovalo s komunistickou kontrapropagandou v její nejodpornější podobě. Toby si s ním potřásl jednou rukou a druhou mi kynul, abych se k nim přidal. Vešli jsme dovnitř a usadili se.

Nejdřív jsem jen tiše pobublával. Aktéři byli odesláni nahoru. Veškeré mluvení obstarával Toby, ostatní ho poslouchali se zvláštní vážností, jakou mají lidé tohoto typu vyhrazenou pro žebráky nebo černochy. Jednu chvíli jsem dokonce zjistil, že mám chuť se ho zastat – Tobyho Esterhaseho, bože mě ochraňuj, toho, který se nezaslané nikoho jiného, jen sebe!

„Máme tu co do činění, Alane, aniž bych chtěl nějak předbíhat událostem, s naprosto špičkovým zdrojem, který se vypotřeboval,“ vysvětloval Toby. „Skvělý agent, ale jeho dny jsou sečteny.“

„To myslíš prófu,“ napověděl Alan.

„Jdou po něm. Příliš dobře znají jeho cenu. Z jistých náznaků, které se mi podařilo získat od Latziho, je zřejmé, že Maďaři mají o profesorových akcích pořádně tlustý záznam. Proč by se přece snažili zabít chlapa, který nám k ničemu není? Maďarský vražedný úmysl – to je pro oběť, řekl bych, vysvědčení s vyznamenáním.“

„Nemůžeme profesorovi zaručit bezpečnost navždy,“ upozornil nás Palfrey se svým odevzdaným úsměvem. „Na čas mu pochopitelně můžeme poskytnout ochranu. Ale náš životní zájem mu přiznat nemůžeme. Toho si musí být vědom. Možná, že ho budeme muset nechat, aby v tom smyslu něco podepsal.“

Ten druhý chlap z ministerstva byl při těle a leskl se včetně řetězu, který měl přes vestu. Pocítil jsem dětinskou touhu zatahat za něj a zkusit, jestli zaječí.

„Teda, já myslím, že se tu moc vybavujeme,“ řekl úlisně. „Jestli Američani souhlasí s tím, že si ty dva, prófu a jeho milostivou, od nás převezmou, nemusíme se o nic starat, ne? Nejlepší bude držet hubu a krok, ne?“

Palfrey nesouhlasil. „Stejně by nám měl podepsat propuštění, Normane. V posledních letech nás docela poštvával proti bratránkům.“

Toby, věčný ochránce svých nejbližších, mu věnoval vědoucí úsměv. „Řekl bych, že to dělají všichni agenti, Harry. Ruka ruku myje, i na Teodorově úrovni. Otázka je, jestli teď, když už nám není k ničemu, s ním můžeme ztratit něco jiného kromě potíží? No, ale já tu na to nejsem odborník,“ dodal a mile se usmál na Barnabyho.

„A co ten zabiják?“ zeptal se muž jménem Norman. „Ten do toho půjde taky? Je to zatraceně nebezpečné, sedět tam nahoře jak kachna na stromě, co?“

„Latzi je přizpůsobivý,“ řekl Toby. „Má strach a je každým coulem vlastenec.“ Ani jedno z toho bych nemohl potvrdit, ale byl jsem příliš otrávený, než abych je přerušoval. „Jakmile tyhle aparátčici vypadnou ze systému, jsou v šoku. Latzi se s tím zrovna pere. Je hrůzou bez sebe kvůli rodině, ale vyrovnává se s tím. Když to Vezme Teodor, vezme to Latzi taky. Se zárukami, přirozeně.“

„Jakými zárukami?“ vyštěkl blýskavý muž z ministerstva tak rychle, že ho ani Harry Palfrey nestačil předběhnout.

Toby nezaváhal. „Přirozeně těmi obvyklými. Latzi a Teodor nechtějí, až bude po všem, abych tak řekl, skončit na skládce. Helena taky ne. Americké pasy, slušná hromádka peněz na konci cesty, pomoc a ochrana – to je, dalo by se říct, to základní.“

„Celé je to bouda,“ vyjekl jsem. Už jsem toho měl dost.

Všichni se na mě usmívali. Usmívali by se, ať bych řekl cokoliv. Byl to ten typ lidí. Kdybych řekl, že jsem maďarský dvojitý agent, taky by se usmívali. Kdybych řekl, že jsem vtělení mladšího bratra Adolfa Hitlera, usmívali by se taky. Tedy, všichni kromě Tobyho, jenž nasadil mrtvolný obličej člověka, který ví, že jediné bezpečné, co vdanou chvíli může udělat, je nebýt.

„Proč to, pro všechno na světě, říkáš, Nede?“ zeptal se mě Barnaby s nebývalým zájmem.

„Latzi není cvičený zabiják,“ řekl jsem. „Nevím, co je, ale zabiják není. Měl s sebou nenabitou zbraň. Žádný rozumně uvažující profesionál by to neudělal. Vydává se za bavorského umělce, ale má na sobě maďarské oblečení a polovina bordelu, co měl v kapsách, je maďarská. Stál jsem za ním, když telefonoval do Bonnu. No dobře, přidělencovo křestní jméno je Peter. Je jako Peter veden na seznamu diplomatů. Peter čekal spíš bílou paní než tenhle hovor. Latzi mu ho prostě odehrál. Poslechněte si záznam jejich konverzace, který pořídili Němci.“

„No a co ten chlap ve Vídni, Nede?“ řekl Barnaby, stále ještě rozhodnut se ke mně chovat povýšeně. „Ten chlap, co mu dal peníze a výbavu? No? No?“

„Nikdy se s ním nesetkal. Ukázali jsme Latzimu fotku a moc ho to potěšilo. ‚To je ten muž,‘ řekl. Ale jistě, viděl jeho fotografii už někde předtím. Zeptejte se Heleny, ta to ví. Hned nic neřekne, ale kdybychom na ni trochu zatlačili, určitě by to vyklopila.“

Toby náhle ožil. „Zatlačili, Nede? Na Helenu? Zatlačit můžeš, když víš, že umíš ždímat víc, než ten druhý vydrží. Ta ženská je do svého manžela udělaná. Bude ho bránit až za hrob.“

„Profesor si dělal z Američanů blázny,“ nedal jsem se. „Už mu balí kobereček. Je zoufalý. Když nemohl tu popravu zorganizovat sám, objevil se Latzi. Celá ta hra je jen na to, aby mu pomohla vyrovnat ztráty a zařídit si nový život.“

Všichni čekali, jeden vedle druhého, že budu pokračovat. Jako kdyby čekali na pointu. Nakonec promluvil Toby. Opět se mu vrátila forma.

„Nedíku, kdy jsi vlastně naposledy spal?“ zeptal se mě s vlídným úsměvem. „Řekni nám to, prosím tě.“

„Co to s tím má společného?“

Toby okázale studoval hodinky. „Myslím, že teď už jsi třicet hodin na nohou, Nede. Za tu dobu jsi udělal pár zatraceně důležitých rozhodnutí – a všechna správně, řekl bych. Nemůžeme ti, myslím, vyčítat, že už se to projevuje.“

Bylo to, jako bych byl nikdy nepromluvil. Všechny hlavy se obrátily zpátky k Tobymu.

„No, já myslím, že je teď důležitý, abychom se mrkli na soubor,“ říkal zrovna Barnaby, když jsem zamířil ke dveřím. „Můžeš na ně písknout, ať jdou dolů, Toby? Uvidíme, jak budou vypadat, až si na ně posvítíme.“

„Myslím, že když to uděláme hned, můžeme se ještě dovědět něco hodnotného,“ říkal Palfrey, když jsem vycházel do zahrady vstříc úlevě. „Kout železo, dokud je žhavé. Ses pro?“

„Všemi deseti, Harry. Na sto procent.“

Prvního výslechu jsem se odmítl zúčastnit. Poflakoval jsem se po kuchyni, nechal se obsluhovat Arnoldem a předstíral, že poslouchám vyprávění o jeho matce, která se vykašlala na muže, s nímž žila dvacet let, a nastěhovala se ke své lásce z dětství. Viděl jsem Tobyho, jak pádí nahoru, aby přivedl své šampiony, a mračil jsem se, když všichni tři muži o pár minut později scházeli dolů. Latzi s černými vlasy rozdělenými pěšinkou, profesor se sakem přehozeným přes ramena, s jasnovideckou hlavou nachýlenou v zamyšlení dopředu a bílou hřívou vhodně poletující.

Pak vešla do kuchyně Helena a slzy jí tekly po tvářích. Arnold ji objal, a protože jarní dopoledne bylo chladné a ona se celá třásla, nabídl jí deku. Pak jí uvařil heřmánkový čaj, posadil se vedle ní a rukou ji objímal až do chvíle, kdy dovnitř vletěl Toby a oznámil, že za dvě hodiny nás všechny čekají na americkém konsulátu.

„Russell Sheriton sem letí z Londýna, Pete de May z Bonnu. Jsou nadšením bez sebe, Nede. Úplně bez sebe. Washington vyhazuje čepice do vzduchu, vážně.“ Nevybavuju si, jestli Pete de May byl vyšší šarže než Sheriton, nebo nižší. Ale byl dost vysoká šarže. „Nede, ten Teodor je fantastický,“ ujišťoval mě Toby soukromě.

„Skutečně? V jakém smyslu?“

„Víš, co mu řekli? ‚To, co děláte, je zatraceně nebezpečné, profesore. Myslíte, že to zvládnete?‘ A víš, co jim odpověděl? ‚Pane velvyslanče, všichni musíme podstupovat nebezpečí, abychom chránili civilizovanou společnost.‘ Je tichý, je důstojný. Latzi taky. Nede, hned potom si trochu zdřímneš, platí? Zavolám Mabel.“

Jeli jsme dvěma auty, Toby s Maďary, já s Palfreym a ministerstvem zahraničí. Když mi Palfrey otvíral dveře u vozu, dotkl se mé paže a dal mi drsně přímočarou radu. „Myslím, že od téhle chvíle táhneme za jeden provaz, Nede. Únava je jedna věc. A řeči o boudách druhá. Ano? Platí?“

Muselo nás být dobře dvacet. Generální konsul tomu předsedal. Byl to bledý muž ze středozápadu, bývalý právník jako Palfrey a neustále s obavami mluvil o „odvetách“. Milton Wagner seděl mezi Sheritonem a de Mayem. Bylo mi jasné, že ar si Sheriton s Wagnerem mysleli soukromě cokoliv, měli rozkaz nechat si svoje pochyby pro sebe. Možná taky došli k tomu, že jsou horší způsoby, jak se zbavovat bezcenných agentů, než je naložit na hřbet americké osvětové službě U.S.I.S., kterou zastupovala čtveřice utrápených věrných, jejichž jména jsem si nikdy nezapamatoval.

I Pullach tam měl zastoupení, přirozeně. Přestože s tím neměli nic společného, poslali svého vlastního pozorovatele, takže nám bylo všem jasné, že už odpoledne se o rozhodnutích, která tu padnou, bude mluvit v Postupimi. Trval také na tom, aby se podala obsáhlá stížnost na Vídeň. Vypadalo to, že Pullach vede průběžně bitvu s rakouskou policií kvůli falešným pasům a podezřívají, že pasy prodává Maďarům. Velkou část setkání pro sebe zabral nějaký Oberst von-und-zu bůhví co, který naříkal nad rakouskou obojakostí.

Trojice šampionů se našeho rokování pochopitelně neúčastnila, ale čekala v předpokoji. Když se servírovaly sendviče, byl jim poslán štědrý podnos. A když byli konečně pozváni dovnitř, několik nepoučených účastníků jednání začalo tleskat, což musel být první potlesk na scéně v celé řadě dalších, které od té doby slyšeli.

Ale vrcholem představení byly Heleniny slzy. Profesor řekl pár slov a jeho zdrženlivá důstojnost měla předpokládaný kouzelný účinek. Po něm následoval Latzi, a v místnosti jako by se ochladilo, když vysvětloval, proč měl s sebou dvě garoty – ty hned nechal kolovat kolem stolu spolu s ostatními exponáty. Když ale postoupila dopředu Helena a stoupla si vedle profesora, ucítil jsem v krku knedlík a bylo mi jasné, že ostatní jsou na tom stejně.

„Podporuji svého manžela,“ bylo všechno, co ze sebe velká herečka dokázala vypravit.

Ale stačilo to, aby to zvedlo přítomné ze židlí.

Bylo už pozdě večer, když se mi s ní podařilo promluvit o samotě. To už jsme byli na padnutí. I nezkrotný Latzi měl dost. Velitelé a králové odjeli, Toby taky. Seděl jsem s Arnoldem v přijímacím pokoji v domě u jezera. Na cestě stála americká dodávka se dvěma námořníky v civilu, ale naše hvězdy se už učily nechávat publikum čekat. Většinu dne jsme strávili přípravou odpoledního prohlášení pro tisk a podepisováním Palfreyho propouštěcích listin, které, jak se ukázalo, měl s sebou v aktovce.

Váhavě vstoupila, jako kdyby čekala, že ji praštím, ale ze mě už všechen hněv vyprchal.

„Dostaneme svoje pasy,“ řekla a posadila se. „To je nový život.“

Arnold taktně vyklouzl z místnosti a zavřel za sebou dveře.

„Kdo je Latzi?“ zeptal jsem se.

„Teodorův přítel.“

„A dál?“

„Je to herec. Špatný, ach, jeden špatný herec z Debrecínu.“

„Pracoval pro tajnou policii?“

Udělala odmítavé gesto. „Měl tam nějaké styky. Když se dřív Teodor potřeboval kvůli něčemu spojit s úřady, Latzi to zprostředkovával.“

„Chcete říct, když Teodor potřeboval informace o svých studentech?“

„Ano.“

„Teodorovi dodával po dobu vašeho pobytu v Mnichově informace Latzi?“

„Zprvu jen málo. Ale když z ostatních zdrojů nic nepřicházelo, tak víc. Pak ještě víc. Latzi Teodorovi připravoval materiály. Teodor je prodával Britům a Američanům. Jinak bychom neměli žádné peníze.“

„Pomáhala v tom Latzimu tajná policie?“

„Dělal to soukromě. Poměry v Maďarsku se mění. Mít něco společného s úřady už dnes není vhodné.“

Otevřel jsem dveře a pozoroval ji, jak odchází s hlavou vztyčenou.

O pár týdnů později jsem Tobymu předložil její vyprávění. Nepřekvapilo ho to, ani nezkroušilo.

„Ženy, Nede, jsou ve skutečnosti třída kriminálníků. Lepší je polívku jíst než míchat.“

Uběhlo ještě pár týdnů a představení Teodor – Latzi začalo jít nahoru. A Toby taky. Nakolik do toho byl taky zapleten? A když ano, kolik toho věděl? Všechno? Vymyslel si celé to divadlo, aby dostal to nejlepší ze svého ohroženého agenta a ještě se ho zbavil? Často jsem měl podezření, že celá hra byla dílem tří lidí s Helenou jako zdráhajícím se publikem.

„Víš co, Nedíku?“ prohlásil Toby a položil mi ruku laskavě kolem ramen. „Pokud nedokážeš řídit dva koně najednou, tak se radši drž dál od Circu.“

Vzpomínáte si z té knihy na pseudonym plukovník Weatherby? Mistr převleků, zběhlý v sedmi evropských jazycích? Hlavní vrba všech východoevropských odbojníků? Muž, který „prolétával železnou oponu tam a zpátky, jako by to byla ta nejkřehčí pavučinka“? To jsem já. Ned. Já tu část, díky bohu, nepsal. Je to práce nějakého zkorumpovaného sportovního redaktora z Baltimoru, kterého najali bratránci. Můj je úvodní portrét velkého muže, vydaný pod titulem „Skutečný profesor Teodor, jak jsem ho znal“, který ze mě vymámili Toby a Páté poschodí. Můj pracovní název knihy byl Záludnosti řemesla, ale v Pátém poschodí řekli, že by ten titul mohl být zavádějící. Tak mě místo toho povýšili.

Ale stačil jsem se se svým rozhořčením svěřit Georgeovi Smileymu, který se zrovna vzdal svého místa řídícího šéfa a chystal se už skoro naposled přesídlit do mělčin akademického života. Byl jsem v Londýně na dovolené uprostřed funkčního období. Byl pátek odpoledne a já ho chytil v Bywater Street, jak se balí na víkend. Vyslechl mě, nepatrně se uchechtl, pak trochu víc. Láskyplně, tiše zamručel: „Ach, Toby.“

„Ale vždyť oni dělají takové popravy, ne, Nede?“ namítl, když si šikovně skládal tvídový oblek. „Myslím, Maďaři. I podle východoevropských měřítek jsou to ti nejodpornější prevíti, co tam mají, ne?“

Ano, připustil jsem, Maďaři o své vůli zabili a umučili, co se dalo. Ale to nic nemění na skutečnosti, že Latzi byl podvrh a Teodor Latziho komplic, a pokud jde o Tobyho –

Smiley mě rázně přerušil. „Ty, Nede, já myslím, že jsi trochu moc úzkostlivý. Každá církev potřebuje své svaté. Antikomunistická církev není žádná výjimka. A když se na svaté podíváš zblízka, tak jsou to padělky, jeden jako druhý. Ale nikdo nemůže tvrdit, že jsou k ničemu, jakmile jednou začnou fungovat. Myslíš, že tahle košile ujde, nebo ji mám ještě jednou přežehlit?“

Seděli jsme v jeho přijímacím pokoji, usrkávali skotskou a poslouchali pokřikování flamendrů v Bywater Street pod námi.

„A hledá tě po chodnících Mnichova stále duch Stefanie, Nede?“ zeptal se Smiley jemně, zrovna ve chvíli, kdy jsem začal uvažovat, jestli neusnul.

Už dávno jsem se přestal divit jeho schopnosti sledovat moje myšlenky.

„Sem tam,“ odpověděl jsem.

„Ale opravdová Stefanie ne? To je škoda.“

„Jednou jsem zavolal její tetičce,“ řekl jsem. „Měl jsem nějaký pitomý spor s Mabel a šel jsem do hotelu. Bylo už pozdě. Myslím, že jsem byl trochu opilý.“ Zjistil jsem, že přemýšlím, jestli už o tom všem Smiley věděl a rozhodl se, že si vymýšlím. „Nebo si aspoň myslím, že to byla teta. Taky to mohla být služka. Ne, byla to teta.“

„Co řekla?“

„Fräulein Stefanie není doma.“

Dlouho bylo ticho, ale tentokrát jsem neudělal tu chybu, abych si myslel, že spí.

„Mladý hlas?“ vyzvídal zamyšleně.

„Celkem ano.“

„Třeba to byla Stefanie, s kým jsi mluvil.“

„Třeba ano.“

Znovu jsme se zaposlouchali do zvuků z ulice. Nějaké děvče se smálo. Muž ji překřikoval. Někdo zatroubil na houkačku a odjel. Zvuky ztichly. Stefanie je moje Ann, uvažoval jsem, když jsem šel přes řeku zpátky do Battersea, kde jsem měl malý byt: s tím rozdílem, že jsem nikdy neměl dost odvahy, abych jí dovolil mě zklamat.

sedm

SMILEY SE odmlčel. Skončil vyprávění o jednom diplomatovi ze Střední Ameriky, který měl slabost pro britské modely železnic jistého období a Circus si koupil jeho celoživotní věrnost za Hornbyho posunovací lokomotivu Dvojité O ukradenou z londýnského muzea hraček skupinou Montyho Arbucka. Všichni se smáli, dokud se nerozhostilo tohle zamyšlené ticho, zatímco Smiley se zasmušilým pohledem díval někam mimo místnost.

„Skutečnost, se kterou jsme si hráli, jsme sami poznali jen zřídka,“ řekl tiše. „Dokud k tomu nedošlo, byli jsme pozorovatelé. Agenti za nás žili naše sny a my, řídící důstojníci, jsme seděli v bezpečí a teple za jednosměrnými zrcadly a namlouvali si, že vidět znamená prožívat. Ale když přišel okamžik pravdy – pokud vůbec někdy přišel – no, od té chvíle jsme byli trochu skromnější v tom, co jsme po lidech chtěli, aby pro nás udělali.“

Když to říkal, ani jednou se na mě nepodíval. Vůbec nenaznačil, koho tím má na mysli. Ale já to věděl a on taky. A oba jsme věděli, že i ten druhý ví, že jde o plukovníka Jerzyho.

Viděl jsem ho a Mabel jsem nic neřekl. Možná jsem byl příliš překvapený. Nebo možná starý zvyk všechno tajit umírá tak pomalu, že ještě dnes reaguji na jakoukoliv nečekanou událost nejprve tím, že potlačím všechny spontánní reakce. Dívali jsme se v televizi na zprávy v devět hodin, což se pro nás s Mabel stalo takovou večerní pobožností, ale neptejte se mě proč. A náhle jsem ho uviděl. Plukovník Jerzy. A místo, abych vyletěl ze židle a křičel: „Pane bože! Mabel! Vidíš toho chlápka tam vzadu? To je Jerzy!“ – což by byla zdravá reakce obyčejného člověka – dál jsem seděl v křesle a popíjel whisky se sodou. Pak, hned jak jsem osaměl, vsunul jsem do videa prázdnou kazetu, abych měl jistotu, že to chytím, až bude, v nočních zprávách opakování. Od té doby – celá příhoda se odehrála asi před šesti týdny – jsem si to pouštěl snad tucetkrát a pokaždé jsem tam objevil nějakou novou podrobnost, která stálá za to.

Ale tuhle část vyprávění si nechám na konec, kam patří. Radši vám události popíšu tak, jak šly za sebou, protože tady jde víc o Mnichov než v případě profesora Teodora a hlavně víc o špionážní práci v době, kdy jsme se probouzeli po odhalení Billa Haydona, než o čekání na to, až se rány zacelí.

Plukovník Jerzy byl Polák a já nikdy nepochopil, proč má tolik Poláků pro nás takovou slabost. To, jak jsme jejich zemi opakovaně zrazovali, mě vždycky tak rozčilovalo, že kdybych byl Polák, plival bych na každý stín Brita, který by šel kolem, ať už bych trpěl pod nacisty, nebo pod Rusy – vždyť Britové svého času obětovali Poláky oběma. A nepochybně bych měl chuť umístit bombu pod takzvané „příslušné oddělení“ britského ministerstva zahraničí. Pane bože, už ten výraz! Zrovna když to píšu, Poláci se už zase tísní mezi nevypočitatelným ruským Medvědem a až moc vypočitatelným německým Býkem. Ale můžete si být jisti, že kdyby někdy potřebovali pomoc od dobrého přítele, stejné „příslušné oddělení“ britského ministerstva zahraničí jim pošle svou nasládlou omluvu a bude se dál věnovat daleko lákavějším úkolům.

Přesto se záznamy mé instituce mohou pochlubit nadprůměrným počtem úspěchů v Polsku a téměř neuvěřitelným množstvím Poláků a Polek, kteří s lehkomyslnou polskou odvahou riskovali svoje krky i životy svých rodin jen proto, aby pracovali „pro Anglii“.

Není proto divu, že po Haydonovi byly ztráty v našich polských sítích úměrně vysoké. Díky Haydonovi si Britové připsali na svůj dlouhý seznam další zradu. Jak jedna ztráta následovala s unavující nevyhnutelností za druhou, bylo možné v naší mnichovské sekci truchlivou náladu téměř nahmatat a pocit studu se mísil s bezmocí. Nikdo z nás nepochyboval o tom, co se stalo. Do Pádu držela polská bezpečnost – schopně vedená svým operačním šéfem plukovníkem Jerzym – Haydonovy informace na dně truhly a spokojovala se s tím, že pronikala do existujících sítí a používala je jako kanály na odesílání dezinformací – nebo, pokud se jim podařilo někoho získat, odehráli nám ho zkušeně zpátky.

Ale Po pádu už plukovník nepotřeboval dál hrát kdoví jak jemně a během několika dnů tvrdě umlčel ty agenty, jimž jsme do té chvíle dovolili setrvat na místě. Seznam ztrát, kterému jsme říkali „Přehled Jerzyho zásahů“, narůstal prakticky denně. A my jsme si ve svém zklamání vypěstovali osobní nenávist k muži, jenž posílal na smrt naše milované agenty a kolikrát se ani nezabýval takovými formalitami, jako je soud, a nechal vyšetřovatele, aby své hry dotáhli do konce.

Uvažovat o Mnichovu jako o odrazovém můstku do Polska může znít divně. Přesto byl Mnichov celá desetiletí řídícím centrem veškerých polských operací. Ze střechy přístavků u našeho konsulátu stojícího na předměstí plném stromů lapala naše anténa dnem i nocí vysílání našich polských agentů – často jen náznak vmáčknutý mezi slova vysílaná normálním rozhlasem. Na oplátku jsme my jim podle přesně dohodnutého rozvrhu vysílali povzbuzení a čerstvé rozkazy. Z Mnichova jsme odesílali polské dopisy vylepšené tajným písmem. A pokud se našim zdrojům podařilo z Polska vycestovat, odlétali jsme opět z Mnichova, abychom je vyzpovídali, pohostili a poslechli si jejich trápení.

Když nastala situace a bylo třeba jet do Polska, byl to zase Mnichov, odkud vyjížděl náš pracovník, vždycky sám a obvykle pod maskou obchodníka cestujícího na nějaký veletrh nebo výstavu. A na nějakém odpočívadle či v pouliční kavárně se pak setkávali tito kurýři na chvilku tváří v tvář s našimi skvělými agenty, vyřídili s nimi vše potřebné a rozcházeli se s pocitem, že petrolejka byla zase dolita. Kdo si to nezkusil, nedokáže si představit, jakou osudovou osamělost to s sebou nese. Dobře načasovaný šálek mizerné kávy s dobrým řídícím důstojníkem může agentovi zvednout morálku na celé měsíce.

Tak se také stalo, že jsem se jednoho zimního dne krátce po začátku druhé poloviny mého pobytu v Mnichově (a po vítaném odletu profesora Teodora a jeho příletu do Ameriky) nacházel v letadle polských aerolinií LOT na trase z Varšavy do Gdaňska a v kapse měl holandský pas, podle něhož jsem byl Franz Joost z Nijmegenu, stár čtyřicet let. Podle vydaného obchodního víza bylo cílem mé cesty prohlédnout si jménem jakéhosi západoněmeckého zemědělského konsorcia nějaké montované zemědělské stavby. Základní znalosti jsem jako inženýr koneckonců měl, rozhodně dost na to, abych si mohl vyměňovat navštívenky s úředníky z jejich ministerstva zemědělství.

Můj druhý úkol byl složitější. Hledal jsem agenta jménem Oskar, který se náhle vynořil šest měsíců poté, co byl označen za mrtvého. Oskar nám zničehonic poslal na starou krycí adresu dopis, v kterém použil svou výbavu na psaní tajných zpráv. Popsal nám všechno, co dělal nebo nedělal ode dne, kdy poprvé uslyšel o zatýkání, až do teď. Vydržel s nervy. Zůstal ve svém zaměstnání; Anonymně udal nějakého bezúhonného aparátčika z jejich archívního oddělení, aby od sebe odvrátil podezření. Vyčkával a za několik týdnů aparátčik zmizel. Povzbuzen, vyčkával dál. Objevily se pověsti o tom, že aparátčik se přiznal. Vezmeme-li v úvahu něžnou péči plukovníka Jerzyho, není ani divu. Jak míjely týdny, začal se zase cítit v bezpečí. Teď byl připraven vrhnout se opět do díla, když mu někdo řekne, co má dělat. Na důkaz, že to myslí vážně, umístil do třetí, páté a sedmé tečky dopisu, což byly předem dohodnuté pozice, mikrotečky. Po zvětšení se ukázalo, že obsahují šestnáct stran přísně tajných rozkazů polského ministerstva obrany určených oddělení plukovníka Jerzyho. Analytici z Circu prohlásili, že jsou „přijatelné a pokládány za spolehlivé“, což v jejich řeči znamenalo nadšené vyjádření důvěry.

Zkuste si představit, jaké vzrušení se po Oskarově dopisu zmocnilo naší sekce, a dokonce i mě samotného, přestože jsem se s ním nikdy nesetkal. Oskar! vykřikovali optimisté. Ten starý ďábel! Je na živu a ťuká pod sesuvem! Věřte Oskarovi, ten se dostane ze všeho! Oskar, náš kovaný úředník polské admirality, usazený na velitelství pobřežní obrany v Gdaňsku, jeden z nejlepších, jaké jsme kdy měli!

Jen největší nedůvěřivci a ti, kteří měli blízko do důchodu, odmítli dopis jako návnadu. Říct v takových případech „ne“ je snadné. Říct „ano“, to chce nervy. Přesto je ty, kdo křičí ne, vždycky slyšet líp, a po Haydonovi zvlášť, takže na nějaký čas nastalo mrtvé období, kdy si nikdo netroufl na nic jiného. Abychom získali čas, napsali jsme Oskarovi a požádali ho o další záruky. Odepsal nám rozzlobeně. Chtěl vědět, jestli mu věříme, a trval na setkání. „Setkání, nebo nic,“ napsal. A v Polsku. Brzy, nebo nikdy. Zatímco Velitelství i nadále váhalo, já žebral, abych za ním směl jet. Nedůvěřivci v sekci mě upozorňovali, že jsem blázen. Optimisté říkali, že je to jediná slušná věc, která se dá udělat. Nepřesvědčila mě ani jedna strana, ale chtěl jsem mít jasno. Taky jsem to možná potřeboval kvůli sobě, protože Mabel zrovna vypadala, že se z našeho svazku vyvlíká, a já následkem toho neměl sklon se kdovíjak přeceňovat. Velitelství se přiklonilo na stranu nedůvěřivců. Připomněl jsem jim své námořnické vzdělání. Velitelství se zamyslelo a řeklo: „Ne, ale možná že ano.“ Připomněl jsem svou dvojjazyčnost a prověřenou spolehlivost své holandské totožnosti, kterou naši nizozemští spojenci tolerovali výměnou za prokazované laskavosti v jiných oblastech. Velitelství zvážilo rizika a možnosti a řeklo konečně: „Ano, ale jen na dva dny.“ Možná došli k závěru, že po Haydonovi už stejně nemám moc tajemství, která bych mohl prozradit. Honem jsem si zařídil krycí legendu a vyrazil, než si to zase rozmyslí. Když se letadlo dotklo povrchu gdaňského letiště, bylo šest pod nulou. Na ulicích ležela silná vrstva sněhu, další ještě padal a ticho mi dávalo větší pocit bezpečí, než bylo vhodné. Ale nic jsem nenechal náhodě, věřte mi. Možná jsem se snažil udělat si jasno, ale už jsem dávno nebyl žádné nemluvně.

Všechny gdaňské hotely jsou stejně strašidelné a tenhle nebyl žádnou výjimkou. Vstupní hala smrděla jak dezinfikovaný záchodek; zapsat se bylo stejně složité jako adoptovat dítě, ale trvalo to déle. Můj pokoj, jak se ukázalo, patřil někomu jinému, ženě, která nemluvila žádným známým jazykem. Než se mi konečně podařilo najít jiný pokoj a pak pokojskou, která by odstranila stopy po předcházejícím obyvateli, padl soumrak a nastal čas, abych svůj příjezd ohlásil Oskarovi.

Každý agent má svůj rukopis. Podle záznamů chodil Oskar v létě rád na ryby a můj předchůdce s ním vedl úspěšné hovory na břehu řeky. Dokonce spolu chytili pár ryb, i když znečištění způsobilo, že nebyly poživatelné. Jenže teď byla třeskutá zima, kdy rybaří jen děti nebo masochisté. V zimě Oskar svoje zvyky měnil. Rád si chodil zahrát kulečník do jednoho klubu pro nižší důstojníky v docích. A v tomhle klubu byl telefon. Chtěl-li si můj předchůdce, který uměl polsky, dohodnout schůzku, stačilo, aby mu tam zavolal a předstíral rozjařenou konverzaci točící se kolem faktu, že je Lech, starý kamarád od námořnictva. Oskar pak řekl: „Tak fajn, sejdeme se zítra u mé sestry a napijeme se,“ což znamenalo: „Za hodinu mě autem vyzvednete na rohu té a té ulice.“

Jenže já polsky neuměl. A navíc po Haydonovi pravidla profese přikazovala, že žádný agent nemá být reaktivován stejným způsobem jako dřív.

Oskar ve svém dopise uvedl telefonní čísla tří kaváren a časy, kdy se bude v každé z nich snažit vyskytovat – tří proto, že byla vždycky jistá pravděpodobnost, že některý z telefonů bude mimo provoz, nebo obsazený. Pokud se nedovolám nikam, uchýlíme se k vyzvednutí autem. Pro tento případ mi Oskar napsal, na které tramvajové zastávce mám čekat a kdy. Navíc mi poskytl číslo svého nového modrého trabantu.

Pokud se zdá, že mě to všechno stavělo do pasivní role, je to proto, že u takových setkání se dodržuje železné pravidlo, podle něhož je agent v poli král. Je to on, kdo rozhoduje, co je pro něj nejbezpečnější a co nejvíc odpovídá přirozenému způsobu jeho života. To, co navrhoval Oskar, bych já nikdy nenavrhl, navíc jsem nechápal, proč spolu máme před setkáním ještě mluvit po telefonu. Ale Oskar nejspíš věděl proč. Třeba měl strach z pasti. Třeba se potřeboval osmělit v jistotě mého hlasu, než do toho skočí po hlavě.

Anebo v tom bylo něco jiného, co jsem ještě nepochopil: bral s sebou přítele; chtěl se hned nechat evakuovat; změnil své rozhodnutí. Protože další neměnné pravidlo našeho řemesla praví, že nemožné je třeba kdykoliv očekávat jako samozřejmost. Dobrý řídící důstojník očekává, že celá gdaňská telefonní síť vybouchne v okamžiku, kdy začne volat. Očekává, že místo tramvajové zastávky bude výkop, že Oskar narazil tentýž den ráno autem do lucerny, teplota mu vyskočila na čtyřicet, manželka ho přesvědčila, že má před souhlasem s další spoluprací požadovat milion dolarů ve zlatě, nebo že se jí předčasně narodilo dítě. Celé umění je v tom, jak jsem svým studentům dokola opakoval, až mě za to nenáviděli – spoléhat jen na zákon krajíce padajícího namazanou stranou dolů a na nic jiného.

Plně si vědom této skutečnosti, telefonoval jsem hodinu bez úspěchu do všech tří kaváren a deset minut po deváté jsem se přesunul na označenou tramvajovou zastávku, abych tu počkal, až se ke mně ulicí přehrabe Oskarův trabant. Sníh už sice přestal padat, ale ulici tvořil jen pár černých kolejnic po jedné straně kolejové trati a několik aut, která projela kolem, se chovalo ostražitě jak bojovníci vracející se z fronty.

Máte tu starý Danzig, impozantní hanzovní přístav, a máte tu Gdaňsk, špinavou polskou průmyslovou čtvrť. Tramvajová zastávka byla v Gdaňsku. Nalevo i napravo ode mne se pod zakouřenou oranžovou oblohou hrbily zarytě mlčící, málo osvětlené betonové paneláky. Ať jsem se díval ulicí nahoru nebo dolů, nikde jsem neviděl ani stopu po lidské lásce nebo potěše. Žádná kavárna, žádné kino, žádné lákavé světýlko. I dvojice opilců sedících ve vchodu na druhé straně ulice jako by měla strach promluvit. Jedna salva smíchu, jediný výkřik přátelské pohody či radosti by byl prohřeškem proti jednotvárnosti tohoto otevřeného vězení. Kolem projelo auto, ale nebylo ani modré, ani trabant. Postranní okénka mělo zalepená sněhem, takže bych vám ani nemohl říct, kolik lidí sedělo uvnitř. Zastavilo. Ne u kraje, ani na chodníku, ani v odbočce, nebo na parkovišti, to všechno bylo zasypané sněhem. Zastavilo prostě ve dvou černých stopách na cestě, načež ztichl motor a pak zhasla světla.

Milenci, pomyslel jsem si. Jestli ano, tak to byli milenci, kteří vůbec nedbali o nebezpečí, protože cesta byla obousměrná. Objevilo se druhé auto a jelo stejným směrem jako první. Blížilo se ke mně, ale kousek před mou zastávkou zastavilo. Další milenci? Nebo prostě jen opatrný řidič, který si nechává odstup od stojícího auta pro případ smyku? Výsledek byl tak jako tak stejný; z každé strany jsem měl jeden vůz, a jak jsem tam stál a čekal, uviděl jsem oba tiché opilce, jak vyšli ze vchodu a vypadali velmi střízlivě. Pak jsem za sebou uslyšel jediné našlápnutí, měkké jak papuče ve sněhu, ale velmi blízko. A bylo mi jasné, že nesmím udělat jediný náhlý pohyb, zvlášť ne podezřelý. Neexistoval žádný únik, žádný spásonosný úder, který by mě zachránil, protože to, čeho jsem se začal ve svých představách obávat, buď nebyla pravda, nebo to byla pravda do posledního písmenka. A pokud to pravda byla, tak jsem s tím nemohl nic dělat.

Vlevo vedle mě stál nějaký muž, dost blízko, aby se mě mohl dotknout. Měl na sobě kožich a kožený klobouk a držel složený deštník, což taky mohla být olověná trubka v nylonovém obalu. No dobře, čekal na tramvaj jako já. Po pravé straně se vedle mě postavil další muž. Páchl po koních. Taky dobře, stejně jako já a můj společník čeká na tramvaj, i když až sem jel na koni. Pak na mě promluvil mužský hlas žalostnou polskou angličtinou. Neozval se zleva, ani zprava, ale přímo za mnou, tam, kde jsem slyšel to jemné šlápnutí.

„Oskar dnes večer nepřijde, obávám se, pane. Už šest měsíců je mrtev.“

Ale pak mi dal chvíli na rozmyšlenou. Vlastně celé století.

Žádného Oskara jsem neznal. Jakého Oskara? Kam měl přijít? Jsem Holanďan, který umí anglicky jen trochu a mluví se silným holandským přízvukem jako jeho tetičky a strýčkové v Nijmegenu. Počkal jsem, až mi jeho slova patřičně dojdou. Pak jsem se otočil – ale pomalu a bez zájmu.

„S někým jste si mě spletl, pane, myslím,“ ohradil jsem se pomalým zpěvavým hlasem, který jsem se naučil matce na klíně. „Jmenuji se Franz Joost, jsem z Holandska a myslím, že tu nečekám na nikoho, jen na tramvaj.“

A v tu chvíli mě muži po obou stranách současně uchopili jako dobří profesionálové, sevřeli mi paže, vyhodili mě z rovnováhy a pak mě vlekli a poponášeli až k druhému autu. Ale ještě předtím jsem měl čas spatřit podsaditého muže, který mě oslovil, jeho zvlhlé sinalé tváře a napuchlé oči ponocného. Byl to sám veliký plukovník Jerzy, tolik oslavovaný hrdina Ochrany Polské lidové republiky, jehož bezvýrazné fotografie zdobily titulní strany několika polských novin celou dobu, po kterou statečně zatýkal a mučil naše agenty.

Jsou konce, na které se podvědomě připravujeme podle toho, jaké je naše povolání. Hrobník rozjímá o svém pohřbu, boháč o nouzi, kriminálník o uvěznění, smilník o impotenci. Pro herce je, jak jsem slyšel, nejhroznější představa, že se dívá na vyprazdňující se hlediště a marně v paměti pátrá po ztracených slovech – no, co jiného to je než předčasný obraz vlastního umírání? Pro pracovníka ve státních službách je to okamžik, kdy se kolem něj zhroutí ochranné zdi jeho výsad. On zjistí, že není o nic lépe chráněn než kdokoliv jiný, je vystaven pohledům celého světa, a jak podvádějící manžel se zpovídá ze svých ochablostí a vytáček. A většina mých služebních kolegů, mám-li být upřímný, do této kategorie patří: největší strach mají z toho, že se jednoho dne probudí a přečtou si svá pravá jména naplno v novinách, uslyší je v rozhlase i v televizi, budou předmětem vtipů, posměšků, a co je nejhorší, pochyb ze strany společnosti, které, jak se domnívají, slouží. Takovéhle veřejné hodnocení považují za větší neštěstí než se nechat přelstít protistranou, nebo dát prásknout libovolné spřízněné službě. To by byla jejich smrt.

Pro mě samotného byl ten nejhorší konec, a proto taky nejtěžší zkouška, na kterou jsem se připravoval od chvíle, kdy jsem prošel branou tajné služby, záležitost, v níž jsem se ocitl právě teď: muset svou nejistou odvahu prověřovat na skřipci; být zahnán až na samotný okraj fyzické i psychické odolnosti a vědět, že stačí, abych řekl slovo, a umírání se zastaví – že to, co se ve mně bude odehrávat, bude boj na život a na smrt mezi tělem a duší, a že ti, kteří mi působí bolest, jsou prostě jen najatí žoldáci mé tajné vnitřní války.

Proto jsem už na první výbuch oslepující bolesti odpovídal zvídavostí: Zdravím tě, už jsem si říkat, kde jsi – já se jmenuju Joost, a ty?

Žádné oficiální přivítání se, abyste věděli, nekonalo. Neposadil si mě ke stolu, jak bývá v podobných scénách zvykem, a neřekl: „Buď se mnou budete mluvit, nebo budete bit. Tady je vaše přiznání. Podepište to.“ Neporučil jim, aby mě zamkli do cely a nechali pár dní uležet, než mi dojde, že přiznání je jen lepší stránka odvahy. Vyvlekli mě prostě z auta a vtáhli vchodem do něčeho, co klidně mohl být soukromý dům. Pak na dvůr, kde jediné šlápoty byly naše vlastní, takže mě museli postrkovat hlubokým sněhem, sráželi mě na kolena, všichni tři, přehazovali si mě mezi sebou s údery tu do obličeje, tu do slabin a do žaludku, pak zase do obličeje, jednou loktem, jindy kolenem. Pak, to jsem byl ještě při smyslech, mě kopali po kluzké dlažbě jak napůl omráčené prase, jako by se nemohli dočkat a chtěli být vevnitř, kde mě dodělají.

Jakmile jsme byli uvnitř, začali postupovat systematičtěji, jako kdyby jim elegance staré, holé místnosti vnukla smysl pro pořádek. Střídali se na mně jako slušní lidé. Dva mě drželi a jeden mlátil, skutečně demokratický postup. Až na to, že když přišel popáté nebo popatnácté na řadu plukovník Jerzy, praštil mě tak amatérsky a tak silně, že jsem na chvíli skutečně omdlel, a když jsem se probral, byl jsem s ním sám. Seděl za psacím stolem, měl na něm položené lokty, svou nešťastnou hlavu držel v dlaních, jako kdyby měl kocovinu, a znechuceně se probíral mými odpověďmi na otázky, které mi kladli mezi jednotlivými nájezdy. Pak poprvé zvedl hlavu, aby si prohlédl můj změněný vzhled, utrápeně jí potřásl a vzdychl, jako by říkal, že život se k němu skutečně nechová spravedlivě, že už neví, co pro mě má ještě udělat, aby mi konečně svitlo. Svitlo mi, že uplynulo mnohem víc času, než jsem si myslel, možná i pár hodin.

Byl to současně okamžik, kdy celá scéna začala vypadat tak, jak jsem si ji vždycky představoval. Můj trýznitel seděl pohodlně za stolem a přemítal o mně, já jsem se roztažen opíral o horké trubky připoután za ruce k opačným koncům černého radiátoru podobného tahací harmonice, jehož rohy se mi zarývaly do zad jak do ruda rozpálené hroty. Musel jsem krvácet z úst a z nosu a měl jsem dojem, že taky z jednoho ucha, protože moje košile vypadala vpředu jak zástěra chasníka z jatek. Ale krev už byla zaschlá a taky už jsem nekrvácel, což mohlo být další vodítko pro vypočítání, kolik času mezitím uběhlo. Jak dlouho trvá, než se srazí krev ve velikém prázdném domě v Gdaňsku, když je člověk připoután k topení a dívá se do dětské tváře plukovníka Jerzyho?

Bylo strašně těžké ho nenávidět a v tu chvíli, s pálením v zádech, mi to přišlo ještě těžší. Byl to můj jediný spasitel. Teď už mě pozoroval bez ustání. I když sklonil hlavu ke stolu v soukromé modlitbě, nebo vstal, zapálil si odpornou polskou cigaretu a prošel se po místnosti, jeho truchlivý pohled na mě stále visel bez ohledu na to, co dělal zbytek těla. Přidřepl si trochu a otočil se ke mně bokem. Dopřál mi pohled na svou tlustou, holou hlavu a poďobaný vaz. Ale oči, kterými mě prozkoumával, dohadoval se se mnou a jimiž mě, zdálo se, i prosil, abych mu ulevil v jeho trápení – oči ze mě ani na moment nespustil. Jedna část mého já mu skutečně chtěla pomoct a ta chuť byla s pálením čím dál neodbytnější. Protože to pálení už nebylo žádné pálení, to už byla čistá bolest, bolest nedělitelná a absolutní, rostoucí donekonečna jak graf, který nemá žádné omezení. Takže bych mu dal skoro všechno, jen aby se cítil líp – kromě sebe. Kromě té části ve mně, která mě od něj dělila, a proto pro mě znamenala přežití.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se, stále ve své polské angličtině.

„Joost.“ Musel se ke mně naklonit, aby mě slyšel. „Franz Joost.“

„Z Mnichova,“ navrhl a použil moje rameno jako oporu, aby mohl ucho víc přiblížit k mým ústům.

„Narodil jsem se v Nijmegenu. Pracuju pro zemědělce v Taunusu u Frankfurtu.“

„Zapomněl jste na svůj holandský přízvuk.“ Zatřásl se mnou, aby mě probudil.

„Vy ho jenom neslyšíte. Jste Polák. Chci se setkat s holandským konsulem.“

„Myslíte, s britským konsulem.“

„S holandským.“ Mám pocit, že pak jsem slovo „holandský“ několikrát zopakoval a opakoval jsem ho pořád, dokud mě nepolil studenou vodou. Trochu mi jí nalil do úst a nechal mě, abych si vypláchl a vodu vyplivl. Zjistil jsem, že mi chybí zub. Na dolní čelisti, vlevo vpředu. Možná dva zuby. Nedalo se to pořádně poznat.

„Věříte v Boha?“ zeptal se mě.

Když se ke mně nakláněl, tváře mu visely dopředu jak u dítěte a rty měl našpulené do polibku, takže vypadal jak rozpačitý andělíček.

„V tuhle chvíli ne,“ řekl jsem.

„Proč ne?“

„Sežeňte mi holandského konsula. Chytili jste nesprávného člověka.“

Všiml jsem si, že nemá rád, když se mu říkají takovéhle věci. Nebyl zvyklý dostávat rozkazy, nebo poslouchat námitky. Přejel si hřbetem pravé ruky přes rty, což už dřív několikrát udělal, než mě praštil, takže jsem čekal úder. Začal si prohrabávat kapsy a mně napadlo, že hledá nějaký nástroj.

„Ne,“ poznamenal s povzdechem. „Mýlíte se. Dostal jsem toho pravého muže.“

Klekl si ke mně a já si myslel, že se mě chystá zabít, protože jsem věděl, že když se tváří nejvíc nešťastně, má tu nejvražednější náladu. Ale on mi odemkl pouta. Když to udělal, zahákl se mi zaťatými pěstmi v podpaží a vlekl mě – skoro jsem měl pocit, že mi pomáhá do rozlehlé koupelny se starou přenosnou vanou plnou horké vody.

„Svléknout,“ řekl a sklíčeně mě pozoroval, zatímco já ze sebe stahoval to, co zbylo z mého oblečení. Byl jsem příliš vyčerpaný, než abych se staral o to, co se mnou udělá, až budu ve vodě: jestli mě utopí, uvaří, zmrazí nebo ke mně přihodí elektrický drát.

Měl můj kufr z hotelu. Zatímco jsem ležel ve vodě, vyndal z něj čisté oblečení a hodil ho přes židli.

„Zítra odletíte přes Varšavu do Frankfurtu. Muselo dojít k omylu,“ řekl. „Omlouváme se vám. Vaše obchodní schůzky zrušíme s tím, že jste se stal obětí pirátské dopravní nehody.“

„Budu potřebovat víc než jen omluvu,“ řekl jsem.

Ta koupel mi vůbec neprospěla. Bál jsem se, že jestli zůstanu ještě chvíli ležet, znovu omdlím. Posadil jsem se na bobek. Jerzy mi podal ruku. Chytil jsem se jí, narovnal se a nebezpečně se kymácel ve stoje. Jerzy mi pomohl z vany, podal mi ručník a zasmušile mě pozoroval, jak se utírám a oblékám si šaty, které mi tam připravil.

Vedl mě ven z domu a přes dvůr, v jedné ruce nesl můj kufr, o druhou jsem byl plnou váhou opřen já, protože po koupeli jsem sice měl menší bolesti, ale taky jsem byl slabší. Rozhlížel jsem se po jeho pochopech, ale nikde jsem je neviděl.

„Studený vzduch vám prospěje,“ řekl s jistotou znalce.

Dovedl mě k zaparkovanému autu, které se nepodobalo žádnému z vozů, jež se podílely na mém zatčení. Na zadním sedadle ležel dětský volant. Projížděli jsme prázdnými ulicemi. Chvílemi jsem podřimoval. Dojeli jsme k dvojité železné bílé bráně hlídané milicí.

„Nedívejte se na ně,“ poručil mi, a zatímco jsem opět usnul, podal jim své doklady.

Vystoupili jsme z auta a stáli na vrcholku trávou porostlého útesu. V pobřežním větru nám mrzly obličeje. Já měl pocit, že můj je veliký jak dva fotbalové míče. Ústa se mi odstěhovala někam na levou tvář. Jedno oko jsem měl zavřené. Měsíc nesvítil a moře hučelo pod slanou mlhou. Jediné světlo vydávalo město za námi. Občas kolem nás zazářily fosforeskující jiskry nebo do tmy vytryskl chomáč bílé pěny. Tak tohle je místo, kde je mi souzeno umřít, pomyslel jsem, když jsem tam vedle něj stál. Nejdřív mě zbije, pak mi poskytne horkou koupel a teď mě zastřelí a hodí z útesu. Ale ruce mu ochable visely podél těla, žádnou zbraň v nich neměl a pohled – aspoň pokud jsem mohl posoudit – upíral někam do tmy bez hvězd, ne na mě. Tak třeba mě má zastřelit někdo jiný, někdo, kdo už čekal ve tmě. Kdybych měl sílu, stačil bych Jerzyho zabít jako prvního. Ale já sílu neměl a ani jsem necítil potřebu to udělat. Myslel jsem na Mabel, ale bez pocitu ztráty nebo zisku. Uvažoval jsem, jestli dokáže žít z penze, jestli si někoho najde. Fräulein Stefanie není doma, vzpomněl jsem si… Třeba to byla Stefanie, s kým jsi mluvil, říkal Smiley… Tolik nevyslyšených modliteb, napadlo mě. A stejně tolik nevyslovených. Strašně se mi chtělo spát.

Konečně Jerzy promluvil, jeho hlas nebyl o nic méně sklíčený než předtím. „Odvezl jsem vás sem, protože na světě není mikrofon, který by nás tady mohl zachytit. Chci pracovat jako agent pro vaši zemi. Potřebuju dobrého profesionála, který by mi dělal prostředníka. Rozhodl jsem se, že si zvolím vás.“

Znovu jsem ztratil představu o místě a čase. Ale on možná taky, protože se otočil zády k moři, rukama si držel kožený klobouk proti větru a zasmušile se dal do prohlížení světel ve vnitrozemí – mračil se na věci, na které nebylo proč se mračit, a občas si svými velikými pěstmi otřel z tváří slzy vynucené větrem.

„Proč by někdo chtěl dělat agenta Holandsku?“ zeptal jsem se ho.

„No dobře, nabízím se, že budu dělat agenta Holandsku,“ odpověděl unaveně, aby vyhověl pedantovi. „Proto potřebuju dobrého holandského profesionála, který dokáže držet jazyk za zuby. Protože vím, jaké blázny jste vy, Holanďani, proti nám v minulosti zaměstnávali, jsem pochopitelně vybíravý. Vy jste ale zkoušku úspěšně složil. Blahopřeju, vybral jsem si vás.“

Pomyslel jsem si, že bude nejlepší nic neříkat. Moc jsem mu nevěřil.

„V tajné přihrádce svého kufru najdete svazek polských tajných dokumentů,“ pokračoval skleslým tónem. „Na letišti v Gdaňsku nebudete mít s celníky přirozeně žádné problémy. Dal jsem jim příkaz, aby vám nepřehlíželi zavazadlo. Nevědí nic jiného, než že jste od teďka můj agent. Ve Frankfurtu už budete na domácí půdě. Budu dělat jen pro vás a pro nikoho jiného. Naše příští setkání se uskuteční 5. května v Berlíně. Zúčastním se májových oslav na památku slavného vítězství proletariátu.“

Pokusil se zapálit si novou cigaretu, ale vítr mu zhasínal sirky. Sundal si klobouk a zapálil si cigaretu v jeho dýnku, do něhož sklonil tlustý obličej, jako by pil z pramene.

„Vaši lidé budou chtít znát moje motivy,“ pokračoval, když pořádně zatáhl z cigarety. „Řekněte jim…“ Náhle bezradně stáhl hlavu mezi ramena a podíval se na mě, jako kdyby prosil o radu, jak má jednat s idioty. „Řekněte jim, že se nudím. Řekněte jim, že už mám té práce po krk. Řekněte jim, že Strana je banda gaunerů. Oni to stejně vědí, ale řekněte jim to. Že jsem katolík. Že jsem Žid. Že jsem Tatar. Řekněte jim, sakra, cokoliv, co chtějí slyšet.“

„Možná budou chtít vědět, proč jste se rozhodl jít zrovna k Holanďanům,“ poznamenal jsem. „Radši než k Američanům, Francouzům nebo komukoliv jinému.“

Zamyslel se nad tím a ve tmě popotahoval z cigarety. „Vy, Holanďani, jste měli pár dobrých agentů,“ řekl zamyšleně. „Některé z nich jsem docela dobře poznal. Dokud se neobjevil ten bastard Haydon, odváděli docela dobrou práci.“ Něco ho napadlo. „Řekněte jim, že můj otec byl letec v bitvě o Británii,“ navrhl. „Nechal se sestřelit nad Kentem. To by je mohlo potěšit. Znáte Kent?“

„Proč by měl Holanďan znát Kent?“ namítl jsem.

Málem jsem tehdy polevil a prozradil mu ještě před naším, tak řečeno „přátelským“ rozloučením, že jsme si s Mabel koupili dům v Tunbridge Wells. Ale neudělal jsem to a bylo to dobře, protože když Velitelství prověřovalo údaje, které mi poskytl, nenašlo jediný záznam o tom, že by jeho otec kdy dostal do vzduchu něco většího než papírovou vlaštovku. Když jsem to Jerzymu o pár let později nadhodil – dlouho po tom, co svou oddanost proradným Britům prokázal nade všechny pochyby – jen se tomu zasmál a prohlásil, že jeho otec byl starý blázen a nezajímal se o nic jiného než o vodku a brambory.

Tak proč?

Pět let byl Jerzy mou soukromou univerzitou špionáže, ale jeho pohrdání motivy – zvlášť jeho vlastními – nikdy nepolevilo. Nejdřív my, idioti, uděláme to, co udělat chceme, říkával. Pak se začneme rozhlížet po něčem, čím bychom ospravedlnili to, co jsme udělali. Všichni lidé byli podle něj idioti, prohlásil přede mnou, a my, špioni, jsme největší idioti ze všech.

Nejdřív jsem ho podezříval, že se stal agentem z pomsty, a nutil ho, aby mi vyprávěl o lidech, kteří byli v žebříčku nad ním a kteří ho mohli podceňovat. Nenáviděl je všechny, sebe nejvíc.

Pak jsem se rozhodl, že dělá špionáž z ideologických důvodů a že jeho cynismus je pláštíkem, pod nímž skrývá jemnější touhy, které objevil až ve středních letech. Ale když jsem se pokusil různými triky jeho cynismus prolomit („Co tvoje rodina, Jerzy, tvoje matka, Jerzy. Přiznej se, že jsi pyšný na to, že jsi dědeček“), našel jsem pod ním jenom víc cynismu. Necítí k nikomu z nich vůbec nic, odsekl tak chladně, až jsem pochopil, že je to opravdu tak, jak prohlašuje, že nenávidí celou lidskou rasu a že jeho surovost, a možná i jeho zrada, jsou prostě jen výrazem této nenávisti.

Pokud šlo o Západ, jsou tam u vesla stejní idioti jako kdekoliv jinde na světě, tak jaký je v tom vlastně rozdíl? Když jsem mu řekl, že to tak jednoduché není, začal své nihilistické přesvědčení mocně bránit jako jakýkoliv jiný fanatik a já se musel krotit ze strachu, že si ho skutečně rozzlobím.

Tak proč? Proč riskoval krk, život, živobytí i svou rodinu, kterou nenáviděl, aby udělal něco pro svět, jímž opovrhoval?

Kvůli náboženství? Na to jsem se ho taky ptal a on se, jak mi dnes připadá, nápadně ostře ohradil. Kristus byl depresivní maniak, odsekl mi. Kristus potřeboval spáchat veřejně sebevraždu, tak provokoval úřady tak dlouho, až mu tu radost udělaly. „Tihle chlapi, co se ohánějí Bohem, jsou všichni stejní,“ řekl opovržlivě. „Mučil jsem je. Vím to.“

Jako většina cyniků byl puritán a tento paradox se v něm opakoval v několika rovinách. Když jsme navrhovali, že mu budeme ukládat peníze, a proto mu jako obvykle otevřeme ve Švýcarsku konto, zuřivě vyletěl a prohlásil, že není žádný „laciný informátor“. Když jsem ho – podle instrukcí Velitelství – v příhodný okamžik ujistil, že kdyby se cokoliv začalo vyvíjet špatně, nebude nám dělat nejmenší potíže dostat ho ze země a poskytnout mu na Západě novou totožnost, jeho opovržení bylo dokonalé: „Jsem pro Poláky hajzl, ale radši si stoupnu před popravčí četu rodných hajzlů, než abych pošel jako zrádce v nějakém kapitalistickém prasečinci.“

Tak proč? ptal jsem se sám sebe, když jsem vyčerpal seznam obvyklých motivů.

Jerzy nám mezitím doplňoval špižírnu. Propral svou instituci stejně pečlivě, jako to kdysi udělal Haydon s naší. Když mu moskevská centrála dala nějaké rozkazy, znali jsme je dřív než jeho podřízení. Fotografoval všechno, co se mu dostalo na dosah. Podstupoval rizika, u kterých jsem ho prosil, aby to nedělal. Byl tak neopatrný, až jsem někdy přemýšlel o tom, jestli není jako Kristus rozhodnut odmítat a usilovat o veřejnou smrt. Jenom jeho nepolevující výkonnost v tom, čemu jsme raději říkali krycí povolání, ho chránila před podezřením. To taky byla odvrácená strana jeho vyvážené činnosti: Bůh buď milostiv západnímu agentovi, skutečnému i smyšlenému, který byl vyzván, aby dobrovolně odevzdal Jerzymu do rukou své přiznání.

Jen jednou za celých pět let, po které jsem ho řídil, jako by mu uklouzl klíč k tajemství, po němž jsem pásl. Byl tehdy k smrti unavený. Měl za sebou konferenci šéfů zpravodajských služeb států Varšavské smlouvy v Bukurešti, doma musel odrážet obvinění z brutality a korupce uvnitř své vlastní organizace. Sešli jsme se v Západním Berlíně na Kurfürstendammu v penzionu, který by se hodil pro lepší druh setkání. Byl to opravdu unavený kat. Seděl u mě na posteli, kouřil a odpovídal mi na moje doplňující otázky týkající se jeho poslední dodávky materiálů. Oči měl rudé. Když jsme skončili, požádal mě o sklenku whisky a pak ještě o jednu.

„Život bez nebezpečí není žádný život,“ řekl a položil na pokrývku další tři svitky filmu. „Život bez nebezpečí je smrt.“ Vytáhl odpuzující hnědý kapesník a pečlivě si s ním vysušil obličej. „Když nestojíš o nebezpečí, zůstaň doma a starej se o děti.“

Raději se mi nechtělo věřit, že to, o čem mluvil, bylo skutečné nebezpečí. Dal jsem přednost závěru, že spíš mluvil o pocitech a že měl hrůzu z toho, že když přestane něco cítit, přestane existovat – což byl možná důvod, proč s takovou chutí probouzel pocity v jiných. V tu chvíli jsem měl dojem, že jsem na okamžik zachytil náznak toho, proč se mnou sedí v tom pokoji a porušuje všechna pravidla, která zná. Ve chvíli, kdy to vypadalo, že jeho život skomírá, snažil se mu vdechnout nového ducha.

Téhož večera jsem večeřel se Stefanií v jedné americké restauraci asi deset minut chůze od penzionu, v němž jsme se s Jerzym sešli. Vymámil jsem její telefonní číslo ze sestry v Mnichově. Byla vysoká a krásná, přesně jak jsem si ji pamatoval, a rozhodnutá přesvědčit mě, že je šťastná. Ach, život je tak skvělý, Nede, prohlašovala. Žila s nějakým děsně významným učencem, ne zrovna nejmladším – ale podívej se na nás, to my taky nejsme – ale naprosto obdivuhodným a moudrým. Prozradila mi jeho jméno. Nic mi to neříkalo. Prohlásila, že je s ním těhotná. Nebylo to na ní vidět.

„A co ty, Nede, jak se dařilo tobě?“ zeptala se mě, jako kdybychom byli dva generálové, kteří se navzájem informují o dvou úspěšných, ale samostatných taženích.

Obdařil jsem ji jedním ze svých nejjistějších úsměvů, tím, kterým jsem celá léta, co jsme se neviděli, získával důvěru agentů i kolegů.

„Ale myslím, že se to vlastně vyvinulo docela slušně, jo, díky,“ poznamenal jsem se zjevnou britskou skromností. „Nakonec, těžko se dá očekávat, že jeden člověk bude mít všechno, co potřebuješ, ne? Řekl bych, že máme docela hezký, přátelský vztah. Slušný život vedle sebe.“

„A pořád ještě děláš tu práci?“ zeptala se. „Benovu práci?“

„Ano.“

Bylo to poprvé, co se o něm někdo z nás zmínil. Řekla mi, že žije v Irsku. Jeho bratranec si tam koupil polozřícenou usedlost v hrabství Cork. Ben se mu tam o to stará, když tam nikdo není, loví v řece, hlídá farmu a tak vůbec.

Zeptal jsem se jí, jestli se s ním někdy setkala.

„Ne,“ odpověděla, „nepřijede.“

Byl bych ji odvezl domů, ale dala přednost taxíku. Čekali jsme na ulici, až přijede, a vypadalo to, že to trvá strašně dlouho. Když jsem za ní zabouchl dveře, sklonila hlavu, jako by jí něco upadlo na podlahu. Mával jsem jí, dokud mi nezmizela z dohledu, ale neodpověděla mi.

Zprávy v devět hodin předvedly setkání Solidarity pod širým nebem v Gdaňsku, kde polský kardinál vyzval nespočetný dav k umírněnosti. Mabel to přestalo zajímat, vzala si na klín Daily Telegraph a dodělávala křížovku. Dav nejprve přivítal kardinála dost hlučně. Pak se ve zbožnosti, kterou jsou Poláci proslulí, ztišil. Po projevu se kardinál vydal mezi své ovečky, dával jim požehnání a přijímal projevy úcty. Jak k němu přistupoval jeden hodnostář za druhým, zahlédl jsem Jerzyho postávat v pozadí jako zlobivého kluka, který byl vykázán z oslavy. Hodně zhubl od té doby, co je v penzi, a společenské změny se na něm asi taky podepsaly. Sako na něm viselo, jako by patřilo někomu jinému. Kdysi tvrdé pěsti sotva čouhaly z rukávů.

Náhle ho kardinál zahlédl, stejně jako předtím já.

Ztuhl, jako by nevěřil vlastním očím, a na okamžik jako kdyby se narovnal, skoro poslušně, přitiskl lokty k tělu a prohnul záda do pozoru. Pak opět paže zvedl a jednomu ze svých pobočníků dal jakýsi příkaz, který se tento mladý kněz zdráhal vykonat. Kardinál žádost opakoval a kněz mu zjednal uličku k Jerzymu: dva muži tváří v tvář proti sobě, tajný policista a kardinál. Jerzy sebou cukl, jako kdyby měl nějaké bolesti v žaludku. Kardinál se naklonil dopředu a řekl Jerzymu něco do ucha. Jerzy si nemotorně klekl, aby přijal kardinálovo požehnání.

Pokaždé, když si tento okamžik přehrávám, všimnu si, že Jerzy má zavřené oči, zřejmě bolestí. Ale čeho lituje? Své bolesti? Své oddanosti beznadějnému principu? Nebo toho, že ho zradil? Nebo jsou křečovitě zavřené oči jen instinktivní reakcí kata, který dostává odpuštění od své oběti?

Chodím na ryby. Oddávám se svým drobným snům. Miluju anglickou krajinu, je-li to možné, čím dál tím víc. Přemýšlím o Stefanii a Belle a ostatních ženách, které jsem napůl měl. Tlačím na svého poslance v parlamentu kvůli znečištění řeky. Je konzervativec, ale co si pro všechno na světě myslí, že konzervuje? Přidal jsem se k jedné z těch hlučných skupin ochránců přírody; sbírám podpisy na petice. Petic si nikdo nevšímá. Golf už nikdy hrát nebudu, už by to nešlo. Ale chodím s Mabel, když si jde ve středu odpoledne zahrát, a zatímco sama hraje, bavím ji. Povzbuzuju ji. Pes si vystačí sám. Penze není období, kdy se má člověk potácet jak ztracený nebo si lámat hlavu jak spasit lidstvo.

osm

MOJI STUDENTI se rozhodli, že dají Smileymu trochu zabrat, stejně jako to dělali čas od času mně. To spolu vycházíme naprosto hladce – třeba během dvouhodinovky týkající se přirozeného krytí, řekněme, v pozdním odpoledni – když vtom na mě jeden z nich začne dorážet, obvykle tím, že zastává nějaký anarchistický postoj, jakého by se člověk se zdravým rozumem nemohl ani chvíli držet. Pak se k němu přidá další, pak ostatní, takže kdybych neměl svůj smysl pro humor pohotově po ruce – a taky jsem jenom člověk – trápili by mě, dokud by zvonění neudělalo té hře přítrž. A následujícího dne je vše zapomenuto: uspokojili se tím, co jim čerchmanti nakukali, a teď se chtějí vrátit zpátky do školy, prosím, kde jsme to přestali? Zprvu jsem se nad takovými příhodami trápil, uvažoval jsem o spiknutí, pídil se po vůdcích smečky. Postupně jsem opatrně docházel k poznání, že je to spontánní výraz odporu proti kázni, pro kterou se tyhle děti rozhodly.

Když se ale začali opírat do Smileyho, jejich i mého čestného hosta, dokonce zpochybňovali sám smysl jeho celoživotního díla, shovívavost mě přešla, jako když utne. A to útočník tentokrát nebyl Maggs, ale zdrženlivá Clare, jeho přítelkyně, která seděla celou večeři oddaně proti Smileymu.

„Ne, ne, Nede,“ zaprotestoval Smiley, jakmile jsem se vztyčil. „Clare měla hodnotnou připomínku. V devíti případech z deseti nám zkušený novinář může o situaci říct totéž co špion. Velmi často dokonce oba využívají stejné zdroje. Tak proč nezrušit špiony a nenahradit je žurnalisty? To je otázka, na kterou je třeba v této převratné době odpovědět. Proč ne?“

Neochotně jsem se posadil, zatímco Clare se víc přitulila k Maggsovi, dál upírala na svou oběť andělský pohled a její kolegové zakrývali úšklebky.

Ale tam, kde bych já hledal útočiště v humoru, se Smiley rozhodl vzít její výpad vážně:

„Je nesporně pravda,“ přikývl, „že většina naší práce je buď zbytečná, nebo zdvojovaná otevřenými zdroji. Problém je v tom, že špioni tu nejsou od toho, aby vzdělávali veřejnost, ale vlády.“

Pomalu jsem cítil, jak je svým kouzlem k sobě opět přitahuje. Přisunuli si k němu židle do nepravidelného půlkruhu. Několik dívek se způsobně usadilo na podlaze.

„A vlády, jako kdokoliv jiný, věří jen tomu, za co si zaplatí, a jsou podezřívavé ke všemu ostatnímu,“ řekl. Tím se jemně přenesl přes Clarinu provokativní otázku a odpověděl daleko šířeji: „Špionáž je nekonečná,“ prohlásil jednoduše. „I kdyby se bez ní vlády dokázaly obejít, nikdy to neudělají. Milují ji. Pokud někdy přijde den, kdy na světě nezbydou žádní nepřátelé, vlády si je pro nás vymyslí, nemějte strach. Navíc – kdo říká, že pracujeme jen na nepřátelích? Veškeré dějiny nás učí, že dnešní spojenci jsou zítřejší protivníci. Móda může určovat, kdo má přednost, ale předpovědi ne. Dokud se budou lotři stávat vůdci, budeme dělat špionáž. Dokud mezi sebou budou národy soutěžit, dokud budou politici lhát a tyrani dobývat, dokud budou zákazníci potřebovat další prostředky, dokud budou bezdomovci shánět zem, hladovějící jídlo a boháči další zisky, do té doby je povolání, které jste si vybrali, dokonale mimo nebezpečí, o tom vás můžu ujistit.“

A když tím tak obratně přenesl pozornost zpátky k jejich vlastní budoucnosti, ještě jednou je varoval před jejími nebezpečími:

„Na celém světě neexistuje ztřeštěnější zaměstnání než to, pro které jste se rozhodli,“ ujistil je s neklamnými známkami uspokojení. „Budete zastávat nejvýznačnější místa v době, kdy budete mít nejmíň zkušeností, a jakmile se v tom naučíte chodit, nikdo vás nebude moct nikam poslat bez visačky s popisem práce kolem krku. Staří sportovci vědí, že odehráli svoje nejlepší zápasy, když dosáhli nejlepších let. Ale špioni jsou ve svých nejlepších letech už někde uklizeni, proto tak znechuceně snášejí střední léta života a brzy se začínají ptát, jestli takový život stojí za to.“

I když všem muselo připadat, že svůj sklopený zrak upírá na skleničku s brandy, já viděl, jak na mě po straně mrkl. „A pak, v jistém věku, chcete znát odpověď,“ pokračoval. „Chcete srolovaný pergamen z nejtajnější komnaty, který by vám řekl, kdo řídí vaše životy a proč. Problém je v tom, že v tu chvíli víte vy sami nejlíp, že ta komnata je prázdná. Nede, ty nepiješ. Zrazuješ nás na poli brandy. Dolijte mu někdo.“

Nepříjemnou pravdou o etapě mého života, která bude následovat, je, že si ji pamatuju jako jedno veliké pátrání, jehož cíl mi nebyl jasný. A když jsem ho objevil, ukázalo se, že je to bývalý agent Hansen.

A že, přestože jsem ve skutečnosti na své východní pouti sledoval docela jiné cíle a lidi, všichni se mi při pohledu zpátky jeví jako jednotlivé body na cestě k němu. Jinak to nedokážu brát. Hansen v jeho kambodžské poušti byl můj Kurtz v srdci temnot. A všechno, co se mi po cestě přihodilo, bylo přípravou na naše setkání. Hansenův byl hlas, který jsem čekal, že uslyším. Hansen měl odpověď na otázky, o nichž jsem nevěděl, že se na ně ptám. Navenek jsem to byl já, nechápavý, skromný, dýmku kouřící,’spořádaný já, rameno, na které si slabší duše mohou položit hlavu. Uvnitř jsem prožíval neodbytné nepochopení vlastní neužitečnosti; pocit, se kterým jsem se přes všechno své úsilí nedokázal v životě vyrovnat; že v úsilí dát svobodu jiným nezbyla žádná svoboda na mě. Ve chvílích nejhorších jsem si připadal k smíchu, ne hrdina ve stylu Buchaná, ale Quijota.

Rozhodl jsem se tu pro posměšné vykreslení svého života, takže kdybych se z tohoto pohledu podíval například na příhody, které jsem vám až doposud popsal, dal bych jim barvité názvy, které by zdůraznily jejich jalovost: Panda aneb Jak jsem ochránil naše zájmy na Středním východě! Ben aneb Jak jsem objevil britského dezertéra! Bella aneb Jak jsem učinil nejvyšší oběť! Teodor aneb Jak jsem se zúčastnil grandiózního podvodu! Jerzy aneb Jak jsem dohrál hru až do konce! I když v případě Jerzyho se z toho nakonec, musím přiznat, vyklubal pozitivní výsledek, přestože byl krátkodechý jako většina zpravodajské práce a nesrovnatelný s lidskou silou, která se nyní projevila v jeho zemi. J

Stejně jako Quijote jsem zasvětil svůj život tomu, abych sledoval pohyby ďábla. I když v nejslabších chvílích jsem se začínal ptát sám sebe, jestli jsem se nestal jeho nahrávačem. Ale pořád ještě jsem od světa čekal, že mi dá příležitost, abych mu odevzdal svou trošku do mlýna – a vyčítal jsem mu, že neví, jak mě využít.

Abyste tohle pochopili, museli byste vědět, co se mnou bylo dál po Mnichovu. Jerzy, ať mi provedl cokoliv, udělal mi svým způsobem pověst a Páté poschodí se rozhodlo, že pro mě zřídí post putujícího operačního prostředníka, vysílaného na krátká období ven, aby „zhodnotil, a kde je možné, využil možnosti ležící mimo dosah místních sekcí“ – potud moje určení, podepsané a vrácené výrobci.

Když se dívám zpátky, dochází mi, že neustálé cestování, které si tento úkol vynucoval – jeden týden Střední Amerika, další týden Severní Irsko, Střední východ, pak zase Afrika – mírnilo mou roztěkanost, a to Nejvyšší s největší pravděpodobností věděl, protože jsem se těsně před tím vrhl do nesmyslného milostného dobrodružství s dívkou jménem Monika, která pracovala v sekci průmyslové spolupráce naší služby. Rozhodl jsem se tehdy, že potřebuju milostný poměr. Uviděl jsem ji v jídelně a obsadil do svého scénáře. Bylo to naprosto banální. Jednou večer pršelo, a když jsem vyjížděl k domovu, uviděl jsem ji stát na zastávce autobusu číslo 23. Banalita vzbuzuje touhu. Odvezl jsem ji k ní domů, vzal ji k ní do postele, vzal jsem ji na večeři a tam jsme se snažili přijít na to, co jsme provedli, a došli k přijatelnému závěru, že jsme se do sebe zamilovali. Pár měsíců nám to fungovalo, než mě zpátky k rozumu přivedla rodinná tragédie. Díky šťastné náhodě jsem byl zrovna v Londýně na instruktáži před další cestou, když jsem se dověděl, že moje matka umírá. Bylo dílem ďábelsky špatného vkusu osudu, že jsem byl zrovna s Mabel v posteli, když mi to volali. Ale aspoň jsem u té události, která byla dlouhá, ale nečekaně klidná, mohl být.

Zjistil jsem však, že na to vůbec nejsem připraven. Nějak jsem měl za to, že tak jako se mi dřív dařilo vyrovnat se s jinými záležitostmi, zvládnu i okolnosti spojené s matčinou smrtí. Nemohl jsem být víc vedle. Jen velmi málo spiknutí, poznamenal jednou Smiley, přežije střet se skutečností. A přesně tak to bylo se spiknutím, které jsem sám se sebou zosnoval a podle něhož měla matčina smrt kolem mě projít jako očekávaná a nutná úleva v bolesti. Jenom jsem nevzal v úvahu, že to bude moje vlastní bolest.

Byl jsem současně osiřelý i v povznesené náladě. Jinak se to popsat nedá. Otec byl po smrti už dlouho. Aniž jsem si to uvědomoval, matka zastávala povinnosti obou rodičů. V její smrti jsem spatřoval nejen ztrátu svého dětství, ale i většiny své dospělosti. Konečně jsem ničím neomezovaný stál před problémy života, i když mnoho z nich už bylo za mnou – zrušovaných, prošvihnutých nebo zpackaných. Konečně jsem mohl svobodně milovat, ale koho? Moniku zřejmě ne, bez ohledu na to, jak moc jsem proti tomu v tu chvíli protestoval, a předpokládal, že život půjde podle očekávání dál. Ani Monika, ani moje manželství mi totiž nemohly nabídnout kouzlo, které jsem byl od té chvíle, kdy jsem zůstal poslední naživu, povinen naplňovat. A když jsem se po bezesné noci podíval u hrobníka na růžově vykachlíkované toaletě do zrcadla, zděsilo mě, co jsem před sebou viděl. Byl to obličej špiona, poznamenaný jeho vlastním podváděním.

Taky jste ho kolem sebe někdy viděli? Nebo u sebe? Ten obličej? V mém případě se už do té míry stal mým každodenním společníkem, že jsem si ho přestal všímat, dokud mi ho opět nepřipomněl otřes ze smrti. Smějeme se, ale naše utajování mění úsměvy na falešné. I když jsme rozjaření nebo opilí – nebo dokonce, jak jsem se dověděl, když se milujeme – ten odstup nemizí, gyroskop je stále ve svislé poloze, varovný hlas nám připomíná naše povolání. Než se naše utajování postupně stane tak nápadné, že samo o sobě hrozí naším prozrazením. A dnes – když máme někde sraz, nebo třeba když jdu posedět s pamětníky ze Sarrattu – rozhlédnu se kolem stolu a můžu vidět, jak se skvrny tajemství vybarvily v každém z nás. Pozoruju příliš jasné nebo příliš podmračené tváře, ale uvnitř každého u nich vidím zbytky celoživotního utajování. Slyším rachot smíchu, který má být pokládán za nespoutaný, a ani se nemusím dívat, kdo se to tak směje, aby mi bylo jasné, že všechno zůstává spoutané – jeho původce, jeho vnitřní omezení, všechno. Když jsem byl mladší, myslel jsem si, že to dělá uzavřenost britské vládnoucí třídy. „Narodili se v zajetí a nemají šanci se z něj dostat,“ říkával jsem si, když jsem naslouchal jejich nepřesvědčivé laskavosti a odpovídal na ni přátelským úsměvem. Ale jako poloviční Brit jsem se mezi takto postižené nepočítal – až do toho dne, kdy jsem na hrobníkově růžově vykládaném záchodě uviděl, že stín, který padl na nás na všechny, padl i na mě.

Dnes si myslím, že od onoho dne jsem koukal jen na obzor. Začínám tak pozdě! myslel jsem si. A s takovým zpožděním! Život má být hledání, nebo nic! Ale dopředu mě hnal strach, že to druhé je pravda. Aspoň dnes mi to tak připadá. A tak se na to, prosím, musíte dívat, na útržkovitou sbírku, která tvoří tento neskutečný kus mé cesty životem. V očích muže, kterým jsem se stal, byl každý další střet střetem se mnou. Zpověď každého cizího člověka byla mou vlastní, a Hansenova byla tou nejdrásavější, a proto nakonec nejhojivější. Pohřbil jsem matku a řekl sbohem Monice i Mabel. Následujícího dne jsem odlétal do Bejrútu. Ale i do téhle obyčejně cesty se vloudila znepokojující příhoda.

Abych se připravil na svůj úkol, byl jsem v jedné kanceláři s docela bystrým mužem, který se jmenoval Giles Latimer, v místnosti měl zřízený koutek, jemuž se říkalo „Oddělení šíleného Mullaha“, a věnoval se studiu složité a zdánlivě neproniknutelné pavučiny muslimských fundamentalistických skupin operujících mimo Libanon. Představa, kterou tak hýčkají amatérské teroristické kruhy, totiž, že všechny tyto útvary jsou součástí nějakého superspiknutí, je nesmyslná. Kdyby to tak bylo – tak by snad existoval způsob, jak mezi ně proniknout! Ale takhle sklouznou, zformují se a přeskupí jako kapky vody na vlhké stěně a stejně snadné je určit, kdo kam patří.

Ale Giles, arabista a vynikající hráč bridže, se dostal tak blízko na dosah této nemožnosti, jak to jen lze, a mým úkolem bylo sedět mu u nohou, abych se připravil na svou misi. Byl vysoký, hranatý a chlapský. Asi tak můj ročník. Jeho klukovským způsobům dodávaly obzvláštní mladosti červené tváře, i když ve skutečnosti byly výsledkem popraskání spousty jemných cévek. Vždy neúnavně a bolestně zdvořile otevíral každému dveře a vstával kvůli ženám. Za jarního počasí jsem ho dvakrát viděl promočeného na kůži následkem jeho zvyku poskytnout deštník každému, kdo se bez něj odvážil ven. Byl to bohatý, ale šetrný, skrz naskrz hodný člověk, měl skrz naskrz hodnou ženu, která pořádala bridžové turnaje a pamatovala si jména mladších zaměstnanců a členů jejich rodin. O to působilo fantastičtěji, když se mu začaly ztrácet spisy.

Byl jsem to já, kdo si toho mimovolně všiml první. Sledoval jsem zrovna jedno německé děvče, Brittu, na její anabázi teroristickými výcvikovými tábory v horách Šáf a domáhal jsem se jedné vzdáleně s tím související složky, v níž o ní byl odposlechnutý citlivý materiál. Materiál byl americký a přístup k němu byl omezen na seznam lidí s příslušným podpisovým právem, jenže když jsem prodělal příslušnou proceduru, nikdo nemohl složku najít. Formálně byla přidělena Gilesovi, ale to se dalo říct skoro o všem, protože Giles byl Giles a jeho jméno bylo na každém seznamu.

Ale Giles o složce nic nevěděl. Vzpomínal si, že ji četl, dokonce mi z ní dokázal citovat. Měl pocit, že ji pak postoupil mně. Tak musela odejít do Pátého poschodí, řekl, nebo zpátky do Registru. Nebo někam jinam.

Složka byla prohlášena za ztracenou, vlčáci z Registru informováni a všechno běželo zase pár dní v normálních kolejích, až co se znovu přihodilo totéž, jenže tentokrát začala štvanici Gilesova vlastní sekretářka, když chtěli v Registru zpátky tři svazky týkající se jakési nejasné skupiny nazývající se Bratři prorokovi s předpokládaným působištěm v Damíru.

Giles zase nic nevěděl: neviděl je, ani se jich nedotkl. Vlčáci z Registru mu ukázali jeho podpis na stvrzence o převzetí. Prostě se k němu neznal. A když Giles něco odmítl, už jste neměli chuť mu to vnucovat. Jak jsem řekl, byl to na první pohled čestný muž.

To už byl lov v plném proudu a objevy se začaly vynořovat nalevo napravo. Registru zbývalo ještě posledních pár dnů do přechodu na počítače a pořád ještě tam mohli najít to, co hledali, nebo s jistotou prohlásit, že se to ztratilo. Dnes by jen někdo pokýval hlavou a šel volat nějakého inženýra.

Registr přišel na to, že chybí třicet dva svazků určených Gilesovi. Dvacet jedna bylo normálních přísně tajných, pět mělo vyšší stupeň utajení a šest patřilo do kategorie nazvané UDRŽET, což v praxi, bohužel, znamenalo, že k nim nemá mít přístup nikdo se silnými prožidovskými postoji. Přeberte si to, jak chcete. Bylo to sprosté omezení a mezi námi bylo jen málo těch, které to neotrávilo. Ale takový byl Střední východ.

První náznak o rozsahu krize mi dal Nejvyšší. Bylo to v pátek ráno. Nejvyšší měl vždycky rád konec týdne, když chtěl mávat sekerou.

„Daří se Gilesovi v poslední době dobře, Nede?“ zeptal se důvěrným tónem starého parťáka. „Skvěle,“ odpověděl jsem.

„On je křesťan, není? Jeden z těch opravdových. Zbožný.“

„Mám pocit že ano.“

„No, to jsme podle mě svým způsobem všichni, ale on je pořádný křesťan, nemáš dojem, Nede? Co ty si o tom myslíš?“

„Nikdy jsme se o tom nebavili.“

„A co ty?“

„Já ne.“

„Řekl bys, že by třeba mohl sympatizovat s nějakou tou – řekněme britsko-izraelskou sektou, nebo vůbec takového něco? Teda, nic proti nim. Podle mě má každý právo na svoje vyznání.“

„Giles je velmi pravověrný, podle mě velmi umírněný, tím jsem si jist. V jejich farním kostele dělá nějakého laického hodnostáře. Mám pocit, že přednáší postní poděkování a to je asi tak všechno.“

„Víc jsem se z toho taky nedověděl,“ postěžoval si Nejvyšší a poklepal klouby na zavřené desky. „Přesně takový obrázek jsem o něm dostal, Nede. Tak, co dál? Moje práce není vždycky jednoduchá, však víš. A někdy hodně nepříjemná.“

„Proč se ho na to nezeptáte rovnou?“

„Ale já vím, já vím, budu muset. Pokud by ses toho, ovšem, neujal ty. Můžeš ho vzít na oběd – na moje náklady, pochopitelně. Proklepni ho. A řekni mi, co si myslíš.“

„Ne,“ řekl jsem.

Jeho parťácké způsoby o hodný díl přitvrdily: „Myslel jsem si, že to řekneš. Někdy mám o tebe strach, Nede. Nedáš si pokoj kvůli ženskejm a zatvrzele nedbáš na svoje zdraví. To dělá ta tvoje holandská krev. A koukej držet klapačku. To je rozkaz.“

Nakonec to dopadlo tak, že mě vzal na oběd Giles. Nejvyšší hrál nejspíš tutéž hru na obě strany a pošťouchl na oplátku nějakou pohádkou Gilese. Ať tak nebo tak, v půl jedné odpoledne se Giles náhle zvedl a prohlásil, „Do háje se vším, Nede. Je pátek. Pojď, zvu tě na oběd. Neměl jsem pořádnej oběd celý staletí.“

Tak jsme šli do restaurace Traveller’s, usadili se ke stolu u okna a rychlým tempem vypili láhev Sancerre. Pak začal Giles náhle vyprávět o tom, jak byl před nedávnem na přátelské návštěvě u FBI v New Yorku. Začal úplně normálně. Pak jako by se jeho hlas zadrhl na jednom tónu a oči se soustředily na něco, co mohl vidět jen on sám. Nejdřív jsem to přičítal vínu. Giles nebyl velký piják a nepil jako velký piják. Ale způsob, jakým mluvil, byl velmi přesvědčivý a měl – jak postupoval ve vyprávění – jasnovideckou sílu.

„Zvláštní chlapi, tihle Američani, vážně, Nede, chce si to na ně dát pozor. Člověka ani zprvu nenapadne, že po něm jdou. Vem si hotel, například. V hotelu můžeš vždycky objevit nějaké náznaky. Příliš mnoho úsměvů, když se zapisuješ. Příliš velký zájem o tvoje zavazadla. Pozorujou tě. V tom zatraceně vysokým skleníku. V nejvyšším patře je bazén. Můžeš se dívat seshora na helikoptéry, které lítají kolem řeky. – Vítejte, pane Lambert, přeju vám příjemný zbytek dne. – Byl jsem tam jako Lambert. V Americe to tak vždycky dělám. Dali mě na čtrnáctý patro, jsem pořádkumilovný. Vždycky jsem byl. V botech napínáky a tak podobně. Nemůžu si pomoct. Otec byl stejný. Boty tady, košile tamhle. Ponožky sem. Obleky ve stejném pořadí. My nikdy nemáme obleky z lehký látky, my Angličani, že ne? Myslíš si, že jsou lehký. Vybereš si lehký. Krejčí ti řekne, že je to lehká látka. ‚Nejlehčí, jakou máme, pane. Lehčí vůbec nedostanete.‘ Řekl bys, že se to už konečně naučí, ten americký způsob práce. Ale oni ne. Na zdraví.“ Pil a já pil s ním. Nalil jsem mu trochu minerálky. Potil se. „Druhý den se vracím do hotelu. Celý den samá přijetí. Spousta snahy najít v sobě vzájemně zalíbení. A mně se to podařilo, vážně, jsou to milí kluci. Jenom – no, jiný. Jiný názory. Nosí zbraně. Chtějí výsledky. Jenže žádný být nemůžou, že ne? Všichni to víme. Čím víc fanatiků zabiješ, tím víc jich je. Já to vím, ale oni ne. Můj táta byl totiž taky arabista, víš?“

Řekl jsem, že nevím. „Vypravuj mi o něm,“ vybídl jsem ho. Chtěl jsem ho odvést od tématu. Měl jsem dojem, že se budu cítit mnohem líp, když bude vyprávět o svém otci než o tom hotelu.

„Tak jsem vešel dovnitř a podali mi klíče. ‚Hej, moment,‘ povídám. ‚Tohle není čtrnácté poschodí. To je jednadvacáté. Chyba.‘ Usmívám se, pochopitelně. Každý se může zmýlit. Tentokrát tam byla žena. Velmi odhodlaně vypadající žena. ‚Není to chyba, pane Lambert. Jste na dvacátém prvním poschodí. Číslo vašeho pokoje je 2109.‘ ‚Ne, ne,‘ já na to, ‚je to 1409. Podívejte se.‘ Měl jsem takovou tu identifikační kartu, kterou ti občas dají, a začal jsem ji hledat. Čekala a já obrátil kapsy naruby, ale nenašel jsem ji. ‚Heleďte,‘ řekl jsem, ‚věřte mi. Mám na tyhle věci paměť. Mám pokoj číslo 1409.‘ Vytáhne knihu hostů a ukáže mi ji. Lambert, 2109. Vyjedu nahoru výtahem, odemknu dveře, všechno na místě. Boty tady. Košile tamhle. Obleky ve správném pořadí. Všechno tak, jak jsem si to uložil v tom druhém pokoji na čtrnáctém poschodí. Víš, jak to udělali?“

Znovu říkám, že nevím.

„Vyfotili to. Polaroidem.“

„Proč by to dělali?“

„Chtěli mě odposlouchávat – v 2109 byl mikrofon, 1409 byl čistý. To se jim nehodilo, tak mě přestěhovali. Mysleli si, že jsem arabský špion.“

„Proč by si to mysleli?“

„Kvůli mému otci. Byl to Lawrencův člověk. Věděli to. Tak se rozhodli. A takhle to udělali. Vyfotili to.“

Na zbytek oběda se sotva pamatuju. Nevzpomínám si, co jsme jedli, ani co jsme pili, prostě vůbec nic. Nejasně se mi vybavuje, jak Giles vychvaluje do nebes Mabel jako skvělou manželku pro službu, ale možná že jsem si to k tomu sám přidal. Bezpečně si vzpomínám jedině na to, jak sedíme bok po boku v Gilesově kanceláři na Velitelství, Nejvyšší stojí před Gilesovou plechovou skříní s otevřenými dveřmi a na policích je bez ladu a skladu nacpáno všech třicet dva chybějících svazků – všechny materiály, se kterými se Giles nedokázal vypořádat, protože měl to, čemu Smiley říkal „nervové zhroucení dvanáctého stupně“.

A důvod, který jsem se dověděl až později? Giles si našel svou Moniku. To, co ho zbavilo rozumu, aspoň navenek, byla prudká náklonnost k dvacetiletému děvčeti z jeho vesnice. Jeho láska k ní, vina a zoufalství způsobily, že nedokázal už dál fungovat. Pořád dělal všechny každodenní úkony – přirozeně, byl voják – ale jeho mysl se už neúčastnila. Měla svoje vlastní zájmy i ve chvílích, kdy se jim on sám nevěnoval.

Co jiného ho ještě vyvedlo z rovnováhy, nechám na vás a na našich domácích cvokařích, kteří denně slaví nové úspěchy. Má to možná něco společného s propastí mezi našimi sny a skutečností. S rozporem mezi tím, po čem Giles toužil, když byl mladý, a tím, co měl ve chvíli, když už byl málem starý. Tvrdou pravdou zůstává, že mě Giles vystrašil. Cítil jsem, že po cestě, kterou jsem si sám prošlapával, došel mnohem dál. Cítil jsem to, když jsem jel na letiště. Cítil jsem to v letadle, když jsem přemýšlel o, své matce. A dal si během letu několik panáků whisky, abych se toho pocitu zbavil.

Ale když jsem vybaloval své skromné zavazadlo v hotelu Commodore v Bejrútu a několik palců od hlavy mi zazvonil telefon, pořád jsem ten pocit ještě měl. Když jsem zvedal sluchátko, nečekaně mě napadlo, že volá Ahmed z recepce, aby mi oznámil, že jsem byl přestěhován do jiného pokoje ve dvacátém prvním patře. Mýlil jsem se. To se zrovna ohlašovala neskutečná příhoda číslo dvě.

Začala střelba z pohybujících se poloautomatických pušek. Nejspíš nějaká banda kluků v japonské dodávce kropila okolí z AK čtyřicet sedmiček. Bylo to jedno z těch období, kdy si šlo v Bejrútu podle prvního večerního incidentu řídit hodinky. Ale mně střílení nikdy tolik nevadilo. Střelba má logiku, i když nahodilou. Buď někdo míří na vás, nebo někam jinam. Já měl osobně hrůzu z bomb v autech – když člověk spěchá po chodníku, nebo okouní v propoceném, hemžícím se davu, nikdy neví, jestli některé zaparkované auto nesmete obrovským výbuchem celý okolní blok a z vás nenadělá jen cáry, takže na pohřeb bude stačit nanejvýš nákupní taška.

Na náložích v autech je nápadné – myslím, když je po všem – že zbydou boty. Lidé jsou z nich dočista vyraženi, ale boty jsou nedotčené. Takže když se posbírají a odvezou kusy těl, zůstanou mezi střepy rozbitého skla, úlomky rozdrcených umělých chrupů a cáry oděvů jeden či dva páry použitelných bot. Trocha střelby z kulometu jako teď, nebo jedna ručně odpálená raketa mi nedělá tolik starostí jako někteří lidé.

Zvedl jsem sluchátko, a když jsem uslyšel ženský hlas, rychle jsem ožil, nejen kvůli mé domácí dvojkolejnosti, ale taky proto, že mým úkolem bylo vystopovat jednu německou ženu – tu Brittu, která se školila v horách Šáf.

Ale nebyla to Britta. A nebyla to ani Monika, ani Mabel. Byl to hlas typické průměrné Američanky a byl vystrašený. A já byl Peter, to si pamatujte – Peter Carter z velkých britských novin, přestože jejich místní dopisovatel o mně nikdy neslyšel. Sám jsem si to musel připomenout, když se v telefonu ozvala.

„Petře, pro boha živého, potřebuju být u tebe,“ vyhrkla jedním dechem. „Petře, kde jsi sakra byl?“

Ozval se štěkot kulometu, ale byl vzápětí umlčen prásknutím střely z pancéřovky. Hlas v telefonu to popohnalo k větší naléhavosti.

„Ježíši, Petře, proč mi nevoláš? No dobře, tak jsem něco plácla. Šlohla jsem ti námět. Omlouvám se. Ale, ježíš, co jsme? Děti? Víš, jak tyhle cancy nesnáším.“

Zuřivá střelba z pušek. Někdy ti kluci střílejí do nebe jen tak na efekt.

Náhle zvýšila hlas. „Řekni něco, Petře! Můžeš mi říct něco veselýho, prosím? Někde na světě se přece muselo stát něco veselýho! Petře, tak odpovíš mi, prosím? Viď, že nejsi mrtvý? Že neležíš na podlaze s ustřelenou hlavou? Já nechci umřít sama, Petře. Jsem společenská. Miluju společně, umírám společně. Petře, odpověz mi. Prosím.“

„Jaký pokoj voláte?“ řekl jsem.

Mrtvé ticho. Mezi praskáním střelby se vytvořilo opravdové mrtvé ticho.

„Kdo je tam?“ chtěla vědět.

„Tady je Peter, ale myslím, že nejsem váš Peter. Jaký pokoj voláte?“

„Tenhle pokoj.“

„Jaké číslo?“

„Pokoj 607.“

„Nejspíš se odsud už odstěhoval. Přijel jsem do Bejrútu dnes odpoledne. Dali mi tenhle pokoj.“

Vybuchl granát a odpověděl mu jiný. Na ulici, asi o tři bloky dál, někdo strašně zaječel. Ječení ustalo. „Je mrtev?“ zašeptala. Neodpověděl jsem. „Mohla v tom být žena,“ řekla.

„Mohla,“ přisvědčil jsem.

„Kdo jste? Brit?“

„Ano.“ Peter taky, napadlo mě, ale nevěděl jsem proč.

„Co děláte?“

„Čím se živím?“

„Jen mi to řekněte. Hlavně mluvte.“

„Jsem novinář,“ řekl jsem.

„Jako Peter?“

„Nevím, jaký typ novináře je.“

„Je drsňák. Žene se do nebezpečí. Jste drsňák?“

„Některé věci mě děsí, jiné ne.“

„Myši?“

„Z myší mám panickou hrůzu.“

„Jste dobrý?“

„Když jsou dobré zprávy, jsem asi dobrý. Teď už moc nepíšu. Dělám redaktora.“

„Ženat?“

„A vy?“

„Ano.“

„S Petrem?“

„Ne, s Petrem ne.“

„Jak dlouho se s ním znáte?“

„S manželem?“

„Ne. S Petrem,“ řekl jsem. Ani jsem se sám sebe neptal, proč se víc zajímám o její cizoložství než o její manželství.

„Takovéhle věci se tady neměří časem,“ odpověděla. „Rok, několik let – takhle se neuvažuje. Ne v Bejrútu. Vy jste taky ženatý, viďte. Nechtěl jste mi to říct, dokud vám to neřeknu jako první.“

„Ano, jsem.“

„Tak mi o ní něco řekněte.“

„O manželce?“

„Jistě. Milujete ji? Je vysoká? Má skvělou pleť? Je hodně britská, s kamennou tváří?“

Pověděl jsem jí o Mabel pár neškodných věcí, několik dalších jsem si k tomu vymyslel a bylo mi ze mě samotného zle.

„Teda, kdo na celým světě ještě dokáže mít důvěru v sex po patnácti letech s jedním člověkem?“ poznamenala.

Zasmál jsem se, ale neodpověděl.

„Jste jí věrný, Petře?“

„Dokonale,“ řekl jsem po jisté odmlce.

„Dobře, tak zpátky k zaměstnání. Vrátíme se k práci. Co tady děláte? Něco zvláštního? Řekněte mi, na čem pracujete.“

Špion ve mně se otázce vyhnul. „Myslím, že je čas, abyste mi řekla, čím se živíte vy,“ vrátil jsem jí to. „Jste taky novinářka?“

Oblohou prosvištěla řada svítících střel. Střelba pokračovala.

V jejím hlase se ozvala únava, jako kdyby už vyčerpala všechen strach. „Posílám zprávy, jistě.“

„Pro koho?“

„Do jedné mizerné tiskové agentury, kam jinam? Patnáct centů za řádek, pokud to nějakej chcípák nešlohne a nevydělá si dva papíry za odpoledne. Ještě něco?“

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Možná Annie. Říkejte mi Annie. Poslechněte, vy jste vážně milý, víte to? Co uděláte, když vám začne dobrman přirážet o nohavici?“

„Začnu štěkat?“

„Budete předstírat orgasmus. Mám strach, Petře. Možná jsem to neřekla dost jasně. Potřebuju se napít.“

„Kde jste?“

„Přímo tady.“

„Kde tady?“

„V hotelu, pro pána krále. V Commodoru. Stojím v hale, cítím Ahmedův česnek a jeden Řek na mě vyvaluje oči.“

„Co je to za Řeka?“

„Stavros. Dodává tvrdý drogy, ale zapřísahá se horem dolem, že jsou měkký. Je to vážně šupák.“

Zaposlouchal jsem se a poprvé za celou dobu si všiml bublání hlasů v pozadí. Střelba utichla.

„Petře?“

„Ano?“

„Petře, zhasněte to světlo.“

Musela vědět, že v celém pokoji je jen jedno fungující světlo, rozviklaná lampička se sklopeným pergamenovým stínítkem u postele. Stála na skříňce mezi dvěma pohovkami. Vypnul jsem ji. Opět se objevily hvězdy.

„Odemkněte dveře a nechte je pootevřené. Na palec. Máte chlast?“

„Láhev skotský,“ řekl jsem.

„Vodku?“

„Ne.“

„Led?“

„Ne.“

„Trochu přinesu. Petře?“

„Ano?“

„Jste hodný člověk. Už vám to někdo řekl?“

„Už dlouho ne.“

„Tak pozor na to,“ řekla a zavěsila.

Nikdy ke mně nepřišla.

Můžete si to představovat jakkoli v, jako jsem si to kreslil já všemi způsoby, když jsem tam seděl na pohovce, díval se na dveře a uvědomoval si, jak mi život utíká, zatímco tam čekám, až uslyším na chodbě její kroky.

Po hodině jsem sešel dolů. Posadil jsem se u baru a naslouchal všem ženským americkým hlasům, které jsem mohl zaslechnout. Žádný se nehodil. Hledal jsem ženu, která si mohla říkat Annie a dělat návrhy muži, kterého slyšela jen po telefonu. Podplatil jsem Ahmeda, aby mi řekl, kdo všechno ten večer v devět hodin použil domácí telefon v hale, ale jeho paměť si z nějakého důvodu na rozčilenou Američanku nemohla vzpomenout.

Šel jsem tak daleko, že jsem se pokusil zjistit, jaká byla totožnost předcházejícího obyvatele mého pokoje a jestli se křestním jménem jmenoval Peter, ale Ahmed začal být záhadně neurčitý, řekl, že byl v Tripolisu na návštěvě u své staré matky a že si hotel neschovává záznamy.

Stačil se skutečný Peter vrátit v pravý okamžik a odvést ji pryč? Nebo Řek Stavros? Byla to děvka? A co já? Dělal jí Ahmed pasáka? Byl ten telefonní hovor propracovaným trikem, kterým si předvařovali nově příchozí osamělé hosty?

Nebo to byla, což se mi zamlouvalo nejvíc, prostě jen vyděšená žena, které se stýskalo po jejím příteli a v nouzi se sháněla po někom, koho by se mohla držet, až ji noční řádění města začne připravovat o rozum?

Ať už bylo její tajemství jakékoliv, dověděl jsem se tím něco o sobě, i když mě to vyvedlo z rovnováhy. Zjistil jsem, jak nebezpečná je moje samota, jak jsem k mání, jak moc potřebuju dávat a dostávat lásku. A jak nestálá byla ve mně ta ctnost, které se ve službě říká „osobní utajení“, ve srovnání s mým rostoucím hladem po spojení. Myslel jsem na Moniku a na moje dutá vyznání lásky, která nedokázala pohnout bohy, jimž byla určena. Myslel jsem na Gilese Latimera a jeho bezmocnou vášeň. A žena, jež si říkala Annie, do téhle řady zmučených poslíčků, kteří ke mně promlouvali z mého nitra, nějak patřila.

Po této dívce bez tváře přišel chlapec bez tváře. To se stalo dalšího večera.

Vyčerpaně jsem se usadil v hotelové hale a sám popíjel svou skotskou. Byl jsem navštívit tábory v okolí Sidonu a ruka se mi po dalším dnu v jižním Libanonu ještě třásla. Byla zrovna ta kouzelná hodina stmívání, na kterou si lidské království divočiny v Bejrútu dohodlo, že zapomene na své spory a sejde se u společných napajedel. Přesně totéž jsem viděl v džungli. Vy možná taky. Na jediný pokyn vyběhnou z bezpečné temnoty stromů sloni, prasata, gazely, lvi i žirafy a shromáždí se, většinou v tichosti, na bažinatých březích. Měli byste vidět halu Commodoru ve chvíli, kdy se vracejí ze svých denních výjezdů novináři. Jak vzdychají a vrčí skleněné elektrické dveře, vždycky trochu pozadu při otvírání, když temnota mladé bejrútské noci vyvrhuje pestrobarevnou směsici: švédský televizní štáb vedený sinalým blondýnem ve značkových džínách; fotografa a dopisovatele amerického týdeníku; techniky, vždycky ve dvou; staršího a vyloženě tajemného východního Němce s japonskou milenkou. Všichni měli tentýž, napůl uvědomělý, nijak dramatický způsob jak vejít, zastavit se a přispět k ukončení dne.

Ne že by tím den pro ně končil. Skuteční žurnalisté ještě museli vyvolat filmy a napsat, dálnopisovat nebo telefonovat svoje příspěvky. Někdo se pohřešoval a bylo třeba to zaznamenat. Ten a ten chytil ošklivou ránu, ví to jeho žena? Jakmile se však za nimi zavřely skleněné dveře, byl nepříteli vyrván další den. Banda pisálků zatloukala na noc okna.

A já to pozoroval a čekal – na muže, který znal muže, který znal jiného muže, který možná mohl znát Ženu, kterou mě sem poslali najít. Až do té chvíle nepřinesl můj den nic, kromě dalšího sledu ohavností tohoto světa.

Po celé hale se vyskytovaly jiné typy, méně okouzlující, ale mnohem zajímavější na pozorování: podvodníci, obchodníci se zbraněmi a obchodníci s drogami, méně významní diplomaté v tmavých oblecích, handlíři s vlivem a informacemi, ohmatávající růženec a přejíždějící nepokojnýma očima z jednoho obličeje na, druhý. A špioni – špioni odevšad – otevřeně shánějící informace, protože v Bejrútu se jejich řemeslu věnuje každý. Tady není muž nebo žena, kteří by neměli nějaký svůj zdroj utajených informací, i kdyby to byl jen Ahmed v recepci, který vám za pár dolarů a úsměv řekne všechna tajemství vesmíru.

Ale postava, která upoutala mou pozornost, byla exotická i podle měřítek tohoto zvěřince. Neviděl jsem ho vcházet. Musel vejít před tou skupinou. Uviděl jsem ho v hale, rámovaného temnotou skleněných dveří, na sobě měl pruhované fotbalové triko a kolem hlavy volně uvázaný čistý bílý šátek, jaký nosí zdravotní sestřičky. Kdyby nebyl tak hubený a neměl plochou hruď, nebyl bych si na první pohled jist, jestli je to žena předstírající, že je muž, nebo muž předstírající, že je žena.

Místní stráž si ho všimla taky. Stejně jako domovník Ahmed za svým majestátním pultem. Své dva kalašnikovy měl opřené o zeď za sebou, hned pod bidýlky, na která se věšely klíče od pokojů. Všiml jsem si, jak ustoupil o půl kroku dozadu, aby měl jeden z nich na dosah. V téhle hale by jeden takový malý ruční granát strčil do kapsy polovinu lepších mejdanů ve městě.

Ale zjev se pohyboval dopředu a buď nevěděl, jaký rozruch probouzí, nebo o to nedbal. Byl vysoký, mladý a pružný, ale strnulý. Vypadal jak postava bez vůle, postrkovaná hlasem svého velitele. Teď jsem ho viděl lépe. Měl tmavé vlasy, černé strniště a knír. Proto vypadal jeho obličej tak tmavě. A taky díky bílému šátku ošetřovatelky kolem hlavy. Ale byla to automatická strnulost jeho pohybů, po čem se mi zježila kůže a začal jsem uvažovat, co za fanatika nám to vletělo do náruče.

Došel doprostřed haly. Pár lidí mu uvolnilo cestu. Někteří se na něj podívali a pak odvrátili zrak. Jiní se k němu rovnou obrátili zády, jako kdyby ho znali a neměli rádi. Náhle, v záři osvětlení uprostřed haly, se zdálo, že se vznáší. S hlavou nakloněnou dopředu a pažemi skoro nehybnými, jako by šplhal po svém vlastním lešení příkazů přicházejících seshora. Teď jsem uviděl, že je Američan. Poznal jsem to podle vystouplých kolen, kývajících se zápěstí a poněkud dívčích hýždí. Američan, jak když vyšije. Tmavé brýle mu zjevně nepřipadaly dost tmavé, vzhledem k látkovému kšiltu, který mu visel z jedné ruky. Byl to ten typ kšiltu, jaký nosí hráči a noční redaktoři ve filmech ze čtyřicátých let. Byl nejmíň šest stop vysoký. Na nohou měl tenisky, panensky bílé, stejně jako šátek.

Arabský feťák? uvažoval jsem.

Pomatený sionista? Pár jich tu bylo.

Zfetovaný?

Středoškolák na ztřeštěném výletě v rámci válečné turistiky, který hledá vodvaz ve městě prokletých.

Změnil směr a začal něco říkat recepčnímu, ale obličejem byl pořád natočen do místnosti, jako by pátral po osobě, kterou hledá. V tu chvíli jsem uviděl rudé fleky, které měl rozesety po tvářích a na čele, vypadaly jak kopřivka nebo plané neštovice, ale byly pronikavější. V nějakém špinavém hotelu ho požraly štěnice, napadlo mě. Nebo vystrkoval hlavu předním oknem nějakého rozmláceného auťáku. Vydal se směrem ke mně. Zase strnulý, bez výrazu. Cílevědomě, jako člověk, který je zvyklý, že ho lidi pozorují. Kšilt mu nahněvaně visel z ruky. Tmavými brýlemi se slepě díval, jak si nalévám. Nějaká žena ho vzala za ruku. Na sobě měla košili a mohla to být sestřička, která mu poskytla šátek. Stáli přede mnou. Přede mnou a před nikým jiným.

„Pane? Tohle je Sol, pane,“ řekla – nebo Mort či Syd nebo tak něco. „Chce vědět, jestli jste novinář, pane.“

Řekl jsem, že novinář jsem.

„Z Londýna, pane, na návštěvě? Jste redaktor, pane? Máte dost vlivu?“

O vlivu pochybuju, řekl jsem s omluvným úsměvem. Dělám ve vedení, tady jsem jen na skok.

„A jedete do Londýna, pane? Brzo?“

V Bejrútu se člověk naučí nemluvit předem o svých cestách. „Hodně brzo,“ přikývl jsem, i když ve skutečnosti jsem měl v plánu se následujícího dne vrátit na jih.

„Může s vámi Sol na chvíli mluvit, pane, jen mluvit? Sol strašně potřebuje mluvit s někým, kdo má slovo u významných západních novin. Má dojem, že novináři, co jsou tady, už všechno viděli, jsou otupělí. Sol potřebuje někoho zvenku.“

Udělal jsem vedle sebe místo a ona se tam posadila, zatímco Sol se velmi pomalu sesunul do židle – uzavřený, tichý, velmi čistý muž ve fotbalovém triku s dlouhými rukávy a se šátkem kolem hlavy. Když konečně seděl, položil si zápěstí na kolena a kšilt držel oběma rukama. Pak mi věnoval dlouhý pohled a začal na mě něco drmolit.

„Něco jsem sepsal, pane. Byl bych rád, kdybyste to, prosím, otiskli ve vašich novinách.“

Hlas měl tichý, ale kultivovaný a příjemný. Ale byl to hlas bez života a mluvil úsporně, jako kdyby ho vyslovení každého slova bolelo stejně jako jeho pohyby. Za skly jeho velmi tmavých brýlí jsem si všiml, že má levé oko menší než pravé. Užší. Ne oteklé, ani zavřené po ráně, prostě jen menší než to druhé, jako by patřilo do jiného obličeje. A ty skvrny nebyly kousnutí, ani kopřivka, ani oděrky. Byly to krátery, jak důlky vyryté do bejrútské zdi horkými a rychlými střelami z malých zbraní. A jako u kráterů byla kůže kolem nich zvednutá, ale ne zavřená.

Vysypal ze sebe svůj příběh, aniž jsem ho o to žádal. Byl dobrovolný ošetřovatel, student třetího ročníku medicíny v Omaze. Věřil i v mír, pane. A byl tu při tom výbuchu, pane, dole u silnice, v jedné z těch restaurací, které to odnesly nejhůř, prostě ji to srovnalo se zemí, měl byste tam jít a podívat se, jmenuje se to tam Akhbat’s, pane, tam chodí hodně Američanů a tam byla ta bomba v autě. Bomby v autě jsou nejhorší. Jako překvapení není nic horšího než bomba v autě.

Řekl jsem, že to vím.

Skoro všichni v té restauraci zahynuli, kromě něho, pane, lidi u zdi to roztrhalo na kusy, pokračoval a neuvědomoval si, že mi vykresluje mou vlastní nejhorší noční můru. A teď tady má to, co sepsal, cítil, že to musí říct, pane, jakési skromné prohlášení o míru, které by potřeboval nechat otisknout v mých novinách, snad to bude k něčemu dobré, uvažoval, že by to šlo vydat o tomto víkendu nebo možná v pondělí. Honorář by rád dal na dobročinné účely. Myslel si, že by to pár set dolarů mohlo hodit, možná víc. V bejrútských nemocnicích by se za to pár lidem dala koupit trocha naděje.

„Potřebujeme přestávku,“ vysvětloval svým mrtvým hlasem, zatímco mu žena z kapsy vylovila svazek popsaných papírů. „Přestávku na uklidnění. Trochu oddychu mezi válkami, abychom našli střední cestu.“

Jen v hotelu Commodore v Bejrútu se může zdát normální, když bojovník za mír otřesený po pumovém útoku vnucuje beznadějnou záležitost novináři, který není novinář. Přesto jsem mu slíbil, že udělám, co budu moct. Když jsem vyřídil jednání s mužem, na kterého jsem čekal – a který pochopitelně nic nevěděl, nic neslyšel, ale možná, pane, co kdybyste se zeptal plukovníka Asmea v Tyru? – usadil jsem se ve svém pokoji a se sklenkou vína u ruky jsem začal číst ten text, rozhodnut, že jestli to bude mít aspoň trochu šanci na vydání, zkroutím, hned jak se vrátím do Londýna, ruku jednomu z našich nesčetných přátel na Fleet Street a dohlédnu na to, aby to dopadlo.

Byl to tragický článek a brzy se vůbec nedal číst: roztěkaný, s citovým naléháním na židy, křesťany i muslimy, aby si vzpomněli na své matky a děti a žili spolu v lásce. Zdůrazňoval společnou půdu kompromisu a dával neodpovídající příklady z historie. Navrhoval nové náboženství, ‚jaké by nám dala Johanka z Arku, jenže jí to Angličané nedovolili, tak byla upálena zaživa bez ohledu na protesty a vůli obyčejných lidí‘. Toto nové hnutí, prohlašoval, bude ‚spojovat semitské rasy v duchovním bratrství lásky a tolerance‘. Pak úplně ztratil nit a uchýlil se k velkým písmenům, podtrhávání a řadám vykřičníků. Takže, když jsem dorazil na konec, už to vůbec nebylo to, co to podle původního prohlášení mělo být. Mluvilo se tam o ‚celé rodině, dětech i prarodičích, která seděla u zdi, přímo v epicentru‘. A dál popisoval, jak je to roztrhalo na kousky, a nejednou, ale znova a znova, pokaždé, když si Sol dovolil podívat se do své zmučené paměti.

Zničehonic jsem mu psal. Jí. Annie. Nejdřív jen v hlavě, pak na okraje jeho stránek, pak na čistý list papíru A4 vytažený z aktovky. Byl hned popsaný, tak jsem sáhl pro další. Potil jsem se, pot ze mě jen pršel; byla jedna z těch bejrútských nocí, kdy je sice ticho, ale z hor se valí vlhké, svědící horko a nad mořem visí smog, hnusně šedivý jak kouř z pušky. Psal jsem a uvažoval, jestli zavolá znova. Psal jsem jako výbuchem poznamenaný kluk dívce, kterou jsem neznal. Psal jsem – jak jsem ke své hrůze zjistil, když jsem se ráno probudil – naduté cancy. Hlásil jsem se ke zvráceným představám, objevoval velkolepá stanoviska, kázal o neprorazitelném kruhu lidského zla, o nekonečném člověčím hledání důvodů umožňujících provádět špatnosti.

Přestávku, řekl ten chlapec. Přestávku na uklidnění, přestávku mezi válkami. V tom jsem ho opravil. I Annie jsem v tom opravil. Řekl jsem jim, že jediné pauzy v dějinách lidských konfliktů nebyly přestávky na uklidnění, ale kvůli získání výhod, kvůli tomu, aby se svět přerozdělil, aby se hrdlořezové a oběti našli, aby si nenažranost a strádání vyměnily místa. Psal jsem jak dospívající s krvácejícím srdcem, a když jsem ráno vstal a uviděl listy se svým rukopisem rozházené kolem prázdné láhve od whisky, nemohl jsem uvěřit, že by to mohla být práce někoho, koho jsem znal.

Tak jsem udělal jedinou věc, která mě napadla. Dal jsem to do umyvadla a spálil, pak jsem popel rozdrobil, naházel ho do záchodu a spláchl do bejrútských stok ucpaných mrtvolami. Když bylo po všem, naordinoval jsem si za trest běh po pobřeží, utíkal jsem, jak jsem mohl nejrychleji, od všeho, co mě mohlo pronásledovat.

Běžel jsem k Hansenovi, pryč od sebe, ale po cestě jsem musel udělat ještě jednu zastávku.

Ukázalo se, že moje německé děvče, Britta, je v Izraeli, uprostřed Negevské pouště, v zajateckém táboře z nehostinných šedivých chatrčí poblíž vesnice Revivim. Kolem chatrčí byl vyoraný pruh země a dvojitý plot z ostnatého drátu s obsazenými hlídkovými věžemi v každém rohu. Pokud byli v táboře kromě ní ještě nějací další evropští zajatci, nepředstavili mi je. Z toho, co jsem viděl, dělaly jí společnost jedině arabské dívky, především z chudých vesnic na západním břehu Gázy, které se nechaly přemluvit nebo přinutit svými palestinskými druhy, aby se dopustily násilného činu proti nenáviděným sionistickým okupantům, nejčastěji tím, že umístily bombu někde na trhu, nebo ji hodily do civilního autobusu.

Z Be’er Shevy mě tam dovezl džíp řízený odvážným, mladým plukovníkem od zpravodajské služby, jehož otec byl, když byl ještě chlapec, vycvičen jako příslušník nočního přepadového komanda výstředním generálem Wintagem v období britského dohledu. Plukovníkův otec vzpomínal, jak Wintage seděl se zkříženýma nohama nahý ve svém stanu a ve světle svíčky kreslil do písku plán bitvy. Každý izraelský voják zřejmě mluví hodně o svém otci a mnohem; míň o Britech. Od doby dohledu si myslí, že o nás vědí to, jací asi pořád ještě jsme: antisemitští, nevšímaví a imperialističtí, s pár výjimkami, které nás zachraňují. K Dimoně, kde Izrael skladuje svou jadernou výzbroj, byl odtud jen kousek.

Pocit neskutečna mě neopustil. Naopak, ještě zesílil. Jako kdybych ztratil odstup od lidských prožitků, který je základní podmínkou našeho řemesla. Vlastní pocity i pocity ostatních jako kdyby měly větší váhu než moje pozorování. Když si v Libanonu nedáte pozor, je snadné si tu vypěstovat neovladatelnou nenávist k Izraeli. A já té nemoci už do značné míry podlehl. Když jsme se plahočili bahnem a puchem uzavřených táborů krčících se mezi valy z pytlů s pískem, přesvědčoval jsem sám sebe, že izraelská žízeň po pomstě nebude utišena, dokud poslední palestinské dítě nezavře nadobro oči.

Možná, že to mého mladého plukovníka napadlo. Přestože jsem přiletěl z Kypru, bylo to jen pár hodin, co jsem opustil Bejrút, tak něco z mých pocitů se mi možná ještě dalo vyčíst z tváře.

„Byl jste navštívit Arafata?“ zeptal se mě se smutným úsměvem, když jsme jeli kus po rovné silnici.

„Nebyl.“

„Proč ne? Je to příjemný chlapík.“

Nechal jsem to plavat.

„Proč se chcete setkat s Brittou?“

Řekl jsem mu to. Nebyl nejmenší důvod to neudělat. Londýn musel vynaložit všechny síly, aby je přesvědčil, že mě k ní mají vůbec pustit, a moji hostitelé mě s ní jistě nenechají mluvit o samotě.

„Myslíme si, že by s námi možná chtěla mluvit o jednom svém starém příteli,“ řekl jsem.

„Proč by to dělala?“

„Dal jí košem. Zlobila se na něj.“

„Kdo je ten přítel?“ Jako by to nevěděl.

„Jeden Ir. V IRA má funkci pobočníka. Dává instrukce atentátníkům, prověřuje cíle, dodává výzbroj. Žila s ním v ilegalitě v Amsterdamu a v Paříži.“

„Jako George Orwell, co? Na dně?“

„Jako George Orwell.“

„Jak je to dávno, co jí dal kopačky?“

„Šest měsíců.“

„Třeba už se na něj nezlobí. Třeba vám řekne, abyste se šel bodnout. Pro holku, jako je Britta, je šest měsíců strašně dlouhá doba.“

Zeptal jsem se ho, jestli v zajetí hodně mluvila. Byla to choulostivá otázka, protože Izrael ještě neřekl, jak dlouho už ji drží v zajetí, ani jak k ní vlastně přišli. Plukovník měl široký obličej a tmavou kůži. Jeho rodina pocházela původně z Ruska. Na khaki košili s krátkými rukávy měl parašutistická křídla. Bylo mu dvacet osm, izraelita, narozen v Tel Avivu, zasnouben se Sefardií z Maroka. Z jeho otce, toho nočního záškodníka, byl zubař. Tohle všechno mi stačil říct prvních pár minut po seznámení, hrdelní angličtinou, kterou zvládal levou rukou.

„Mluvila?“ opakoval s neradostným, úsměvem místo odpovědi na mou otázku. „Britta? Ta dáma nezavřela ústa od chvíle, co sem přišla.“

Protože jsem něco málo věděl o izraelských metodách, nepřekvapilo mě to a v duchu jsem se otřásl při představě, že mám vyslýchat ženu, kterou měli v rukou. Zažil jsem to v Irsku: ke krku zapnutý muž, který na mě zíral jak mrtvola a přiznával se ke všemu.

„Vyslýcháte ji sám?“ zeptal jsem se a znovu jsem se podíval na jeho silné hnědé paže a nekompromisně sevřené čelisti. A vzpomněl jsem si možná na plukovníka Jerzyho.

Zavrtěl hlavou. „Nelze.“

„Proč?“

Už to vypadalo, že mi chce něco říct, ale pak si to rozmyslel. „Na to máme odborníky,“ řekl. „Chlapy ze Shin Betu, prohnané jak Britta. Věnovali jí hodně času. Rodinná péče.“

Taky jsem o téhle milující rodince slyšel, ale neřekl jsem to. Jak mi v Tyru pošeptal informátor s očima podlitýma krví, sionisti na ni nastražili past. Opustila tábor a odjela se svým novým přítelem Saidem a jeho třemi kamarády do Atén. Správní hoši. Všeho schopní. Měli v plánu sestřelit letadlo El Al ve chvíli, kdy, se bude blížit k aténskému letišti. Kluci si pořídili přenosnou raketovou odpalovací rampu a pronajali si dům pod letovou dráhou. Britta, jako Evropanka nevzbuzující podezření, měla za úkol stát v telefonní budce na letišti s krátkovlnným přijímačem za třicet dolarů v ruce a předávat chlapcům usazeným na střeše domu instrukce, které blížícímu se letadlu vysílá řídící věž. Všechno bylo naprosto jasné, řekl můj kostnatý informátor. Zkoušky šly jak na drátku. Ale když přišel ten den, akce se úplně podělala.

Poslouchal jsem ho a zbytek jsem si uměl doplnit sám, když jsem si představil, co by dělala naše služba, kdyby měla hlášku předem: dvě skupiny zaútočí současně na střechu i telefonní budku; ohrožené letadlo, prázdné a předem varované, bezpečně přistane na aténském letišti; domů do Tel Avivu se letadlo vrací se spoutanými teroristy na palubě. Byl jsem zvědavý, co s ní udělají. Jestli ji postaví před soud, nebo vrátí výměnou za pár laskavostí.

„Co se stalo s těmi kluky, kteří s ní byli v Aténách?“ zeptal jsem se plukovníka a porušil příkaz Londýna neprojevovat v podobných případech zájem.

„Kluci? O žádných neví. Atény? Kde vůbec jsou Atény? Je nevinná německá turistka na prázdninách v Attice. Unesli jsme ji, omámili jsme ji, uvěznili jsme ji a teď ji zpracováváme k obrazu své propagandy. Vyzývá nás, abychom dokázali opak, protože ví, že to nedokážeme. Chcete nějaké další informace? Zeptejte se Britty. Jen si poslužte.“

Jeho nálada mě mátla, zvlášť když jsme vystoupili z džípu a on mi položil ruku na rameno a popřál mi hodně štěstí. „Je jen vaše,“ řekl. „Mazel tov.“

Začal jsem mít strach z toho, co tam asi najdu.

V čisté kanceláři nás přijala malá, zavalitá žena. Ve vězení není nikdy nedostatek uklizečů, pomyslel jsem si. Byla to kapitánka Leviová a měla bohužel na starosti Brittu. Mluvila anglicky tak, jak můžou mluvit snad jen učitelky na malých amerických městech, ale mnohem pomaleji a s větší pečlivostí. Měla jiskrné oči, krátké šedivé vlasy a výraz vlídné odevzdanosti. Měla ten zaprášený vzhled vězeňského života, ale když sepjala ruce, měli jste pocit, že by mohla plést na vnoučata.

„Britta je velmi inteligentní,“ řekla omluvně. „Když má inteligentní muž dávat otázky inteligentní ženě, je to někdy složité. Máte dceru, pane?“

Neměl jsem proč vyplňovat jí tam osobní dotazník, a tak jsem řekl, že ne, což byla náhodou zrovna pravda.

„Škoda. Nevadí. Ještě pořád nějakou můžete mít. Muž jako vy má dost času. Umíte německy?“

„Ano.“

„To máte štěstí. Můžete s ní mluvit jejím vlastním jazykem. Tak ji lépe poznáte. Já si s Brittou můžu povídat jen anglicky. Umím anglicky od svého zesnulého manžela, byl Američan. Britta se to naučila od svého bývalého milence, byl to Ir. V Tel Avivu řekli, abychom vám povolili dvě hodiny. Budou vám dvě hodiny stačit? Kdybyste potřeboval víc, zeptáme se jich – možná, že řeknou ano. Možná, že dvě hodiny bude až moc. Uvidíme.“

„Jste velmi milá,“ řekl jsem.

„Milá, to nevím. Možná, že bychom měli být míň milí. Možná, že jsme až moc milí. Uvidíte.“

A s tím poslala pro kávu a pro Brittu, zatímco my s plukovníkem jsme se posadili na jedné straně holého dřevěného stolu.

Kapitánka Leviová si ke stolu nesedla, protože se rozhovoru neúčastnila. Posadila se vedle dveří na rovnou kuchyňskou židli a sklopila zrak, jako kdyby se soustřeďovala na koncert. Když vešla Britta mezi dvěma mladými strážkyněmi, zvedla pohled jen natolik, aby viděla, jak kolem ní nohy tří žen procházejí doprostřed místnosti a tam se zastavují. Jedna bachařka Brittě přistrčila židli, druhá jí odemkla pouta. Strážkyně odešly a my zůstali sedět u stolu.

Rád bych vám tu scénu popsal přesně tak, jak jsem ji viděl z místa, kde jsem seděl: s plukovníkem po pravici, s Brittou proti sobě přes stůl a se skloněnou šedivou hlavou kapitánky Leviové téměř přesně za ní, jen trochu doleva, skoro se usmívající, se zasněným výrazem. Po celou dobu našeho rozhovoru tam seděla jak vosková figurína. Vědoucí náznak úsměvu se nezměnil, ani v nejmenším. V jejím postoji bylo soustředění a jakési úsilí, až mě napadlo, jestli se nesnaží zachytit věty a slova, kterým by dokázala porozumět, možná díky společné znalosti jidiš a angličtiny, protože Britta jako správné děvče z Brém mluvila čistou, sebevědomou němčinou, díky čemuž bylo porozumění snazší.

A Britta byla dokonalá ukázka svého plemene. Byla „plavovlasá jak rohlík“, jak se u nich říká, vysoká, se širokými rameny a dobře stavěná, s velkýma, dost nestydatýma modrýma očima a silnou, přitažlivou bradou. Byla stejně stará a stejně vysoká jako Monika; a měla, o čemž jsem si neodpustil zapřemýšlet, Moniččinu smyslnost. Měl jsem podezření, že ji ztloukli do bezvědomí, hned jak sem přijela. Držela se jak balerína, ale měla daleko inteligentnější a životem zkušenější výraz, než jaký byste našli u většiny tanečnic. Vypadala by dobře v tenisovém úboru nebo v dirndlu a mě napadlo, že svého času nosila obojí. Ani vězeňský mundúr jí neublížil, protože si dokázala z něčeho vyrobit pásek a stáhnout si ho v pase, a záplava vykartáčovaných vlasů jí splývala na ramena. První gesto, které udělala, hned jak ji zbavily pout, bylo, že ke mně napřáhla ruku a současně vysekla dívčí pukrle, jestli ironicky nebo z úcty, to se ještě nedalo říct. Stisk ruky měla chlapecký, ale o něco delší. Nebyla vůbec nalíčená, ale taky to nepotřebovala.

„Und mit wehm hab‘ ich die Ehre?“ vyzvídala, buď ze zdvořilosti, nebo ze zlomyslnosti. S kým mám tu čest hovořit?

„Jsem britský důstojník,“ řekl jsem.

„Vaše jméno, prosím?“

„Není důležité.“

„Ale vy jste velmi důležitý!“

Když vyvedou vězně z jeho cely, má často chuť plácat hlouposti, které mu slina na jazyk přinese, proto jsem jí odpověděl uvážlivě.

„Dělám s Izraelem na některých aspektech vašeho případu. To je všechno, co potřebujete vědět.“

„Případ? Tak já jsem případ? To je legrace. Myslela jsem, že jsem lidská bytost. Posaďte se, prosím, pane Neznámý,“ vybídla mě a sama si sedla.

Teď jsme seděli tak, jak jsem to popsal, za sebou měla obličej kapitánky Leviové, ne přesně, trochu mimo, stejně jako její výraz. Plukovník nevstal, aby Brittu přivítal, a teď, když před ním seděla, sotva se obtěžoval, aby se na ni podíval. Náhle vypadal, jako když od toho nic nečeká. Mrknul se na hodinky. Byly z matné ocele a na jeho hnědém zápěstí vypadaly jako zbraň. Britta měla zápěstí bílá a hladká jako Monika, ale odřená od pout.

Náhle mi začala přednášet.

Začala najednou, jako kdyby shrnovala látku probíranou v hodině, a svým způsobem to tak bylo. Jak jsem rychle pochopil, kázala takhle každému, nebo alespoň všem, které rovnou nezamítla jako měšťáky. Řekla, že musí udělat prohlášení a že by byla ráda, kdybych ho předal svým, jak ona říkala, „kolegům“, protože cítí, že její situace není úřady chápána odpovídajícím způsobem. Byla válečný zajatec, stejně jako je válečný zajatec každý izraelský voják, který padne Palestincům do rukou, a měla nárok na to, aby se s ní zacházelo se všemi právy, která jí zaručuje Ženevská konvence. Byla tu jako turistka a nespáchala žádný zločin proti Izraeli. Zatkli ji jedině na základě vymyšlených záznamů, které má v jiných zemích, a byla to úmyslná provokace namířená proti světovému proletariátu.

Krátce jsem se zasmál a ona se zakoktala. Smích zřejmě nečekala.

„Tak podívejte se,“ namítl jsem. „Buď jste válečný zajatec, nebo nevinný turista. Nemůžete být obojí.“

„Je to boj mezi nevinností a vinou,“ vrátila mi to bez zaváhání a dokončila přednášku. Jejími nepřáteli nejsou jen sionisté, prohlásila, ale to, čemu říkala dynamické síly buržoazní nadvlády, potlačování přirozených instinktů a udržování despotické nadvlády označované jako „demokracie“.

Znovu jsem se ji pokusil přerušit, ale tentokrát mluvila prostě dál. Citovala mi Marcuse a Freuda. Poukázala na vzpouru synů proti otcům v pubertě a zřeknutí se této vzpoury v chvíli, kdy se synové sami stanou otci.

Podíval jsem se na plukovníka, ale ten, jak se zdálo, dřímal.

Cílem jejích „akcí“, řekla, i jejích kamarádů bylo zarazit neovladatelný kolotoč útlaku ve všech jeho formách – v zotročení práce materialismem, v utlačovatelském principu samotného „pokroku“ – a umožnit skutečným společenským silám, jako je erotická energie, aby se vzchopily k novým, nespoutaným formám kulturního tvoření.

„Nic z toho mě valně nezajímá,“ zaprotestoval jsem. „Tak toho, prosím, nechte a vyslechněte moje otázky.“

Takzvané „teroristické“ činy mají proto dva jasné cíle, pokračovala, jako bych byl nikdy nepromluvil, za prvé narušit armády buržoazně materialistického spiknutí a za druhé poučit, pomocí příkladu, osvítit důlní koně země, kteří už zapomněli, že existuje světlo. Jinými slovy, představit kvasící a probuzené vědomí nejutlačovanějším vrstvám lidstva.

Chtěla by dodat, že i když není stoupencem komunismu, dává jeho učení přednost před učením kapitalismu, protože komunismus účinným způsobem popřel ideál ega, který využívá majetku k tomu, aby lidem stavěl vězení.

Dává přednost svobodnému sexuálnímu projevu a – pro ty, kdo to potřebují – volnému užívání drog jako prostředku, jak objevit své svobodné já stojící proti nesvobodnému já, vykastrovanému agresivní tolerancí.

Otočil jsem se k plukovníkovi. Výslech má svou etiketu jako cokoliv jiného. „Budeme dál poslouchat ty nesmysly? Ta dáma je váš vězeň, ne můj,“ řekl jsem. Sotva jsem o ní mohl sám rozhodovat u jeho stolu.

Plukovník zvedl hlavu jen natolik, aby na ni viděl. „Chceš se vrátit dolů, Britto?“ Jeho němčina byla stejně zvláštní jako jeho angličtina. Náhle vypadal o hodně starší, než byl, a o hodně moudřejší.

„Ještě chci něco říct, děkuji.“

„Jestli hodláš zůstat tady nahoře, tak buď odpovídej na jeho otázky, nebo buď zticha,“ řekl plukovník. „Máš na vybranou. Jestli chceš odejít hned, nám to nevadí.“ Pak řekl něco kapitánce Leviové a ta nepřítomně kývla. Vešel arabský vězeň s podnosem s kávou – čtyři šálky a talířek se zákusky – pokorně vše naservíroval, každému dal šálek kávy a zákusky položil doprostřed stolu. Zmocnila se nás malátná nálada. Britta natáhla štíhlou ruku pro zákusek, líně, jako kdyby byla u sebe doma. Plukovníkova ruka dopadla těsně před její, jak bral talířek z jejího dosahu.

„Tak na co se mě chcete zeptat, prosím?“ vyzvídala na mně Britta, jako by se vůbec nic nestalo. „Přejete si, abych vám naservírovala toho Ira? Jaké jiné aspekty mého případu by mohly zajímat Angličany, pane Neznámý?“

„Kdybyste nám jednoho určitého Ira předložila, to by bylo milé,“ řekl jsem. „Rok jste žila s mužem jménem Seamus.“

To ji potěšilo. Nabídl jsem jí tím výpad. Prohlížela si mě, jako by v mém obličeji našla něco, co poznala. „Že jsem s ním žila. To je přehnané. Spala jsem s ním. Seamus byl jen na sex,“ vysvětlovala s prohnaným úsměvem. „Byl to komfort, jen nástroj. A dobrý nástroj, řekla bych. Totéž jsem byla já pro něj. Máte rád sex? Někdy se k nám přidal ještě další kluk, párkrát možná holka. Kombinovali jsme to. Nemělo to s tím nic společného, ale užili jsme si.“

„S čím to nemělo nic společného?“ zeptal jsem se.

„S naší prací.“

„Jakou prací?“

„Naši práci jsem vám už popsala, pane Neznámý. Vyložila jsem vám její cíle i naše důvody. Humanitářství není totéž jako nenásilí. Za svobodu musíme bojovat. Někdy se i ty nejvyšší záležitosti musí řešit násilím. Víte to? I sex může být surový.“

„Do jakého typu násilných metod byl Seamus zapojen?“ zeptal jsem se.

„Nemluvíme o krutém chování, ale o právu lidí na odpor proti aktům, které páchají utlačovatelské síly. Patříte k těmto silám, nebo dáváte přednost volnosti, pane Neznámý? Možná že byste se měl osvobodit a přidat se k nám.“

„Je to atentátník,“ řekl jsem. „Vyhodil do vzduchu nevinné lidi. Jeho posledním cílem se stalo jedno veřejné zařízení v jižní Anglii. Zabil jeden starší pár, barmana a pianistu a dávám vám své slovo, že neosvobodil ani jediného oklamaného dělníka.“

„Je to otázka, nebo tvrzení, pane Neznámý?“

„Je to pro vás výzva, abyste nám řekla o jeho činnosti.“

„To veřejné zařízení bylo blízko britského vojenského tábora,“ odpověděla. „Ten zajišťoval zázemí a prostředky fašistickým utlačovatelům.“

Její klidné oči na mě znovu upřely hravý pohled. Už jsem řekl, že byla přitažlivá? Co je za těchto okolností přitažlivost? Měla na sobě kalikové oblečení. Byla donucena pykat za zločiny, které nespáchala. Byla celá ve střehu, to jsem cítil a ona věděla, že to cítím, a tenhle předěl mezi námi ji lákal.

„Moje oddělení se rozhodlo vám nabídnout určitou částku peněz na vaše propuštění, kdykoliv splatnou, a pokud si to budete přát, libovolné osobě, kterou označíte,“ řekl jsem. „Chtějí informaci, která by vedla k zatčení a odsouzení vašeho přítele Seamuse. Mají zájem o zločiny, které už spáchal, o ty, které ještě spáchat má, o tajné adresy, kontakty, zvyky, slabosti.“ Čekala, že budu pokračovat, tak jsem to, asi nerozumně, udělal. „Seamus není hrdina. Je to hajzl. Ne to, čemu vy říkáte hajzl. Skutečný hajzl. Když byl malý, nikdo mu nic špatného neudělal. Jeho rodiče jsou slušní lidé a mají trafiku v hrabství Down. Jeho dědeček byl policista, a dobrý. Seamus nechává trhat lidi na kusy, protože je duševně zaostalý. Proto se k vám choval tak špatně. Doopravdy žije, jen když působí bolest. Zbytek času je to rozmazlený malý kluk.“

Ani jsem neškrábl slupku jejího studeného pohledu.

„Jste duševně zaostalý, pane Neznámý? Já bych řekla, že asi ano. Při vašem povolání je to normální. Měl byste se k nám přidat, pane Neznámý. Měl byste si to s námi zkusit a my bychom vás získali pro naši věc. Pak byste nebyl duševně zaostalý.“

Musíte vědět, že když to říkala, ani nezvedla hlas, ani nepřidala na jeho dramatičnosti. Zůstala blahosklonná a klidná, dokonce vlídná. To poznání leželo hluboko v ní a bylo dobře uložené. Měla zdravý, přirozený úsměv a ten jí vydržel celou dobu, co mluvila, zatímco kapitánka Leviová za ní dál zírala někam do vzpomínek, možná proto, že nerozuměla tomu, o čem se mluví.

Plukovník se na mě tázavě podíval. Nemohl jsem se spolehnout na svůj hlas, tak jsem zvedl ruce ze stolu, jako bych naznačil, má to smysl? Plukovník řekl něco kapitánce Leviové a ta s výrazem zklamání, jako někdo, kdo uvařil jídlo, které se nesnědlo, zazvonila na stráž. Britta vstala, uhladila si přes prsa a boky vězeňský mundúr a nastavila ruce na pouta.

„Kolik peněz jste měli v úmyslu mi nabídnout, pane Neznámý?“ zeptala se.

„Žádné,“ odpověděl jsem.

Věnovala mi další pukrle a vydala se mezi bachařkami ke dveřím, zadek se jí pohyboval ve vězeňských šatech a připomínal mi Moniččin v jejím županu. Měl jsem strach, že ještě promluví, ale neudělala to. Možná věděla, že ten den vyhrála a že by pokračování mohlo výsledek zkazit. Plukovník šel za ní ven a já jsem zůstal sám s kapitánkou Leviovou. Poloviční úsměv jí z tváře ještě nezmizel.

„Tak,“ řekla, „teď už máte aspoň trochu představu, jaké to je, poslouchat Brittinu muziku.“

„To tedy ano.“

„Někdy se vybavujeme až moc. Možná jste na ni měl mluvit anglicky. Dokud mluví anglicky, dokážu se o ni postarat. Je to lidská bytost, je to žena a je ve vězení. A buďte si jist tím, že trpí. Má odvahu, a dokud se mnou mluví anglicky, dokážu ji zvládnout.“

„A když na vás mluví německy?“

„K čemu by to bylo, když ví, že bych jí nerozuměla?“

„Ale kdyby přece – a kdybyste jí rozuměla. Co pak?“

Úsměv se jí zkřivil a stal se trochu nejistým. „Pak myslím, že bych měla strach,“ odpověděla svou pomalou americkou angličtinou. „Myslím, že kdybych jí nabídla něco ze sebe, svádělo by mě to k poslušnosti. Ale já jí nedovolím, aby mi rozkazovala. Proč bych měla? Nedám jí nad sebou tu moc. Mluvím anglicky a jsem tu i nadále šéf. Víte, dva roky jsem byla v koncentračním táboře v Buchenwaldu.“ Stále se na mě usmívala a dořekla zbytek německy, tichým, uklidňujícím šepotem koncentráčníka: „Man hört so schleussliche Echos in ihrer Stimme, wissen Sie?“ V jejím hlase člověk slyší tak děsivé ozvěny, víte?

Plukovník stál ve dveřích a čekal na mě. Když jsme šli po schodech dolů, položil mi ruku na rameno. Tentokrát jsem věděl proč.

„Dělá to takhle se všemi?“ zeptal jsem se.

„Kapitánka Leviová?“

„Britta.“

„Jistě. S vámi jen o trochu víc, to je všechno. Možná proto, že jste Angličan.“

Možná proto, napadlo mě, a možná proto, že ve mně viděla víc než jen mou anglickost. Možná že rozeznala moje nevědomé vstřícné signály. Ale ať už ve mně něco viděla nebo ne, poskytla mi shrnutí mých dosavadních zmatků. Vyjádřila mou snahu držet se světa, který mi ujížděl někam pryč, mou náchylnost ke každému neobvyklému argumentu či pomatené touze.

Rozkaz, abych našel Hansena, přišel téhož večera uprostřed zábavného diplomatického večírku pořádaného mým hostitelem z britského velvyslanectví v Herzliyya.

devět

SVĚDOMITÝ PERIGREW zkoušel Smileyho z kolonialismu. Perigrew začal dřív či později z kolonialismu zkoušet každého návštěvníka Sarrattu a jeho otázky vždycky balancovaly na hranici únosnosti. Byl to vážný chlapec, syn britských misionářů ze západní Afriky a jeden z těch lidí, které je naše služba pro jejich neobvyklé vědomosti a jazykové schopnosti téměř povinna přijmout. Seděl jako obvykle sám, ve stínu vzadu v knihovně, nakláněl vyzáblý obličej dopředu a ruku držel zvednutou, jako by se předem bránil před posměchem. Začal rozumně, ale pak se jeho otázka zvrhla v tirádu proti britské lhostejnosti vůči těm, které jsme si dřív zotročovali.

„Ano, tedy, řeknu vám, že s vámi docela souhlasím,“ přitakal k všeobecnému překvapení Smiley zdvořile, když vyslechl Perigrewa do konce. „Skličující skutečností je, obávám se, že studená válka v nás vytvořila jakýsi vzájemné se vyrovnávající kolonialismus. Na jedné straně jsme se zřekli skoro všech rysů naší národní identity ve prospěch americké zahraniční politiky. Na druhé straně jsme si tím koupili odklad popravy našich koloniálních představ o sobě samých. A nejen to, dodali jsme Američanům odvahu, aby se chovali stejně. Ne že by potřebovali kdovíjak povzbuzovat, ale přirozeně je to potěšilo.“

Hansen mi řekl prakticky totéž. A skoro stejnými slovy. Jenže tam, kde Smiley prostě jen trochu slevil ze své zdrženlivosti, zíral na mě Hansen očima, v nichž svítilo rudé peklo, z kterého se vrátil.

Z Izraele jsem letěl do Bangkoku, protože Smiley prohlásil, že se Hansen zbláznil a zná příliš mnoho tajemství: identifikační šifrovací signál, svěřený veliteli naší sekce v Tel Avivu. Smiley měl tehdy ve funkci zástupce velitele na starosti bezpečnost naší služby. Kdykoliv jsem se o něm doslechl, ucpával díry nebo žehlil skandály. Celý víkend jsem byl v jednom kole. Prokousával jsem se hromadou osobně doručených spisů a hodinu se telefonem snažil uklidnit Mabel, která shořela na poslední překážce, jež ji dělila od možnosti stát se kapitánkou dámského oddílu našeho místního golfového klubu. Mabel v tom tušila intriky.

Nevím, proč jsou na Mabel tak tvrdí. Třeba je odrazuje to, že říká věci na rovinu. Dělal jsem, co jsem mohl. Řekl jsem jí, že jsem se ve své profesi nikdy nesetkal s ničím, co by se dalo srovnat s mazaností těch kentských žen. Slíbil jsem jí, že až se vrátím, uděláme si příjemnou dovolenou. Už jsem zapomněl, kam jsme měli jet, protože k dovolené nikdy nedošlo.

Z Hansenova spisu jsem si udělal představu, že se jedná o typ, jaký dobře znám, protože takových lidí jsme využívali spoustu. Sám jsem byl jeden z nich a Ben taky: napůl Angličan, který bral službu jako svou vlast a obdařil ji spoustou vlastností, které nikdy neměla.

Hansen byl stejně jako já napůl Holanďan, Možná proto si mě Smiley vybral. Narodil se za dlouhé noci německé okupace a vyrůstal ve stínu delftské katedrály. Jeho matka, pokladní v cestovní kanceláři Thomase Cooka, měla anglické rodiče, kteří ji hned po začátku války přemlouvali, aby se s nimi vrátila do Londýna. Odmítla je a rozhodla se místo toho, že se vdá za delftského vikáře, který se o rok později dal zastřelit německou popravčí četou a nechal po sobě těhotnou manželku, ať dělá, co umí. Neohroženě se zapojila do převádění britských uprchlíků a koncem války měla na starosti plně rozvinutou agenturní síť s vlastními prostředky spojení, informátory, tajnými domy a vším, co s tím souvisí. Práce mé matky pro službu se moc nelišila.

Spis neuváděl, jak se Hansen dostal jako dítě k jezuitům. Možná že jeho matka změnila vyznání. Bylo to pořád ještě v temných dobách, a jestli to okolnosti vyžadovaly, mohla zapřít své protestantství, aby chlapci zajistila slušné vzdělání. Možná si říkala, dám jezuitům jeho duši a oni mu dají mozek. Možná taky, že v chlapci hned od počátku vytušila neklidnou povahu, která později ovládla jeho život, a rozhodla se, že mu prospěje, když se podřídí pevnější náboženské kázni, než jakou nabízeli tolerantní protestanti. Pokud ano, byla moudrá. Hansen svou víru přijal se stejnou vášní, s jakou přijímal všechno ostatní. Měli ho postupně jeptišky, bratři, knězi i učitelé. Až do jednadvaceti, kdy, vyškolený a zbožný, ale stále ještě novic, byl poslán do semináře v Indonésii, aby poznal, jak to chodí mezi pohany: na Sumatru, Molluky a na Jávu.

Východ zřejmě Hansen podvědomě miloval, podobně jako spousta dalších Holanďanů. Dobrý Holanďan může stát, jako Heineho příslovečná borovice, na břehu své placaté zemičky a ve studeném mořském vzduchu ucítí asijskou vůni žluté trávy a hrnců s vařícím se jídlem. Hansen přišel, viděl a dobyl. Buddhismus, islám, obřady a pověry nejvzdálenějších divochů – vrhl se na všechno se zápalem, který v něm rostl, jak pronikal hlouběji do džungle.

Jazyky si osvojoval docela přirozeně. Ke své rodné holandštině a angličtině si nenuceně přidal francouzštinu a němčinu. Teď už mluvil tamilský, khmersky, thajsky a kantonským nářečím a často prochodil stovky mil hornatou krajinou na cestě za nějakým ztraceným dialektem či podobností mezi obřady. Psal články o jazykovědě, svatebních obřadech, božských vnuknutích i opicích. Objevil v nitru džungle ztracené kláštery a dostal ceny, které mu řád zakázal převzít. Po šesti letech neohroženého zkoumání a bádání nebyl znám jen jako ukázkový učenec, jakými jsou jezuiti proslulí; byl i kněz každým coulem.

Ale šest let přežije málokteré tajemství. Postupně začaly různé zvěsti odhalovat stinnou stránku jeho existence. Hansen jako autor aktů. Hansenovy chutě. Nedívejte se tam, ale tamhle jde jedna z Hansenových holek.

Bylo toho hodně, trvalo to dlouho a to ho odrovnalo: jak se v tom jednou začali hrabat, nenašli v jeho životě jediný kout, který by zůstal bez úhony, jedinou cestu, která by neměla nějakou odbočku. Sem tam nějaká žena – jeden nebo dva chlapci – no, podle toho, co jsem viděl u kněžského stavu po celém světě, takovéhle prohřešky se považují spíš za pravidlo než za výjimku.

Jenže jim se, jak náhle zjistili, odehrávalo déle než celé desetiletí přímo pod nosem obrovské nezkrotné požitkářství, v každé vesnici, v každé vyparáděné zapadlé uličce. Kvůli této nezdolné zhýralosti s děvčaty, která by podle západních měřítek mohla sotva k prvnímu přijímání, ale přesto opustila manželské lože – a mnohé z nich pod přímou ochranou církve – se Hansen stal náhle a naléhavě nepřijatelným. Když se jeho Nejvyšší seznámil s tak vytrvalým a usilovným hříšníkem, reagoval spíše smutně než rozhořčeně. Poručil Hansenovi, aby se vrátil do Říma, a poslal před ním dopis představenému jeho řádu. Z Říma, oznámil mu smutně, by Hansen měl nejspíš jet do Loyoly ve Španělsku, kde mu zkušení jezuitští psychoterapeuti pomůžou, aby se vyrovnal se svou politováníhodnou slabostí. Po Loyole – no, přijde nový začátek, možná na jiné polokouli a v jiném desetiletí.

Ale Hansen, stejně jako předtím jeho matka, tvrdohlavě odmítal opustit místo, které přijal za své.

Otec kvardián ho nakonec o své újmě spakoval a poslal do vzdálené misie v horách, kterou vedl jeden vyznavač tvrdé školy. Tam si Hansen prožil útrapy domácího vězení. Hlídali ho jako šílence. Nesměl opustit nejbližší okolí domu, měl zapovězené knihy, papíry i společnost, nesměl se smát. Každý reaguje na uvěznění jinak, stejně jako na výšky, zimu nebo umírání. Hansen to snášel těžko a po třech měsících už to dál nemohl vydržet. Když ho bratři strážní vedli na mši, srazil jednoho z nich ze schodů, zatímco druhý utekl. Pak si to namířil zpátky do Jakarty a bez peněz a bez pasu se uchýlil do bordelů, které dobře znal. Děvčata si ho vzala na starost a on jim na oplátku dělal pasáka a vyhazovače. Roznášel pivo, myl sklenice, vyhazoval křiklouny, naslouchal zpovědím, poskytoval útěchu a hrál si v zadním pokoji s dětmi. Podle toho, jak jsem ho poznal, mi je jasné, že to všechno dělal klidně a jednoduše. Bylo mu asi třicet a touhy v něm hořely jako vždy. Jednoho dne, poslušen tak jako už tolikrát nějakému impulsu, se Hansen oholil, vzal si čistou košili a šel se představit britskému konsulovi s prohlášením, že je britského původu.

Konsul nebyl ani slepý, ani hluchý, zato byl dlouholetým příslušníkem naší služby, vyslechl Hansenův příběh, položil mu jednu či dvě znuděné otázky a vyrazil pod maskou nezájmu do akce. Celé roky hledal někoho s Hansenovými schopnostmi. Hansenova rozmarnost ho ani v nejmenším neodrazovala. Líbila se mu. Požádal Londýn o informace; půjčoval Hansenovi přiměřené částky peněz a nechával si jejich převzetí podepisovat ve třech kopiích, protože nechtěl ukázat přílišné nadšení. Když přišla z Londýna potěšující odpověď s pozitivním záznamem o Hansenově matce, z kterého vyplývalo, že bývala pracovníkem služby, pohár konsulovy trpělivosti přetekl.

Uběhl měsíc a Hansen si napůl uvědomoval, což znamená, že věděl, ale jen z poloviny a z poloviny zase možná nevěděl, že by mohl být částečně ve spojení s něčím, co by vzdáleně mohlo souviset s britskou Intelligence Service. Uběhly další dva měsíce a Hansen, neúnavný jako vždy, smejčil po jižní Jávě, naoko hledal staré svitky, ale ve skutečnosti dával konsulovi informace o síle komunistické podvratné činnosti, což byl teď jeho nový Antikrist. Koncem roku už mířil do Londýna s úplně novým britským pasem v kapse, který chtěl a který nebyl na jeho jméno.

Věnoval jsem se stručnému záznamu o jeho výcviku, všeho všudy šest měsíců. Sarrattu tehdy velel Clive Bellamy, vytáhlý, uštěpačný absolvent Etonu. „Vynikající ve všech praktických otázkách,“ napsal Hansenovi do závěrečného hodnocení. „Má prvotřídní paměť, rychlé reakce, je soběstačný. Potřebuje tvrdé vedení. Kdybych měl někdy na lodi vzpouru, Hansen by byl první, koho bych zmrskal. Potřebuje pořádný zápřah a prvotřídní vedení.“

Přešel jsem k záznamu o akcích. Ani tam nebylo nic šíleného. Hansen byl stále ještě Holanďan, a proto se Velitelství rozhodlo, že u toho zůstanou a jeho anglický původ odehráli do autu. Hansen remcal, ale udolali ho. V době, kdy zahraničí vidělo Brity jako Američany bez bryndáku, by Velitelství kvůli jednomu Švédovi vraždilo a kvůli západnímu Němci kradlo. I Kanaďanům, i když ty bylo snazší vyrábět, otevíralo náruč. V Holandsku Hansen formálně potvrdil svůj odchod od jezuitů a začal se rozhlížet po nějakém zaměstnání na Východě. V hlavních městech západní Evropy se tou dobou pohybovala spousta učenců z Východu. Hansen si je objel a získat tu slib, tu zase závazek. Francouzská Orientální tisková agentura ho vzala jako volného dopisovatele. Jeden londýnský týdeník, pošťouchnutý Velitelstvím, mu poskytl zaměstnání pod podmínkou, že to bude zadarmo. Kousek po kousku si budoval krycí legendu – dostatečně širokou, aby měl důvod jet kamkoliv a ptát se na cokoliv, co chce, a dostatečně pestrou, aby byl finančně nepolapitelný, protože nikdo nikdy nedokáže říct, kolik mu který z jeho zaměstnavatelů kdy zaplatil a za co. Byl připraven odstartovat. Zájmy Británie v jihovýchodní Asii se po rozpadu impéria možná zmenšily, ale Američani vězeli po pás ve vyhlášené válce ve Vietnamu, nevyhlášené válce v Kambodži a tajné válce v Laosu. Vzhledem k naší neveselé roli jejich souputníka nám bylo ctí nabídnout jim Hansenův skvělý talent.

Technika dokáže ve špionáži hodně. Umí vyfotografovat úrodu i zákopy, tanky i raketová sila, otisky pneumatik i pohyb sobů. Dokáže ji probudit ruský bojový pilot překonávající bariéru zvuku ve výšce čtyřicet tisíc stop, stejně jako čínský generál, který si odfrkne ve spánku. Ale nedokáže nahradit lidské porozumění. Neřekne vám, co se děje v srdci kambodžského farmáře, jehož úrodu rozmetaly na cimprcampr neoznačené bombardéry dr. Kissingera, jehož dceru prodali do města na prostituci a jehož synové se nechali zlákat, aby opustili hospodaření a bojovali v americké loutkové armádě, nebo byli pomocí rodinného pojištění přinuceni vstoupit do řad Rudých Khmerů. Technika neumí odečítat ze rtů bojovníků J v džungli navlečených do černých kalhot, jejichž nejmocnější zbraní je překroucený marxismus nějakého krvežíznivého kambodžského psychopata, který vystudoval Sorbonnu. Nedokáže nasát výfukové plyny armády, jež nemá žádnou mechanizaci. Nedokáže dešifrovat kódy armády, která nemá rádio. Nevypočítá zásoby pro muže, kteří se živí brouky a kůrou stromů; nezjistí morálku těch, kteří ztratili skoro všechno a jediné, co mohou dobýt, je vlastní budoucnost.

To všechno Hansen mohl. Hansen, adoptovaný Asijec, dokázal šlapat týden bez jídla, posedávat na bobku ve vesnicích a poslouchat rozhovory vesničanů, Hansen dokázal rozpoznat sílící vír jejich odporu dlouho předtím, než serval vlajku hvězdnatou z amerických ambasád v Phnom Penhu a v Saigonu. A bombardérům uměl říct – a ke své pozdější lítosti to taky dělal – americkým bombardérům uměl říct, které vesnice hostí vietnamskou armádu Vietkong. Měl taky čuch na lidi. Dokázal si získat pomocníka v jakékoliv oblasti života a poučit ho, co má poslouchat, po čem se má dívat, co si pamatovat a o čem ho informovat. Uměl jim říct tolik, aby to nebylo moc ani málo, věděl, jak je odměňovat a kdy to nedělat.

Celé měsíce, pak i roky, působil takhle Hansen v takzvaných „osvobozených oblastech“ severní Kambodže, kde oficiálně řádili Rudí Khmerové. Až do dne, kdy náhle zmizel z vesnice, kterou si zvolil za svůj domov. Zmizel tiše a obyvatele vzal s sebou. Brzy byl prohlášen za mrtvého, další oběť džungle.

A mrtvým zůstal až donedávna, kdy dokonale živý vstoupil do jednoho nevěstince v Bangkoku.

„Nijak se nehoň, Nede,“ naléhal na mě Smiley, když mi volal do Tel Avivu. „Jestli potřebuješ pár dní navíc kvůli časovému posunu, mně to vadit nebude.“

Což ve Smileyho řeči znamenalo, „Dostán se k němu, jak nejrychleji dokážeš, a informuj mě, že nemám na krku další kapitální skandál.“

Šéfem naší sekce v Bangkoku byl zavalitý, protivný, malý tyran jménem Rumbelow, ozdobený knírem. Nikdy jsem k němu láskou nehořel. Mužům kolem padesátky nabízí naše služba zatraceně málo vyhlídek. Většina z nich je odhalených, spousta je otrávených a je jim jedno, jestli jsou odhalení nebo ne. Jiní se pokusí zajímat se o svůj majetek či zamíří k velkým obchodům, ale tenhle svazek manželský jim zřídka kdy vydrží. V jejich myšlení je cosi, co jim brání žít život bez tajemství. Jen málo z nich, a mezi ty počítám Tobyho Esterhaseho a Rumbelowa, se dokáže vyvlíknout z této pasti, v které jsou rukojmím služby, a využít toho ke svému vlastnímu prospěchu.

Co přesně měl v rukávu Rumbelow, jsem se nikdy nedověděl. Ale smrdělo to, tím jsem si jist, protože jestli byl na něco odborník, tak to byla lidská špatnost. Říkalo se, že má pod palcem pár prodejných thajských generálů, kteří dělají jen pro něj a pro nikoho jiného. Taky se říkalo, že prokázal jednomu členu královské rodiny špinavou, ale neocenitelnou službu. Ať už to bylo cokoliv, hrabata z Pátého poschodí o něm nezaslechla nikdy nic špatného. „A pro boha živého, ne abys pohladil Rumbelowa proti srsti,“ prosil mě Smiley. „On je nepochybně trn v patě, ale když my ho potřebujeme.“

Sešli jsme se v mém hotelovém pokoji. Pro veřejnost jsem byl Mark Seymour, mzdový účetní, a vůbec jsem neměl chuť producírovat se na velvyslanectví nebo v jeho domě. Let trval dvacet hodin. Byl teprve podvečer. Rumbelow mluvil jak sázkař v Etonu. Když se to vezme kolem a kolem, on tak i vypadal.

„Byla to čiročirá náhoda, že jsme na toho prevíta vůbec narazili,“ řekl mi nevrle. „Člověk vystrčí tykadla, pochopitelně. Tak řečeně přiloží ucho k zemi. Člověk ví, kolik uhodilo. Už slyšel o jiných případech. Člověk není poleno. Nelíbí se mu představa, že si jeho agent sbalí ranec, týdny se nechá vláčet džunglí a Rudý Khmerové ho pochopitelně mučí jak diví. Člověk není pštros. Ví, jak to chodí.

Ten váš melancholik dává údery proti pravidlům, to je jasný,“ ujistil mě, jako bych já tvrdil opak. Pak vytáhl z rukávu propoceného obleku kapesník a chvíli s ním bušil do svého nablblého kníru. „Váš průměrný agent by žebral o kulku po jedny takový noci.“

„Jste si jist, že to s ním takhle bylo?“

„Jist si nejsem ničím, to pozor, příteli. Drby, to je všechno. Jak si mám být jist, když ten prevít s námi ani nemluví? Vyhrožuje násilím, když to zkusíme! Pokud já vím, Rudý Khmerové o něm nikdy ani neslyšeli. Nikdy nevěří Holanďanům, tady ne – tváří se, jako by jim tohle zatracený místo patřilo. Hansen by nebyl první agent, který lže jak zjednaný, dokud mu teče do bot, a když je po všem, přižene se zpátky a shání se po metálech a penzi, ale to teda ne. Podle všeho má pořád ještě všechny prsty. Žádná jiná část těla mu taky nechybí, mám-li soudit podle toho, kde se vynořil. Našel ho Duffy Marchbanks. Pamatujete si na Duffyho? Dobrej kluk.“

Ano, na Duffyho jsem si s úzkostí v srdci vzpomněl. Vzpomněl jsem si na něj, hned jak jsem jeho jméno uviděl ve spisech. Byl to dokonalý gauner z Hongkongu a měl nos na rychlé obchody se vším, od opia po škeble. Několik let jsme nerozvážně financovali jeho podnik.

„Měl úžasnou kliku, to teda jo, to Duffy měl. Letěl sem nahoru na jednání. Na jeden den, víc ne. Jeden den, jedna noc a pak zpátky k milostivý a k účtům. Jeden klub ve vnitrozemí po něm chtěl, aby mu koupil sto akrů prvotřídního pobřeží. Vyřídil obchod a pak se všichni, teda Duffy a jeho partneři, vydali do jedný restaurace s dívčí obsluhou – Duffy proti menšímu povyražení nikdy nebyl. Jmenuje se to tam Moře štěstí a je to uprostřed vykřičený čtvrti. Ale je to, podle toho, co jsem slyšel, lepší podnik. Salónky, příjemná kuchyně, pokud má člověk rád ty jejich blafy, jasná dohoda, a pokud holkám neřeknete, aby zůstaly, nechají vás o samotě.“

Vysvětlil mi, že v dívčí restauraci, kterou jak se všemožně snažil naznačit, nikdy nenavštívil, sedí mladé hostesky, oblečené i svlečené, mezi hosty, krmí je a dávají jim napít, zatímco muži probírají svoje obchodní záležitosti. Moře štěstí navíc nabízelo ještě masážní; salónek, diskotéku a v přízemí živé divadlo.

„Duffy si plácl na obchod s klubem, šek změnil majitele a on už začal cítit stáj. Tak se rozhodl, že si ještě udělá radost s jednou z holek. Dohodnuto, potvrzeno a šli na pokoj. Holka řekla, že má žízeň, a co takhle láhev šampaňskýho, aby jí to líp šlo? Má z toho provizi, pochopitelně – jako všechny. Nevadí. Duffymu patří svět, tak proč ne? Holka zmáčkne knoflík, řekne něco do domácího telefonu a pak si Duffy vzpomíná jen na to, že vchází ten zatracenej, obrovitej Evropan s ledem a podnosem. Prostře a Duffy mu dá dvacet bathů, chlap řekne anglicky děkuju, slušně, ale bez úsměvu a vytratí se. Je to Hansen. Divoch Hansen. Ne portrét… on sám!“

„Jak ho Duffy poznal?“

„Viděl jeho fotku, ne?“

„Jak to?“

„Protože když Hansen zmizel, tak jsme Duffymu tu zatracenou fotku ukázali, pro boha živýho! Ukázali jsme ji každýmu, koho na tyhle zatracený polokouli známe! Neříkali jsme proč – řekli jsme jen, jestli toho chlapa zahlídnete, řvěte. Rozkaz Velitelství, takže pozor, můj nápad ne. Říkal jsem si, že je to zatraceně riskantní.“

Aby se uklidnil, nalil nám oběma Rubelow whisky. „Duffy se řítí zpátky do hotelu a volá mi rovnou domů. Ve tři ráno. ‚Je tu ten váš člověk,‘ říká. ‚Jakej člověk?‘ já na to. ‚Ten, co jste mi jeho roztomilou fotku poslali asi před rokem do Hongkongu. Dělá pikolíka v bordelu Moře štěstí.‘ Však víte, jak Duffy mluví. Otevřeně. Druhý den jsem tam poslal Henryho. Ten zatracenej blázen to zpackal. Slyšel jste o tom, doufám? Typický.“

„Mluvil Duffy s Hansenem? Zeptal se ho, co je zač? Nebo tak něco?“

„Ani náhodou. Koukal skrz něj. Duffy je rutinér. Sůl země. Odjakživa.“

„Kde je Henry?“

„Sedí dole v hale.“

„Zavolejte ho nahoru.“

Henry byl Číňan, syn vojenského diktátora z Kuomintangu a náš hlavní místní agent, i když já ho podezřívám, že už dávno se pro jistotu dohodl s thajskou policií a vydělával si na skromné živobytí tím, že hrál na obě strany.

Byl to podsaditý, přehnaně horlivý, lesknoucí se chlapík a příliš mnoho se smál. Kolem krku nosil zlatý řetěz a v ruce šikovnou koženou aktovku se zlatým perem. Oficiálně dělal překladatele. V životě jsem nepotkal překladatele s brašnou od Gucciho, ale Henry byl prostě jiný.

„Vyprávěj Markovi, jak jsi ze sebe v Moři štěstí udělal minulý čtvrtek večer šaška,“ poručil mu Rumbelow výhružně.

„Ano, Miku.“

„Marku,“ opravil jsem ho.

„Jistě, Marku.“

„Dostal rozkaz, aby se tam podíval. Nic jiného dělat neměl,“ vložil se do toho Rumbelow, než stačil Henry něco říct. „Rozhlídnout se, nasát vzduch, vypadnout a zavolat mi. Je to tak, Henry? Měl to tam oťuknout, začenichat, mrknout se, jestli někde nezahlídne Hansena, nepřibližovat se k němu a dát mi vědět. Nenápadná obhlídka terénu bez kontaktu. Čmuchej a dej vědět. A teď Markovi řekni, co jsi udělal.“

Nejdřív si dal, začal Henry, u baru jeden drink. Pak se podíval na představení. Pak si nechal poslat pro Mámu San, která hned přiběhla, protože myslela, že má nějaké zvláštní přání. Máma San byla Číňanka ze stejné provincie jako Henryho otec, a tak si ihned padli do náruče.

Ukázal Mámě San svůj překladatelský průkaz a řekl, že píše článek o jejím zařízení – skvostná jídla, kouzelná děvčata, vysoká úroveň obsluhy i hygieny, to zvlášť. Řekl, že pracuje pro německý cestopisný časopis, který doporučuje jen ty nejlepší podniky.

Máma San návnadu spolkla a nabídla mu prohlídku domu. Ukázala mu soukromé salónky, kuchyně, pokojíky, toalety. Představila ho děvčatům – a jednu mu nabídla na účet podniku, což odmítl – představila ho hlavnímu kuchaři, vrátným, vyhazovačům, ale shodou okolností ne obrovskému posluhovi, kterého Henry třikrát zahlédl. Jednou nesl podnos se sklenicemi z jednoho salónku, pak před sebou po chodbě tlačil vozík s láhvemi a potřetí spěchal z otevřených plechových dveří, které nepochybně vedly do skladu s nápoji.

„Ale kdo je ten farang, co vám tu nosí láhve?“ zavolal pobaveně Henry na Mámu San. „Musel tu zůstat a dělat pro vás, protože neměl na zaplacení účtu?“

Máma San se taky rozesmála. Proti farangům, čili Evropanům, mají všichni Asijci pocit jednoty. „Ten farang žije s jednou z našich kambodžských dívek,“ odpověděla s opovržením, protože v thajské zoologii jsou Kambodžané ještě něco míň než Evropané nebo Vietnamci. „Seznámil se tu s ní a zamiloval se do ní, tak se ji pokusil vykoupit a udělat ji svou paní. Jenže ona od nás odmítla odejít. Tak ji vozí každý den do práce a zůstává tady, dokud nemůžou zase jít domů.“

„Co je to za faranga? Němec? Angličan? Holanďan?“

Máma San pokrčila rameny. Není to jedno? Henry na ni naléhal. Přece jde o faranga, který vozí svou ženu do bordelu a pak tu roznáší pití, zatímco ona je s jinými muži, a pak si ji odveze domů do postele! To musí být ale holka!

„Má číslo devatenáct,“ řekla Máma San s pokrčením ramen. „Tady se jmenuje Amanda. Chtěl byste ji?“

Ale Henry byl příliš nadšen svými novinářskými úspěchy, než aby se nechal svést ze stopy. „Ale ten farang, jak se jmenuje? Jak se sem dostal?“ vykřikoval v nezměrném nadšení.

„Říká se mu Ham Sin. S námi mluví thajsky a s děvčetem khmersky, ale do toho časopisu ho dávat nemůžete, protože je tu ilegálně.“

„Můžu ho přejmenovat. Všechno můžu přejmenovat. Oplácí mu to děvče jeho lásku?“

„Radši je tady v Moři štěstí se svými přáteli,“ řekla Máma San upjatě.

Henry nedokázal odolat, aby se nepodíval. Dívky, které zrovna nebyly u zákazníka, posedávaly na plyšové lavici za skleněnou stěnou, na krku jim visela čísla a jinak na sobě nic neměly, povídaly si, upravovaly si nehty nebo tupě zíraly na špatně vyladěný televizor. Henry viděl, jak dívka s číslem 19 na zavolání vstala, sebrala malou kabelku a štolu a vyšla z místnosti. Byla velice mladá. Hodně dívek tajilo svůj věk, aby obešly předpisy – zvlášť chudé Kambodžanky. Ale tahle holka, řekl Henry, vypadala sotva na patnáct.

A v tu chvíli svedla Henryho jeho horlivost z cesty. Rozloučil se s Mámou San a zajel autem do uličky proti zadnímu vchodu do podniku. Tam se usadil a čekal. Brzy po jedné hodině se začali zaměstnanci rozcházet, Hansen, dvakrát větší než všichni ostatní, šel mezi nimi a za ruku si vedl číslo 19. Na náměstí se Hansen s dívkou zastavili a začali se rozhlížet po taxíku. Henry měl tu drzost, že k nim předjel se svým vozem. Pasákům a černým taxikářům se v tuhle hodinu daří a Henry byl svého času obojí, takže jim jeho počínání možná přišlo docela přirozené.

„Kam chcete jet, pane?“ zavolal na Hansena anglicky. „Chcete, abych vás odvezl?“

Hansen mu dal adresu na jednom chudém předměstí pět mil na sever. Dohodli se na ceně, Hansen s dívkou se usadili vzadu a cesta začala.

Teď už Henry vážně ztrácel hlavu. Omámen úspěchem se rozhodl, aniž později uměl uvést nějaký důvod proč, že nejlepším vyvrcholením akce bude, když ulovený poklad i děvče dopraví do Rumbelowa domu, který ovšem neležel na sever, ale na západ. Na tento smělý manévr Rumbelowa pochopitelně nepřipravil; v podstatě na něj nepřipravil ani sebe. Neměl nejmenší jistotu, že je Rumbelow doma a že je v půl druhé ráno připraven vést rozhovor s bývalým špionem, který na osmnáct měsíců zmizel z doslechu. Ale rozum v tu chvíli v Henryho hlavě nevelel. Byl to agent a na světě není agenta, který by aspoň jednou za život neudělal něco dokonale pitomého.

„Máte rád Bangkok?“ zeptal se Henry Hansena vesele v naději, že odvede pasažérovu pozornost od cesty, kterou si zvolil.

Žádná odpověď.

„Už tu žijete dlouho?“

Žádná odpověď.

„To je milé děvče. Velmi mladé. Velmi pěkné. To je vaše dívka?“

Dívka měla hlavu položenou na Hansenově rameni. Podle toho, co mohl Henry vidět v zrcátku, už spala. Tahle okolnost Henryho – bůhví proč – povzbudila.

„Nechcete krejčího, pane? Má otevřeno celou noc, je moc dobrý. Vezmu vás tam. Dobrý krejčí.“

A ostře zahnul do vedlejší ulice, předstíral, že hledá svého vymyšleného krejčího, a hnal se k Rumbelowovu domu.

„Proč jedete na západ?“ promluvil poprvé za celu dobu Hansen. „Nechci jet tímhle směrem. Nestojím o krejčího. Vraťte se na hlavní silnici.“

Henryho opustily poslední zbytky soudnosti. Náhle ho vyděsila Hansenova velikost a Hansenova taktická výhoda spočívající v tom, že seděl vzadu. Co když je Hansen ozbrojený? Henry zašlápl brzdy a auto zastavilo.

„Pane Hansen, pane, jsem váš přítel!“ ječel thajsky, skoro jako kdyby prosil o slitování. „Pan Rumbelow je taky váš přítel. Je na vás hrdý! Chce vám dát spoustu peněz. Pojďte se mnou, prosím. O nic nejde. Pan Rumbelow bude šťastný, až vás uvidí!“

To byla poslední řeč, kterou Henry ten den pronesl. Pak už si vzpomíná jen na to, že se Hansen opřel do opěradla jeho sedadla tak silně, až málem vytlačil Henryho hlavu předním sklem ven. Hansen vyskočil z vozu a vyvlekl Henryho na ulici. Pak ho postavil na nohy a k hrůze spících žebráků, kteří začali šeptat a pokřikovat, ho hodil na druhou stranu cesty. Pak Hansen k Henrymu došel a zadíval se na něj.

„Vyřiď Rumbelowovi, že jestli si pro mě přijde, zabiju ho,“ řekl thajsky.

Pak si odvedl dívku pryč po silnici, aby se podíval po lepším taxíku. Držel jí rukou kolem pasu a ona podřimovala.

Ve chvíli, kdy jsem vyslechl příběh těch dvou mužů do konce, na mě náhle padla strašná únava.

Řekl jsem Rumbelowovi, aby mi zavolal příští den ráno a poslal je pryč. Řekl jsem jim, že než něco podniknu, potřebuju naspat časový posun. Lehl jsem si a náhle jsem byl dokonale vzhůru. O hodinu později jsem si už v Moři štěstí kupoval vstupenku za padesát dolarů. Zul jsem si boty, jak velel místní zvyk, a za chvíli jsem stál jen tak v ponožkách v neonem osvětleném pokojíku a pozoroval unylé, příliš namalované rysy dívky číslo 19.

Měla na sobě levnou hedvábnou štolu s tygry, od krku dolů rozevřenou. Pod ní byla nahá. Pleť jí pokrývala tlustá vrstva líčidla, nanesená v japonském stylu. Usmívala se na mě a rukou mi začala šátrat po slabinách, ale odsunul jsem ji stranou. Byla tak drobounká, až se zdálo neuvěřitelné, že by na takovou práci stačila. Měla delší nohy než většina asijských dívek a pleť neobvykle světlou. Shodila ze sebe štolu, a než jsem jí v tom mohl zabránit, zaujala na odrbané pohovce pózu, která byla zřejmě podle jejích představ erotická, hladila se a vydávala přitom toužebné vzdechy. Převalila se na bok, vystrčila zadek a černé vlasy si hodila přes rameno tak, aby jimi vykukovaly její drobné prsy. Když jsem se k ničemu neměl, překulila se na záda, rozevřela ke mně stehna, vyhazovala pánví, říkala mi „miláčku“ a volala na mě „prosím“. Odvrátila se ode mě, abych ji mohl obdivovat i zezadu, nechala nohy roztažené a zvala mě k sobě.

„Posaď se,“ řekl jsem a ona si sedla a dál čekala, že k ní přijdu.

„Vem si na sebe ten hadr,“ pobídl jsem ji.

Protože se zdálo, že mi nerozumí, pomohl jsem jí s tím. Henry mi napsal vzkaz v khmerštině. „Chci mluvit s Hansenem,“ četl jsem. „Umím tobě i tvé rodině zařídit thajské doklady.“ Podal jsem jí vzkaz a pozoroval ji, jak ho studuje. Uměla číst? Neměl jsem nic, podle čeho bych to poznal. Vylovil jsem obyčejnou bílou obálku adresovanou Hansenovi. Vzala si ji a otevřela ji. Dopis byl psaný na stroji a jeho tón nebyl příliš jemný. Dále tam bylo dva tisíce bahtů.

„Jako starý přítel otce Vernona,“ použil jsem při psaní krycí jméno, které znal, „vás musím upozornit, že jste nedodržel smlouvu s naší společností. Napadl jste thajského občana a vaše přítelkyně je nelegální kambodžský přistěhovalec. Zřejmě nemáme jinou možnost než postoupit tyto informace příslušným úřadům. Mám auto zaparkované na druhé straně ulice. Dejte přiložené peníze jako odškodné Mámě San, aby vás na dnešní večer uvolnila, a přijďte za deset minut za mnou.“

Odešla z pokoje a dopis vzala s sebou. Do té chvíle jsem si vůbec nevšiml, jak je chodba za dveřmi hlučná: řinčivá hudba, vysoký smích, roztoužené chrčení a voda syčící ve zvetšelém potrubí.

Nechal jsem auto otevřené a našel ho i s dívkou sedět vzadu. Kupodivu jsem ani na chvíli nepochyboval, že vezme děvče s sebou. Byl vysoký a silný, což jsem ostatně už věděl, a měl divoký pohled. V přítmí, s černými vousy, vpadlýma očima a rukou nervózně opřenou o opěradlo sedadla připomínal víc svaté, jimž kdysi sloužil, než fotografie na deskách svého spisu. Dívka seděla zhrouceně těsně vedle něho a tiskla se k jeho tělu. Ujeli jsme sotva sto metrů a spustil se liják, který nás zavalil jak vodopád. Zajel jsem k obrubníku a společně jsme se dívali ven zmáčeným předním sklem a pozorovali přívaly vody zaplavující škarpy i výmoly.

„Jak jste se dostal do Thajska?“ zakřičel jsem holandsky. Déšť nám bušil do střechy.

„Pěšky,“ odpověděl Hansen anglicky.

„Odkud jste přišel?“ zakřičel jsem znova, teď už anglicky.

Řekl jméno nějakého města. Znělo to jako „Orania Prathet“. Liják ustal a já jel tři hodiny, zatímco dívka spala a Hansen nad ní držel stráž, napjatý jak kočka a stejně tak tichý. Vybral jsem si hotel na pláži, na který jsem viděl inzerát v bangkokském deníku Nation. Chtěl jsem ho dostat z jeho vlastního prostředí někam, kde bych byl pánem situace. Vyzvedl jsem si klíč a zaplatil předem za jednu noc. Hansen s dívkou mě následovali po betonovém chodníčku k pláži. Bungalovy stály v půlkruhu otevřeném k moři. Můj byl na jednom konci. Odemkl jsem dveře a vešel první. Hansen mě následoval a za ním dívka. Rozsvítil jsem světla a pustil klimatizaci. Dívka zůstala stát u dveří, ale Hansen shodil boty, postavil se doprostřed pokoje a vpadlýma očima se rozhlížel kolem sebe.

„Posaďte se,“ řekl jsem. Otevřel jsem dveře ledničky. „Bude chtít něco k pití?“ zeptal jsem se.

„Dejte jí coca-colu,“ řekl Hansen. „S ledem. Máte tam citron?“

„Ne.“

Pozoroval mě, jak klečím před ledničkou.

„A co vy?“ zeptal jsem se.

„Vodu.“

Hledal jsem dál: sklenice, minerálku, led. Mezitím jsem slyšel, jak Hansen říká dívce něco něžným hlasem khmersky. Protestovala, ale utišil ji. Slyšel jsem, jak jde do ložnice, a zase zpátky. Vyškrábal jsem se na nohy a uviděl děvče stočené na pohovce pod oknem a Hansena, jak ji balí do pokrývky a pečlivě ji urovnává. Když skončil, zhasl nad pohovkou světlo, konečky prstů jí přejel po bradě, přešel k francouzskému oknu a zadíval se na moře. Dešťové mraky na obloze vypadaly jako černé pohoří.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se mě.

„Mark,“ odpověděl jsem.

„Je to vaše skutečné jméno? Mark?“

Ty nejspolehlivější informace, které o sobě máme, nám dodávají instinkty. Když jsem pozoroval Hansenovu siluetu zarámovanou dveřmi a obrácenou k moři a viděl, jak měsíční svit zvýrazňuje rysy a prolákliny jeho zpustošené tváře, věděl jsem, že si mě tenhle zkrachovalý kněz vybral za zpovědníka.

„Říkejte mi, jak chcete,“ odpověděl jsem.

Musíte si představit silný, ale stísněný hlas mluvící anglicky, sytý, ale svým způsobem nejistý, jako kdyby jeho majitel nečekal, že někdy řekne věci, které právě slyší. Ten nepatrný přízvuk, to je východoindická holandština. Bungalov je neosvětlený, jako stvořený ke smilstvu, trochu světla mu dodává jen ozářený bazén a betonová skalka. Za tímhle nesmyslem leží už jen nádherné a klidné asijské moře s pruhem odrážejícího se měsíčního svitu a hvězdami zářícími ve vodě jako sluneční skvrny. Dvojice rybářů stojí vzpřímena ve svých sampanech, potápí kulaté sítě do vody a pak je zase pomalu vytahuje.

Do popředí si musíte umístit kymácející se mohutnou postavu Hansena, bloumajícího naboso pokojem; chvíli postojí u francouzského okna, chvíli sedí na opěradle křesla, pak se nehlučně přesune do dalšího kouta. A pořád je tu jeho hlas, chvíli zlý, chvíli zamyšlený, pak se otřese a hned na to se, stejně jako tělo, na dlouhé minuty zarazí, aby nabral sílu na další utrpení.

Na pohovce leží kambodžská dívka zabalená do deky, ruce má asijsky složené pod hlavou. Byla vzhůru? Rozuměla tomu, co říkal? Zajímalo ji to? Hansena ano. Neprošel kolem ní, aby se nezastavil a nepodíval na ni nebo jí neurovnal pokrývku na zádech. Jednou si vedle ní sedl na podlahu, soustředěně se jí zadíval na zavřené oči a ruku jí přiložil na čelo, jako kdyby zkoušel, jestli má teplotu.

„Potřebuje citrony,“ zamumlal. „Coca-cola, to pro ni nic není. Citrony.“

Už jsem si pro ně nechal poslat. Přinesl je osobně kluk z recepce. Chvíli to trvalo, než je Hansen vymačkal a pak ji podepřel, aby se mohla napít.

Nejdřív se mě tak obecně vyptával, jaké mám postavení ve službě. Chtěl vědět, s jakými pravomocemi a s jakými instrukcemi mě sem poslali.

„Nechci, aby mi někdo děkoval za to, co jsem udělal,“ varoval mě. „Za bombardování vesnic se děkovat nemá.“

„Třeba potřebujete pomoc,“ navrhl jsem.

Místo odpovědi mně oficiálně sdělil, že už nebude nikdy a za žádných okolností pracovat pro naši službu. To jsem mu mohl říct taky, ale neudělal jsem to. Myslel si, že dělá pro Brity, poznamenal, a zatím dělal pro vrahy. Když dělal to, co dělal, byl to někdo úplně jiný. A je přesvědčen, že američtí piloti byli taky úplně jiní lidé.

Vyptal se na své podřízené agenty – toho a toho rolníka, toho a toho obchodníka s rýží. Ptal se mě na záložní agenturní síť, kterou pečlivě vybudoval pro případ, že jednoho dne vyrazí Rudí Khmerové z džungle a proniknou do měst. Nikdy jsme takové možnosti přes všechna varování ani my, ani Američani tak úplně neuvěřili. Ale Hansen tomu věřil. Hansen byl jedním z těch, kteří nás varovali. Hansen nám pořád dokola vykládal, že Kissingerovy bomby jsou dračí zuby, a to přesto, že jim sám Hansen pomáhal najít správné cíle.

„Můžu vám věřit?“ zeptal se, když jsem ho ujistil, že mezi jeho zdroji nedošlo k žádnému zatýkání.

„Je to pravda,“ zareagoval jsem na úpěnlivou prosbu v jeho hlase.

„Takže jsem je nezradil,“ zamumlal překvapeně. Chvíli seděl a svíral hlavu dlaněmi, jako kdyby se ji snažil udržet pohromadě.

„Pokud vás zajmou Rudí Khmerové, nikdo nemůže předpokládat, že budete mlčet,“ ujistil jsem ho.

„Mlčet! Můj bože.“ Málem se rozesmál. „Mlčet!“ Náhle se narovnal a otočil k oknu.

V měsíčním světle jsem viděl, jak mu na velikém, zarostlém obličeji visí kapky potu. Začal jsem vykládat něco o tom, že služba se s ním chce čestně vyrovnat, ale v půlce mého projevu roztáhl paže, jak to šlo nejvíc, jako kdyby naznačoval míru svých vin. Zjistil, že nemá hranic, a opět ruce svěsil.

„Služba ať jde k čertu,“ řekl tiše. „Západ ať jde zatraceně taky k čertu. Tady nemáme co rozpoutávat svoje války a kšeftovat se svým náboženstvím. Všichni jsme se proti Asii provinili: Francouzi, Britové, Holanďani, teď i Američani. Provinili jsme se proti dětem ráje. Ať nám Bůh odpustí.“

Můj diktafon ležel na stole.

A jsme v Asii. V Hansenově Asii. Té Asii, proti které jsme se provinili. Zaposlouchejte se do zuřivého bzukotu hmyzu. Obyvatelé Thajska, stejně jako Kambodže, jsou známi tím, že se vsázejí obrovské částky, kolikrát zaskřehotá skokan volský. Pokoj je ponořen do pološera, čas přestává existovat, pokoj taky; měsíc se ztratil z dohledu. Je tu zpátky vietnamská válka, jsme s Hansenem v kambodžské džungli, moderních výdobytků moc nemáme, pokud nepočítáme americké bombardéry, které míle nad námi krouží trpělivě jak jestřábi a čekají, až jim počítače řeknou, co mají zničit dál: například stádo volů, jejichž moč byla tajnými čidly omylem považována za výfukové plyny vojenského konvoje; nebo děti, jejichž pokřik byl nesprávně vyložen jako vojenské povely. Čidla tu podél zásobovací cesty, na kterou upozornil Hansen, schovalo americké komando – jenže čidla bohužel nejsou tak dobře informována jako Hansen.

Jsme v místech, kterým američtí piloti říkají špatná země, i když v džungli se rozdíl mezi špatným a dobrým stírá. Jsme v „osvobozených oblastech“, kde Rudí Khmerové poskytují útočiště oddílům Vietkongu, které chtějí Američany raději napadnout z boku než čelně přímo ze severu. Odhlédneme-li od těchto příznaků války, jsme mezi lidmi, kteří nemají žádnou kolektivní představu o svých nepřátelích, v oblasti zmapované jen bojovníky. Podle toho, co Hansen vypráví, má to místo tak blízko k ráji, že je jedno, jestli to říká jako kněz, hříšník, vědec nebo špion.

Pár mil jízdy džípem odtud je starodávný buddhistický chrám, který Hansen s pomocí vesničanů vysekal z vegetace a který je nepochybně důvodem, proč sem přišel, proč si dělá tolik poznámek, proč telegrafuje a proč se sem pomalu trousí návštěvníci, kteří obvykle přijedou těsně před setměním a odjíždějí s prvním světlem. Vesnice, v níž žije, je postavena na kůlech na mýtině u pořádné řeky, mezi úrodnými poli, která ve stupních šplhají k dešťovému pralesu. Často je tu namodralá mlha. Hansenův dům stojí vysoko na svahu, aby tu byl lepší příjem rádiového signálu a aby bylo vidět každého, kdo přichází do údolí, nebo ho opouští. V době dešťů nechává obvykle džíp ve vesnici a šlape nahoru pěšky. Za sucha jezdí až do své izolace a zpravidla s sebou bere polovinu dětí z vesnice. Rovný tucet jich bude čekat, aby mohly přelézt přes postranici kvůli pětiminutové jízdě z vesnice k jeho obydlí.

„Někdy mezi nimi byla moje dcera,“ řekl Hansen.

Ani Rumbelow, ani spis se nezmiňoval o tom, že by Hansen měl dceru. Jestli ji před námi tajil, tak to bylo v zásadním rozporu s pravidly naší služby – i když sám Bůh ví, že pravidla služby byla to poslední, o co jsme se v tu chvíli oba starali. Přesto se zarazil a zadíval se na mě v šeru, jako kdyby čekal, že mu to vytknu. Ale já zůstal zticha a doufal, že jsem to pravé ucho, na které možná celé roky čekal.

„Když jsem ještě byl kněz, navštěvoval jsem chrámy v Kambodži,“ začal vysvětlovat. „V té době jsem se zamiloval do jedné vesničanky a přivedl ji do jiného stavu. V Kambodži to byly tehdy ještě skvělé časy. Vládl Sihánuk. Zůstal jsem u ní, než se dítě narodilo. Holčička. Pokřtil jsem ji Marie. Její matce jsem dal peníze a vrátil se do Jakarty, ale strašně se mi po děťátku stýskalo. Poslal jsem jim další peníze. Poslal jsem peníze i náčelníkovi, aby na ně dával pozor. Posílal jsem dopisy. Modlil jsem se za dítě i jeho matku a přísahal, že se o ně jednoho dne pořádně postarám. Hned jak jsem se vrátil do Kambodži, vzal jsem si matku domů, přestože za ta léta přišla o svou krásu. Moje dcera měla khmerské jméno, ale ode dne, kdy přišla ke mně, jsem jí říkal Marie. Měla to ráda. Byla pyšná, že mě má za otce.“

Zřejmě si dával záležet na tom, aby mi bylo jasné, že Marii evropské jméno vyhovovalo. Nebylo to americké jméno, zdůraznil. Bylo evropské.

„Měl jsem ve své domácnosti ještě jiné ženy, ale Marie byla moje dítě a miloval jsem ji. Byla mnohem krásnější, než jak jsem si ji představoval. Ale miloval bych ji stejně, i kdyby byla šeredná a odporná.“ V hlase se mu náhle ozvalo napětí, a pokud jsem dobře slyšel, i varování. „Žádné ženě, žádnému muži, žádnému dítěti jsem nikdy nevěnoval tolik lásky. Dalo by se říct, že tak čistě jako Marii jsem kromě své matky žádnou ženu nemiloval.“ Zíral na mě ze tmy a čekal, jestli budu o jeho citech pochybovat. Ale pod vlivem jeho kouzla jsem nepochyboval ani trochu a zapomněl jsem na všechno, co se týkalo mé osoby, dokonce i na matčinu smrt. Zmocnil se mě a ovládal mě.

„Jakmile jednou přistoupíte na tu nemožnou představu Boha, pochopíte, že opravdová láska nepřipouští žádné odmítání. Možná že tomu může doopravdy porozumět jen hříšník. Jen hříšník zná velikost božího odpuštění.“

Mám dojem, že jsem moudře přikývl. Myslel jsem na plukovníka Jerzyho. Zajímalo mě, proč Hansen potřebuje vysvětlovat, že se nemohl zřeknout své dcery. Nebo proč se soustředil na své hříchy, když o ní mluvil.

„Když jsem se toho večera vracel z chrámu, ve vesnici žádné děti nečekaly, přestože bylo období sucha. Zklamalo mě to, protože jsem ten den udělal dobrý objev a chtěl jsem o něm Marii říct. Asi mají nějakou slavnost ve škole, říkal jsem si, ale nemohl jsem přijít na to, jakou. Jel jsem nahoru ke svému obydlí a volal ji jménem. Dům byl prázdný. Budka u brány taky. Pod kůly se válelo prázdné nádobí. Dál jsem volal Marii a pak svou ženu. Pak kohokoliv, Nikdo nepřišel. Jel jsem zpátky do vesnice. Vešel jsem do domu, kde bydlela Mariina kamarádka, pak do dalšího a do dalšího. Pořád jsem Marii volal. Zmizely i slepice a prasata. Hledal jsem krev, stopy po boji. Nikde žádné nebyly. Ale našel jsem šlápoty vedoucí do džungle. Jel jsem zpátky k sobě. Vzal jsem rýč a zakopal vysílačku v lese, uprostřed mezi dvěma vysokými stromy, které mířily přesně na západ, poblíž mraveniště, které vypadalo jako lidská postava. Veškerou práci pro vás jsem nenáviděl, všechny ty lži, pro vás i pro Američany. Vydrželo mi to doteď. Vrátil jsem se do domu, vykopal kódovací tabulky a ostatní zařízení a všechno zničil. Měl jsem z toho radost. Taky jsem je nenáviděl. Obul jsem si pořádné boty a nacpal si do batohu jídlo na celý týden. Revolverem jsem třikrát vystřelil džípu do motoru, aby s ním nešlo odjet. Pak jsem se vydal po stopách do džungle. Ten džíp mě urážel, protože jste mi ho koupili vy.“

Hansen se, zcela sám, dal do pronásledování Rudých Khmerů. Kdokoliv jiný – a ani by to nemusel být západní vyzvědač – by si to radši dvakrát rozmyslel, a to i v případě, že by jeho manželka a dcera byly rukojmí. Hansen ne. Jak Hansen, jako dokonalý absolutista, pojal jednou nějakou myšlenku za svou, choval se podle toho.

„Nemohl jsem si dovolit zbavit se boží milosti,“ řekl. Vysvětloval mi, pro případ, že to nevím, že na záchraně života toho děvčete závisela ještě záchrana jeho nesmrtelné duše.

Zeptal jsem se ho, jak dlouho pochodoval. Nevěděl. Ze začátku šel jen v noci a přes den odpočíval. Ale denní světlo ho budilo a postupně ho, proti všem zákonům džungle, popohánělo vpřed. Jak šlapal, vybavoval si celý Mariin život od noci, kdy ji vyjmul z matčina lůna, rituálním kusem bambusu přeťal pupeční šňůru a poslal ženy, které mu pomáhaly, pro vodu, aby mohl holčičku omýt. Tou vodou ji pak z titulu kněze a otce pokřtil jménem Marie po své matce a po matce Kristově.

Vzpomínal na noci, kdy mu ležela v náručí nebo v rákosové kolíbce u nohou. Viděl ji ve světle plamenů u matčina prsu. Spílal si pro ty hrozné roky odloučení, které trávil v Jakartě a na výcviku v Anglii. Lál si kvůli proradnosti veškeré své práce pro službu a kvůli slabosti, kterou označoval jako svou zradu Asie. Narážel tím na to, jak naváděl americké bombardéry.

Oživoval si hodiny, které strávil tím, že jí vyprávěl různé příběhy a uspával ji zpěvem anglických a holandských písní. Staral se jen o svou lásku k ní, o to, jak ji potřebuje a jak ona potřebuje jeho.

Sledoval stopy, protože mu nic jiného nezbývalo. To už věděl, co se stalo. Přihodilo se to už i v jiných vesnicích, i když ještě nikdy v jeho okolí. Bojovníci obklíčili vesnici a počkali, až se rozední a všichni tělesně schopní odejdou na pole. Tam je zajali, pak vtrhli do vesnice a zajali i starce a děti a nakonec vzali zvířata. Dělali to kvůli zásobám, ale taky tím doplňovali svoje oddíly. Museli mít naspěch, jinak by důkladně prohledali domy, ale chtěli zřejmě zmizet v džungli, než je někdo objeví. Brzy našel Hansen ve světle úplňku první hrůzný důkaz správnosti své teorie: nahá těla starého kupce a jeho ženy s rukama svázanýma za zády. Nebyli už schopni jít dál? Byli příliš na obtíž? Vzpírali se?

Hansen přidal do kroku. Děkoval Bohu, že Marie vypadá naprosto asijsky. U dětí ze smíšené krve každý Asijec hravě pozná evropské rysy, ale Hansen, přestože byl takový obr, měl snědou pleť a štíhlé tělo a díky jeho asiatské duši se mu nějak podařilo zplodit asijskou dívku.

Příští noc leželo u cesty další mrtvé tělo a Hansen se k němu blížil s obavami. Byla to Ong Sai, hádavá učitelka. Ústa měla široce otevřená. Zastřelili ji, když protestovala, odhadl Hansen a spěchal se strachem dál. Za Marií, svou čistou láskou, ženou, která byla jeho dcerou a jediným zdrojem jeho radosti.

Uvažoval, jaký druh jednotky asi pronásleduje. Stydlivé chlapce, kteří vám v noci zabuší na dveře a poprosí o trochu rýže pro bojovníky? Kované kádry, kteří považují asijský úsměv za projev západní dekadence? A to tu ještě byla domobrana, vzpomněl si: loupeživé bandy bezdomovců, které sehnala dohromady nouze, víc psanci než partyzáni. Ale ve skupině, kterou měl před sebou, měli přece jen určitou kázeň. Hůř organizovaný gang by ve vesnici zůstal a vyraboval ji. Rozbili by tábor, aby se mohli najíst, napít a oslavit to. Ráno po nálezu Ong Sai si Hansen dal obzvlášť záležet na tom, aby se na spaní pořádně ukryl.

„Měl jsem nějaké tušení,“ řekl.

Nevšímat si v džungli předtuchy může člověk jen ke své škodě. Zahrabal se hluboko do země a namazal se celý blátem. Spal s revolverem v ruce. Probudil se večer a ucítil kouř z hořícího dřeva a pronikavý zvuk střelby. Když otevřel oči, zjistil, že kouká přímo do hlavní několika automatických pušek.

Mluvil o řetězech. Bojovníci z džungle, vycvičení v přesunech nalehko, s sebou vláčeli tucet sad okovů – jak je to možné? Byla to pro něj pořád záhada. Ale někdo je prostě přinesl, někdo vysekal mýtinu, do jejího středu zarazil kůl a popil ho železnými kruhy, aby dvanáct vybraných zajatců mohlo být přivázáno v dešti, horku, chladu i za tmy. Hansen mi popsal, jak okovy vypadaly. Přešel kvůli tomu do francouzštiny. Pochopil jsem, že potřebuje ochranu, kterou poskytoval jiný jazyk. „… une tringle collective sur laquelle étaient enfilés des étriers… nous étions fixés par un pied… j’avais été mis au bout de la chaine parce que ma cheville trop grosse ne passait pas…“

Podíval jsem se na dívku. Ležela, pokud to vůbec šlo, ještě netečněji než předtím. Mohla být mrtvá nebo v bezvědomí. Pochopil jsem, že se ji Hansen snaží ušetřit něčeho, co nechtěl, aby slyšela.

Ve dne, pokračoval pořád francouzsky, nám uvolňovali kotníky, takže jsme mohli klečet, nebo dokonce i lézt, i když nikdy ne daleko, protože jsme pořád byli přivázáni ke kůlu a každý z nás se musel přetahovat s ostatními. Zato v noci, kdy nám pouta na nohou natáhli až k těžkým kládám, které tvořily obvod planiny, jsme se museli pořádně natáhnout. Množství pout určovalo, kolik může takových zajatců být. Vybírali se, jak řekl, výhradně z příslušníků vesnické buržoazie. Poznal dva stařešiny vesnice a houževnatou čtyřicetiletou vdovu Ra známou tím, že uměla věštit. Dále tři bratry Liuovi, obchodníky s rýží a vyhlášené lakomce. Jeden vypadal, že už je po smrti, protože ležel mezi svými pouty zkroucený jak olysalý ježek. Jen zvuk jeho vzlykání dokazoval, že je ještě naživu.

A Hansen se svou hrůzou ze zajetí? Jak ten reagoval na pouta?

„Je les ai portées pour Marie,“ odpověděl rychlou, varující francouzštinou, na kterou jsem si už zvykal.

Zajatci, které si nevybrali ke kůlu, byli zavřeni na kraji mýtiny v ohradě z klád. Z ní je postupně odváděli nebo vláčeli na velitelství, které bylo mimo dohled za pahorkem. Výslech byl stručný. Po pár hodinách ječení štěkl jeden výstřel z pistole a odpovědělo mu nevlídné ticho džungle. Nikdo se od výslechu nevrátil. Děti včetně Marie měli dovoleno běhat kolem, ale nesměly se přibližovat k zajatcům, ani lézt na pahorek, za kterým se skrývalo velitelství. Těm nejsmělejším se podařilo už během pochodu navázat známost s mladými bojovníky a teď pobíhali kolem a snažili se pro ně vyřizovat vzkazy nebo se dotknout jejich zbraní.

Jenom Marie se držela stranou od ostatních. Seděla v prachu mýtiny na opačné straně kůlů a od úsvitu do setmění pozorovala svého otce. I když z ohrady vytáhli její matku a za pahorkem se ozvalo ječení, kterým volala Hansena, pak přešlo v prosby o milost a skončilo obvyklým výstřelem z pistole, Mariiny oči se ani na okamžik neodtrhly od Hansenova obličeje.

„Věděla, o co jde?“ zeptal jsem se francouzsky.

„Celý tábor to věděl,“ odpověděl.

„Měla svou matku ráda?“

Zdálo se mi to v té tmě, nebo Hansen skutečně zavřel oči?

„Byl jsem otcem Marie,“ řekl. „Nebyl jsem otcem jejich vztahu.“

Jak jsem věděl, že se matka s dcerou nenáviděly? Cítil jsem snad, že Hansenova láska k Marii je žárlivá a náročná – absolutní, jako všechny jeho lásky, a nepřipouštějící soky?

„Nesměl jsem na ni promluvit a ona na mě taky ne,“ prohlásil. „Zajatci nesměli s nikým mluvit pod hrozbou smrti.“

I sténání bylo příliš, jak se ke své smůle přesvědčil jeden z bratrů Liů, když ho stráže pažbami pušky navždy umlčely a následujícího rána ho přihodily ke zhrouceným zbytkům z ohrady. Ale mezi Marií a jejím otcem nebylo slov třeba. Vyrovnanost, kterou Hansen ležící bezmocně spoután v řetězech viděl v dceřině tváři, byla odrazem vášnivého odhodlání v jeho vlastním srdci. Dokud měl podporu Marie, dokázal snášet cokoliv. Jeden představoval spásu pro druhého. Její láska k němu byla stejně silná a upřímná jako jeho láska k ní. Nepochyboval o tom. Přes všechen svůj odpor k zajetí děkoval Bohu, že se za ní vydal.

Tak šel den za dnem, ale Hansen byl pořád uvázaný ke kůlu, opékal se na slunci, třásl se večerním chladem, smrděl vlastní špínou a pohled i mysl upíral bez ustání k Marii.

Od samého počátku mu bylo jasné, že on sám je pro ně dar z nebes. Kdyby měli v plánu zajmout Evropana, byli by zaútočili, než tehdy odešel z domu, a potom dům prohledali. Byl ale nečekaný poklad a teď zřejmě čekali, až se dozvědí, co s ním mají udělat. Všechny ostatní už od kůlu odvlekli a nikdy je neviděl, všechny kromě jednoho z bratrů Liů a jedné věštkyně, kteří se po několika dnech hlasitého vyslýchání znovu objevili jako táboroví důvěrnici a snažili se zneužívat své bývalé druhy a vemluvit se do přízně vojáků.

Pak začaly kursy na přeškolování dětí a vybraných zajatců. Každý večer si sedali v kruhu do stínu, aby jim mohl mladý komisař s rudou páskou kolem hlavy kázat. Takže Hansen sužovaný horkem i mrazem mohl hodinu za hodinou sledovat, jak komisař s pronikavým vřeštěním káže proti nenáviděným imperialistům. Zprvu měl na vyučování vztek, protože mu vzalo Marii. Ale když vyvinul dostatečné úsilí, mohl natolik zvednout hlavu, že ji alespoň uviděl, jak vzpřímeně sedí přímo na protilehlé straně kruhu a dívá se na něj přes mýtinu. Budu ti matkou i otcem i přítelem, říkal jí. Budu tvůj život, pokud budu muset vzdát svůj vlastní.

Jindy si vyčítal její nápadnou krásu, kterou bral jako trest za své nezkrotné rozmary. Marie byla ve svých dvanácti letech nepochybně nejhezčí z celého tábora, a přestože vojáci měli sex zakázaný, protože byl považován za buržoazní podlamování jejich revolučního odhodlání, Hansen nemohl přehlédnout, jaký účinek má její spoře oblečená postava na mladé bojovníky, když kolem nich prochází a oni ji provázejí pohledem. Jejich zakalené oči se vpíjely do pučících ňader a pak sklouzly po bocích pod potrhanou bavlněnou halenou. Jejich zachmuřené pohledy potemněly, když na ni křičeli. Co horšího, bylo mu jasné, že ona si jejich touhu uvědomuje a že na ni její probouzející se ženství odpovídá.

Pak přišlo ráno, kdy se podmínky Hansenova zajetí nesrovnatelně zlepšily. Současně se jeho předtuchy prohloubily, protože úlevu mu přinesl mladý komisař s rudou čelenkou. Přišel doprovázen dvěma vojáky a poručil Hansenovi, aby vstal – Hansen to nedokázal a vojáci ho museli zvednout na nohy, vzít pod paží a podpírat, když vrávoral k místu na břehu řeky, kde tvořila tůň přirozené koupaliště.

„Umyj se,“ poručil mladý komisař.

Celé dny – od okamžiku, kdy ho zajali – se Hansen halasně domáhal práva na umytí. První večer na ně řval: „Odveďte mě k řece!“ Ztloukli ho. Hned příštího rána začal trhat řetězy, riskoval další bití a dožadoval se odpovědného soudruha, jen aby si vynutil právo zůstat člověkem, kterého by jeho věznitelé mohli respektovat a následkem toho i ušetřit.

Pod dozorem vojáků pořádně vykoupal zmučené tělo, a než ho odvedli zpátky ke kůlu, vydrhl si je – přestože to bylo pravé utrpení – jemným říčním bahnem. Cestou tam i zpátky prošel jen několik stop od své milované Marie, která seděla na obvyklém místě za kládami. Přestože mu srdce poskočilo, když se k ní přiblížil a uviděl její povzbuzující pohled, nemohl se zbavit podezření, že vzácné potěšení, které si právě užil, pro něj vykoupilo jeho vlastní dítě. A když jí komisař pokývl na pozdrav a ona mu odpověděla úsměvem, přidala se k ostatním Hansenovým bolestem i drásavá muka žárlivosti.

Po koupeli mu přinesli rýži – víc než kolik dostal dohromady za celou dobu, co byl v zajetí. A místo aby ho nutili vyjídat ji z misky jako pes, odvázali mu zápěstí a nechali ho, aby si pomohl rukama, takže se mu podařilo trochu rýže ukrýt v dlani, a než ho zase přivázali, stačil ji spustit vpředu za košili.

Zbytek dne nedokázal myslet na nic jiného než na hrudku rýže pod košilí a dával pozor, aby ji nějakým pohybem nepoškodil. Vybojuju si ji zpátky, uvažoval. Vyženu jí náklonnost k tomu komisaři z hlavy. Když pro něj večer opět přišli a vedli ho k řece, uskutečnil zázrak, který si naplánoval. Vrávoral víc, než bylo třeba, a podařilo se mu upustit rýži Marii u nohou, aniž to stráže zaznamenaly. Když kolem dcery šel cestou zpátky, všiml si s utajovanou radostí, že rýže zmizela.

Ale její obličej mu neříkal nic. Jen oči, upřené a někdy ve své oddanosti jakoby neživé, mu sdělovaly, že jeho absolutní lásku opětuje. Tak se mi to jen zdálo, rozhodl se, když mu utahovali řetězy. Naučila se jen grify zajatců. Je cudná a přežije. Ten večer poslouchal komisařovo školení s novou dávkou snášenlivosti. Jen ho tahej za nos, naléhal na dceru v telepatickém rozhovoru, který s ní neustále vedl. Rozptyluj ho, okouzluj ho, získej si jeho důvěru, ale nedávej mu nic. A Marie ho musela slyšet, protože když vyučování skončilo, viděl, jak ji k sobě komisař kývnutím přivolal a něco jí vyčítá, zatímco ona se krčí a je zticha. Viděl, jak svěsila hlavu. Viděl, jak od něj s hlavou skloněnou odchází.

Příštího dne a celý následující týden opakoval Hansen svůj trik s rýží, přesvědčen, že ho kromě Marie nikdo nevidí. Hrudka rýže lehce se mu převalující po břiše, kdykoliv se pohnul, se mu stala jakýmsi zdrojem životní radosti. Krmím ji ze svého vlastního prsu. Jsem její strážce, ochránce její nevinnosti. Jsem její duchovní a dávám jí Svátost oltářní.

Nestaral se o nic jiného než o rýži. Soustřeďoval se na to, aby objevil nové způsoby, jak k ní rýži propašovat. Počkal, až kolem ní projde, a švihnutím házel hrudku za sebe, nebo nechával rýži propadnout širokými nohavicemi kalhot.

„Neznal jsem míru,“ řekl tiše kajícným tónem.

A protože míru skutečně neznal, Bůh mu Marii vzal. Jednoho rána ho odvázali, a když ho vedli ke koupeli, Marie tam zničehonic nečekala, aby přijala svou Svátost. Večer při výuce uviděl, že byla povýšena a stojí komisařovi po boku. Měl dojem, že slyší její hlas víc než ostatní a že vyslovuje naučené odpovědi s novým sebevědomím. Když se setmělo, našel její siluetu mezi vojáky u ohně – dělili se s ní o rýži, jako kdyby mezi ně patřila. Následujícího dne ji nezahlédl vůbec a dalšího dne taky ne.

„Přál jsem si umřít,“ řekl.

Ale když se večer odevzdaně natáhl na zem a nehybně čekal, až ho strážci přivážou, rázoval k němu mladý komisař a Marie oblečená do černé blůzy mu poklusávala po boku.

„Je tenhle muž tvůj otec?“ zeptal se jí komisař, když dorazili k Hansenovi.

Marie neuhnula pohledem, ale zdálo se, že pátrá v paměti po odpovědi. „Angka je můj otec,“ řekla nakonec. „Angka je otec všech utlačovaných.“

„Angka byla strana,“ dodal na vysvětlenou Hansen, přestože jsem ho o to nežádal. „Angka byla organizace, ke které se Rudí Khmerové modlí. Na žebříčku představ Rudých Khmerů byla Angka Bůh.“

„A kdo je tvoje matka?“ zeptal se komisař Marie.

„Angka je moje matka. Jinou matku než Angku nemám.“

„Kdo je ten muž?“

„Je to americký agent,“ odpověděla Marie. „Hází bomby na naši vesnici. Zabíjí naše dělníky.“

„Proč předstírá, že je tvůj otec?“

„Chce nás přelstít tvrzením, že je náš soudruh.“

„Zkontroluj tomu špionovi pouta. Podívej se, jestli je dost pevně svázaný,“ poručil jí komisař.

Marie si klekla k Hansenovým nohám přesně tak, jak ji učil klekat k modlitbě. Na okamžik mu sevřela rozhnisaný kotník, jako když Kristus uzdravoval dotekem.

„Můžeš mezi řetěz a kotník strčit prsty?“ zeptal se komisař.

V panice se Hansen zachoval tak, jak se choval vždycky, když měl spoutané nohy. Napjal svaly kolem kotníku a doufal, že až je povolí, bude mít víc prostoru. Cítil, jak její prsty zkoušejí řetěz.

„Můžu tam strčit malíček,“ odpověděla a nakláněla se tak, aby přes ni komisař na Hansenovu nohu neviděl.

„Můžeš ho tam strčit snadno, nebo s námahou?“

„Jde tam strčit jen s námahou,“ lhala.

Když od něj odcházeli, všiml si Hansen něčeho, co ho vyděsilo. V černé blůze měla Marie kradmou kolébavou chůzi bojovníka v džungli. Přesto spal tu noc spoutaný Hansen poprvé za celou dobu, co padl do zajetí, pořádně. Přidala se k nim, aby je podvedla, ujišťoval se. Bůh nás ochraňuje. Brzy utečeme.

Úřední vyšetřovatel, student s hladkými tvářemi a pečlivým, vážným vystupováním, přijel lodí. Student mu v duchu říkal Hansen. Uvítací výbor na něj čekal na břehu řeky a doprovodil ho za pahorek na velitelství. Hansen věděl, že je to vyšetřovatel, protože byl jediný, kdo neotočil hlavu, aby se podíval na posledního zbývajícího vězně, hnijícího v horku. Ale podíval se na Marii. Zastavil se před ní, a tím přinutil i ostatní, aby se zastavili. Stál před ní, sklonil k ní svůj svědomitý obličej a kladl jí otázky, které Hansen neslyšel. Zůstal bez hnutí a poslouchal ji, jak papouškuje odpovědi. Moje dcera je táborová kurva, pomyslel si Hansen zoufale. Ale bylo to tak? Nikdy o Rudých Khmerech neslyšel, že by mezi sebou trpěli, nebo si dokonce pěstovali prostitutky. Vše svědčilo o opaku. ‚Angka haft le sexuel,‘ řekl mu jednou nějaký francouzský antropolog.

Okouzlili ji svým puritánstvím, rozhodl se. Připoutali ji k sobě vášní, která je horší než zhýralost. Ležel tváří k zemi a modlil se, aby mu bylo dovoleno vzít na sebe hříchy její nevinnosti.

Nemám ucelenou představu o Hansenově výslechu, protože on sám ji neměl taky. Vzpomínám si na svoje vlastní zážitky v rukou plukovníka Jerzyho, a to byla ve srovnání s tímhle dětská hra. Ale Hansenovy vzpomínky jsou stejně nepřesné. To, že ho mučili, se rozumí samo sebou. Postavili si na to dřevěnou mříž s elektrickým rozvodem. Ale měli zájem na tom, aby zůstal naživu, protože mu mezi jednotlivými koly dávali najíst a napít, a pokud si dobře pamatoval, povolili mu i návštěvy na břehu řeky, ale taky to mohla být jedna návštěva přerušená několika ztrátami vědomí.

Několik kol bylo věnováno psaní, protože vzdělaná mysl studenta nepovažovala žádné přiznání za opravdové, dokud nebylo zapsané. A psaní bylo pořád těžší a těžší a stávalo se samo o sobě trestem, i když ho na to, aby mohl psát, odvazovali od mříže.

Jako vyšetřovatel se student zřejmě pohyboval současně ve dvou myšlenkových rovinách. Když na jedné rovině neuspěl, přesunul se na druhou.

Jste americký špion, říkal, a agent kontrarevoluční loutky Lon Nola, a taky nepřítel revoluce. Hansen nesouhlasil.

Ale jste taky římský katolík převlečený za buddhistu, otravujete hlavy lidí jedem, šíříte protistranické předsudky a sabotujete osvícení lidu, ječel na něj student.

Obecně vzato, dával student zřejmě přednost oznámením před otázkami: „Teď nám prosím poskytnete data a místa konání všech vašich konspiračních schůzek s kontrarevoluční loutkou Lon Nolem a vyjmenujete všechny Američany, kteří tam byli.“

Hansen trval na tom, že k žádné takové schůzce nedošlo. To ale studenta neuspokojilo. Když nebyla bolest k vydržení, vzpomněl si Hansen na jména z anglické lidové písně, kterou mu zpívala jeho matka: Tom Pearse… Bill Brewer… Jan Stewer… Peter Gurney… Peter Davey… Dalil Whiddon… Harry Hawk…

„Teď nám prosím napište, kdo tuhle chátru vede,“ řekl student a obrátil ve svém bloku na nový list. Oči měl student, jak poznamenal Hansen, většinou zavřené. Vzpomínám si, že Jerzy taky.

„Cobbleigh,“ zašeptal Hansen a zvedl hlavu ze stolu, za který ho usadili. Thomas Cobbleigh, napsal. Zkráceně Tom. Krycí jméno Strýc.

Data byla důležitá, protože Hansen se obával, že by je mohl zapomenout, hned jak je vymyslí, a být obviněn z rozporů ve výpovědi. Zvolil si datum narození Marie a své matky a pak datum otcovy popravy. Rok změnil tak, aby odpovídal době, kdy se Lon Nol dostal k moci. Jako tajné místo schůzek si vybral obezděnou zahradu v Lon Nolově paláci v Phnom Penhu, kterou často obdivoval, když šel do oblíbené fumerie.

Měl strach, že spolu s předkládáním těch nesmyslů prozradí omylem i nějakou pravdivou informaci, protože teď už mu bylo jasné, že student neví o jeho skutečné zpravodajské činnosti vůbec nic a že všechna obvinění proti němu jsou založena čistě jenom na skutečnosti, že je ze Západu.

„Napište prosím jména všech špionů, které jste v posledních pěti letech platil, a sepište všechny sabotážní akce, které jste proti lidu spáchal.“

Díky všem dnům a nocím, během kterých Hansen očekával svou zkoušku ohněm, nebylo vůbec myslitelné, že by snad mohl pohořet na nedostatek fantazie. Odrecitoval jména všech mučedníků, jejichž muka si připomínal, aby se na ně sám připravil; dále jména všech orientálních učenců, kteří byli bezpečně po smrti; pak jména autorů učených knih o filozofii a jazykovědě. Špioni, řekl. Samí špioni. A zapsal na papír jejich jména rukou třesoucí se po náporu bolesti, která na něj drásavě dorážela ještě dlouho potom, co vypnuli svůj přístroj.

Zoufale psal a vytvořil seznam všech agentů T. E. Lawrence v poušti, jak si je pamatoval z nesčetného čtení Sedmi pilířů moudrosti. Popsal, jak na Lon Nolův osobní rozkaz zorganizoval otrávení úrody a dobytka buddhistickými knězi. Student ho připevnil zpátky k mříži a zvýšil bolest.

Popisoval tajné kursy imperialismu, které zřizoval, a způsoby, kterými povzbuzoval náklonnost k buržoazii a rodinné soudržnosti. Student otevřel oči, vyjádřil mu svou účast a znovu zvýšil bolest.

Řekl jim skoro všechno. Popisoval, jak zapaloval signální ohně, aby navedl americké bombardéry, a rozšiřoval zprávy, že ty bombardéry jsou čínské. Už byl málem rozhodnut říct jim, kdo mu pomáhal navádět americká komanda na zásobovací cesty, když vtom šťastně omdlel.

Ale během celé své zpovědi měl v srdci pořád jen Marii, k ní křičel bolestí, to její ruce ho táhly zpátky do života, když tělo prosilo, aby to skončil, její oči ho pozorovaly s láskou a lítostí. To Marii obětoval své utrpení a jí přísahal, že přežije. Když se potácel mezi životem a smrtí, měl vidinu, že leží na dně studentovy lodě a Marie v černé blůze sedí nad ním a pádluje proti proudu do nebe. Ale pořád ještě byl naživu. Nezabili ho. Prozradil jsem jim všechno a oni mě nezabili.

Jenže jim všechno neprozradil. Nechal si pro sebe pravdu o svých pomocnících a neřekl jim o vysílačce. Když ho následujícího dne dovlekli zpátky a znovu přivázali ke mříži, uviděl sedět vedle studenta Marii. Před ní na stole ležela kopie jeho výpovědi. Vlasy měla ostříhané, výraz uzavřený.

„Seznámila ses s prohlášeními tohoto špiona?“ zeptal se jí student.

„Ano, seznámila jsem se s tím,“ odpověděla.

„Odpovídají jeho prohlášení přesně způsobu jeho života, jak jsi to měla možnost pozorovat v jeho společnosti?“

„Ne.“

„Proč ne?“ zeptal se student a otevřel blok.

„Není to všechno.“

„Vysvětli nám, v čem není výpověď agenta Hansena úplná.“

„Agent Hansen měl u sebe doma vysílačku, kterou dával signály imperialistickým bombardérům. A jména, o kterých mluví ve výpovědi, jsou vymyšlená. Vzal je z buržoazní anglické písně, kterou mi zpíval, když předstíral, že je můj otec. Po nocích taky přijímal v našem domě imperialistické vojáky a odváděl je do džungle. Taky zapomněl říct, že má matku Angličanku.“

Student vypadal zklamaně. „O čem se ještě zapomněl zmínit?“ zeptal se a hranou své malé ruky uhladil čistý list papíru v bloku.

„Během zajetí se provinil častým porušováním pravidel. Shromažďoval jídlo a snažil se koupit si jím spolupráci soudruhů při svém plánovaném útěku.“

Student vzdychl a udělal si pár poznámek. „Co nám ještě provedl?“ zeptal se trpělivě.

„Podvádí při utahování okovů na nohou. Když se železa utahují, napíná tajně svaly, aby měl pouta volnější na útěk.“

Až do této chvíle dokázal Hansen sám sebe přesvědčovat, že Marie jen hraje prohnanou hru. Dál už ne. Myslela tu hru doopravdy.

„Je to kurevník!“ zaječela v slzách. „Tahal naše ženy do svého domu, dával jim drogy a pak je zneužíval! Předstíral buržoazní sňatek a pak svou ženu nutil, aby mu trpěla zvrhlé praktiky! Spal s dívkami v mém věku! Předstíral, že je otec našich dětí a že naše krev není khmerská! Četl nám v západních jazycích buržoazní literaturu, aby nás zkazil! Sváděl nás tím, že nás bral na vyjížďky ve svém džípu a zpíval nám imperialistické písničky!“

Nikdy předtím ji neslyšel ječet. Student zřejmě taky ne, protože vypadal rozpačitě. Ale ji to z míry nevyvedlo. Vytrvale ho i nadále zapírala. Vyprávěla jim, jak její matce zakazoval, aby ji milovala. Vyzařovala z ní nenávist k němu a on věděl, že ji nepředstírá, že je absolutní a nezměrná, stejně jako jeho láska k ní. Třásla se po celém těle zadržovanou nenávistí zneužívané ženy, rysy měla zkřivené odporem a výčitkou. Napřáhla paži a ukazovala na něj v klasickém gestu obvinění. Její hlas patřil někomu, koho neznal.

„Zabijte ho!“ ječela. „Zabijte ho, zneužil náš lid! Zabijte ho, prznil naši krev! Zabijte toho západního lháře, který nám tvrdil, že jsme každý jiný! Pomstěte náš lid!“

Student si udělal poslední poznámku a nařídil Marii, aby odešla.

„Modlil jsem se za její duši,“ řekl Hansen.

Všiml jsem si, že se v bungalovu začíná rozednívat. Hansen stál u okna a pohled upíral na zamlženou mořskou pláň. Dívka ležela na pohovce, na které strávila celou noc, oči měla zavřené, prázdnou plechovku od coca-coly položenou vedle sebe a jednu ruku stále složenou pod hlavou. Druhá, visící dolů, vypadala teplejší a starší. V Hansenově hlase se objevila úsečnost a já se na okamžik lekl, že se mě s příchodem nového dne rozhodl zapudit. Pak mi došlo, že není na kordy se mnou, ale sám se sebou. Vzpomínal si, jaký měl vztek, když ho odnesli, svázaného, i když už ne okovy, do ohrady, aby se vyspal – pokud je spánek to, co člověk dělá, když mu tělo umírá bolestí a nos a uši se plní krví. Zuřil sám na sebe, že do svého dítěte vpravil tolik nenávisti.

„Pořád ještě jsem byl její otec,“ řekl francouzsky. „Nic jsem Marii nevyčítal, ale sobě všechno. Kdybych tak byl utekl dřív a nečekal na její pomoc. Kdybych si tak byl probojoval cestu pryč, dokud jsem měl ještě sílu, místo abych své naděje vkládal do dítěte. Nikdy jsem pro vás neměl pracovat. Moje tajná činnost ji ohrožovala. Všechny vás proklínám. Dodnes.“

Promluvil jsem? Snažil jsem se neříct nic, co by ho mohlo vyrušit.

„Táhlo ji to k nim,“ prohlásil na její omluvu. „Byli to její lidé, bojovníci z džungle, umírající pro svou víru. Proč by měla být proti nim?“

„Byl jsem poslední překážka, která bránila v tom, aby ji její lidé přijali,“ řekl ve snaze její jednání vysvětlit. „Byl jsem vetřelec, podvodník. Proč by měla věřit, že jsem její otec, když jí řekli, že nejsem?“

Vzpomněl si na den – to pořád ještě ležel v ohradě – kdy jí mladý komisař oblékl svatební čerň. Vzpomínal si na její odtažitý výraz, když se zadívala dolů na něj, špinavého a zbitého žebráka u jejích nohou, schouleného západního špiona. A vedle ní stál pohledný komisař s rudou páskou přes čelo. „Spojila jsem se s Angkou,“ oznámila mu. „Angka zná odpovědi na všechny moje otázky.“

„Byl jsem sám,“ řekl.

Pak přišla noc a on uvažoval. Jestli ho hodlají zastřelit, udělají to až za světla. Jednu chvíli si uvědomil, že Marie půjde celým životem s vědomím, že způsobila smrt svého otce, a ta myšlenka mu nedala spát. Představoval si ji ve středních letech. Kdo jí pomůže? Kdo ji vyzpovídá? Kdo jí poskytne úlevu a dá rozhřešení? Vidina vlastní smrti ho od té chvíle víc a víc znepokojovala. Vždyť by to byla i její smrt.

Jednu chvíli si zřejmě musel zdřímnout, poznamenal, protože když se rozednilo, stála v ohradě na zemi miska rýže a ta tam večer předtím nebyla; i přes svou bolest by ji ucítil. Rýže nebyla napěchovaná do hrudek, ani nalepená na holou kůži, byl to bílý kopeček, který by stačil na pět dnů. Zprvu byl příliš unaven, než aby se divil. Když si lehl na břicho, aby se najedl, všiml si najednou naprostého ticha. Touhle dobou by měla mýtina ožívat hlasy vojáků připravujících se na další den: zpěv a pokřikování při mytí na břehu řeky, cvakání patentek i klapám pušek, skandování hesel řízené komisařem. Když se zarazil, aby se zaposlouchal, zdálo se, že i ptáci a opice jako by přestali vřískat. Lidské zvuky neslyšel vůbec žádné.

„Byli pryč,“ prohlásil někde za mnou. „Během noci sbalili tábor a Marii vzali s sebou.“

Snědl ještě trochu rýže a znovu usnul. Proč mě nezabili? Marie jim to vymluvila. Marie vykoupila můj život. Hansen si začal rozdírat pouta o stěnu ohrady. Za soumraku už ležel, pokryt boláky a mouchami, na břehu řeky a omýval si zranění. Doplazil se do ohrady, vyspal se a příštího rána se se zbytkem rýže vydal na cestu. Tentokrát s sebou neměli zajatce ani dobytek a nezanechávali žádné stopy.

Přesto se ji vydal hledat.

Několik měsíců, Hansen se domníval, že jich bylo pět nebo šest, zůstal v džungli, pohyboval se od vesnice k vesnici, nikde se nezdržel, nikomu nevěřil – myslím, že se tak trošku pominul. Kde mohl, vyptával se na Mariin oddíl, ale neměl, jak by ho pořádně popsal, a tak hledal dost náhodně. Slyšel o jednotkách, v kterých působily bojovnice. Slyšel dokonce o oddílech skládajících se ze samých dívek. Slyšel o, dívkách, které poslali do měst jako nevěstky, aby tam sbíraly informace. Představoval si ve všech těchto situacích Marii. Jedné noci se vrátil do svého starého domu, protože doufal, že by tam mohla hledat útočiště. Vesnice byla vypálená.

Zeptal jsem se ho, jestli někdo objevil zakopanou vysílačku.

„Nedíval jsem se,“ odpověděl. „Bylo mi to jedno. Všechny jsem vás nenáviděl.“

Další noc navštívil Mariinu tetu, která žila ve vzdálené vesnici, jenže ta po něm začala házet pánve, až se musel spasit útěkem. Ale jeho odhodlání najít dceru bylo teď silnější než kdy předtím, protože si uvědomil, že ji musí zachránit před ní samotnou. Je v zakletí mého absolutismu, uvažoval. Je surová a tvrdohlavá; a můžu za to já. Zamkl jsem ji ve vězení svých vlastních podnětů. Jen otcovská láska může člověka oslepit tak, že to nevidí. Teď se mu ale otevřely oči. Viděl, že se nechala vtáhnout do kolotoče krutosti a nelidskosti, protože to byly prostředky, kterými umí vyjádřit svou oddanost. Uvědomil si, že Marie prožívá jeho vlastní pomýlené hledání, jenže se jí nedostává jeho odborného a náboženského vzdělání – neurčitě věří, stejně jako kdysi on, že když vezme nějakou velkou ideu za svou, její život se tím naplní.

O své cestě k thajským hranicím toho moc neřekl. Mířil na jihozápad k Pailinu. Slyšel, že je tam tábor pro khmerské utečence. Přešel hory a močály s malárií. Jakmile dorazil do cíle, začal obcházet střediska pro vyhledávání nezvěstných a na všechny nástěnky v táboře rozvěsil její popis. Pořád ještě svou přítomnost v Thajsku tajil, takže jak to všechno dokázal bez dokladů, peněz a známostí, to mi dodnes není jasné. Ale Hansen byl cvičený a tvrdý agent, i když nás zavrhoval. Nebylo toho mnoho, co by ho mohlo zastavit. Zeptal jsem se ho, proč se neobrátil o pomoc na Rumbelowa, ale on opovržlivě odmítl.

„Už jsem nebyl imperialistický agent. Věřil jsem jen ve svou dceru.“

Jednou se v kanceláři jedné podpůrné organizace setkal s Američankou, která měla dojem, že si na Marii vzpomíná.

„Odešla,“ řekla vyhýbavě.

Hansen na ni naléhal. Marie byla ve skupině asi půl tuctu dívek, řekla ta žena. Byly to nevěstky, ale měly sebedůvěru bojovnic. Pokud zrovna neobsluhovaly muže, držely se stranou od ostatních a učily se chovat. Jednoho dne přervaly pouta. Zaslechla, že je sebrala thajská policie. Nikdy už je nespatřila.

Žena, která mu to sdělila, si zřejmě nebyla jista, jestli mu má říct ještě něco, co měla na mysli, ale Hansen jí nedal jinou možnost.

„Měli jsme o ni strach,“ řekla mu. „Dávala si různá jména. Ve výpovědích o tom, jak se k nám dostala, si protiřečila. Doktoři se nad ní dohadovali, jestli není pomatená. Někde po cestě ztratila představu o tom, kdo vlastně je.“

Hansen se vydal na thajskou policii a výhrůžkami či zuřivým přesvědčováním se mu podařilo vystopovat Marii až do policejní ubytovny, kde pobývala pro pobavení důstojníků. Nikdy se ho zřejmě nezeptali, co je zač nebo jestli má nějaké doklady. Měl kulaté oči a byl farang mluvící khmersky a thajsky. Marie tam zůstala tři měsíce a pak zmizela, řekli mu. Byla divná, dodal jeden milý seržant.

„Jak byla divná?“ zeptal se Hansen.

„Uměla jenom anglicky,“ odpověděl seržant.

Byla s ní ještě jedna dívka, Mariina přítelkyně, která tam vydržela déle a vzala si jednoho ze strážníků. Hansen si vyžádal její jméno.

Odmlčel se.

„A našel jste ji?“ zeptal jsem se po dlouhé odmlce.

Odpověď jsem už znal, věděl jsem ji už od poloviny jeho vyprávění, ale nevěděl jsem, že to vím. Seděl dívce u hlavy a něžně ji hladil. Pomalu se posadila, drobnýma, starýma rukama si promnula oči a předstírala, že je rozespalá. Myslím, že nás poslouchala celou noc.

„To je všechno, na čem jí záleží,“ vysvětloval Hansen anglicky a dál ji hladil po hlavě. Měl na mysli bordel, kde ji našel. „Už nechce nic světoborného, viď, Marie? Žádná velká slova, žádné sliby.“ Přitiskl ji k sobě. „Chce jen, aby ji měli rádi. Její vlastní lidé. My. Všichni musíme Marii milovat. To jí dělá radost.“

Myslím, že si moje mlčení špatně vysvětlil jako výtku, protože zvýšil hlas. „Nechce nikomu škodit. Je to tak špatné? Přeje si, aby měla klid a aby ji nechali být, jako si to přejou všichni od nich. Bylo by dobře, kdyby si tohle přálo mnohem víc z nás. Není dítě doktora Kissingera. Žádá jen o skromnou existenci, kde by mohla rozdávat potěšení a nikomu neubližovat. Co je horší? Váš bordel, nebo její? Vypadněte z Asie. Nikdy jste se sem neměli dostat. Nikdo z vás. Stydím se za to, že jsem vám pomáhal. Nechte nás být.“

„Řeknu z toho Rumbelowovi jen velmi málo,“ poznamenal jsem, když jsem se zvedal k odchodu.

„Řekněte mu, co chcete.“

Ode dveří jsem se na ně naposledy podíval. Dívka na mě zírala pohledem, který nepochybně upírala na Hansena spoutaného v retězech. Oči jí nemrkaly a byly hluboké a nehybné. Myslím, že vím, co jí táhlo hlavou. Zaplatil jsem si za ni a neměl jsem ji. Přemýšlela, jestli si budu chtít svoje peníze užít.

Na letiště mě vezl Rumbelow. Byl bych se bez něj, stejně jako Hansen, raději obešel, ale museli jsme spolu ještě leccos probrat.

„Kolik že jste mu to slíbil?“ vykřikl v hrůze.

„Řekl jsem mu, že má nárok na příspěvek na usazení a může dostat veškerou ochranu, kterou jsme schopni mu poskytnout. Řekl jsem mu, že mu pošlete šek na padesát tisíc dolarů na doručitele.“

Rumbelow zuřil. „Já abych jemu dával padesát tisíc dolarů? Člověče drahá, bude šest měsíců v lihu a rozkecá tu svou povídačku po celým Bangkoku. A co ta jeho kambodžská děvka? Vsadím se, že na tu se to vztahuje taky.“

„Nemějte obavy,“ řekl jsem. „Vyhodil mě s tím.“

Tahle zpráva zaskočila Rumbelowa tak dokonale, že úplně zapomněl na svoje rozhořčení a zahalil se místo toho ukřivděným mlčením, které mu vydrželo až do konce cesty.

V letadle jsem příliš mnoho vypil a příliš málo naspal. Jednu chvíli jsem se probudil ze zlého snu a provinil se kacířskými úvahami o Rumbelowovi a Pátém poschodí. Přál jsem si, abych je všechny včetně Smileyho mohl sbalit a poslat do džungle na cestu, kterou absolvoval Hansen. Přál jsem si, abych je mohl dostat do situace, kdy zahodí všechno kvůli nezdravé a nesmyslné vášni, jejíž předmět se pak proti nim obrátí a dokáže jim, že není jiné odměny za lásku než láska sama, jak si ji člověk prožil, a že se nelze naučit ničemu jinému než pokoře.

Ale byl jsem spokojený a jsem dodnes, kdykoliv si na Hansena vzpomenu. Našel jsem to, co jsem hledal – muže, jako jsem já, ale takového, který na své cestě za hledáním smyslu našel to, co dávalo jeho životu cenu; muže, který zaplatil vším, co měl, a nebral to jako oběť; muže, který platí pořád a bude platit, dokud nezemře; muže, který se nestará o kompromisy, o vlastní hrdost ani o nás ostatní či o názory okolí; muže, který omezil svůj život na jedinou věc, na níž mu záleží, a byl svobodný. Podřimující rozvraceč ve mně našel svého hrdinu. A ten rádoby milenec ve mně našel míru, kterou bude poměřovat svoje vlastní primitivní zájmy.

Takže když jsem byl o pár let později jmenován šéfem ruské sekce jen proto, abych se díval, jak můj nejcennější agent zrazuje svou zemi kvůli své lásce, nikdy jsem v sobě nedokázal dát dohromady tolik rozhořčení, kolik po mně chtěli moji nadřízení. Nejvyšší nebyl tak úplně vedle, když mě uklidil do Vyšetřovacího oddělení.

deset

MAGGS, MŮJ NEPŘÍJEMNÝ NOVINÁŘ, se snažil Smileyho dostat na nemorální podstatu naší práce. Chtěl, aby Smiley připustil, že účel světí prostředky. Podezřívám ho, že ve skutečnosti chtěl slyšet, že tenhle přístup bude moct uplatnit v celém svém životě, protože byl bezohledný stejně jako nevychovaný, a toužil po tom, aby mu naše práce dávala právo zahodit pár posledních zábran, které mu zbývaly.

Ale Smiley mu to potěšení nedopřál. Nejdřív to vypadalo, že se chystá vyletět, čímž by mi byl udělal radost. Pokud ano, tak se ovládl. Nadechl se, pak se zarazil a trochu zaváhal, až jsem začal uvažovat, jestli není načase celou záležitost zastavit. Nakonec se mi ulevilo, protože se vzpamatoval, a mně došlo, že ho jen vyrušila jedna z těch tisíců vzpomínek, z kterých se skládá jeho nejtajnější nitro.

„Víte,“ začal vysvětlovat – a reagoval, stejně jako tolikrát předtím, víc na smysl otázky než na její doslovný význam – „ve svobodné společnosti je zcela nevyhnutelné, aby lidé, kteří dělají naši práci, dokázali nepodlehnout. Je pravda, že musíme jíst polívku s ďáblem z jednoho talíře a že lžíce kolikrát není dost dlouhá. A jak každý ví,“ lišácké mrknutí na Maggse vyvolalo výbuch vděčného smíchu, „Ďábel je často mnohem lepší společnost než Bůh, ne? Přesto naše zaujetí pro poctivost nesmí polevit. Sobecké zájmy jsou tak omezující. Stejně jako prostředky.“ Znovu se odmlčel, stále ponořen hluboko do svých úvah. „Vlastně tím chci říct, že pokud vás sem tam přepadne pokušení být lidský, nebudete to, doufám, brát jen jako nějakou svou slabost, ale věnujete tomu pořádně pozornost.“

Manžetové knoflíčky, napadlo mě z ničeho nic. George vzpomínal na starého pána.

Strašně dlouho jsem nemohl přijít na to, proč mě ta příhoda tak vytrvale straší. Pak mi došlo, že jsem se do ní zapletl v době, kdy se vztahy mezi mnou a mým synem Adriánem ocitly na bodu mrazu. Mluvil o tom, že nechá univerzity a najde si místo toho nějaké dobře placené zaměstnání. Vysvětlil jsem si jeho nepokoj špatně jako materialismus a jeho touhu po nezávislosti jako lenost a jednoho večera mi došla trpělivost a vyjel jsem na něj. Několik týdnů jsem se za to, jak náleží, styděl. A během jednoho z těch týdnů jsem narazil na tento příběh.

Pak jsem si taky vzpomněl, že Smiley nemá děti, což by do jisté míry mohlo vysvětlit problematickou roli, kterou v celé záležitosti sehrál. Trochu mě mrazilo při představě, že by si tak mohl vyplňovat prázdnotu po vztahu, který nikdy neměl.

Nakonec jsem si vzpomněl, že mi pár dní po tom, co jsem narazil na ty papíry, přišel anonymní dopis, jenž obviňoval chudáka Frewina, že je ruský špion. A taky, že mezi Frewinem a starým pánem byla taková záhadná podobnost, nějak související s tvrdošíjnou oddaností a ztracenými světy. To říkám kvůli okolnostem, rozumíte, protože jsem ještě nepoznal případ, který by se neskládal ze stovky jiných.

Navíc se ukázalo, že jako už mnohokrát předtím jsem šel v Smileyho šlépějích, takže jsem se nestačil ani zabydlet u svého nového stolu ve Vyšetřovacím oddělení a už jsem všude nacházel jeho stopy: v zaprášených spisech, ve starých záznamech o průběhu služby jednotlivých důstojníků a v zasněných úsměvech našich starších sekretářek, které o něm mluvily s mazlivě posvátnou úctou řeholních sester, částečně jako o Bohu, částečně jako o plyšovém medvídkovi a částečně – i když nad tímhle rysem jeho povahy byly kdykoliv ochotné mávnout rukou – jako o žraloku lidožroutovi. Ukázaly člověku dokonce i šálek s talířkem z jemného porcelánu od Thomase Gooda ze South Audley Street – odkud taky odjinud? George jej dostal od Ann jako dárek, vysvětlovaly s láskou, a když byl rehabilitován a vracel se na Velitelství, odkázal jej Oddělení. Ze Smileyho šálku se – pochopitelně – nesměl nikdo ani napít pod trestem smrti.

Oddělení je, pokud vám to ještě nedošlo, svým způsobem jakousi Sibiří služby a Smiley, jak se mi podařilo s úlevou zjistit, nebyl ve vyhnanství jednou, ale dvakrát: poprvé, když způsobil roztrpčení náznaky, že by Páté poschodí mohlo hřát na prsou hada z moskevské centrály; podruhé o pár let později, když se ukázalo, že má pravdu. A Oddělení nebylo jen jednotvárné jak Sibiř, ale i tak odloučené, protože nebylo v hlavní budově, ale v řadě šerých kanceláří v přízemí impozantního domu s lomenicemi na severní straně Whitehallu.

A stejně jako stavby okolo mělo i Oddělení nejlepší dny za sebou. Bylo založeno během druhé světové války proto, aby zde šlo přijímat nabídky cizích lidí, vyslechnout jejich podezření a uklidnit jejich obavy nebo je – pokud skutečně narazili na nějaký zásadnější poznatek – svést z cesty či vyděsit tak, aby byli zticha.

Pokud jste měli dojem, že jste zahlédli souseda pozdě večer, kupříkladu shrbeného nad vysílačkou; pokud jste viděli blikat někde z okna nějaká podivná světla a styděli jste se jít na policii, nebo jste se báli, že vám neuvěří; pokud se vás v autobuse vyptával záhadný cizinec na vaši práci a pak se vám náhle objevil u lokte v místním hostinci; pokud se vám váš utajovaný milenec svěřil – z osamělosti, hauroviny či zoufalé snahy vypadat ve vašich očích zajímavěji – že pracuje pro německou tajnou službu – pak se vám mohlo stát, že jste po troše dopisování mezi nějakým falešným asistentem a neexistujícím podsekretářem z Whitehallu byli předvoláni, abyste se dostavili k výslechu. Najednou vás, takhle v podvečer, vedli přímo do jámy lvové uličkou z pytlů s pískem a chodbou k číslu 909, kde seděl major Tenaten či kapitán Onen, oba falešní jak třídolarová bankovka, a ten vás zdvořile vyzval, abyste mu svůj problém upřímně vyložili a nemysleli na následky.

A příležitostně, jak zaznamenává tajná historie Oddělení, se z těchto neveselých začátků zrodila, a dodnes občas rodí, nějaká veliká věc, i když už to není, co bývalo, a Oddělení se hodně věnuje takovým záležitostem, jako jsou nepodložené nabídky ke spolupráci či anonymní udání, jaké například přišlo na nešťastníka Frewina, nebo dokonce – kvůli podpoře opovrhovaných bezpečnostních opatření – prověřování osob, což je nejhorší Sibiř ze všech a je to nejvzdálenější místo, kam se člověk může dostat z nóbl operací Ruské sekce a zůstat přitom v řadách služby.

V takovém vyhnanství se člověk, pochopitelně, naučí víc než jen skromnosti. Zpravodajský důstojník začne být k ničemu, pokud ztratí odhodlání naslouchat. A George Smiley, baculatý, utrápený, podváděný, skromný, nezdolný George, vytrvale si čistící brýle do konců kravaty, věčně funící a vzdychající s nepolevující pozorností, byl nejlepší posluchač ze všech.

Smiley poslouchal s přivřenýma, ospalýma očima. Uměl naslouchat i postojem svého zavalitého těla, svým klidem i chápajícím úsměvem. Uměl naslouchat, protože s jedinou výjimkou, což byla jeho manželka Ann, od nikoho nic nečekal, nic nekritizoval a promíjel člověku to nejhorší dávno předtím, než se k tomu dotyčný přiznal. Uměl poslouchat líp než mikrofon, protože jeho mysl se dokázala okamžitě zaměřit na základní fakta; zdálo se, že se jich dokáže chytit dávno předtím, než pozná, kam ho vlastně vedou.

Tak se George dostal k tomu, že si poslechl pana Arthura Wilfreda Hawthorna, bytem V údolí 12, Ruislip, a to asi o půl života dřív, než jsem se o tom dověděl já, ale zato v místnosti 909, kde jsem teď seděl a zvědavě se probíral zažloutlými stránkami spisu označeného razítkem „Skartace odložena“, který jsem objevil na policích v trezoru Oddělení.

Studium jsem začal povrchně – mohli byste říct bezstarostně – skoro jako když si člověk ve svém klubu vybere staré číslo Tatlera. A náhle jsem zjistil, že se stránku za stránkou prokousávám Smileyho známým úhledným rukopisem s malými, ostrými německými t a vykrouženými řeckými s a jeho legendární značkou, kterou každou stranu podepsal. Pokud se někde musel objevit jako účastník děje – a jeho snahu uniknout tomuto nechutnému údělu jste téměř mohli cítit – označoval se prostě jako „S.K.D.“, čili službu konající důstojník. Vezmete-li v úvahu, že byl znám svým odporem ke zkratkám, můžete si udělat představu o jeho samotářské, ne-li přímo poustevnické povaze. Kdybych našel ztracený rukopis Shakespearovy hry, nemohlo mě to vzrušit víc. Bylo tam všechno: Hawthornův původní dopis, přepisy nahraných rozhovorů podepsané samotným Smileym, dokonce i doklady o cestovních a dalších výdajích podepsané Hawthornem.

Moje skleslost byla ta tam. Vyhoštění na mě rázem přestalo doléhat, stejně jako ticho rozlehlé prázdné budovy, do které jsem byl uvržen. Sdílel jsem ji s Georgem, čekali jsme, až se ozve klapot fortelných bot Arthura Hawthorna, aby v nich prošel chodbou a vešel k Smileymu.

„Vážený pane,“ napsal „Velícímu Zpravodajskému Důstojníkovi, Ministerstvo Obrany“. A už v tu chvíli, protože jsme Britové, je jeho původ nad slunce jasnější – i kdyby jen z té nutkavé potřeby užívat velká písmena, která jsou tak drahá lidem bez vzdělání. Představil jsem si ho, jak usilovně píše, možná se slovníkem u ruky. „Rád bych, Pane, požádal o rozhovor s Vaším pracovníkem, který by se týkal osoby, jež vykonala pro Britskou Zpravodajskou Službu speciální práci na nejvyšší úrovni a jejíž jméno je stejně drahé mé ženě i mně samému a mohlo by být i Vám samotným, o čemž mi je ale zapovězeno se v tomto dopise pro Vás zmiňovat.“

Víc nic. Podepsáno „Hawthorne, A. W., poddůstojník druhé třídy, v důchodu.“ Celým jménem Arthur Wilfred Hawthorne, jak zjistil Smiley pohledem do seznamu vysloužilců. Další podrobnosti získal prohlídkou záznamů ministerstva války. Narozen 1915, jak vyplnil Smiley puntičkářsky do záznamu s Hawthornovými osobními údaji. Odveden 1939, sloužil u Osmé armády od Káhiry po El Alamejn. Bývalý starší seržant Arthur Wilfred Hawthorne byl dvakrát raněn v boji, dostal za své utrpení tři vyznamenání a jednu medaili za statečnost a byl poslán do zálohy bez jediné skvrny na charakteru. „Skvělý příklad nejlepšího bojovníka na světě,“ napsal mu jeho velitel květnaté, i když nadnesené doporučení.

Bylo mi jasné, že Smiley jako dobrý profesionál zaujme místo dávno před příchodem svého klienta, stejně jako jsem to v posledních měsících dělal já: u stejného ošoupaného, žlutého, borovicového stolu z války natřeného po čelní hraně hnědě – podle pověsti to prý udělali Němci. Se stejným zeleným telefonem, který měl na ciferníku kromě čísel i písmena. Se stejnou ručně kolorovanou fotografií královny sedící na koni, z doby, kdy jí bylo dvacet. Vidím George, jak se pečlivě dívá na hodinky, pak zkormouceným pohledem obhlíží obvyklý nepořádek, protože kam až paměť sahá, plane nekonečná bitva o to, kdo má tohle místo uklízet, jestli ministerstvo, nebo my. Vidím ho, jak tahá z rukávu kapesník – s námahou, protože žádné gesto se u George neobešlo bez boje – otírá špínu ze sedadla své dřevěné židle a pak udělá totéž předem pro Hawthorna na druhé straně stolu. Potom prokáže, jako jsem to už mockrát udělal já, stejnou službu královně, otře jí rámeček a vrátí jiskru do jejích mladých, dychtivých očí.

Pocity svého protějšku si George podle mne promýšlel už dřív, to musí udělat každý dobrý zpravodajský důstojník. Bývalý starší seržant bude nakonec sám očekávat jistou nadřazenost. To už ale vidím Hawthorna samotného, služba ho uvádí na minutu přesně, na sobě má svůj nejlepší oblek zapnutý jako uniformu a vyleštěné špičky bot se v šeru lesknou jak kaštany. Způsob, jakým ho Smiley popsal do hlášení, je stručný, ale jasný: vysoký pět stop, sedm palců, nakrátko ostříhané šedé vlasy, hladce oholen, upravený zevnějšek, vojenské držení těla. Další charakteristika: přemáhá napadání na levou nohu, má vojenské boty.

„Hawthorne, pane,“ vyštěkl a zůstal stát v pozoru, než ho Smiley s obtížemi přesvědčil, že si má sednout.

Smiley se tehdy jmenoval major Nottingham a měl působivou legitimaci s fotografií, aby to mohl dokázat. V době, kdy jsem si četl jeho zápisy z tohoto případu, jsem měl v kapse podobnou legitimaci na jméno plukovník Ned Ascot. Neptejte se mě, proč zrovna Ascot, ale všimněte si, že jsem si za svůj pseudonym také vybral místní jméno, jako bych opět podvědomě kopíroval Smileyho drobné návyky.

„Z které jste jednotky, mohu-li se vás zeptat, pane?“ vyptával se Hawthorne Smileyho a sedal si.

„Z týlového zabezpečení,“ odpověděl Smiley, protože nic jiného jsme říct nesměli.

Ale jsem si jist, že se mu to říkalo těžko, protože se musel označit za příslušníka nebojové jednotky.

Hawthorne přinesl jako důkaz své věrnosti medaile zabalené v kousku pucvole. Smiley si je ochotně prohlédl.

„Jde o mýho syna,“ řekl starý pán. „Proto jsem za vámi přišel. Manželka – ta už o tom nechce ani slyšet, říká, že je to jeden z těch jeho nesmyslů. Ale já jí řekl, že se vás musím zeptat. I kdyby mně měli odmítnout odpovědět, to jsem jí řekl, musím to udělat, pro svýho syna, protože je to moje povinnost.“

Smiley nic neřekl, ale jsem si jist, že jeho mlčení bylo vstřícné.

„Ken byl náš jediný syn, víte, majore, tak je to přece přirozený,“ prohlásil Hawthorne omluvně.

Smiley mu zase dopřál dost času. Copak jsem vám neřekl, že byl posluchač? Smiley z vás uměl vytáhnout odpovědi na otázky, které vám nikdy nepoložil, prostě jenom tím, jak vlídně dokázal naslouchat.

„Nechceme vědět žádná tajemství, majore. Neptáme se na to, co nemáme znát. Ale paní Hawthornová odchází, pane, a potřebuje vědět, jestli je to pravda, než bude nadobro v pánu,“ Otázku měl připravenou dokonale. V tu chvíli ji položil. „Byl náš kluk, nebo nebyl – byl Ken – pod hlavičkou toho, co vypadá jako zločinecká dráha, nasazen v týlu nepřítele v Rusku?“

A v tuhle chvíli jsem měl, dalo by se říct, projednou před Smileym náskok, protože po pěti letech v ruské sekci jsem měl velmi slušnou představu o tom, jaké akce jsme tam v minulosti pořádali. Uvědomil jsem si, že se usmívám, a můj zájem o celý případ, bylo-li to vůbec možné, ještě vzrostl.

Jsem si jist, že Smiley nehnul ani brvou. V mých představách měl rysy nehybné jak mandarín. Možná si pohrával se svými brýlemi, které vždycky působily dojmem, že patří někomu většímu. Nakonec se Hawthorna zeptal – ale upřímně, bez sebemenší stopy pochybností – proč si myslí, že by na tom mohlo něco být.

„Řekl mi to Ken, pane, tak proto.“ A Smiley nic, jen měl dál ten vytrvalý výraz věčně otevřených dveří. „Víte, paní Hawthornová nebyla Kena ve vězení ani navštívit. Já ano. Každý měsíc. Kroutil si pět let pro těžké ublížení na těle a tři měsíce navíc, protože byl recidivista. Tehdy ještě platila PD, preventivní detekce. Jsme ve vězeňský jídelně, já a Ken, sedíme spolu u stolu. Najednou Ken nakloní hlavu až ke mně a říká mi nejtišeji, jak to jde: ‚Už sem nechoď, tati. Je to pro mě těžký. Já nejsem ve skutečnosti zavřenej, víš. Jsem v Rusku. Musej mě sem zvlášť dovízt, jen aby mě mohli tobě ukázat. Dělám v týlu, ale mámě nic neříkej. Piš mi – to není problém, pošlou mi to. A já ti napíšu zpátky, jako bych byl tady v base, protože musím dělat, že to tak je, protože lepší krytí než věznici nenajdeš. Ale ve skutečnosti sloužím, tati, svý starý vlasti, jako kdysi ty, když jsi ještě byl u Pouštních krys, to je přece důvod, proč jsou ty nejlepší z nás na světě.‘ Od ty doby jsem za Kenem nešel. Cítil jsem, že musím poslouchat rozkazy. Psal jsem mu, pochopitelně. Do věznice. Hawthorne a k tomu jeho číslo. Odpovídal mi za tři měsíce na vězeňském papíře a pokaždý, jako by to psal někdo jiný. Někdy to byla spousta psaní, jako kdyby měl vztek, jindy psal jen trochu a narychlo, jako kdyby neměl čas. Jednou nebo dvakrát tam dokonce měl cizí slova, kterým jsem nerozuměl, jako kdyby měl se svým mateřským jazykem problémy. Občas utrousil nějaký záchytný bod pro mé. ‚Je mi zima, ale jsem v pořádku,‘ napsal. ‚Minulý týden jsem měl trochu víc pohybu, než potřebuju‘. Manželce jsem nic neřekl, protože mi přikázal, abych to nedělal. Navíc by mu nevěřila. Když jsem jí jeho dopisy nabízel, odstrčila je – bylo to pro ni moc bolestný. Jenže, když Ken umřel, šli jsme do vězeňský márnice a uviděli jeho tělo celý dočista rozřezaný. Dvacet bodných ran a nikomu se to nedalo přišít. Vůbec neplakala, to není její styl, ale bylo to, jako by bodali ji. V autobusu cestou domů jsem to už nevydržel. ‚Ken je hrdina,‘ řekl jsem jí. Snažil jsem se ji probudit, protože byla jak bez ducha. Vzal jsem ji za rukáv a trochu s ní zatřás, aby mě poslouchala. ‚Nebyl to žádnej odpornej trestanec,‘ řekl jsem jí. ‚Náš Ken ne. Nikdy. A taky ho nedostali trestanci. Udělali to rudý Rusové.‘ Taky jsem jí řekl o těch manžetovejch knoflíčkách. ‚Ken si vymýšlí,‘ odpověděla. Jako vždycky. Nechápe, že to tak nejde. Nikdy to nechápal, v tom je jeho smůla.“

Vyšetřovatelé, stejně jako duchovní či lékaři, mají jistou výhodu, když je třeba, aby skryli své vlastní pocity. Mohou položit další otázku, což je přesně to, co bych udělal já.

„Jaké manžetové knoflíčky?“ zeptal se Smiley. Jako bych ho viděl – nechal poklesnout víčka s dlouhými řasami a zatáhl hlavu mezi ramena, jako by se znovu chystal poslechnout si povídání starého pána.

„‚Nedostáváme žádné medaile, tati,‘ řekl mi Ken. ‚Medaile by nebyly bezpečný. Kvůli medaili musíš vyjít v rozkaze, a to už by to vědělo moc lidí. Jinak bych dostal stejný vyznamenání jako ty. Možná i lepší, abych pravdu řekl, třeba Viktoriin kříž, protože nás dřou, co se do nás vejde, a někdy i víc. Ale když si v práci počínáš dobře, dostaneš manžetový knoflíčky a oni ti je schovaj do speciálního sejfu. Jednou za rok uspořádaj na jistým místě, o kterým nemůžu mluvit, zvláštní večeři s šampaňským a sluhama, že bys tomu nevěřil, a tam se sejdou všichni kluci z Ruska. Na sebe si vezmeme smokingy a ty knoflíčky, je to jako uniforma, jenže tajná. A pak na tom místě, o kterým nesmím mluvit, máme oslavu s projevama a potřásáním rukama, něco jako předávání vyznamenání, stejný jako když jsi dostával tu medaili, řekl bych. A když je po oslavě, vrátíme ty knoflíčky zase zpátky. Musíme, kvůli bezpečnosti. Takže kdybych jednou zmizel nebo se mi něco přihodilo, tak napište na tajnou službu a požádejte je o manžetový knoflíčky pro vašeho Kena. Možná vám řeknou, že o mně nikdy neslyšeli, možná řeknou, ‚Jaký knoflíčky?‘. Ale možná taky, že vám udělají výjimku jako členům rodiny, a daj vám je, protože to občas dělávaj. A pokud jo budete vědět, že všechno, co jsem kdy udělal, bylo lepší, než vás vůbec mohlo napadnout. Protože já jsem syn svýho táty, to je jednou jistý, a ty knoflíčky vám to dokážou. To je všechno, co ti řeknu, a je to o moc víc, než ti říct smím.“

Smiley se nejprve zeptal na chlapcovo celé jméno. Pak na jeho datum narození. Pak se zeptal na školní docházku a povolání, ani jedno nestálo za moc. Vidím ho, jak zapisuje detaily a počíná si přitom tiše a nezúčastněně: Kenneth Branham Hawthorne, řekl mu starý pán – Branham je jméno jeho matky, pane; někdy ho používal, když šlo o to, čemu říkali zločiny – narozen ve Folkestonu 14. července 1946, pane, dvanáct měsíců po tom, co jsem se vrátil z války. Nechtěl jsem mít dítě dřív, i když žena si to přála, pane. Myslel jsem si, že to není správný. Chtěl jsem, aby náš chlapec vyrůstal v míru, pane, a aby měl oba rodiče naživu a ty aby se o něj starali, majore. Já tvrdím, že na to má právo každý dítě, i když to není tak častý, jak by mělo být.

Bez ohledu na to, jak nepravděpodobné bylo vyprávění Kennethe Hawthorna, nebyl další Smileyho úkol nijak snadný. Smiley je člověk, který nikdy nikomu dobrému ani špatnému neupře právo na pochybnost. V těch dobách ještě Circus neměl nic takového, jako je centrální evidence zdrojů, a to, co měl místo toho, bylo ostudně a často záměrně neúplné, protože soupeřící skupiny si své agenty žárlivě střežily, a když se jim naskytla možnost, pytlačily u sousedů.

Z vyprávění starého pána čouhala nepravděpodobnost na všechny strany. Zvláštní, řeknu-li to slušně, byla například představa, že se skupina tajných agentů schází jednou ročně u večeře, protože tím by se porušilo základní pravidlo „vědět jen to, co je nutné“. Ale Smiley věděl, že v ilegálním světě nepravidelných jednotek se mohou přihodit i horší věci. A musel vynaložit veškerý svůj důmysl a všechny přesvědčovací schopnosti, aby se ujistil, že Hawthorne není v žádném z existujících seznamů: ani mezi pěšáky, ani mezi lampáři či lovci skalpů, radisty, ani pod žádným jiným oblíbeným označením, kterými si zvrhlí řídící důstojníci označují své jednotky.

Když vyčerpal nepravidelné jednotky, obrátil se na vojenskou zpravodajskou službu, na bezpečnostní službu a na Královský policejní sbor, protože kterákoliv z těchto organizací mohla klidně zaměstnávat – i když v mnohem skromnějších podmínkách, než jak je chlapec popsal – drsného kriminálníka ražení Kena Hawthorna.

Aspoň jedna věc byla naprosto jistá: trestní rejstřík toho chlapce byl jako noční můra. Těžko si šlo představit odpornější soupis vytrvalého a často bestiálního řádění. Jak Smiley probíral a ověřoval chlapcův životopis od dětství do dospělosti, od polepšovny po vězení, vypadalo to, jako by tam nebyl jediný prohřešek od krádeže po sadistické znásilnění, kterého by se Kenneth Branham Hawthorne, narozen ve Folkestonu v roce 1946, nedopustil.

Uběhl celý jeden týden a Smiley si zřejmě musel neochotně přiznat to, co částí svého mozku věděl celou dobu. Kenneth Hawthorne, ať už z jakéhokoliv smutného důvodu, byl nenapravitelný a odporný kriminálník. Nic lepšího než smrt, která ho postihla z rukou jeho spoluvězňů, si prostě nezasloužil. Jeho minulost byla zachycená a úplná a vyprávění o hrdinských činech pro nějakou záhadnou britskou zpravodajskou službu bylo prostě jen poslední kapitolou v celoživotním úsilí obrat vlastního otce o jeho slávu.

Bylo to uprostřed zimy. Byl odporný šedivý večer, padal déšť se sněhem a starý voják musel jet přes celý Londýn do holé vyšetřovny ve Whitehallu. A Whitehall, sídlo britské vlády, v té době jen spoře osvětlen, byl pořád ještě bojující baštou, přestože jeho zbraně byly někde jinde. Bylo to místo vojensky strohé, bezcitné a dobyvačné; místo tlumených hlasů a začerněných oken, místo řídkých a kradmých kroků a odvrácených pohledů. Smiley byl v té Válce taky, to si uvědomte, i když seděl za německými liniemi. Přímo slyším pokašlávání teplometů, které Circus s nechutí pořídil, aby doplňovaly špatně fungující radiátory. Měly zvuk jako bezdrátové vysílačky ovládané zmrzlou rukou.

Hawthorne si nepřišel odpověď majora Nottinghama vyslechnout sám. Starý pán vzal s sebou svou ženu a já bych vám málem mohl říct, jak vypadala, protože Smiley o ní do zápisu leccos napsal a zbytek dotvořila moje vlastní představivost.

Měla zkroucené nemocné tělo navlečené do nejlepších nedělních šatů. Připnula si brož připomínající zástavu jednotky jejího manžela. Smiley ji vybídl, aby si sedla, ale ona se raději držela manželovy paže. Smiley se postavil na svou stranu stolu, téhož podrápaného, žlutého stolu, za kterým jsem sedával za dlouhých měsíců svého vyhnanství. Vidím, jak stojí téměř v pozoru, s kulatými rameny neobvykle napřímenými a krátkými prsty sevřenými na švech kalhot v tradičním vojenském postoji.

Paní Hawthornové si nevšímal a oslovil starého vojáka jako muž muže. „Aby bylo jasno, nemám vám vůbec co říct, seržante, chápete?“

„Chápu, pane.“

„O vašem synovi jsem nikdy neslyšel, rozumíte? Jméno Kenneth Hawthorne neříká nic mně ani žádnému z mých kolegů.“

„Ano, pane.“ Starý pán upřel oči někam nad Smileyho hlavu jako při přehlídce. Zato jeho žena celou dobu úporně zírala na Smileyho, i když to pro ni vzhledem k silným čočkám v jejích brýlích muselo být těžké.

„Nikdy v životě nepracoval pro žádnou organizaci britské vlády, ať už tajnou nebo jinou. Celý život byl jen obyčejný kriminálník. Nic víc. Vůbec nic.“

„Ano, pane.“

„Vylučuji, že by kdy byl tajným agentem ve službách Koraný.“

„Ano, pane.“

„Je vám tedy jasné, že vám nemohu odpovědět na žádné otázky, poskytnout žádné vysvětlení a že už mě nikdy neuvidíte a nebudete nikdy vpuštěni do této budovy?“

„Ano, pane.“

„Je vám konečně jasné, že o tomto okamžiku nebudete mluvit s živou duší? Ať už jste na svého syna jakkoliv hrdi? Že jsou ještě naživu ti, které musíme ochraňovat?“

„Ano, pane. Chápu, pane.“

Smiley otevřel zásuvku stolu, vyndal odtamtud malou radou krabičku a podal ji starému pánovi. „Tohle jsem shodou okolností našel ve svém sejfu,“ řekl.

Starý pán podal krabičku manželce, aniž se do ní podíval. Ta ji honem ztuhlými prsty otevřela. Uvnitř byl pár skvostných zlatých manžetových knoflíčků s drobnou, ručně rytou, anglickou růží nenápadně umístěnou v rohu, nádherná jemná práce. Její muž se na to pořád ještě nepodíval. Možná ani nemusel; možná si nevěřil. Manželka zavřela krabičku, rozepnula zavírání své ošoupané kabelky a hodila krabičku dovnitř. Pak kabelku zaklapla tak hlasitě, jako by spouštěla víko na synův hrob. Slyšel jsem to z pásku; ten taky čekal na skartaci.

Starý pán pořád ještě nepromluvil. Když odcházeli, byli příliš hrdí na to, aby Smileymu vůbec věnovali pozornost.

A co ty knoflíčky? ptáte se – odkud měl Smiley ty knoflíčky? Odpověď nemám ze zažloutlých záznamů v místnosti 909, ale od samotné Ann Smileyové. Řekla mi to čistě náhodou jednou večer na příjemném cornwallském zámku poblíž Saltashu, kde jsme byli oba shodou okolností na návštěvě. Ann tam byla sama a polepšila se. Mabel měla nějaký golfový turnaj. Bylo to dlouho po aféře s Billem Haydonem, ale Smiley ji vedle sebe pořád ještě nesnesl. Když bylo po večeři, hosté se rozdělili do malých skupin, ale Ann se pořád držela blízko mě. Myslím, že jí to nahrazovalo blízkost George. A tak jsem se jí, napůl intuitivně, zeptal, jestli někdy nedala Georgeovi pár manžetových knoflíčků. Ann byla vždycky nejroztomilejší, když byla sama.

„Ach, tyhle,“ řekla, jako by si na ně sotva pamatovala. „Myslíš ty, co dal starému pánovi?“

Ann je Georgeovi dala k prvnímu výročí svatby, vysvětlila mi. Po jejím úletu s Billem se George rozhodl, že pro ně najde lepší uplatnění.

Ale proč, proč se George rozhodl právě takhle? divil jsem se.

Nejdřív mi to připadalo naprosto jasné. Bylo to Smileyho měkké jádro. Starý harcovník studené války ulevoval svému krvácejícímu srdci.

Bylo to jako se vším u George – možná.

Nebo to – možná – byla pomsta Ann? Či jeho další nevěrné lásce, Circu, v době, kdy ho Páté poschodí zamklo venku před domem?

Postupně jsem došel k trochu jiné teorii, kterou vám můžu klidně nabídnout, protože jedno je jisté: George sám nám to nikdy neobjasní.

Když naslouchal starému vojákovi, poznal Smiley, že je to jeden ze vzácných okamžiků, kdy může mít služba skutečnou cenu pro skutečné lidi. Konečně je možné použít bájesloví špionáže ne proto, aby se zakryla další ukázka neschopnosti či zrady, ale proto, aby jeden starý pár mohl žít dál ve svých snech. Konečně se Smiley mohl podívat na jednu akci a říct s naprostou jistotou, že fungovala.

jedenáct

„A NĚKTERÁ VYŠETŘOVÁNÍ,“ řekl Smiley a zadíval se do tančících plamenů ohně z polen, „nejsou vůbec vyšetřováním, ale rozhovorem mezi dvěma utrápenými dušemi.“

Vyprávěl pak o tom, jak vyslýchal špionku s krycím jménem Karla z moskevské centrály, jejíž přeběhnutí bylo jisté. Ale pro mě mluvil jen o ubohém Frewinovi, o kterém, pokud vím, nikdy neslyšel.

Dopis oznamující, že Frewin je sovětský agent, mi dorazil na stůl v pondělí večer. Odeslán byl první třídou z londýnského prvního jihozápadního obvodu v pátek a v pondělí ráno přišel do podatelny na Velitelství, kde na něj pomocník důstojníka konajícího službu napsal „na vědomí VOP“, přičemž VOP byla zkratka výrazu ‚Vyšetřovacímu oddělení promptně‘; sám jsem si rád předělával P na R a byl toho názoru, že „vor“ je zkratka toho, jak s námi zacházejí. Když u nás na Northumberland Avenue vyložila zelená dodávka z Velitelství svůj skromný náklad, bylo pět hodin. V Oddělení se taková pozdní obtěžování nechávala zpravidla až na další ráno. Jenže já se to snažil změnit, a protože jsem stejně neměl nic jiného v plánu, otevřel jsem obálku ihned.

K dopisu byly přišpendleny dva proužky papíru s poznámkami napsanými tužkou. Poznámky, které posílalo Velitelství našemu oddělení, vypadaly vždycky jako rady určené idiotovi. První zněla, „FREWIN C je pravděpodobně totožný s FREWINEM Cyrilem Arthurem, šifrantem ministerstva zahraničí“. Dál tam byl záznam Frewinova kladného prověření s nevyplněným číslem záznamu, což byl jejich typický těžkopádný způsob, jak mi oznámit, že na něj nenašli nic závadného. Na druhém papírku stálo, „MODRIAN S je pravděpodobně totožný s MODRIANEM Sergejem“. Následoval seznam referencí, ale těmi jsem se nezabýval. Po pěti letech v ruské sekci byl pro mě Sergej Modrian prostě Sergej, tak jako pro většinu z nás: starý známý Sergej, mazaný Armén, šéf přeplněného oddělení Moskevského centra na sovětském velvyslanectví v Londýně.

Pokud bych měl sebemenší cukání nechat si dopis na další den, Sergejovo jméno by mi to nedovolilo. Ten dopis mohl být humbuk, ale já jsem tu byl na domácím hřišti.

K rukám ředitele, Bezpečnostní oddělení, Ministerstvo zahraničí, Downing Street, SW.

Vážený pane, tímto dopisem vás chci informovat, že C. Frewin, šifrant ministerstva zahraničí, s trvalým přístupem k Přísně a více tajným materiálům, se uplynulé čtyři roky tajně stýkal s S. Modrianem, prvním tajemníkem sovětského velvyslanectví v Londýně, a nepodal o tom ve svém ročním hlášení zprávu. Místo pobytu pana Modriana není v současné době známé, vzhledem k faktu, že byl nedávno odvolán do Sovětského svazu. Jmenovaný Frewin sídlí stále Pod kaštany, Beavor Drive, Sutton, kde byl Modrian přinejmenším jednou na návštěvě. C. Frewin žije v současnosti vysoce osamělým životem.

Váš oddaný,

K. Patriot.

Psáno na elektronickém stroji. Obyčejný bílý list papíru A4, vodoznaky žádné. Datum, příliš mnoho čárek, pečlivý pravopis, opatrně přeloženo. Adresa odesílatele žádná. Jako obvykle.

Protože jsem ten večer stejně neměl nic moc na práci, dal jsem si u Sherlocka Holmese pár skotských a pak to vzal přes Velitelství, kde jsem si zašel do čítárny naší spisovny a pročetl si jejich záznamy. Následujícího rána jsem v deset hodin jak u lékaře seděl v čekárně u Burra. Předtím jsem musel svoje jméno hláskovat jeho pohledné osobní asistentce, která vypadala, že o mně v životě neslyšela. Přede mnou byl ve frontě Brock z moskevské sekce. Schválně jsme celou dobu, až co ho zavolali, mluvili o kriketu a dokázali se nedotknout faktu, že pro mě v ruské sekci dělal, naposledy na Blairově případu. O pár minut později se dovnitř vřítil Peter Guillam, svíral balík spisů a vypadal, že má kocovinu. Nedávno se stal vedoucím Burrova sekretariátu.

„Nebude ti vadit, když tě předběhnu, viď, kamaráde? Teď si mě zčistajasna zavolal. Ten zatracenej chlap si myslí, že budu dělat i ve spánku. Co máš ty za problém?“

„Malomocenství,“ odpověděl jsem.

Nikde jinde než v naší službě – patrně kromě Moskvy – se nelze stát služební mrtvolou přes noc. V pozdvižení, které následovalo po Ječmínkově selhání, se na kluzkou palubu Pátého poschodí neodvážil vkročit ani Burrův předchůdce, hbitý Clive. Když jsem o něm naposledy slyšel, chystal se převzít velení naší zdraví prospěšně sekce v Ghaně. Jen Harry Palfrey, náš zbabělý právní poradce, zřejmě přečkal všechny změny v závětří, a když jsem vcházel do Burrovy zářící ordinace, Palfrey zrovna nenápadně mizel druhými dveřmi – ale ne dost rychle, tak mi alespoň uštědřil nadšený úsměv. Nechal si nedávno narůst mohutný knír, aby vypadal poctivěji.

„Nede! Paráda! Musíme si zajít na oběd,“ vydechl vzrušeným šepotem a zmizel pod hladinou.

Burr byl veskrze moderní člověk, stejně jako jeho kancelář. Odkud se tu vzal, bylo pro mě záhadou, ale taky už jsem byl dlouho mimo. Někdo mi říkal, že přišel z reklamní agentury, někdo jiný, že ze City, někdo další, že od soudu. Jeden vtipálek z podatelny Oddělení prohlásil, že nepřišel vůbec odnikud: že se tam takhle narodil, v oparu kolínské a moci, na sobě měl dvoudílný tmavomodrý oblek a značkové černé boty s přezkami po stranách. Byl vysoký, pohyblivý a nesmyslně mladý. Když jste mu stiskli měkkou ruku, hned jste ji pustili ze strachu, že mu ji rozmačkáte. Před sebou na stole měl položenou Frewinovu složku. Na ní měl přišpendlen můj poslední záznam – ten jsem napsal včera večer.

„Odkud je ten dopis?“ dožadoval se svým suchým přízvukem člověka ze severu odpovědi, ještě než jsem si sedl.

„Nevím. Má dobré informace. Ať to psal kdokoliv, dobře se na to připravil.“

„Patrně Frewinův nejlepší přítel,“ řekl Burr, jako by se právě podle něčeho takového poznávali nejlepší přátelé.

„Údaje o Modrianovi má správné, Frewinovo zařazení taky,“ poznamenal jsem. „Ví, jak se dělají prověrky.“

„To zas není takový kumšt, ne? Zvlášť když je to někdo zevnitř, ne? Nejspíš kolega. Nebo jeho děvče. Na co se mě chceš zeptat?“

Takovýhle bleskový výslech jsem nečekal. Po šesti měsících v Oddělení jsem si odvykl spěchat.

„Počítám, že bych potřeboval vědět, jestli chceš, abych se do toho případu dal,“ řekl jsem.

„Proč by ne?“

„Je to mimo obvyklý záběr našeho Oddělení. Frewin měl přístup ke všemu možnému. Jeho sekce řídila dopravu na těch nejdelikátnějších místech ve Whitehallu. Říkal jsem si, že to radši předáš bezpečnostní službě.“

„Proč?“

„Je to jejich parketa. Jestli na tom vůbec něco je, tak je to jednoznačně na bezpečnostní vyšetření.“

„Je to naše informace, náš poplach, náš dopis,“ odpověděl Burr s přímostí, která mě tajně zahřála u srdce. „Ať jdou někam. Až budeme vědět, co na tom je, rozhodneme se, kam s tím půjdeme. Tyhle úzkoprsí buzeranti na druhý straně Parku umějí myslet jen na zákonuvzdorný obžaloby a plný hrsti metálů. Já sbírám informace, aby mi k něčemu byly. Jestli je Frewin v tom, tak bychom ho tam možná měli nechat a zkusit, jestli by dělal pro nás. Možná že by nás dovedl až k bratru Modrianovi do Moskvy. Kdo ví? Ti umělci z bezpečnostního určitě ne, to si piš.“

„Takže máš zřejmě v úmyslu předat ten případ Ruské sekci,“ řekl jsem zarputile.

„Proč bych to měl dělat?“

Původně jsem si myslel, že pro něj budu naprosto nepřijatelná osoba, protože byl ve věku, v kterém se selhání nezapomínají. A teď jako by po mně chtěl, abych mu řekl, proč by na mě neměl spoléhat.

„Oddělení nemá právo pracovat v operativě,“ vysvětlil jsem mu. „Děláme u přepážky a posloucháme nářky osamělých srdcí. Nemáme právo dělat tajná vyšetřování či řídit agenty, a už vůbec ne zkoumat podezření na lidi s takovým stupněm prověření, jako má Frewin.“

„Ale telefonní odposlech dělat můžeš, ne?“

„Když mi k tomu dáš příkaz, tak ano.“

„Dávat instrukce sledovačce můžeš taky, ne? Slyšel jsem, že už jsi to párkrát udělal.“

„Ale ne bez tvého osobního povolení.“

„To vážně musím? Oddělení má přece právo provádět ověřovací šetření. Můžeš dělat mravenečka. Všichni tvrdí, že jsi na to jednička. Tohle je přece ověřovačka, není? A Frewin potřebuje prověřit, jak náleží, ne? Tak ho prověř.“

„Při prověřování kvůli důvěře je Oddělení povinno nahlásit to předem bezpečnostní službě.“

„Mysli si, že už se stalo.“

„To nemůžu, dokud to nemám černé na bílém.“

„Ale to víš, že můžeš. Nejsi žádný poskok bezpečáků. Jsi sám Velký Ned. Porušil jsi tolik pravidel, kolik jsi jich dodržel, a neříkej že ne, mám tě přečtenýho. Navíc znáš Modriana.“

„Moc dobře ne.“

„Jak dobře?“

„Jednou jsem s ním byl na večeři a jednou jsme spolu hráli squash. Takže ho sotva znám.“

„Kde jste hráli ten squash?“

„V Lansdownu.“

„Jak k tomu došlo?“

„Modrian nám byl oficiálně nahlášen jako kontakt s moskevskou centrálou na zdejší ambasádě. Snažil jsem se s ním udělat dohodu kvůli Blairovi. Výměnu.“

„Proč se ti to nepovedlo?“

„Ječmínek by s náma nešel. Už měl uzavřenou jinou dohodu. Chtěl svoje děvče, ne nás.“

„Jak hraje?“

„Záludně.“

„Porazils ho?“

„Jo.“

Zarazil vodopád otázek a zadíval se na mě. Bylo to, jako když člověka pozoruje dítě. „Ale ty to zvládneš, ne? Není toho na tebe teď moc? Svýho času jsi dokázal pár slušnejch kousků. A navíc nejsi bez srdce, což se o některých kapounech v tomhle podniku říct nedá.“

„Proč by toho na mě mělo být moc?“

Neodpověděl. Alespoň ne hned. Zdálo se, že za masitými rty něco přežvykuje.

„Kdo dneska, pro boha živýho, věří na manželství?“ nadhodil. Krajový přízvuk v jeho hlase zesílil. Vypadalo to, jako by si přestal dávat pozor. „Když chceš se svým děvčetem žít, tak s ním žij, to ti radím já. Prověřili jsme ji, nikdo na ni nic nemá, nepatří ani mezi teroristy, ani mezi jejich tajný příznivce, nefetuje, tak co je komu do toho? Je to milá holka, vede příjemný způsob života a ty máš prostě kliku. Tak chceš ten případ, nebo ne?“

Chvíli jsem se nezmohl na odpověď. Na tom, že Burr věděl o mém poměru se Sally, nebylo nic překvapivého. V našem světě takovou věc dá člověk radši do hlášení sám, než se objeví v hlášení ostatních. Už jsem si odbyl i nevyhnutelnou zpověď u Nejvyššího. Ne, slova mi vzala Burrova schopnost přejít na důvěrnosti, rychlost, s jakou se mi dostal pod kůži.

„Když mně dáš pověření a poskytneš mi prostředky, tak to pochopitelně vezmu,“ odpověděl jsem.

„Tak se do toho dej. Informuj mě, ale ne moc – hlavně mi nevěš na nos bulíky, špatný zprávy chci vždycky slyšet rovnou. Náš Cyril, to je muž bez vlastností. Roberta Musila jsi četl, počítám, nebo ne?“

„Bohužel ne.“

Pachtil se se vzepřením desek Frewinova svazku. Říkám „pachtil“, protože jeho těstovité ruce působily dojmem, že předtím ještě nikdy nic nedělaly: teď se najednou musíme podívat, jak se takový svazek otevírá; a pak se musíme zkusit vyrovnat s tím prapodivným předmětem, kterému se říká tužka.

„Nemá žádný koníčky, žádný trvalejší zájmy kromě hudby, nemá manželku, ani dívku, nemá finanční problémy ani žádný svérázný sexuální záliby,“ stěžoval si Burr a přelistoval na jiné místo svazku. Pro pána krále, kdy měl čas si to pročíst? ptal jsem se v duchu. Zřejmě brzo ráno, odpověděl jsem si. „A jak dokáže chlap s tvými zkušenostmi, chlap, který se zabývá moderní civilizací a jejími nepravostmi, existovat bez toho, aby znal moudrost Roberta Musila, to je otázka, na kterou mi budeš muset v nějaký klidnější chvíli odpovědět.“ Olízl si palec a obrátil stránku. „Jejich pět,“ řekl.

„Já myslel, že je jedináček.“

„Ne sourozenců, ty moulo, v práci. V ty hrozný kanceláři je pět šifrantů a on je jeden z nich. Všichni mají na starosti totéž; všichni mají stejný zařazení, stejnou pracovní dobu, stejný sprostý myšlenky.“ Podíval se mi přímo do očí, což předtím ještě neudělal. „Jestli v tom lítá, tak jaký má motiv? To pisatel neříká. Zvláštní, co. Obyčejně to dělají. Nuda – co ty na to? Nuda a pažravost, to jsou jediný motivy, který nám dnes zbývají. A vyrovnávání účtů, to je věčný.“ Vrátil se ke spisu. „Cyril je z nich jediný svobodný, rozumíš? Je to teplouš. Jako já. Já jsem teplouš, ty ses teplouš. Všichni jsme teplouši. Záleží jen na tom, co se v tobě dostane navrch. Je plešatý, vidíš?“ Stačil jsem se mrknout na Frewinovu fotografii, jak mi s ní Burr mávl před očima, a už pokračoval dál. „Měl v sobě spoustu energie. To pořád ještě, řekl bych, není zločin. Být plešatý stejně jako být ženatý. Já to musím vědět, už jsem to zkusil třikrát a pořád nemám dost. Tohle není normální udání, chápeš? Proto seš tady. Ten anonym ví, o čem mluví. Myslíš, že by to mohl napsat Modrian?“

„Proč by to dělal?“

„Já se tě jen ptám, Nede, tak se se mnou nehádej. Bláznivý nápady, to je to, co mě drží při životě. Třeba se Modrian vrátil do Moskvy a řekl si, že za sebou nadělá trochu zmatků. Dokáže vymyslet pěkný opičárny, tenhle Modrian, když se na to soustředí. Taky jsem se na něj podíval.“

Kdy? napadlo mě znova. Kdy si na to, pro všechno na světě, našel čas?

Dalších dvacet minut plácal, co ho napadlo, dorážel na mě různými možnostmi a koukal, jak na ně reaguju. Když jsem konečně vešel úplně vyčerpán do předpokoje, vykročil jsem rovnou k Peteru Guillamovi.

„Co je zač ten Leonard Burr?“ zeptal jsem se ho, pořád ještě v mrákotách.

Peter nechtěl věřit, že to nevím. „Burr? Chlapče zlatá, Burr byl celá léta Smileyho korunní princ. George ho zachránil před osudem horším než umřít na dušičky.“

Co bych vám měl říct o své hlavní mimomanželské přítelkyni Sally? Byla volná a oslovovala toho zajatce ve mně. Monika byla se mnou uvnitř hradu. Monika patřila službě a byla se mnou spoutána i nespoutána stejnými pravidly. Ale Sally byla prostě jen civilní pracovnice, která zapomněla, že je možné ze života něco mít. Dělala návrhářku a kdysi byla tanečnice, která žila jen pro divadlo a zbytek života si neuměla ani představit. Byla vysoká, štíhlá a docela rozumná a někdy si říkám, že mi musela připomínat Stefanii.

„Chcete se sejít, vážený?“ hřímal Gorst do telefonu. „Proprat si Cyrila? Bude mi ctí, pane!“

Sešli jsme se druhého dne v hovorně ministerstva zahraničí. Já byl kapitán York, jeden z těch únavných důstojníků, co dělají prověřování. Gorst byl šéfem oddělení šifrantů, kde dělal Frewin. Oddělení bylo spíš známé jako Tank. Jeho šéf vypadal jako chlípník v rouše kostelníka, muž s kolébavou chůzí, samolibým úsměvem, ostrými lokty a tenkými rty, které se kroutily jak dešťovka. Když si sedal, podebral si vzadu okraje saka, jako by chtěl vyšpulit zadnici. Potom jak sboristka vykopl baculatou nožkou, než ji nápadně přehodil přes stehno druhé nohy.

„Svatý Cyril, takhle my říkáme panu Frewinovi,“ oznámil mi rozmarně. „Nepije, nekouří, nekleje, zaručený panic. Konec ověřovacího hlášení.“ Vytáhl z balíčku cigaretu, poklepal na její konec nehtem palce a navlhčil ji neklidným jazykem. „Jediná jeho slabost je muzika. Miluje operu. Chodí na operu pravidelně jako hodiny. Já na tohle nikdy nebyl. Nemůžu přijít na to, jestli to jsou zpívající herci, nebo hrající zpěváci.“ Zapálil si cigaretu. V jeho dechu jsem cítil pivo, které měl k obědu. „Abych byl upřímný, tak nejsem moc na tlustý ženský. Zvlášť, když na mě ječej.“ Zaklonil hlavu a vypustil pár kroužků kouře s takovou okázalostí, jako by to byly odznaky jeho postavení.

„Můžu se vás zeptat, jak vychází v současné době Frewin s ostatními zaměstnanci?“ položil jsem otázku a v roli poctivého nádeníka obrátil list v bloku.

„Hladce, Vaše milosti. Perfektně.“

„Archivářky, referentky, sekretářky – tady nejsou žádné potíže?“

„Ale kdeže. Ani prstíčkem.“

„Sedíte všichni společně?“

„V obrovský místnosti, který čestně předsedám. Velmi čestně, pochopitelně.“

„Mně bylo ale řečeno, že on je něco jako misogyn,“ zkusil jsem hodit návnadu.

Gorst se pronikavě zasmál. „Cyril? Misogyn? Ale hovno. Prostě nenávidí holky. Kromě pozdravu na ně ani nepromluví. Když to jen trochu jde, nechodí na vánoční besídky, aby se s nima nemusel líbat pod jmelím.“ Přehodil si nohy, aby mi dal najevo, že hodlá učinit prohlášení. „Cyril Arthur Frewin – svatý Cyril – je vysoce spolehlivý, mimořádně svědomitý, dokonale holohlavý, neuvěřitelně nudný úředník ze staré školy. Svatý Cyril je sice puntičkář, ale podle mne dosáhl ve svém oboru i životě přirozeného stropu. Svatý Cyril už jiný nebude. Svatý Cyril dělá to, co dělá, na sto procent. Amen.“

„Politika?“

„U mě v domě ne. To pěkně děkuju.“

„Práci se nevyhýbá?“

„Řekl jsem něco takovýho, rytíři?“

„Ne, právě naopak, pokud můžu soudit ze spisu. Když je nějaká práce navíc, Cyril si vždycky vyhrne rukávy a zůstane v kanceláři přes oběd, po pracovní době a tak podobně. Platí to pořád? Nebo už z něj nadšení vyprchává?“

„Náš Cyril je kdykoliv k dispozici, aby potěšil ty, co mají rodiny, manželky či jiný nádherný zástoje, ke kterým se chtějí vrátit. Bude dělat brzo ráno, bude dělat přes oběd, vezme si službu na večer, pochopitelně, pokud nejde na operu. Cyril je nezištnost sama. V poslední době, musím přiznat, má k tomu mučednictví trochu menší sklony, ale nepochybuju o tom, že je to čistě dočasná záležitost. Náš Cyril má taky svoje nálady, víme? Kdo je nemá, Vaše eminence?“

„Tak říkáte, že v poslední době trochu polevuje?“

„Ve své vlastní práci ne, to nikdy. Cyril je dříč, jako vždycky. Jde jen o ochotu zaskakovat za poněkud lidštější kolegy. Dneska udeří pět třicet, Cyril si uklidí stůl a jde domů s ostatními. Nenabízí se například, že si vezme večerní směnu a zůstane tam sám voják v poli do devíti večer, aby všechno pozamykal. Dřív to běžně dělával.“

„Vy byste si nevzpomněl, v které době takhle změnil zvyky?“ zeptal jsem se nejotráveněji, jak jsem dokázal, a obrátil v bloku na nový list.

Gorst si kupodivu vzpomněl. Sešpulil rty. Zamračil se. Zvedl dívčí obočí a zabořil bradu do špinavého límce u košile. Předvedl celou škálu přežvykování. A nakonec si vzpomněl. „Naposledy vzal Frewin večerní službu za mladého Burtona, a to bylo na svatýho Jana. Vedu si deník, víte. Pro jistotu. A navíc mám pozoruhodnou paměť, s kterou se moc často nevytahuju.“

Pozoruhodné to bylo, ale něco jiného než Gorstova paměť. Cyril Frewin přestal dělat přesčasy tři dny poté, co Modrian odjel z Londýna do Moskvy, uvažoval jsem. Měl jsem ještě další otázky, které se draly na světlo. Mohl se Tank pochlubit elektronickými psacími stroji? Měli k nim šifranti přístup? A Gorst? Ale bál jsem se, že v něm vzbudím podezření.

„Zmínil jste se o jeho lásce k opeře,“ řekl jsem. „Mohl byste mi o tom říct trochu víc?“

„Ne, to bych nemohl, protože u nás se nedělají podrobný zprávy a my je ani po nikom nevyžadujeme. Prostě když má svůj operní den, přijde buď v těsným tmavým obleku, nebo má v kufříku sako. Taky vyzařuje něco, co bych nazval dokonale ovládaný vzrušení, vcelku podobný jiným druhům očekávání, o kterých mluvit nebudu.“

„Ale má například svoje stálé místo? Předplacené sedadlo? To je jen kvůli zápisu. Sám jste přece říkal, že nemá volného času nazbyt.“

„Pokud vím, řekl jsem vám, rytíři, že my jsme si s operou, bohužel, nikdy nepadli do oka. Jestli vám můžu radit, vyplňte mu do formuláře ‚operní fanoušek‘ a máte sám dost volnýho času nazbyt.“

„Děkuji. Udělám to tak.“ Otočil jsem na další stránku. „A na nějaké nepřátele si skutečně nevzpomenete?“ zeptal jsem se s tužkou připravenou nad blokem.

Gorst zvážněl. Pivo vyprchávalo. „Z Cyrila si dělají legraci, kapitáne, to přiznám. Ale on to bere přátelsky. Cyril není neoblíbený.“

„Není nikdo, kdo by o něm například mluvil špatně?“

„Nemůžu přijít na jediný důvod, proč by o Cyrilu Arthurovi Frewinovi měl někdo mluvit špatně. Britský státní zaměstnanec je možná mrzout, ale není zlomyslný. Cyril plní svoje povinnosti jako my všichni. Jsme jedna rodina. Neurazím se, když to tam taky napíšete.“

„Podle záznamu byl letos na vánoce v Salcburku. A loni taky, je to tak?“

„Přesně tak. Cyril si vždycky bere na vánoce volno. Jezdí do Salcburku a poslouchá tam muziku. To je jediná věc, v který ostatním v Tanku neustoupí. Pár mladších se pokoušelo něco namítat, ale já jim to nedovolil. ‚Cyril vám to vynahradí jinak,‘ řekl jsem jim. „Cyril začíná stárnout, svoje výlety za muzikou do Salcburku miluje, každý máme svoje a tak to taky zůstane.“

„Jakou na sebe nechává kontaktní adresu?“

Gorst ji nevěděl, ale na moje naléhání zavolal na osobní oddělení a získal ji od nich. Poslední čtyři roky pokaždé stejný hotel. Připomněl jsem si, že spolupráce s Modrianem měla taky trvat čtyři roky. A skončit měla vysoce osamělým životem.

„Nevíte, jestli s sebou bere nějakého přítele?“

„Cyril nikdy v životě žádnýho přítele neměl, vážený,“ zívl Gorst. „Aspoň ne takovýho, aby s ním jel na svátky, to určitě ne. Tak co, nezajdeme si příště na oběd? Slyšel jsem, že vy, chlapi, máte docela rajcovní limity na výdaje, když na to přijde.“

„Zmiňoval se někdy po návratu o svých výletech do Salcburku? Jak si tam užil – jakou slyšel hudbu – něco na ten způsob?“ Nejspíš díky Sally jsem věděl, že od lidí se čeká, že si při té příležitosti něco užijí.

Gorst mi předvedl zkrácenou ukázku vzpomínání a pak zavrtěl hlavou. „Pokud si tam Cyril něco užil, tak hodně, ale hodně soukromě, vážený,“ řekl a naposledy se uculil. Tohle užívání neměla Sally vůbec na mysli.

Ve své kanceláři v Oddělení jsem si objednal chráněnou linku do Vídně a pohovořil s Tobym Esterhasem, který prokázal svou nekonečnou schopnost všechno přežít tím, že tam zrovna dělal šéfa místní sekce.

„Chci, abys pro mě proklepnul hotel Weisse Rose v Salcburku, Toby. Cyril Frewin, britský občan. Poslední čtyři roky tam jezdil každé vánoce. Chci vědět, kdy tam dorazil, jak dlouho tam zůstal, jestli už tam jezdil dřív, s kým, na kolik ho to přišlo a co si dopřával. Lístky na koncerty, prohlídky, jídla, ženy, chlapci, oslavy – všechno, co najdeš. Ale nesmíš tam zvířit hladinu, ať se děje co se děje. Řekni, že děláš rozvody, nebo tak něco.“

Toby byl podle předpokladu zděšen. „Nede, poslechni. Nede, tohle vážně vůbec nejde. Já jsem ve Vídni, chápeš? Salcburk, to je někde na druhý straně zeměkoule. Tohle město hučí jak úl. Potřebuju víc lidí, Nede. Řekni to Burrovi. On nechápe, jaký je tu frmol. Dejte mi dva lidi navíc a udělám, cokoliv chcete, žádný problém. Promiň.“

Chtěl na to týden. Řekl jsem tři dny. Řekl, že udělá, co je v jeho silách, a já mu věřil. Řekl, že zaslechl nějaký drb o tom, že to mezi mnou a Mabel prasklo. Popřel jsem to.

Co mi paměť sahá, sledovačka se vždycky cítila nejlíp v odepsaných domech, umístěných šikovně u autobusů a u letiště. Monty si pro své velitelství vybral naprosto nepravděpodobný edwardiánský palác v Barolis Court. Z kachlíčkované haly vedlo kamenné, velkoryse točené schodiště pěti temnými poschodími k prosklené střeše. Když jsem stoupal vzhůru, v jednom kuse někdo otvíral a zavíral dveře jak ve francouzské komedii. To členové Montyho týmu různě nedooblečení poletovali mezi převlékárnou, bufetem a velením a cizího člověka si vůbec nevšímali. Dorazil jsem do podkroví, kde dřív býval malířský ateliér. Někde v povzdáli hrála čtveřice žen ping-pong. O kus blíž zpívaly pod sprchou dva mužské hlasy Blakeův „Jeruzalém“.

Neviděl jsem Montyho strašně dlouho, ale ani ty roky, ani to, že byl povýšen na hlavního velitele sledovačky, se na něm nepodepsalo. Pár šedivých vlasů, ostřejší obrysy vpadlých tváří. – Nebyl od přírody příliš hovorný a chvíli jsme jen seděli a srkali čaj.

„Tak Frewin,“ řekl nakonec.

„Frewin,“ přikývl jsem.

Monty si, podobně jako střelci, uměl kolem sebe udělat vlastní zónu klidu. „Ten Frewin je zvláštní, Nede. Zřejmě nebude normální. Ne že bychom věděli, co je vlastně normální, to pochopitelně ne, ale Cyril je jinde, aspoň podle drbů, který jsme posbírali kolem. Od pošťáka, mlíkaře, sousedů a tak podobně. Divil by ses, ale s myčem oken promluví každý. Nebo s opravářem telefonů, který ztratil cestu od rozvodný krabice. Děláme na něm sice jen dva dny, ale i tak.“

Když začal Monty takhle mluvit, stačilo jen napínat uši a trpělivě čekat.

„A noci, jistě,“ dodal. „Pokud noci počítáš. Cyril toho moc nenaspí, to je jistý. Většinu noci probloumá, aspoň soudě podle oken a ráno podle hrníčků od čaje. A podle hudby. Jedna z jeho sousedek uvažuje o tom, že si bude stěžovat. Ještě nikdy předtím to neudělala, ale tentokrát možná ano. ‚Co to do něj vjelo?‘ prohlásila. ‚Händel k snídani, to je jedna věc, ale Händel ve tři hodiny ráno, to je úplně něco jiného.‘ Myslí si, že Frewin je v přechodu. Říká, že na mužský to v tomhle věku dokročí jako na ženský. To jsme nevěděli, viď?“

Přikývl jsem. A dál vyčkával. „Na ni to dokročilo,“ řekl Monty zamyšleně. „Její starej utekl s učitelkou ze základní školy. Vůbec neví, jestli se jí vrátí. Našeho klučinu, co tam šel odečítat z plynoměru, málem znásilnila. Ty – jak se daří Mabel?“ chtěl vědět.

Zapřemýšlel jsem, jestli ten drb slyšel taky. Dospěl jsem k závěru, že kdyby ano, neptal by se mě.

„Dobře,“ odpověděl jsem.

„Cyril si brával noviny do vlaku. The Telegraph, jestli to potřebuješ vědět. S labouristy nechce mít Cyril nic společnýho – říká, že jsou moc obyčejný. Ale teď už si noviny nekupuje. Sedí. Sedí a zírá. Nic jinýho nedělá. Náš člověk do něj včera musel šťouchnout, když dorazili na Viktorii. Vystoupil jak ve snách. Večer si cestou domů vyťukal na svém kufříku celou operní partituru. Nancy tvrdí, že to byl Vivaldi. Řekl bych, že ona to pozná. Vzpomínáš si na Pauliho Skordena?“

Řekl jsem, že ano. Odbočky k Montymu patřily. Jako například ta „Jak se daří Mabel?“

„Pauli si kroutí na Barbadosu sedm let za nějaký problémy s bankou. Co to do něj vjelo, Nede? U sledovačky nikdy ani křivě nestoupl. Nikdy neměl zpoždění, nikdy nevyváděl s výdaji, skvělá paměť, ukázkový postřeh a dobrý nos. Loupeží jsme udělali spoustu. V Londýně, v okolních hrabstvích, ve střední Anglii, v hnutích za občanská práva, za odzbrojení, ve straně, u protivných diplomatů – udělali jsme toho hodně. Vykecal Pauli někdy něco? Ani jednou. A jen se udělá pro sebe, najednou je jak hrom v polici a začne se vytahovat prvnímu chlápkovi u baru. Podle mýho názoru chtějí, aby je chytili. Myslím, že potřebujou, aby je někdo po těch letech, co byli neviditelný, poznal.“

Napil se čaje. „Další Cyrilovo potěšení kromě hudby je rozhlas. To svoje rádio miluje. Věčně je jenom na příjmu, co paměť sahá.

Ale má jeden z těch fantastických německých přístrojů s jemným dolaďováním a obrovskými reproduktory, aby mohl poslouchat ty svoje koncerty. A nekoupil ho tady, protože když začalo dodělávat, místní opravna ho musela poslat do Wiesbadenu, Trvalo to tři měsíce a stálo to celý jmění. Auto nemá, nějak na to není. Nakupovat jezdí v sobotu ráno autobusem. Jinak sedí doma za pecí, s výjimkou těch vánočních výletů do Rakouska. Žádný mazlíčci, žádný pletky. Povyražení, na to zapomeň. Žádný návštěvy ani nocležníci, kromě účtů nedostává žádnou poštu, všechno platí pravidelně, k volbám ani do kostela nechodí, televizi nemá. Paní, která mu chodí uklízet, říká, že hodně čte, hlavně velký knihy. Chodí k němu jednou týdně, obvykle když tam není, a my jsme se neodvážili se k ní moc přibližovat. Velká kniha pro ni bude všechno, co je větší než brožovaný výklad bible. Účty za telefon má skromný, v jedný stavební společnosti má šest tisíc, jeho dům mu patří. Navíc má dobře vedený bankovní účet, který se pohybuje mezi šesti a čtrnácti stovkami, kromě vánoc, to spadne kvůli těm jeho svátkům až na dvě stě.“

Montyho smysl pro slušnost si vyžádal opět drobnou odbočku, tentokrát proto, abychom probrali děti. Můj syn Adrian právě získal stipendium na studium moderních jazyků v Cambridgi, informoval jsem ho. Udělalo to na něj obrovský dojem. Montyho jediný syn zrovna složil s odřenýma ušima zkoušky na právech. Shodli jsme se na tom, že děti dávají životu opravdovou cenu.

„Modrian,“ řekl jsem, když jsme měli zdvořilosti opět za sebou. „Sergej.“

„Na toho pána si dobře vzpomínám, Nede. Jako všichni. Kdysi jsme ho sledovali čtyřiadvacet hodin denně. Kromě vánoc, pochopitelně, to si bral volno a jel domů… Počkej! Myslíš na totéž jako já? Že si všichni bereme volno na vánoce?“

„Taky mě to napadlo,“ řekl jsem.

„U Modriana jsme se ani neobtěžovali něco předstírat, ono to po chvíli ani nešlo. Jo, to byl ale slizkej úhoř. Párkrát jsem ho málem nakopnul, no vážně. Pauli Skordeno se na něj jednou tak naštval, že mu před Viktorií, když se šel Modrian podívat na mrtvou schránku, vypustil pneumatiky. Do hlášení jsem to nedal, neměl jsem to srdce.“

„Možná se mýlím, ale nebyl Modrian taky operní fanoušek, Monty?“

Monty vykulil oči a já měl to vzácné potěšení vidět ho překvapeného.

„Ach, pane bože, Nede,“ vyjekl. „No jo, no jo. Máš pravdu. Sergej měl předplatný do Covent Garden – jasně, stejně jako Cyril.

Museli jsme ho tam doprovázet a vyzvedávat snad – jo, nejmíň tucetkrát. Mohl si vzít taxík, kdyby měl trochu uznání, ale to nikdy neudělal. S chutí nás sedřel na dopravě.“

„Kdybychom znali představení, na kterých byl, a kde při nich seděl – pokud bys to uměl – mohli bychom se to pokusit porovnat s Frewinovými návštěvami.“

Monty upadl do hraného ticha. Zamračil se a pak se poškrábal na hlavě. „Nemáš pocit, že to všechno je nějak moc snadno na dosah, Nede?“ zeptal se. „Když všechno zapadá jak podle šablony, je mi to vždycky podezřelý, tobě ne?“

„Já ti do žádné tvé šablony nezapadnu,“ řekla mi Sally večer předtím. „Šablony jsou od toho, aby se porušovaly.“

„On si zpívá, Nede,“ mumlala Mary Lassellesová a dávala si tulipány ode mne do sklenice od okurek. „Pořád si zpívá. Ve dne v noci, to je mu jedno. Mám dojem, že se minul povoláním.“

Mary byla nenápadná jak jeptiška a stejně tak oddaná. Z nenalíčeného obličeje i jasných očí jí zářila naprostá poctivost. Bílý pramen vlasů, připomínka předčasného ovdovění, ji překrýval nakrátko ostříhanou kštici.

Žádné z povolání, z kterých se skládá svět zpravodajské služby, nevyžaduje tolik oddanosti jako práce v řeholi odposlechu. Muži na to nejsou dobří. Jen ženy jsou schopny věnovat se tak vášnivě osudu druhých. Nechají se uvrhnout do kobek bez oken a obklopit šedivými kabely a spoustou magnetofonů, které vypadají, jako kdyby byly vyrobeny v Rusku. Obývají podzemní oblasti předpeklí, kde žijí nenápadné druhy života, které znají důvěrněji než životy svých nejbližších přátel či příbuzných. Svou kořist nikdy nezahlédnou, nikdy se s ní nesetkají, nedotknou se jí, ani se s ní nevyspí. A přitom je jejich veškeré úsilí zaměřeno na tyto tajné lásky. Z mikrofonů a v telefonech je slyší lichotit, vzlykat, kouřit, jíst, hádat se i pářit. Slyší je vařit, krkat, smrkat i bát se. Snášejí bez námitek jejich děti, vyženěné příbuzné i slečnu na hlídání dětí, stejně jako jejich vkus v televizních programech. Dnes už s nimi i jezdí v autech, chodí nakupovat, vysedávají v kavárnách a hernách. Jsou to němí herci našeho divadla.

Mary mi podala sluchátka, sama si jedny nasadila, podepřela si bradu dlaněmi a zavřela oči, aby lépe slyšela. Poprvé jsem uslyšel hlas Cyrila Frewina. Zpíval si nějaký úryvek z Turandota, zatímco Mary Lassellesová se se zavřenýma očima okouzleně usmívala. Hlas měl měkký a mému neškolenému sluchu zněl stejně příjemně jako nade všechny pochyby i sluchu Maryinu.

Narovnal jsem se. Zpěv ustal. V pozadí jsem zaslechl nejdřív ženský hlas a pak mužský. Oba mluvili rusky.

„Mary, co je kruci tohle?“

„Jeho učitelé, drahoušku. Olga a Boris z Radia Moskva, přesně v šest ráno šest dní v týdnu. Tohle je ze včerejšího rána.“

„Chceš říct, že se sám učí rusky?“

„No, poslouchá to, drahoušku. Kolik mu z toho v hlavince zůstane, to nikdo netuší. Každé ráno přesně v šest si Cyril odbyde Olgu a Borise. Dnes jsou na prohlídce Kremlu. Včera byli nakupovat v GUMu.“

Poslechl jsem si, jak si Frewin nesrozumitelně povídá při mytí, slyšel ho, jak sebou v noci nepokojně hází po posteli a vykřikuje „Matko“. FREWINOVÁ Ella, vzpomněl jsem si, zesnulá, matka FREWINA Cyrila Arthura (viz). Nikdy jsem nepochopil, proč v registru trvají na tom, že se u podezřelých špionů budou zakládat i svazky mrtvých příbuzných.

Slyšel jsem ho, jak se hádá s oddělením oprav britských komunikací Telecom poté, co čekal obvyklých dvacet minut, až ho s nimi spojí. Hlas měl podrážděný, nečekaně důrazný.

„Příště, až se rozhodnete objevit na mém čísle poruchu, byl bych vysoce potěšen, kdybyste mě jako majitele linky informovali dřív, než do mého domu vrazíte v době, kdy je tu shodou okolností jen uklízečka, a necháte kusy drátu na koberci a šlápoty na podlaze v kuchyni…“

Poslechl jsem si, jak volá do opery v Covent Garden, aby jim oznámil, že si na tento pátek předplacený lístek nevyzvedne. Tentokrát se mu v hlase ozvala sebelítost. Zdůvodnil to tím, že je nemocný. Příjemná paní na druhém konci drátu ho ujistila, že je toho teď všude spousta.

Slyšel jsem ho, jak se dohaduje s řezníkem kvůli mé návštěvě, kterou mi vedoucí z ministerstva zahraničí zařídil na zítřejší dopoledne do jeho domu.

„Pane Steele. Tady pan Cyril Frewin. Dobrý den. A nebudu k vám moci v sobotu přijet s ohledem na skutečnost, že mám v tu dobu poradu ve svém dome. Byl bych vám velmi vděčný, kdybyste mi laskavě dovezl čtyři dobré jehněčí kotlety, až pojedete v pátek večer kolem domů. Bude vám to vyhovovat, pane Steele? A sklenici připravené čerstvé šťávy. Ne, rybízový džem mi už došel. Děkuji. Připíšete mi to, prosím, na účet?“

Mému příliš kritickému uchu to znělo, jako kdyby mluvil člověk, který se chystá opustit loď.

„Prosím tě, Mary, ty opraváře si dám ještě jednou,“ řekl jsem. Ještě dvakrát jsem si poslechl dogmatický tón, kterým Frewin káral britské telekomunikace, nesoustředěně jsem Mary políbil a vykročil do večerního vzduchu. Sally mi sice řekla „Stav se“, ale neměl jsem vůbec náladu strávit celý večer vyznáními lásky a poslechem hudby, která se mi v skrytu duše hnusila.

Vrátil jsem se do Oddělení. Laboratoře mezitím dokončily rozbor anonymního dopisu. Elektronický stroj Markus, model číslo to a to, pravděpodobně vyroben v Belgii, nový nebo málo opotřebený, to bylo všechno, co mohli nabídnout. Byli přesvědčeni, že by jinou ukázku napsanou na stejném stroji uměli identifikovat. Mohl bych ji dodat? Konec zprávy. Laboratoře stále ještě zápasily s vlastnostmi technologií nové generace.

Zavolal jsem Montymu do jeho doupěte v Barolis Court. Frewinovy výčitky opravářům mi pořád ještě zněly v paměti: ty pomlky jako nečekané čárky, užití slova vysoce a k tomu zvyk vyrážet nečekaná slova, aby mohl zvýraznit svou nevraživost.

„Nevšimli si čirou náhodou, Monty, tvoji kluci v Cyrilově domě, když mu tam tak ochotně opravovali telefon, psacího stroje?“ zeptal jsem se.

„Nevšimli, Nede. Psací stroj tam nebyl, Nede – tedy, žádný, který by byl vidět, abych byl přesnější.“

„Mohli ho přehlédnout?“

„Snadno, Nede. Moc netlačili na pilu. Žádný otvírání stolů nebo příborníků, žádný přehnaný důvěrnosti s uklízečkou, aby si ji nevyplašili. Byla to akce ve stylu ‚Prohlídni, co je vidět, rychle vypadni a nech za sebou dost nepořádku, ať necejtěj čertovinu‘.“

Uvažoval jsem o tom, že zavolám Burrovi, ale neudělal jsem to. Dychtivost člověka, který má svůj případ, ve mně už úřadovala, takže bych propadl peklu, kdybych se s někým o Frewina dělil, i kdyby to byl ten, který mě případem pověřil. V hlavě mi kroužily stovky myšlenek a přeskakovaly od Modriana přes Gorsta, Borise, Olgu, vánoce a Salcburk až k Sally. Nakonec jsem Burrovi napsal shrnutí, do kterého jsem pojal všechno, co jsem zatím objevil, a potvrdil mu, že „udělám první přímý průzkum“ Frewina zítra dopoledne, až s ním budu mít běžný rozhovor kvůli prověření.

Mám jít domů? Nebo k Sally? Za domov jsem měl malý, nenáviděný služební byt u svatého Jakuba. Čekalo se ode mne, že se tam dám do pořádku – jenže to je to poslední, na co se člověk zmůže, když sedí sám s láhví skotské a reprodukcí „Smějícího se kavalíra“ a zmítá se mezi sny o svobodě a návykem na to, co z něj dělalo vězně. Sally pro mě představovala Nový život, ale já už věděl, že jsem příliš usedlý, než abych přeskočil zeď a přidal se k ní.

Tak jsem raději zůstal v kanceláři. Ze sejfu jsem si přinesl láhev whisky a probíral se Modrianovým svazkem. Neřekl mi nic, co bych už nevěděl, ale chtěl jsem mít Modriana před očima. Sergej Modrian, zkušený a prověřený profesionál z moskevské centrály. Zábavný společník, slušný tanečník, kamarádský, usmívající se Armén s hbitým jazykem. Měl jsem ho rád. On měl rád mě. V naší profesi nemůžeme mít od jisté hranice rádi nikoho, ale dobrému společníkovi leccos promineme.

Přímá linka začala zvonit. Blesklo mi hlavou, že je to Sally, protože jsem jí navzdory předpisům řekl svoje číslo. Byl to Toby a vypadal, že je sám se sebou spokojen. Jako obvykle. Nezmínil se o Frewinovi jménem. Nezmínil se ani o Salcburku. Zřejmě volal ze svého bytu a měl jsem dojem, že volá z postele a že v ní není sám.

„Nede? Ten tvůj chlápek je komik. Zamluví si na dva týdny jednolůžkový pokoj, přijede, zaplatí dva týdny předem, rozdá personálu vánoční dárky, pohladí děti, na všechny je jak mílius. Den nato zmizí, rok co rok. Nede, slyšíš mě? Poslyš, ten chlap je blázen. Žádné telefonní hovory, jedno jídlo, dvakrát apfelsaft, žádné vysvětlování a šup taxíkem na nádraží. Pokoj si nechávám, nikomu ho nedávejte, vrátím se možná zítra, možná za pár dnů, nevím. Za dvanáct dnů je zpátky, zase žádné vysvětlení, rozdá další tuzéry a všichni jsou šťastní jak domorodci. Říkají mu ‚duch‘. Nede, měl by ses za mě u Burra přimluvit. Teď už mi to dlužíš. Řekni mu, že si Toby mohl nohy ušoupat. Starého harcovníka jako ty takový mladík jako Burr určitě vyslechne a tobě to nic neudělá. Potřebuju tady ještě jednoho člověka, možná dva. Řekni mu to, Nede, slyšíš? Měj se.“

Zíral jsem na zeď, na jednu z těch zdí, které jsem nemohl zdolat. Zíral jsem do Modrianova svazku a připomínal si Montyho varování před příliš snadnými řešeními. Náhle jsem strašně zatoužil být u Sally a vzápětí nabyl nejasného dojmu, že s vyřešením Frewinova tajemství se moje občasné toužebné pokukování po svobodě změní v jeden troufalý skok. Ale když jsem se natáhl po telefonu, abych jí zavolal, začal zase zvonit.

„Sedí to,“ oznámil mi Monty nevzrušeným hlasem. Podařilo se mu zkontrolovat Frewinovy návštěvy v opeře. „Sergej a Cyril tam byli pokaždý. Když šel ten, šel i ten. Když ten nešel, nešel ani ten. Možná proto tam Cyril už přestal chodit. Co ty na to?“

„A sedadla?“ zeptal jsem se.

„Pěkně vedle sebe, kamaráde. Cos čekal? Že budou sedět za sebou?“

„Díky, Monty,“ řekl jsem.

Musím vám vykládat, jak jsem strávil tu nekonečnou noc? To jste nikdy nevolali vlastnímu synovi, neposlouchali jeho nešťastné plácání a nemuseli si připomínat, že je to vaše vlastní dítě? Upřímně nevysvětlovali vlastní chápající manželce svoje nedostatky a přitom nemohli za boha přijít na to, které to vlastně jsou? To jste se nikdy nenatahovali po své milence, nevykřikovali „Miluju tě“, a pak byli najednou udivenými svědky jejího bezstarostného uspokojení? Neodešli jste od ní zase jednou a nebloumali ulicemi Londýna, jako by to bylo úplně cizí město? To jste si nikdy nevybrali ze všech zvuků úsvitu právě bublavé pokašlávání straky, nesoustředili se na ně všemi smysly a neleželi přitom s očima široce otevřenýma na vlastní odporně osamělé posteli?

K Frewinovu domu jsem dorazil v půl desáté, oblečen nejřádněji, jak jsem dokázal, a to už musí být něco, protože já nejsem žádný parádník, i když Sally má odvážnou myšlenku, že by mohla můj styl trochu vylepšit. Byli jsme s Frewinem dohodnuti na desátou, ale říkal jsem si, že trocha překvapení nebude na škodu. Ve skutečnosti jsem asi spíš potřeboval společnost. V ulici parkovala poštovní dodávka. Za ní stál stavbařský náklaďák s anténou, která mi prozradila, že Montyho lidé jsou na místě.

Už jsem zapomněl, v jakém to bylo měsíci, ale vím, že byl podzim, v mém soukromém životě, stejně jako v té spořádané slepé uličce z úzkých cihlových domků. Nad ořezanými kaštany, které daly ulici jméno, jsem uviděl bílý kotouč slunce. Dodnes cítím vůni páleného listí a podzimního vzduchu, jak na mě naléhají, abych opustil Londýn, opustil Službu a vydal se k Sally a na opravdický venkov. Vzpomínám si na štěbetání malých ptáčků, kteří se zvedli z Frewinova telefonního drátu a odlétli někam na lepší. A kočka v sousední zahradě se zvedla na zadních prackách a ohnala se po ospalém motýlovi.

Stiskl jsem kliku zahradní branky a vydal se po křupající upravené cestičce vysypané štěrkem k jedné půlce dvojdomku jak pro sedm trpaslíků, s okny z lahvového skla a verandou pod deskovou střechou. Natáhl jsem ruku po zvonku, ale dveře se přede mnou rozlétly. Byly žebrované a osazené falešným kováním a otevřely se rychle, jako kdyby je rozrazil výbuch bomby na ulici. Málem mě to vcuclo do temné, kachlíkované předsíně. Pak se dveře zastavily a za nimi stál Frewin, holohlavý obránce svého ohroženého domu.

Byl vyšší, než jsem podle zápasnické hlavy čekal. Široká ramena hrbil v očekávání mého útoku. Upíral na mě pohled plný vyděšeného nepřátelství. Hned v první chvíli jsem pochopil, že v něm není žádná bojovnost, jen jakási hrdinská bezradnost, tragická při jeho obrovité postavě. Když jsem vcházel do domu, bylo mi jasné, že se setkávám s šílenstvím. Bylo mi to jasné celou noc. V zoufalství vidíme přirozenou příbuznost s blázny. To mi bylo jasné mnohem déle.

„Kapitán Cork? Ano, tak buďte vítán, pane. Na výsost vítán. Panstvo mě ve své dobrotě upozornilo, že přijdete. Vždycky to nedělají. Ale tentokrát ano. Pojďte dál, prosím. Musíte plnit své povinnosti, kapitáne, stejně jako já.“ Natáhl široké, těžkopádné ruce pro můj kabát, ale ty si s ním nevěděly rady. Tak mi zůstaly viset u krku, jako by mě chtěl uškrtit či obejmout. Přitom mluvil pořád dál. „Jsme na jedné lodi, tak si to nemůžu tak brát, to je moje řeč. Vyhovuje mi například vaše bezpečnostní činnost na letišti, to je stejný případ. Když nebudou prohledávat mne, nebudou prohledávat ani žádného teroristu, ne? To je podle mne logický přístup k problému.“

Bůh ví, jaký si myslel, že kopíruje zapomenutý ideál, když mi předkládal ten pečlivě připravený projev, ale aspoň ze sebe setřásl topornost. Ruce se chopily kabátu a pomohly mi z něj a já cítil úctu, s jakou to dělají, jako kdyby odhalovaly něco, co nás oba vzrušuje.

„A létáte hodně, pane Frewine?“ zeptal jsem se.

Pověsil kabát na ramínko a ramínko na odporný věšák ze samorostu. Čekal jsem na odpověď, ale žádná nepřicházela. Přemýšlel jsem o jeho letech do Salcburku a uvažoval, jestli na ně myslí taky a jestli z něj pod napětím z mého příchodu promluvilo podvědomí. Kráčel přede mnou do přijímacího pokoje osvětleného denním světlem pronikajícím okny z tabulkového skla. Tam jsem si ho konečně mohl v klidu prohlédnout, protože se věnoval další kapitole své nutkavé pohostinnosti: tentokrát to byl připravený, ale nezapnutý kávovar – budete chtít mléko, nebo cukr, nebo obojí, kapitáne? A mléko, kapitáne, studené, nebo horké? A co takhle domácí koláčky, kapitáne?

„To jste vážně dělal sám?“ zeptal jsem se a vylovil jeden z mísy.

„Každý blázen, který umí číst, umí i vařit,“ odpověděl Frewin se zmateně nadřazeným úšklebkem a já rázem pochopil, proč ho Gorst nesnáší.

„Teda, já číst umím, ale vařit ani trochu,“ poznamenal jsem a smutně potřásl hlavou.

„Jak se jmenujete křestním jménem, kapitáne?“

„Ned,“ odpověděl jsem.

„Ono to bude tím, že jste zřejmě ženatý, Nede. Vaše manželka vás okradla o vaši samostatnost. Viděl jsem to v životě už tolikrát. Když někam přichází žena, odchází odtamtud nezávislost. Já jsem Cyril.“

A snažíš se zamluvit mou otázku o cestování, pomyslel jsem si a odmítl mu povolit tenhle pokus o invazi do mého soukromí.

„Kdybych já vládl v téhle zemi,“ oznámil mi Frewin přes rameno a naléval kávu, „což, musím s potěšením říct, jsem nikdy neměl příležitost dělat,“ – v hlase se mu objevila ta poučující naléhavost, jakou měl v rozhovoru s opraváři – „zavedl bych absolutní zákon, podle kterého by každý bez ohledu na barvu, pohlaví či vyznání musel mít vaření jako povinný předmět ve škole.“

„Dobrý nápad,“ řekl jsem a vzal si od něj hrnek, „velmi užitečný.“ Cukrem jsem si posloužil ze žluté cukřenky, která v jeho dlani mizela jak řízená střela v silu. Otočil se ke mně celým tělem i hlavou najednou. Z prázdného pohledu nechráněných očí, které na mě upřel, vyzařovala nevinnost šílence.

„Děláte vůbec nějaký sport, Nede?“ vyzvídal jemně a naklonil hlavu na stranu, aby to vypadalo důvěrněji. „Trochu hraju golf, Cyrile,“ zalhal jsem. „A co vy?“

„A nějaké koníčky, Nede?“

„No, když mám volno, rád sem tam trochu maluju akvarely,“ vypůjčil jsem si další odpověď od Mabel.

„Autem jezdíte, viďte, Nede? Předpokládám, že lidé jako vy musí mít takové dovednosti v malíčku, že?“

„Mám jen starého rovera.“

„Z jakého roku? Jaký je to ročník, Nede? Říká se, že na staré housle se dají zahrát překrásné tóny.“

Ta energie nebyla jen v jeho osobě, jak se mi zdálo při prvním ohledání. Přenášel ji na každý předmět, jenž se dostal do jeho blízkosti. Na imitace jezdeckých postrojů, které se od usilovného leštění blýskaly jak vojenská vyznamenání. Na vycíděnou mřížku v krbu a oslnivou desku stolu v jídelně. Dokonce i na křeslo, ve kterém jsem seděl a pokorně srkal kávu a jehož opěradla chránily plátěné povlaky tak uhlazené a neposkvrněné, že jsem se na ně zdráhal položit ruce. A já věděl, aniž mi to řekl on či jeho uklízečka nebo kdokoliv jiný, že to všechno udělal sám, že byl ve svém království nekonečně plýtvané energie sám sobě sluhou i diktátorem. – „A kde bydlíte, Nede?“

„Já? No, přece v Londýně.“

„V které části, Nede? V kterém obvodu? V nějakém hezkém, že? Nebo musíte kvůli svému zaměstnání zůstat trochu v anonymitě?“

„No, bohužel vám to nemůžu tak úplně říct.“

„Ale narodil jste se v Londýně, že? Já v Hastingsu.“

„Na jednom předměstí. Však víte. Na periférii.“

„Musíte svá tajemství dodržovat, Nede. Pořád. Vaše tajemství je vaše čest. Nenechte si ji od nikoho vzít. V diskrétnosti je základ vaší profese. Pamatujte si to. Může se to hodit.“

„Díky,“ řekl jsem a vykouzlil bojácný úsměv. „Zařídím se podle toho.“

Vpíjel se do mě očima. Takhle se dívala moje fenka Lizzie, když čekala na příkaz – nemrkala a celým tělem byla připravena vyrazit. „Tak začneme, ne?“ zahlaholil. „Chcete, aby přišla ‚klapka‘? Jakmile začnete oficiální jednání, stačí mi říct: ‚Cyrile, červené světlo se rozsvítilo.‘ Víc nemusíte říkat.“

Rozesmál jsem se a zatřásl hlavou, jako bych říkal, že je eso.

„Je to jen obvyklá rutina, Cyrile,“ řekl jsem. „Kruci, vždyť už musíte za ta léta znát všechny otázky nazpaměť. Můžu si zapálit?“ Pečlivě jsem si zapálil dýmku a odhodil zápalku do popelníku, který mi přistrčil. Pak jsem si shrnul prohlídku pokoje. Zdi lemovaly doma vyrobené police s doma svázanými knihami. Z každého titulu vyzařovala světovost: Sto největších mužů světa, Největší klenoty světové literatury, Hudba velkých dob ve třech dílech. Vedle byly gramofonové desky, samá klasika. A v rohu stál gramofon, příjemný kus nábytku z týkového dřeva s více knoflíky, než kolik by takový prosťáček jako já zvládl.

„Když malujete akvarely, Nede, co kdybyste zkusil trochu hudby?“ navrhl, když viděl, kam koukám. „Hudba, to je nejlepší útěcha na světě, tedy dobrá hudba, dobře zahraná a dobře vybraná. Jestli chcete, můžu vám něco vybrat.“

Chvíli jsem pokuřoval. Dýmka je skvělá zbraň, když potřebujete na chvátajícího protivníka reagovat pomalu. „Já po pravdě řečeno vůbec nemám hudební sluch, Cyrile. Párkrát jsem to zkusil, ale nevím, už vlastně ani nemám odvahu…“

Takové rouhání – pramenící, obávám se, z nekonečných debat se Sally – na něj bylo už moc. Vyskočil s výrazem hrůzy a rozčilení ve tváři a vrazil přede mne mísu s koláčky, jako by mě mohlo zachránit jedině jídlo.

„Ale, Nede, to není pravda, když dovolíte! Něco takového jako osoba bez hudebního sluchu neexistuje! Vezměte si dva, jen do toho, v kuchyni jich je hodně.“

„Když dovolíte, zůstanu u dýmky.“

„Nedostatek hudebního sluchu, Nede, to jsou prostě jen slova, jen výraz, půjdu tak daleko, že řeknu výmluva, která má zakrýt čistě nouzovou, dobrovolnou psychologickou nechuť ke světu, do kterého vám vědomí odmítá dovolit vstoupit! Je to čistě strach z neznámého, který vás zadržuje. Dám vám příklad jednoho svého známého…“

Rozjel se a já jsem ho nechal. Mířil na mě ukazováčkem jedné ruky a druhou si tiskl misku s koláčky k srdci. Naslouchal jsem mu, pozoroval ho a ve vhodných chvílích jsem vyjadřoval zaujetí. Vytáhl jsem černý blok a odstranil z něj umělohmotný obal na znamení, že jsem připraven začít pracovat. Nevšímal si toho a žvanil dál. Představil jsem si Mary Lassellesovou, jak se teď ve svém doupěti zasněně usmívá, zatímco její láska mi tu přednáší. A Montyho kluky a holky, jak sedí na stráži venku v autech, proklínají ho, zívají a čekají na vystřídání. A pokud vím, i Burra – všechny jako zajatce Frewinova nekonečného příběhu o manželském páru, který žil v jeho sousedství, když ještě bydlel v Surbitonu, a který on naučil milovat hudbu.

„Rozhodně můžu svým šéfům na POV říct, že hudba je stále vaše velká láska,“ navrhl jsem s úsměvem, když skončil. „PO“ znamenalo Prověřovací oddělení a „V“ velitelství. Moje role obyčejného bezpečnostního pěšáka vyžadovala nějakou vyšší autoritu než mou vlastní. Pak jsem si položil blok na kolena, otevřel ho a služební tužkou bez označení jsem si na levou stránku nadepsal FREWIN.

„Ach, když mluvíte o lásce, Nede – mohl byste říct, že to je moje velká láska, ano. A hudba, abych citoval klasika, je potravou lásky. I když já bych si dovolil říct, že záleží na tom, jak si lásku definujete. Co je to láska? To je otázka pro vás, Nede. Definujte lásku.“

Čiré náhody jsou někdy tak hrubé, že se nedají vydržet. „No, myslím, že já bych ji definoval dost široce,“ řekl jsem nejistě a nechal tužku viset ve vzduchu. „Jak byste ji definoval vy?“

Potřásl hlavou a začal si usilovně míchat kávu. Lžičku s figurkou apoštola přitom svíral všemi silnými prsty jedné ruky najednou. „Přijde to do hlášení?“ zeptal se. „Možná ano. Tak do toho.“

„Já definuji lásku jako závazek. Velké množství lidí mluví o lásce, jako by to byla nějaká nirvána. To není. Já to náhodou vím. Láska se nedá od života oddělit. Není za ním a není mu nadřazena. Láska je součástí života. Je s životem dokonale propojena a to, co z ní můžete vytěžit, záleží na tom, kolik do toho vložíte úsilí a oddanosti. Náš Pán nám to řekl naprosto jasně, přestože já nejsem věřící člověk. Jsem racionalista. Láska je požehnání i tvrdá dřina. Láska, to jsou také pot a slzy, stejně jako u hudby, pokud ji lze označit za skutečně velkolepou. Jestli to bereme takhle, Nede, tak vám zaručuji, že hudba je moje největší láska, jestli jste mě pochopil.“

Chápal jsem ho až moc dobře. Podobné věci jsem nesměle vykládal Sally, jen jsem je musel trochu roztahovat. Bylo mi taky jasné, že v jeho uzavřené mysli není nic takového jako náhodná otázka či dokonce náhodná odpověď – v mé mysli nic takového také nebylo, jen jsem měl promyšlenější způsoby utajení než on.

„Myslím, že to ani psát nebudu,“ řekl jsem. „Nejspíš to použiju v tom, čemu říkáme všeobecné pozadí.“ A abych tomu dodal vážnost, zapsal jsem si do bloku pár poznámek jako připomínku a současně proto, abych mu dal najevo, že přecházíme k věci. „Tak jo,“ poznamenal jsem. „Pojďme si nejdřív odbýt základ,“ navrhl jsem, „jinak na POV řeknou, že jsem se jako obvykle nemohl rozjet. Vstoupil jste od doby, kdy jste naposledy mluvil s naším zástupcem, do komunistické strany, nebo se vám podařilo odolat?“

„Ne,“ odpověděl se samolibým úsměvem.

„Nevstoupil, nebo neodolal?“

Širší úsměv. „To první. Líbíte se mi, Nede. Když narazím na smysl pro humor, umím ho ocenit, odjakživa. Ne že by ho tam, co pracuju, bylo kdoví jak. Pokud jde o smysl pro humor, přirovnal bych Tank k poušti.“

„Žádná hnutí za přátelství nebo za mír?“ pokračoval jsem s přehnaným zklamáním. „Organizace sympatizující s komunistickou stranou? Nebyl jste v poslední době přijat do klubu pro homosexuály či jiné úchylky? Nevytvořil jste si tajný vztah k nějakému nezletilému sboristovi?“

„Nijak přehnaně,“ odpověděl Frewin a usmíval se zeširoka.

„Nenadělal jste si obrovské dluhy následkem života nad poměry? Nezařídil jste nějaké rusovlásce život, na který nebyla zvyklá? Nekoupil jste si na splátky ferrari?“

„Moje potřeby jsou stejně skromné jako vždycky, děkuji. Jak jste si možná všiml, nejsem ani konzument, ani nevázané povahy. Konzumentství se mi, upřímně řečeno, hnusí. Je ho dnes strašně moc. Příliš.“

„A to ostatní?“

„Taky nic.“

Dělal jsem si poznámky, jako bych se řídil podle nějakého seznamu.

„Takže kvůli penězům žádná tajemství nevyzvoníte,“ prohodil jsem, otočil stránku a přidal pár odškrtnutí. „Nezačal jste dělat nějaký kurs cizího jazyka, aniž byste nejprve písemně požádal zaměstnavatele o svolení, je to tak?“ Tužka se opět zastavila. „Sanskrt? Hebrejština? Urdština? Srbochorvatština?“ navrhoval jsem. „Ruština?“

Stál naprosto tiše a zíral na mě, ale já dělal, že o tom nevím.

„Hotentotština?“ pokračoval jsem bodře. „Estonština?“

„Odkdy je tohle na seznamu?“ zeptal se Frewin bojovně. „Hotentotština?“

Čekal jsem.

„Jazyky. Na cizí řeči není nic špatného. Je to výhoda. Dovednost! Kvůli prověření člověk přece nemusí vyjmenovávat všechny svoje dovednosti!“

Při odpovědi jsem naklonil hlavu. „Dodatek k prověřovacímu řízení, 5. listopadu 1967,“ odříkával jsem. „Tohle nikdy nezapomenu. Ten den je ohňostroj. Na všechna oddělení včetně vašeho šel zvláštní oběžník, že na jakýkoliv plánovaný jazykový kurs musí být předběžný písemný souhlas. Doporučilo vedení právní komise, schválil Kabinet.“

Otočil se ke mně zády. „Považuji to za naprosto nepřijatelnou otázku a odmítám na ni v jakékoliv podobě odpovědět. Zapište si to.“

Vyfoukl jsem kouř z dýmky.

„Řekl jsem, abyste to napsal!“

„Já bych to neříkal, být vámi, Cyrile. Budou se na vás zlobit.“

„Tak ať.“

Znovu jsem zatáhl z dýmky. „Řeknu vám to tak, jak mi to naservírovali na Velitelství, můžu? ‚Co je to za nesmysl, že se Cyril dal dohromady se starými známými Borisem a Olgou?‘ řekli. ‚Zeptej se ho na to – uvidíme, co z toho vyleze‘.“

Pořád ke mně stál otočený zády a hlavou přitom otáčel do stran, jako by pohledem vyzýval své naleštěné předměty, aby mu dosvědčily mou proradnost. Byl jsem si jist, že vybuchne, a jen jsem čekal kdy. Místo toho se otočil a zadíval se na mě ublíženým pohledem. Jsme, říkal, takoví přátelé – a ty mi uděláš tohle. Díky tomu, že mozek dokáže pod tlakem zpracovávat několik představ najednou, viděl jsem před sebou najednou místo Frewina jednu písařku, kterou jsem vyslýchal na našem velvyslanectví v Ankaře. Vysoukala si rukáv svetru, napřáhla ke mně ruku a ukázala mi podebírající se spáleniny od cigarety, které si sama udělala večer před naším rozhovorem. „Nemáte pocit, že už jste se mě natrápil dost?“ zeptala se. A přitom jsem jí to trápení nezpůsobil já, ale pětadvacetiletý polský diplomat, pro kterého si schovávala každé tajemství, ke kterému přišla.

Vyndal jsem si dýmku z úst a věnoval mu uklidňující úsměv. „No tak, Cyrile, nejsou Boris a Olga postavy z kursu ruštiny, který tajně děláte? Netapetujete s nimi jejich dům? Nejezdíte s nimi k tetě Táně na daču a tak podobně? Podle toho, co mi řekli, děláte obyčejný kurs ruštiny z Rádia Moskva, pětkrát týdně, přesně v šest ráno. ‚Zeptej se ho na Borise a Olgu,‘ řekli mi. ‚Zeptej se ho, proč se učí rusky tajně.‘ Tak se vás ptám, to je všechno.“

„Do toho, že dělám ten kurs, jim nic není,“ mumlal a pořád ještě se vyrovnával s tím, co z mé otázky vyplývalo. „Zatracený čmuchací psi. To je soukromá věc. Soukromě vybraná, soukromě provozovaná. Ať se jdou vycpat. A vy taky.“

Zasmál jsem se. Ale byl jsem taky vyveden z míry. „Tak to tak neberte, Cyrile. Víte, jak to chodí, stejně dobře jako já. Vy přece nemáte ve zvyku porušovat předpisy. Já taky ne. Ruština je ruština a zpráva je zpráva. Jde jen o to, dát to písemně. Já si ty předpisy nevymýšlím. Dostávám jen instrukce, jako každý.“ Už jsem zase mluvil k jeho zádům. Našel si útočiště u okna a díval se ven na obdélník své zahrady.

„Jak se jmenují?“ chtěl vědět.

„Olga a Boris,“ opakoval jsem trpělivě.

To ho rozzuřilo. „Lidi, co vám dávají instrukce, idiote! Hodlám si na ně stěžovat! Tohle je šmírování! To je v dnešní době pěkně odporné! Na vás to platí taky, abyste věděl. Jak se jmenují?“

Pořád jsem neodpovídal. Bylo lepší, aby se v něm zuřivost zklidnila.

„Tak za prvé,“ oznámil zvýšeným hlasem a dál zíral na svůj bahnitý záhonek. „Píšete si to? Za prvé, nedělám jazykový kurs ve smyslu vyhlášky. Jazykový kurs předpokládá chození do školy či třídy, znamená sedět v lavici s partou ufňukaných písařek, kterým táhne z úst, a trpět úšklebky neomaleného učitele. Za druhé. Já opravdu poslouchám rozhlas. Ladit různé vlnové délky a nacházet nejrůznější podivnosti a tajemství je jedno z mých trvalých potěšení. Napište to a já to podepíšu. Tím končím, jasné? Koukejte vypadnout. Už vás mám dost, děkuju pěkně, až po krk. Neberte to osobně. Je to kvůli nim.“

„A tak jste našel Borise a Olgu,“ prohlásil jsem vstřícně a zapsal si to. „Chápu. Ladil jste sem a tam a najednou jste je měl. Borise i Olgu. Na tom není nic špatného, Cyrile. Jen vydržte a dotáhnete to možná na příplatek za jazyky. Když složíte zkoušky. Je to, mám dojem, jen pár babek, ale jak já vždycky říkám, u vás jim bude líp než v jejich kapse.“ Psal jsem dál, ale už pomalu, aby si mohl poslechnout nesnesitelné skřípání erární tužky. „Vždycky je nejvíc štve, když se jim o něčem neřekne,“ svěřoval jsem se mu, abych omluvil slabosti svých nadřízených. „‚Když nám neřekl o Olze a Borisovi, co nám ještě neřekl?‘ Myslím, že jim to nemůžete vyčítat. Dělají svou povinnost jako my.“

Obrátil jsem na další stranu. Olízl jsem špičku tužky. Udělal jsem si další poznámku. Začínal jsem cítit vzrušení z lovu. Láska jako závazek, řekl, láska jako součást života, láska jako úsilí, láska jako požehnání. Ale láska ke komu? Udělal jsem tužkou tlustou čáru a obrátil list.

„Můžeme, prosím, přejít k vašim stykům za železnou oponou, Cyrile?“ zeptal jsem se co nejotrávenějším hlasem. „Velitelství jede po stycích za oponou jak čert. Zajímalo by mě, jestli můžete k jménům, která jste uvedl v uplynulých letech, přidat nějaké nové. Poslední byl…“ – otočil jsem na zadní stránku bloku – „bože, to už jsou celé věky. Nějaký pán z východního Německa, člen místního pěveckého spolku, se kterým jste se setkal. Nemáte od té doby někoho, na koho byste si vzpomněl? Musím přiznat, Cyrile, že po vás kvůli tomu neohlášenému jazykovému kursu trochu jdou.“ Jeho rozčarování z mé osoby se opět začalo měnit ve zlost. Znovu začal vyrážet nečekaná slova. Ale tentokrát to znělo, jako by vyrážel mě.

„Najdete tam všechny moje kontakty za železnou oponou, minulé i současné, tak jak jsou, náležité uvedené a předložené mým nadřízeným, přesně podle předpisů. Kdybyste se obtěžoval vyžádat si tyto údaje na osobním oddělení ministerstva zahraničí před tímto rozhovorem – a nechápu, proč mi sem poslali takového pisálka, jako jste vy…“

Rozhodl jsem se, že to vezmu zkrátka. Měl jsem pocit, že když mu dovolím, aby mě úplně nadobro odepsal, nebude to stejně k ničemu. Být bezvýznamný ano. Ale ne nadobro odepsaný, protože jsem služebník vyšší moci. Vytáhl jsem z notesu list papíru. „Podívejte, tady je mám. Všechny vaše kontakty na jedné stránce. Za celých dvacet let jich bylo jen pět. Důkladně prověřováni Velitelstvím, jak vidím. To jim vydrží, dokud je budete uvádět.“ Vrátil jsem papír zpátky do bloku. „Tak chcete někoho dodat? Máte koho dodat? Přemýšlejte, Cyrile. Nespěchejte. Naši lidé toho vědí opravdu hodně. Někdy mě tím překvapí. Dejte si načas.“

Dal si hodně načas. Pak ještě trochu. A ještě víc. Nakonec se rozhodl pro sebelítost.

„Já nejsem diplomat, Nede,“ postěžoval si ustrašeným hlasem. „Neřičím každý večer hurá v Belgrave, Kensingtonu, St. John’s Wood, žádné medaile a bílé kravaty, žádné poplácávání velikánů po zádech, to ne. Jsem úředník. Vůbec na nic takového nemám.“

„Co je to za člověka, Cyrile?“

„Rád se pobavím, to je něco jiného. A přátele mám nejradši.“

„To vím, Cyrile. A Velitelství to ví taky.“

Čerstvý nával vzteku měl zamaskovat narůstající paniku. V obranném postoji zaťal obrovské pěstí a zvedl lokty. „Na tom seznamu není ani jediné jméno člověka, kterého bych byl i jen zahlédl od chvíle, kdy jsem ho nahlásil. Ta jména patří lidem, se kterými jsem se setkal naprosto náhodně a tato setkání neměla vůbec žádné pokračování.“

„Ale co noví lidé?“ naléhal jsem trpělivě. „Přece je nebudete tajit. Já to taky nedělám, tak proč vy?“

„Kdybych měl někoho, vůbec nějaký kontakt, který bych mohl uvést, třeba jen vánoční pohled, můžete si být jist, že bych byl první, kdo by ho nahlásil. Konec. Hotovo. Odtroubeno. Další otázku, prosím.“

Diplomat, poznamenal jsem si. On, poznamenal jsem si. Vánoce. Salcburk. Zkusil jsem, jestli z toho vyrazím víc.

„Tohle není odpověď, o kterou by stáli, Cyrile,“ poznamenal jsem a dělal si poznámky do bloku. „Upřímně řečeno, zní to trochu moc vychytrale. Oni chtějí jasné ‚ano‘ nebo ‚ne‘, a když ano, tak ‚kdo‘. Chtějí přímé odpovědi a žádné chytračení neberou. ‚Nepřiznal se k jazykovému kursu, proč by se měl přiznat ke kontaktům za oponou?‘ Takhle uvažují, Cyrile. A takhle to taky řeknou mně. Nakonec to stejně přijde ke mně,“ varoval jsem ho, ale psát jsem nepřestal.

Znovu jsem cítil, že moje těžkopádnost mu působí muka. Přecházel sem a tam a hryzal se do prstů. Něco mumlal a čelisti mu hrozivě pracovaly, jak se vztekal kvůli nahlašování jmen. Ale já měl moc práce s děláním poznámek, než abych si toho všímal. Byl jsem starý dobrý Ned, Burrův mraveneček, který plní svoje povinnosti na Velitelství.

„Co kdybychom to udělali takhle, Cyrile?“ promluvil jsem konečně. Zvedl jsem blok a nahlas z něj přečetl to, co jsem právě napsal: „Já, Cyril Frewin, na svou čest prohlašuji, že jsem se v posledních dvanácti měsících ani krátce nesetkal s žádným jiným občanem Sovětského svazu nebo zemí východního bloku, než s těmi, které jsem již nahlásil dříve. Datum a podpis.“

Znovu jsem si zapálil dýmku a zadíval se do ní, abych se ujistil, že hoří. Pak jsem dal vypálenou zápalku do krabičky a krabičku do kapsy. Můj hlas, už předtím hodně rozvláčný, se začal přímo plížit.

„Na druhou stranu, Cyrile, a to vám upřímně radím, pokud někdo takový je, tak teď máte možnost mi ho říct. Tím i jim. Všechno, co řeknete, budu brát jako důvěrné. Oni taky, protože to záleží na tom, co jim z toho řeknu, což nemusí být pokaždé všechno. Proč taky. Nakonec, nikdo nejsme svatý. A pokud Velitelství je, tak to na sebe neprozradí.“

Ať už záměrně či jinak jsem se dotkl jeho slabého místa. Čekal na nějakou záminku a teď jsem mu ji nabídl.

„Svatý? Kdo mluví o svatém! Přestaňte mi říkat svatý, ano? Svatý Cyril, tam mi tak říkají, věděl jste to? Ovšemže ano, sám se mi posmíváte!“

Tvářil se napjatě a nevlídně. Ubíjel mě slovy. Byl v koutě a chrlil všechno, co ho napadlo. „Kdyby existoval takový člověk – jako že neexistuje – vám ani tomu vašemu čmuchajícímu PO bych to nehlásil písemně podle předpisů a přes osobní oddělení v…“

Podruhé jsem si dovolil ho utnout. Nezamlouvalo se mi, že by měl naší konverzaci udávat tón. „Takže nikdo takový neexistuje, je to tak?“ řekl jsem tak naléhavě, jak mi to moje pasivní role dovolovala. „Prostě není? Nebyl jste nikde – na žádném večírku, žádném setkání, na schůzi – oficiální i neoficiální – v Londýně, mimo Londýn, nebo dokonce v zahraničí – kde by se náhodou vyskytoval i obyvatel některé země zpoza železné opony?“

„To vám musím pořád říkat, že ne?“

„Pokud není odpověď ‚ano‘,“ odpověděl jsem s úsměvem, který se mu nelíbil.

„Odpověď je ne. Ne, ne, ne. A ještě jednou ne. Máte to?“

„Děkuji. Tak já tam vyplním nikdo, můžu? To znamená nikdo, ani Rus. A vy to podepíšete. Ano?“

„Ano.“

„Čili ne?“ poznamenal jsem ve snaze o další slabý žert. „Promiňte, Cyrile, ale musíme mít naprosto jasno, jinak nám Velitelství skočí po krku. Podívejte se, napsal jsem vám to tu. Podepište to.“

Podal jsem mu tužku a on to podepsal. Chtěl jsem, aby si na to zvykl. Vrátil mi notes a tragicky se na mě usmál. Lhal mi a teď mě v zoufalství prosil o útěchu. Tak jsem mu ji poskytl – i když možná jen proto, že jsem si ji chtěl brzy zase vzít zpátky. Schoval jsem blok do kapsy, vstal jsem a protáhl se, jako bych tím ohlašoval přestávku v našem hovoru, protože nepříjemná část je vyřešena. Trochu jsem si promnul vzadu krk, bolest starých pánů.

„Co je to za výkop, co to tam venku budujete, Cyrile?“ zeptal jsem se. „Děláte si vlastní kryt? To dneska, řekl bych, už asi sotva, co?“

Když jsem se podíval přes něj, padl mi pohled na hromadu nových cihel přehozených plachtou v rohu záhonu. A nedokončený výkop, asi dvě stopy hluboký, který k nim vedl přes trávník.

„Stavím si rybníček,“ odpověděl Frewin a s potěšením se popásl na mé nedůvěře, „náhodou mám moc rád vodu.“

„Jezírko na zlaté rybičky, Cyrile?“

„Ozdobný rybníček.“ Začala se mu vracet dobrá nálada. Uvolnil se, usmíval se a měl tak vřelý a upřímný úsměv, že jsem se přistihl, jak se směju taky. „Mám v plánu, Nede,“ vysvětloval mi a přátelsky přistoupil až ke mně, „vybudovat třístupňovou kaskádu. Nejvýš bude voda čtyři stopy nad zemí a po osmnácti palcích bude padat dolů až do toho výkopu. Každou tůň osvětlím zespoda pomocí ukryté lampy. Vodu budu pumpovat elektrickou pumpou. A večer, místo abych zatáhl záclony, budu se moct dívat na svoje vlastní soukromé vodní dílo i s vodopády!“

„A pouštět si hudbu!“ zvolal jsem stržen jeho nadšením. „Já myslím, že je to skvělé, Cyrile. Geniální. Udělalo to na mě dojem, opravdu. Byl bych rád, kdyby to viděla moje žena. Mimochodem, jak bylo v Salcburku?“

Měl jsem dojem, že se doopravdy zapotácel, protože se jeho hlava začala od mé vzdalovat. Dostal ránu a teď se z toho sbírá. A já čekám, až se dá trochu dohromady, než ho znova praštím.

„Slyšel jsem, že jezdíte do Salcburku za hudbou. Je to prý pro hudebníky pravá Mekka. Předvádějí tam o vánocích i opery, nebo tam jezdíte jen za zpěvy a koledami?“

Museli odklonit dopravu, napadlo mě, když jsem si uvědomil, jak je ulice neuvěřitelně tichá. Uvažoval jsem, jestli na to myslí Frewin taky, když tak zírá do zahrady.

„Proč se o to zajímáte?“ zeptal se. „Jste muzikální ignorant. Sám jste to řekl. Stejně jako výstavní čmuchal.“

„Verdi? Slyšel jsem o Verdim. Mozart? Byl přece Rakušan, ne? Viděl jsem ten film. Vsadím se, že o vánocích hrajou Mozarta. Aspoň by měli. Tak co hrají?“

Zase ticho. Opět jsem se posadil a připravil se na zapisování jeho slov.

„Jezdíte tam sám?“ zeptal jsem se.

„Ovšemže ano.“

„Pokaždé?“

„Ovšemže ano.“

„Naposledy také?“

„Ano!“

„Bydlíte tam sám?“ pokračoval jsem.

Nahlas se rozesmál. „Já? Ani chvilinku. Já ne. Hned jak přijedu, čekají na mě v pokoji tanečnice. Denně se střídají.“

„Ale hudba hraje noc co noc, jak to máte rád, ne?“

„Kdo říká, že to mám rád?“

„Čtrnáct dnů. Vlastně dvanáct, když počítám cestu.“

„Mohlo by to být dvanáct. Ale i čtrnáct. Nebo třináct. Copak na tom záleží?“ Byl pořád ještě v šoku. Mluvil ze strašné dálky.

„Proto jste tam přece jel. Do Salcburku. Za to jste si zaplatil. Ano? Ano, Cyrile? Tak řekněte něco, prosím, Cyrile. Mám takový pocit, že se mi vzdalujete. A proto jste tam taky jel na vánoce, že?“

Přikývl.

„Večer co večer koncert? Opery? Koledy?“

„Ano.“

„Jediný problém je v tom, že podle Velitelství jste tam zůstal jen jedinou noc. Prý jste tam dorazil v den, na který jste si zařídil rezervaci, a druhý den odjel. Zaplatil jste pokoj na celou dobu, celé dva týdny, ale od druhého dne vás v hotelu nikdo ani nezahlédl, dokud jste se nevrátil na konci dovolené. Tak se Velitelství pochopitelně ptá, kam jste jenom zmizel.“ Zkusil jsem svůj odvážný skok dotáhnout. „A s kým. Zajímá je, jestli jste vzal někoho s sebou. Třeba Borise a Olgu, ale opravdové.“

Otočil jsem pár listů v bloku a jejich šustění znělo v hlubokém tichu jak lámání cihel. Jeho úzkost mě nakazila. Bylo to jako sdílené zlo. Pravda mezi námi vytvořila membránu, která byla stejně hrozná pro toho, kdo se ji snažil udržet, jako pro toho, kdo se jí snažil proniknout.

„Nejde nám o nic jiného, než abychom to měli zapsané, Cyrile,“ řekl jsem. „Pak na to můžeme zapomenout. Nezapisujeme to proto, abychom z toho pak něco vyvozovali, to ne. Mít přítele není zločin. Ani když je to cizinec, ovšem, pokud je to zapsané. A on je cizinec, že je to tak? Tady jsem ve vás pocítil jisté zaváhání. Musí to být opravdový přítel, když jste se kvůli němu zřekl takového množství hudby.“

„Nikde není. Neexistuje. Je pryč. Stál jsem mu v cestě.“

„Přece neodjel o vánocích, že? Zvlášť jestli jste byli spolu. Je to Rakušan, Cyrile?“

Frewin byl jak bez života. Jako by omdlel s otevřenýma očima. Asi těch ran bylo moc najednou.

„Tak dobře, třeba je Francouz,“ navrhl jsem dost nahlas, abych ho vytrhl ze snění. „Byl ten váš kamarád Francouz, Cyrile?… Proti Frantíkovi nemůžou nic říci, i když je nemají rádi. No, Cyrile, co takhle Američan? Proti Amíkům nemůžou nic namítat!“ Neodpovídal. „Nebo byl Ir? Doufám, že ne, pro boha živého!“

Rozesmál jsem se kvůli němu, ale jeho z té melancholie probrat nešlo. Stál u okna a kloubem ukazováčku se opíral do čela, jako by si tam chtěl vyvrtat díru jak po střelné ráně. Nemumlal si něco?

„Nerozuměl jsem vám, Cyrile!“

„U něj o to nejde.“

„O národnost?“

„Prostě o to nejde.“

„Chcete říct, že je diplomat?“

„On do Salcburku nepřijel, copak to nechápete?“ Prudce se ke mně obrátil a začal ječet. „Jste příšerný trouba, víte to? Nejen, že se nezajímáte o odpovědi, ale neumíte se ani pořádně zeptat! To se nedivím, že je tahle země v takovém nepořádku! Kam se poděla vaše prohnanost? Kde je pro změnu vaše lidské pochopení?“

Opět jsem vstal. Pomalu. Vytrvale mé pozoroval. Znovu jsem si promnul krk. Prošel jsem se po pokoji. Zavrtěl jsem hlavou, jako bych říkal, že to není k ničemu.

„Já se vám snažím pomoct, Cyrile. Kdybyste jel do Salcburku a zůstal tam, tak je to jasné. Jestli jste ale jel jinam, tak je to úplně jiná pohádka. Řekněme, že je váš přítel Ital. Předstíral jste, že jedete do Salcburku, ale jel jste – co já vím – do Říma, do Milána, nebo do Benátek. To je pak úplně něco jiného. Já za vás ale nemůžu všechno oddřít. To není fér a moc by mi za to nepoděkovali.“

Měl oči široce otevřené. Přenášel své šílenství na mě a sebe považoval za zdravého. Znovu jsem si nacpal dýmku. Věnoval jsem tomu veškerou pozornost, ale mluvil jsem dál.

„Vás je těžké uspokojit, Cyrile,“ upěchovával jsem tabák ukazováčkem, „vy jste netykavka, jestli chcete něco vědět. ‚Tady se mě nedotýkejte, od tohodle dejte ruce pryč, tohle můžete, ale jen jednou.‘ Řekněte, o čem vlastně smím mluvit?“

Škrtl jsem sirkou a přiložil ji k dýmce. Viděl jsem, jak si zaryl klouby do očí, jako by nechtěl být v tomto pokoji, ale dělal jsem, že si toho nevšímám. „No dobře, zapomeňme na Salcburk. Jestli je Salcburk bolestivé téma, necháme ho být a vrátíme se k železné oponě. Ano? Souhlasíte?“

Dlaně mu pomalu sklouzly z obličeje. Neodpověděl, ale taky to přímo neodmítl. Tak jsem mluvil dál. Chtěl to po mně. Přímo jsem cítil, že na mých slovech visí jako na mostě mezi skutečným světem a vnitřním peklem, v kterém žil. Chtěl po mně, abych odbyl mluvení za nás za oba. Cítil jsem, že bych za něj musel udělat přiznání, proto jsem se rozhodl vynést svou nejvyšší kartu.

„Tak si představme, Cyrile, aby byl klid, že dopíšeme na seznam jméno Sergej Modrian, a je to za námi,“ navrhl jsem tak bezstarostně, až mi slova téměř splynula, jak jsem snažil se zmírnit jejich dopad. „Jen abychom to měli z krku,“ dodal jsem. „Co vy na to?“ Stál dál s hlavou svěšenou a obličejem odvráceným ode mne. Povzbudivě jsem rozvedl poslední vstřícný návrh pro Velitelství. „‚Tak heleďte,‘ řekneme jim, ‚vemte si toho zatracenýho Modriana. A už se kolem nás nemetejte, už nic nemáme. Vemte si ho a jděte domů. Ned a Cyril mají teď spoustu práce‘.“

Kýval se a šklebil se jak oběšenec. V hlubokém tichu, které se v sousedství rozhostilo, jsem podlehl dojmu, že slyším, jak se moje slova odrážejí od stropu. Ale Frewin vypadal, že mě sotva slyšel.

„Modrian je ten, koho jim dlužíte, Cyrile,“ vysvětloval jsem mu. „Řekli mi to. Když řeknete ano na Modriana a když já to zapíšu – což právě dělám a mám dojem, že mi v tom nehodláte bránit – nikdo nás nemůže obvinit, že jsme k nim nebyli upřímní. ‚Ano, jsem přítel Sergeje Modriana a jděte se bodnout‘ – co vy na to? ‚A chodil jsem s ním všude, kam chodil on, a dělali jsme tohle a tamhleto, na pár dalších věcech jsme se dohodli. A užili jsme si spolu, nebo taky ne. Ostatně na co by byla glasnosť, kdyby se člověk pořád ještě nesměl stýkat s mimořádně kultivovaným Rusem?‘… Co vy na to? Na těch mezerách teď nezáleží, ty můžeme doplnit později. Pak si můžou váš spis zase na rok schovat a my se můžeme věnovat víkendu.“

„Proč?“

Dělal jsem, že nerozumím.

„Proč by si ten svazek měli na rok schovávat?“ chtěl vědět, jak v něm narůstala podezření. „Když vždycky byli to, co jsou? Přece najednou neobrátí a neřeknou ‚A co má být?‘ To neudělá nikdo. Ne, když už jednou něco byl. Zůstali stejní. Přece z nich najednou nebudou jiní lidé. To nejde.“

„Nechte toho, Cyrile!“ Ponořil se do svých myšlenek a bylo těžké se k němu dostat. „Cyrile!“

„Co je? Co bude dál? Nekřičte.“

„Co je dneska špatného na tom, že je někdo Rus? Kdyby byl Sergej Frantík, bude Velitelství mnohem vyděšenější! Předhodil jsem vám Francouze jen jako chyták. Už to neudělám, promiňte. Ale Rus – dneska už pro pána krále nemluvíme ani o přátelském národu, ale přímo o partnerech! Však znáte Velitelství. Vždycky jsou trochu pozadu. Gorst taky. Nám nezbývá než udat směr. Posloucháte mě, Cyrile?“

A v tu chvíli jsem měl na okamžik dojem, že jsem celou hru prohrál – že jsem přišel o jeho spoluvinu, ztratil jeho závislost i silou vůle potlačovanou nedůvěru. Prošel kolem mě jako náměsíčník. Opět se zastavil u okna do zahrady a zadíval se na zpola vykopané jezírko a další rozestavěný životní sen, který – což v tuhle chvíli už musel vědět – nikdy nedokončí.

Pak k mé veliké úlevě začal mluvit. Ale ne o tom, co udělal. Ani o tom, s kým to udělal. Jenom, proč to dělal.

„Víte vy vůbec, jaké to je, být celý den zavřený s bandou debilů?“ Nejdřív jsem myslel, že mluví o své budoucnosti, ale pak mi došlo, že mluví o Tanku.

„Celý den poslouchat jejich sprosté vtipy a výklady o jejich cuchtách a kocovinách? Nevíte, vy patříte mezi vyvolené, ať se děláte nenápadný, jak chcete. Den za dnem, pochechtávání kvůli kozám a kalhotkám a menstruaci a drobným úletům po straně? ‚No tak, Svatouši, řekni nám pro změnu ty nějakej pořádnej fór! Ty seš tichá voda, co, Svatouši! Na co seš vysazenej – na plavečkový spodky? Na drsnější zacházení? Čím si Svatej zpříjemňuje sobotní večer?‘“ Energie se mu v plné síle vrátila a s ní, k mému rozčarování, i jeho schopnost schovávat se za mimikry. Hrál to na mě jak muzikálová hvězda a na holém obličeji se usadila smrtelná bledost. „‚Znáš tu o skautech a vedoucí dívčího oddílu, Svatej? Přišla a ve stanu se udělaly stany. Dobrý, ne?‘ O tom jste nevěděl, viďte? ‚Strčíš ho sem tam někam, Svatouši? Provětráš ho příležitostně, aby ses ujistil, že ho máš? Víš, že o něj přijdeš? Upadne ti. Vsadím se, že máš velikýho, co? Pořádnýho šroubováka podél celý nohy a strčenýho do ponožky.‘ To jste nikdy nezažil, co? Celý den, v jídelně, v kanceláři! Vy jste džentlmen. Víte, co mi udělali za apríl? Přísně tajná zásilka z Paříže. Frewinovi do vlastních rukou, dešifrovat osobně, ručně, ha ha. ‚Velmi naléhavé,‘ byl to žert, chápete? Mně to nedošlo. Šel jsem k sobě do kóje a vytáhl tabulky, chápete? A rozšifroval jsem to, chápete? Ručně. Všechny hlavy byly skloněné. Nikdo se nezasmál, nikdo to nezkazil. Udělal jsem prvních šest skupin a byla to sprosťárna, celý ten francouzský dopis byl jeden sprostý vtip za druhým. To zařídil Gorst. Požádal svoje lidi na francouzské ambasádě, aby to zvlášť poslali jako vtip. ‚Nerozčiluj se, Svatej, uklidni se a zasměj se tomu. Vždyť to byl jen žert. Svatouši, copak nerozumíš legraci?‘ Když jsem si stěžoval, tak mi tohle řekl i šéf. Klukovina, prohlásil. Klukoviny podporují morálku. Berte to jako poklonu, říkali mi, ukažte trochu sportovního ducha. Kdybych neměl svou hudbu, už jsem se dávno zabil. Myslím to vážně a klidně vám to přiznám. Problém byl v tom, že bych neviděl, jak se tváří, až by zjistili, co způsobili.“

V době Haydonovy zrady Circu mi Smiley jednou smutně řekl, že zrádce potřebuje dvě věci: někoho, koho nenávidí, a někoho, koho miluje. Frewin mi řekl, koho nenávidí. Teď začal mluvit o tom, koho miluje.

„Tu noc jsem byl všude na světě – v Portoriku, na Kapverdských ostrovech, v Johannesburgu – a nic mě nedokázalo potěšit. Obecně vzato mám nejradši amatéry, ty obyčejné. Mají víc smyslu pro humor. Už jsem vám říkal, že to mám rád. Ani jsem si nevšiml, že už je ráno. Mám tam nahoře troje silné závěsy, stály tři sta liber, jsou podšívané. Když přijdu z Tanku, je mi ticho nejmilejší potravou.“

Vykouzlil úplně jiný úsměv, úsměv malého chlapce o narozeninách.

„‚Dobré jitro, Borisi, příteli,‘ říká Olga. ‚Jak se cítíš po ránu?‘ Pak to řekne rusky a Boris jí odpoví, že nemá moc náladu. To se Borisovi stává často. Má sklon ke slovanské zádumčivosti. Olga si o něj dělá starosti, že. Trochu si z něj utahuje, ale nemyslí to zle. Čas od času se taky pohádají – ale když si člověk vezme, že dělají všechno společně, není se co divit. Vždycky si to stačí v jednom pořadu vyřešit. Nenechávají si spory na další den. Olga by to, upřímně řečeno, ani nedokázala. Vyřeší to, a tím to pro Olgu končí. Pak se tomu společně zasmějí. Jsou už prostě takoví. Konstruktivní. Přátelští. Mluví jasně. A jsou muzikální, pochopitelně – jak by nebyli, vždyť jsou Rusové. Dokud jsem si neposlechl, jak se baví o Čajkovském, ani jsem ho nijak zvlášť nemiloval. Ale pak jsem ho vzal na milost. Boris má ve skutečnosti dost náročný hudební vkus. Olgu – tu je snadné potěšit. No, já vím, jsou to jen herci, kteří čtou své role. Ale když je člověk poslouchá a snaží se naučit jejich jazyk, zapomene na to. Uvěří jim.“

A pak jim pošlete vypracovaný domácí úkol, řekl mi.

Kvůli opravě a doporučením, dodal.

Po prvním ohlášení ani nemusíte psát do Moskvy. Mají poštovní schránku v Lucembursku.

Opět se odmlčel, ale to už nebylo tak nebezpečné. Přesto jsem se začal bát, že by mohl příliš brzy vypadnout z transu. Ustoupil jsem z jeho pohledu a postavil se za něj do rohu pokoje.

„Jakou adresu jste jim dal, Cyrile?“

„Tuhle, pochopitelně. Jakou jinou bych jim měl dávat? Usedlost v Shropshiru? Vilu na Capri?“

„Dal jste jim taky své pravé jméno?“

„Ovšemže ne. Tedy, Cyril ano. Cyril se přece může jmenovat kdekdo.“

„Dobrá práce,“ řekl jsem pochvalně. „Cyril a dál?“

„Nemo,“ odpověděl hrdě. „Pan C. Nemo. ‚Nemo‘ znamená latinsky ‚nikdo‘, jestli to nevíte.“

Pan C. Nemo. Skoro jako pan K. Patriot.

„Uvedl jste tam své povolání?“

„Opravdové ne. Nedělejte ze sebe hlupáka.“

„Tak co jste tam napsal?“

„Hudebník.“

„Ptali se vás na věk?“

„Jistěže ano. To museli. Museli vědět, jestli jsem plnoletý pro případ, že bych vyhrál cenu. Nezletilým přece nemůžou dávat ceny, že. To se nedá.“

„A stav – ženatý, nebo svobodný – jste jim taky řekl?“

„Musel jsem tam uvést svůj stav, aby cena mohla být pro pár. Nemůžou cenu dát jednomu a jeho ženu vynechat, to by nebylo slušné.“

„Vzpomínáte si, jakou práci jste jim poslal – například v prvním kole?“

Rozhodl se, že mi mou omezenost ještě jednou odpustí.

„Hlupáku. Co si myslíte, že jsem jim poslal? Logaritmy? Napíšete jim, dostanete formulář, vyplníte ho, dostanete číslo v Lucembursku a knihu a jste jeden z nich. Pak děláte to, co řeknou ve vysílání Boris a Olga, chápete? ‚Vyplňte cvičení na straně 9. Odpovězte na otázky na straně 12.‘ Vy jste nikdy nechodil do školy?“

„A vám to šlo dobře. Na Velitelství jsem slyšel, že když na to přijde, máte encyklopedický mozek. Říkali mi to.“ Začal jsem si zvykat na to, že mu lichocení moc vyhovuje.

„Ve skutečnosti mi to šlo víc než dobře. Že Velitelství děkuju. Pokud vás to zajímá, směřoval jsem k tomu, že se stanu jejich nejlepším žákem. Někteří učitelé mi poslali pár poznámek, které měly charakter vysokého uznání,“ dodal s divokým úšklebkem, který udělal pokaždé, když ho někdo hodnotil. „Jestli vás to zajímá, dělalo mi moc dobře přijít v pondělí ráno do Tanku s jejich poznámkami v kapse a nikomu nic neříkat. Uvažoval jsem, že bych to někomu z vás mohl vyprávět, kdybych chtěl. Ale já nechtěl. Záleželo mi na soukromí. Záleželo mi na přátelství. Nechtěl jsem těm sprostým bestiím dovolit, aby dělaly neslušné poznámky o Borisovi a Olze, to ne.“

„A odepsal jste těm učitelům?“

„Jenom jako Nemo.“

„Ale jinak už jste jim nelhal?“ zeptal jsem se a snažil se zjistit, jaké další bloky – pokud vůbec nějaké – se v jeho mysli vytvořily, když se pouštěl do své první tajné milostné aféry. „Chci říct, když vám položili nějakou otázku přímo, tak jste jim přímo odpověděl. Nerozpakoval jste se.“

„To tedy ne. Neměl jsem k tomu důvod. Dával jsem si hodně záležet na tom, abych byl zdvořilý jako moji učitelé. Někteří z nich byli profesoři, učenci. Byl jsem jim vděčný a byl jsem pilný. To bylo to nejmenší, co jsem pro ně mohl udělat. Uvědomte si, že to bylo zadarmo, dobrovolné a v zájmu porozumění mezi lidmi.“

Opět se ve mně ozval lovec. Snažil jsem se odhadnout, jaké další tahy proti němu použili. Snažil jsem se přijít na to, co bych udělal, kdyby Circus někdy přišel na něco tak dokonalého.

„Předpokládám, že jak jste se zdokonaloval, přešel jste od obyčejných doplňovacích cvičení k něčemu náročnějšímu – ke kompozicím, esejům?“

„Když dospěla rada učitelů v Moskvě k závěru, že jsem na to zralý, postoupil jsem k psaní slohů.“

„Vzpomínáte si, jaká témata vám zadali?“

Povýšeně se zasmál. „Myslíte si, že jsem je zapomněl? Nad každým jsem strávil se slovníkem pět nocí! Měl jsem štěstí, když jsem se vyspal dvě hodiny! To se nezapomíná, Nede!“

Smutně jsem se usmál a dál si zapisoval jeho slova.

„První téma bylo Můj život. Psal jsem tam o Tanku, ale jména jsem neuváděl. O jakou práci jde, pochopitelně taky ne. Jinak tam jisté prvky sociální kritiky byly, to nepopírám. Říkal jsem si, že rada má právo to vědět. Zvlášť když se rozbíhá glasnosť a všechno se uvolňuje pro blaho lidstva.“

„Co bylo další?“

„Můj domov. Napsal jsem jim o svých plánech s rybníčkem. Líbilo se jim to. A o vaření. Jeden z nich byl docela dobrý kuchař. Pak mi dali Moje oblíbená zábava. Vypadá to, jako by to už bylo navíc, ale nebylo.“

„Předpokládám, že jste jim popsal svou lásku k hudbě.“

„Chyba.“

Zbytek odpovědi mi zní v uších dodnes: jako obžaloba, jako výkřik soucitu s trpícím bližním. Jako slepá modlitba, kterou do světa vyslal člověk, jenž – stejně jako já – toužil najít lásku dřív, než bude pozdě.

„Jestli vás to skutečně zajímá, vybral jsem si jako svou oblíbenou zábavu. ‚Dobrou společnost‘,“ a tváří se mu mihl široký úsměv. „Fakt, že jsem si v životě mnoho dobré společnosti neužil, neznamená, že jsem ji neuměl ocenit, kdykoliv mi přeběhla přes cestu.“ Jako by najednou zapomněl, že mluvil, protože začal znovu a použil slova, na jaká jsem byl zvyklý od Sally: „Měl jsem pocit, že jsem v živote přišel o něco, co bych rád získal zpátky,“ řekl.

„A vaše pokročilé práce se jim taky líbily? Udělaly na ně dojem?“ zeptal jsem se a pilně si dělal poznámky.

Najednou byl zase nabroušený. „Přiměřený, řekl bych. Okrajový. Sem tam ano. S výhradami, přirozeně.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože na rozdíl od jiných měli tolik slušnosti a velkorysosti, aby své uznání uměli dát najevo. Proto.“

A taky uznání najevo dali, řekl Frewin – ani jsem to z něj nepotřeboval moc páčit. Uznání se vynořilo v osobě Sergeje Modriana, prvního tajemníka pro kulturu sovětského velvyslanectví v Londýně. Jako oddaného místního příznivce Radia Moskva ho pověřili, aby vyslyšel Frewinovy modlitby.

Modrian se jako všichni dobří andělé zjevil bez varování. Jedné pošmourné listopadové soboty stál u Frewinových domovních dveřích a v náručí nesl dary ze své kanceláře: láhev Moskevské vodky, konzervu kaviáru a nedbale vytištěnou knihu o Velkém baletu. A vznešeně napsaný dopis oznamující, že pan C. Nemo se stal díky svému mimořádnému pokroku v ruském jazyce čestným studentem Moskevské státní univerzity.

Ale největším darem ze všech byla kouzelná Modrianova osobnost, vybavená dostatečně způsobným chováním, aby mohla být Frewinovi tak dobrou společností, jaké se dožadoval ve své vítězné slohové práci.

Konečně jsme dorazili do cíle. Frewin byl klidný, Frewin triumfoval. Frewin byl až na další uspokojen. Jeho hlas se zbavil všech pout. Prázdný obličej se rozzářil úsměvem muže, který poznal pranou lásku a touží po tom, aby své štěstí mohl s někým sdílet. Kdyby na světě existoval někdo, kvůli komu bych se dokázal takhle usmát, tak jsem úplně jiný člověk.

„Modrian, Nede? Sergej Modrian? Ach, Nede, myslím, že to mluvíme o naprosté jedničce. Jak jsem se na něj podíval, hned jsem to věděl. Na něj vám žádné z vašich měřítek nestačí. Protože to byl formát. Měli jsme, pochopitelně, stejný smysl pro humor, přímý. Hořký. Žádné lichocení. A taky stejné zájmy, zvlášť pokud jde o skladatele.“ Do hlasu mu proniklo dojetí, ale jen náznakem. „Podle mých zkušeností je v životě velmi vzácné, aby si dvě lidské bytosti byly ve všech ohledech tak podobné – snad barmanky, ale tady musím přiznat, že měl Sergej daleko větší zkušenosti než já. Sergejův postoj k ženám,“ strašně se snažil s ním nesouhlasit. „Řekl bych to asi takhle: Kdyby se tak choval kdokoliv jiný, asi bych to těžko snášel.“

„Představil vás nějakým ženám, Cyrile?“

Zatvářil se naprosto odmítavě. „To přirozeně nikoliv, děkuju pěkně. Ani bych mu to nedovolil. Sám věděl, že taková seznámení stojí mimo rámec našeho přátelství.“

„Ani na vašich společných cestách do Ruska?“ riskl jsem to a zasadil mu další ránu.

„Nikdy, to ne. To by je ve skutečnosti zničilo. To by je dočista zabilo.“

„Takže to, co se říká o všech jeho ženách, jsou jen takové řeči?“

„Ne, to ne. Sergej mi to řekl sám. Sergej Modrian měl k ženám naprosto nemilosrdný vztah. Jeho kolegové mi to v soukromí potvrdili. Nemilosrdný.“

Nezbývalo mi než obdivovat Modrianovu psychologickou obratnost – nebo obratnost jeho nadřízených? Mezi Modrianem, který ženy nemilosrdně zneužíval, a Frewinem, který je nemilosrdně odmítal, bylo pochopitelně přirozené spojení.

„Tak vy jste se setkal i s jeho kolegy,“ řekl jsem. „Předpokládám, že v Moskvě. O vánocích.“

„Jenom s těmi, kterým věřil. Chovali k němu neuvěřitelnou úctu. V Leningradě taky. Nebyl jsem nervózní, neměl jsem na to právo. Byl jsem čestný host. Zúčastnil jsem se všeho, co pro mě přichystali.“

Oči jsem měl sklopené k bloku. Bůhví co jsem v tu chvíli psal. Bláboly. Pak jsem tam našel celé kusy, které se nedaly přečíst. Nasadil jsem svůj nejhloupější tón.

„A bylo to jen díky vašim pozoruhodným jazykovým schopnostem, Cyrile? Nebo jste už tehdy poskytoval Modrianovi nějaké neformální služby? Jako předávání informací a tak podobně. Nebo třeba překládání. Řekli mi, že jste toho udělal hodně. Neměli na to právo, jistě. Ale můžete se jim divit? Chtějí glasnosti pomoct dopředu. Čekali na ni příliš dlouho. Já jen potřebuju vědět, jak to všechno probíhalo. Jinak si to odskáču.“

Neodvažoval jsem se vzhlédnout. Tak jsem prostě pořád psal. Otočil jsem stránku a psal: tak mluv, tak mluv, tak mluv. A pohled jsem pořád nezvedal.

Slyšel jsem, jak si něco šeptá, ale nerozuměl jsem mu. Pak jsem zaslechl, jak mumlá: „To ne. To není pravda. To jsem nikdy nedělal.“ Pak se začal ohrazovat hlasitěji: „Tohle neříkejte, buďte tak laskav. Tohle už nikdy neříkejte, ani vy, ani Velitelství. ‚Předával informace‘ – co to má být? To nejsou vhodná slova. Já s vámi mluvím, Nede!“

Vzhlédl jsem, potáhl z dýmky a usmál se. „Prosím, Cyrile? Ach, ano, jistě, promiňte. Abych se přiznal, jste tenhle týden už můj šestý případ. To dělá ta dnešní glasnosť. Je to v módě. Ale já už začínám cítit roky.“

Rozhodl se, že mě povzbudí. Posadil se. Ne do křesla, ale na opěradlo. Přešel na strýčkovsky přátelské jednání, kterým mi připomněl našeho ředitele z obecné školy.

„Vy jste na nejlepší cestě, abyste se osvobodil, viďte, Nede? Máte na to obličej, i když musíte trochu podlézat Velitelství.“

„Myslím, že jsem svým způsobem volnomyšlenkář,“ připustil jsem. „I když musím taky pochopitelně myslet na důchod.“

„Ovšemže jste! Uznáváte smíšenou ekonomiku, viďte? Veřejná chudoba a soukromé bohatství se vám nelíbí o nic víc než mně. Lidskost je víc než ideologie, věříte tomu? Zastavte vykolejený vlak kapitalismu, než zničí všechno, co mu stojí v cestě, je to tak? Ovšemže ano! Troufám si říct, že se zajímáte o životní prostředí. Jezevci, velryby, kožichy, elektrárny. Dokonce i představa dělení, pokud to nenarazí. Bratři a sestry pochodují společně za společnými cíli, kulturou a hudbou pro všechny! Svoboda pohybu a volba závislosti! Mír! No, posléze.“

„To mi připadá docela rozumné,“ řekl jsem.

„Nejste dost starý na to, abyste zažil třicátá léta. Já taky ne. Kdyby ano, nevyrovnal bych se s tím. Jsme dobří lidé, v tom to je. Rozumní lidé. To byl Sergej taky. Vy a Sergej – vidím to na vás, Nede, nemá cenu to skrývat, vy jste jedné krve. Taky nemá smysl zastírat, že jsme si myšlenkově blízcí my dva, stejně jako já a Sergej. Na jedné straně barikády proti nestydatosti, nedostatku kultury, špíně. Jsme ‚nepoznaná aristokracie‘ – říkával o nás Sergej. Měl pravdu. A já jen říkám, že jste taky takový, nic víc. Kdo byste taky jinak mohl být? Jaká je jiná možnost k tomu, co dnes a denně vidíme kolem sebe, to ponížení, plýtvání, tu neúctu? Koho budeme poslouchat, když tu večer vylaďujeme stanice? Úspěšné mladé muže ne, tím jsem si jist. Ty prasata v žitě ne – co by nám mohli říct? Tyhle typy ‚vydělej víc, utrať víc, máš na to diplom‘ nejsou k ničemu.

Stejně jako ta brigáda přes kalhotky a kozy. Za islámem se taky dvakrát nepoženeme, viďte, alespoň dokud utlačují jiné země a vyrábějí otravné plyny. Jenže jakou má šanci citlivý člověk teď, když se Rusové nalevo napravo zbavují svých závazků a sypou si popel na hlavu? Kdo nám kde zbývá? Kde jsou jaké sny? Kde je úleva? Přátelství? Někdo musí tu mezeru vyplnit. Já nemůžu zůstat viset ve vzduchu. Já bez toho nevydržím. Po Sergejovi ne, Nede – umřel bych. Pro mě byl Sergej nejdůležitější člověk na světě. Sergej byl pro mě pití, jídlo a smích. On byl smyslem mého života. Co bude dál? To chci vědět. Podle mého názoru by se mohly koulet hlavy. Sergej měl svou ideologii. Ve vás ji nevidím – vlastně mě to ani nenapadlo. Sem tam ji zahlédnu, trochu jako by ve vás i nějaká touha byla, ale pak si tím nejsem moc jist. Nevím, jestli jste ten pravý.“

„Tak to se mnou zkuste,“ řekl jsem.

„Nevím, jestli na to máte hlavu. Šmrnc. Když jsem vešel, myslel jsem si, že ano. V duchu jsem vás srovnával se Sergejem a myslím, že by to na vás bylo příliš. Sergej se sem takhle nepřišoural jak povaleč. Vrazil jsem jak bouře. Zazvonil a vešel, jako kdyby ten dům právě koupil. Posadil se tam, kde sedíte vy, ale byl živější – nikde nevydržel sedět příliš dlouho. Sergej ne, byl neuvěřitelně neklidný, dokonce i v opeře. Pak se ušklíbl jak skřítek a zvedl skleničku s vodkou. ‚Blahopřeju, pane Nemo,‘ řekl. ‚Nebo vám mám říkat C.? Vyhrál jste soutěž a získal první cenu.‘“

Přejel si ústa hřbetem ruky a já si všiml, že zakrývá úsměv. „Sergej byl střelec. To teda byl.“

Zasmál se, a tak jsem se zasmál s ním. Modrian byl jeho falešnou svobodou. Tak jako pro mě Sally.

„Ani si nesundal kabát,“ pokračoval. „Šel rovnou k věci. ‚První věc, kterou musíme probrat, je obřad,‘ řekl. ‚Nic velikého, pane Nemo. Jen pár mých přátel, shodou okolností Boris a Olga, a jeden či dva vyšší představitelé rady. Pak taky malá recepce pro vaše moskevské obdivovatele.‘“

„U vás na velvyslanectví?“ vylekal jsem se. „Tam já nepůjdu. V práci by mě zabili – to neznáte Gorsta.“

„‚Ne, ne, pane Nemo,‘ zarazil mě. ‚Ne, ne, pane C. Nemluvím o ambasádě – koho zajímá ambasáda? Mluvím o jazykové škole Moskevské státní univerzity a o oficiálním vyhlášení vašeho čestného stipendia se všemi obvyklými poctami.‘

Mám dojem, že jsem málem omdlel. Srdce mi přestalo bít. Cítil jsem to. Byl jsem na ministerstvu zahraničí, ale v životě jsem nebyl dál než v Doveru, tak což teprve takové Rusko. ‚Přijet do Moskvy?‘ vyděsil jsem se. ‚Vy jste se zbláznil,‘ řekl jsem. ‚Jsem šifrant, ne odborový předák s vředem. Nemůžu jen tak odjet do Moskvy. Klidně mě tam může čekat cena a Olga a Boris, aby mi potřásli rukou, a stipendium a já nevím co. Zřejmě nechápete, v jaké jsem situaci. Pracuji na velmi citlivém místě,‘ vysvětloval jsem mu. ‚Lidé, co tam jsou, moc citliví nejsou, ale ta práce ano. Mám neustálý a pravidelný přístup k vysoce utajeným materiálem. Nejsem obyčejný typ z ulice, abych skočil do vašeho letadla a bylo to všem jedno. Mám dojem, že jsem to v jedné ze svých prací naznačil.‘“

„‚Tak přijeďte do Salcburku,‘ odpověděl. ‚Co je komu do toho? Kupte si let do Salcburku, řekněte, že jedete za hudbou, a přesuňte se do Vídně. Letenky už mám připravené – no ano, je to Aeroflot, ale jsou to jen dvě hodiny – po příletu se nemusíme zdržovat formalitami, budeme mít rodinnou oslavu a co je komu do toho?‘ Pak mi podal svitek s vysvědčením, měl opálené okraje a tak vůbec, a oficiální pozvání, z jedné strany rusky, z druhé anglicky, podepsané všemi členy Rady. Přiznám se, že jsem si přečetl anglickou verzi. Nehodlal jsem před ním sedět hodinu se slovníkem v ruce, chápete, že? Vypadal bych jako naprostý idiot, ne jako špičkový student jazyků.“ Zarazil se – měl jsem dojem, že trochu stydlivě. „Pak jsem mu řekl svoje jméno,“ pokračoval. „Neměl jsem to dělat, vážně ne, ale Nema jsem měl už dost. Chtěl jsem být sám sebou.“

Teď mně asi budete chvíli sledovat s obtížemi, protože tady se mi Cyril ztrácel. Až do této chvíle jsem stačil s jeho výklady držet krok. Někde jsem se dokonce odvážil ho vést. Teď se náhle volně rozběhl a já se musel hodně snažit, abych se udržel v závěsu. Byl v Rusku, ale já ne. Neupozornil mě, že se tam vypravíme. Mluvil sice zase o Borisovi a Olze, jenže už ne o tom, jak mluvili, ale o tom, jak vypadali. Jak ho Boris objal a jak mu Olga dala cudný, ale srdečný polibek – obecně vzato líbání absolutně nesnáším, Nede, ale u Rusů to vůbec nebylo takové to Gorstovo líbání, takže to člověku nevadilo. Člověk s tím musel počítat, Nede, protože Rusové to považují za součást přátelského chování. Frewin o dvacet let omládl a vyprávěl, jak byl středem pozornosti. Vynahradil si všechny oslavy svých narozenin, k nimž nikdy nedošlo. Boris a Olga z masa a kostí, Nede, všechna čest, byli přirozeně stejní jako ve svých lekcích.

„‚Blahopřeju, Cyrile,‘ řekla mi, ‚k vašemu naprosto jedinečnému pokroku v ruštině.‘ Tedy, měli jsme tlumočníka, přirozeně, řekl jsem jí, že tak dobrý zas nejsem. Pak mě vzal Boris kolem ramen. ‚Jsme hrdi na to, že jsme vám mohli pomoct,‘ povídá. ‚Hodně studentů, popravdě řečeno, odpadne po cestě, ale ono to přece jen stojí zato‘.“

A tak jsem si postupně poskládal dohromady obrázek, který mi nabízel v širokých, nesouvislých útržcích. První vánoce v Rusku byly Frewinovy první hezké vánoce vůbec, tím jsem si jist. Sergej Modrian v roli principála stále po jeho boku. Jsou v Moskvě v nějakém velikém sále s lustry, proslovy, představováním a padesáti pečlivě vybranými statisty z Moskevského centrálního komparsního rejstříku. A Frewin je v sedmém nebi, což je přesně místo, kde ho Modrian chce mít.

A pak tu vzpomínku opustil stejně náhle, jako se do ní ponořil. Jas v očích mu pohasl, naklonil hlavu na stranu a zamračil se, jako by hodnotil své vlastní jednání.

Opatrně jsem ho vrátil do přítomnosti. „A kde to máte?“ zeptal jsem se. „Kde je ten svitek, co vám dal? Tady? Ten svitek, Cyrile. S oceněním. Kde je?“

Zadíval se na mě a pomalu se probíral. „Vrátil jsem ho Sergejovi. ‚Až budeme v Moskvě, Cyrile,‘ řekl mi, ‚necháte si ho dát do zlatého rámečku a pověsit na zeď. Tady ne. Nerad bych vás vystavoval nebezpečí.‘ Sergej, ten myslel na všechno a měl pravdu, když si vezmu, jak mě vy a Velitelství stopujete ve dne v noci.“

Nedovolil jsem si přestávku či nějakou změnu v hlase, nebo dokonce ve směru hovoru. Opět jsem sklopil pohled a znovu zalovil v náprsní kapse. Byl jsem jeho kandidátem na Sergejovo místo a teď mě k sobě lákal. Předváděl mi, co umí, a vyzýval mě, abych ho k sobě vzal. Instinkt mi napovídal, abych ho přiměl udělat toho pro mě víc. Opět jsem se zaměřil na svůj blok a promluvil bezvýrazným tónem, jako bych se ho ptal na jméno dědečka z matčiny strany.

„Tak kdy jste začal Sergejovi předávat všechna ta kolosální britská tajemství?“ zeptal jsem se. „Tedy to, čemu říkáme tajemství. To, co bylo tajemství ještě před pár roky, už pochopitelně dnes tajemstvím není, že? Utajováním jsme studenou válku nevyhráli, že? Vyhráli jsme ji otevřeností. Glasností.“

Bylo to podruhé, kdy jsem se zmínil o předávání tajemství. Jenže tentokrát jsem podle něj už překročil Rubikon a on se se mnou sešel. Ale jako by si ani nevšiml, že na druhém břehu se ocitl on.

„Ano. Tím jsme to vyhráli. A Sergej dokonce zprvu ani žádná tajemství nechtěl. ‚Tajemství, Cyrile, pro mě nejsou důležitá,‘ říkal. ‚Tajemství jsou v měnícím se světě, ve kterém žijeme, Cyrile, jen drogou na trhu. Raději udržíme své přátelství na neformální rovině. Ale kdybych někdy něco takového potřeboval, spolehněte se, že se na vás obrátím.‘ Mezitím, dodal, bude stačit, když mu napíšu pár neoficálních zpráv o kvalitě vysílání Radia Moskva, aby měl čím obšťastnit své šéfy. Například, jestli byl dobrý příjem. Řekl byste, že to musí vědět, ale oni to ve skutečnosti nevědí. U Rusů, popravdě řečeno, člověk nikdy neví, kdy narazí na nějakou neznalost. To není kritika, to je fakt. Taky chce znát můj názor na kvalitu výuky obecně, řekl, a slyšet nápady pro Borise a Olgu, protože jsem byl mimořádný žák se zvláštními právy.“

„A co to změnilo?“

„Co co změnilo? Vyjadřujte se jasně, Nede. Nejsem žádná nula, a nejsem Nemo. Jsem Cyril.“

„Co změnilo Sergejův vztah k vašim tajemstvím?“ vyjádřil jsem se přesněji.

„Jejich ambasáda. Konzervativci. Barbaři. Vždycky je to tak. Zvítězili nad ním. Odmítli respektovat vývoj dějin. Raději zůstali jak troglodyti ve svých jeskyních a pokračovali v té své nesmyslné studené válce.“

Řekl jsem, že mu nerozumím, že je to na mě trochu moc.

„Ano, to mě nepřekvapuje. Vysvětlím vám to takhle. Hodně lidem na velvyslanectví od začátku vadilo, že se věnuje čas navazování kulturních přátelství. Uvnitř mezi sebou soupeřily dva tábory. Já byl jen bezmocný divák. Holubice pochopitelně podporovaly kulturu a ze všeho nejvíc glasnosť. Chtěly, aby kultura zaplnila prázdnotu, která zbyla po odvržené nenávisti. Sergej mi to vysvětlil. Ale jestřábi – včetně velvyslance, musím bohužel konstatovat – chtěli, aby se Sergej víc soustředil na další zachovávání starých přístupů nebo aspoň toho, co z nich zbylo, včetně špionáže a vůbec agresívního a utajeného jednání bez ohledu na změny v celosvětovém ovzduší. Konzervativcům na velvyslanectví bylo úplně jedno, že Sergej je idealista. No, je to s nimi stejné jako Gorstem, viďte. Sergej si musel počínat velmi opatrně, koukat hned na jednu, hned na druhou stranu. A já s ním, byla to moje povinnost. Sbližovali jsme přece dohromady naše dvě kultury, trochou jazyka a trochou umění nebo hudby. Proto jsme ale museli občas nějakým tajemstvím uspokojit jestřáby. Museli jsme být přijatelní na všechny strany, stejně jako vy na Velitelství nebo já v Tanku.“

Zase mi unikal a já ho ztrácel. Musel jsem ho trochu šlehnout. „Tak kdy!“ zeptal jsem se netrpělivě.

„Co kdy?“

„Nehrajte to na mě, Cyrile, buďte tak laskav. Chci to mít z krku. Podívejte se, kolik je hodin. Kdy jste začal Sergeji Modrianovi předávat informace, co jste mu dal, za kolik, kdy to přestalo a proč a kdy by to mohlo bez potíží zase začít? Je mi líto, Cyrile, ale taky si chci užít víkend. Stejně jako moje žena. Rád bych se natáhl u televize. Nejsem placený za přesčasy, víte? Dali mi to čistě jako úkolovou práci. Když přijde na placení, je jeden kandidát jako druhý. Jestli jste si toho nevšiml, žijeme v době úsporných opatření. Slyšel jsem, že když si nedáme pozor, můžou nás i privatizovat.“

Neposlouchal mě. Nechtěl, hledal někde v sobě místo, kam by mohl uniknout, kde by se mohl ukrýt. Nemusel jsem svou zlost ani tolik předstírat. Začínal jsem Modriana nenávidět. Měl jsem vztek, že tak moc závisíme na důvěřivosti nevinného člověka, jestliže chceme vyhrát. Dělalo se mi špatně, protože takový podvodník jako Modrian dokázal změnit Frewinovu osamělost ve zradu. A hrozil jsem se představy lásky jako protikladu povinnosti.

Hbitě jsem vstal, stále ještě veden hněvem. Frewin seděl jak bez ducha na okraji ohýbaného artušovského křesla se znakem královského námořnictva vyšitým do sedačky.

„Ukažte mi svoje hračky,“ poručil jsem mu.

„Jaké hračky? Jsem dospělý muž, když dovolíte, ne dítě. Tohle je můj dům. Neříkejte mi, co mám dělat.“

Vzpomínal jsem si na Modrianův přístup, na věci, které používal, na způsob, jakým vybavoval svoje agenty. Vzpomínal jsem si na svoje vlastní postupy z doby, kdy jsem nasměrovával Frewinovy protihráče proti sovětským cílům, i když oni nebyli zas tak šílení jako Frewin. Představoval jsem si, jak bych si počínal, kdyby mi spadl do klína takový úlovek jako Frewin žijící na účet své mysli.

„Chci vidět fotoaparát, rozumíte?“ řekl jsem netrpělivě. „A výkonnou vysílačku, jasné, Cyrile? Rozpis vysílání. Kódovací tabulky. Krystalky. Bílý průklepák na psaní tajných zpráv. Pomůcky na utajování. Chci to vidět, Cyrile. Chci si je vzít s sebou na pondělí. A pak chci jít domů a podívat se, jak hraje Arsenal proti United. Možná to není váš vkus, ale můj náhodou ano. Tak můžeme s tím trochu pohnout a zkrátit ty kecy, prosím!“

Jeho šílenství začínaly docházet síly, cítil jsem to. Byl vyčerpaný stejně jako já. Seděl tam se skloněnou hlavou, roztaženými koleny a tupě si prohlížel vlastní ruce. Cítil jsem konec, který se v něm začínal blížit – okamžik, kdy se kajícník unaví vlastní zpovědí a pocity, které ho k ní dohnaly.

„Cyrile, už toho začínám mít dost,“ řekl jsem.

A když ani teď nereagoval, natáhl jsem se pro telefon, ten, který Montyho falešný opravář tak dobře spravil. Vytočil jsem přímé číslo k Burrovi a zaslechl na druhém konci hlas sekretářky, která neznala mé jméno.

„Miláčku?“ začal jsem. „Budu tady ještě tak hodinu, jestli budu mít štěstí. Tenhle jde pomalu. Ano, jistě, já vím, promiň. Už jsem se ti omluvil. Ano, jistě.“

Zavěsil jsem a vyčítavě se na něj zadíval. Pomalu se vztyčil a vedl mě nahoru. V podkroví měl strohou ložnici s vysokým stropem. Rozhlasový přijímač stál v rohu na stolku. Byl německý, přesně, jak řekl Monty. Když jsem ho zapnul, pozoroval mě. Uslyšel jsem ženský hlas s ruským přízvukem mluvit rozhořčeně o zločinecké mafii v Moskvě.

„Proč to dělají?“ vyjel na mě Frewin, jako bych za to mohl. „Ti Rusové. Proč v jednom kuse ponižují svou zemi. Nikdy předtím to nedělali. Byli pyšní. Já byl taky pyšný. Na kukuřici, beztřídnost, šachy, kosmonauty, balet, sportovce. Než to začali bourat, byl to ráj. Zapomněli na to, co je v nich dobré. To je hrozně nepříjemné. Taky jsem to Sergejovi řekl.“

„Tak proč je pořád ještě posloucháte?“ zeptal jsem se.

Téměř vzlykal, ale dělal jsem, že si toho nevšímám.

„Přece kvůli zprávě, ne?“

„Tak to vysypte, Cyrile!“

„Aby mi řekli, že jsem reaktivován. Na to pořád čekám. ‚Vrať se, Cyrile. Vše odpuštěno. Tvůj Sergej.‘ Nic jiného nepotřebuju slyšet.“

„Jak vám to řeknou?“

„Bílou barvou.“

„Pokračujte.“

„‚Ten pes je od bílé barvy, Olgo.‘… ‚Tady tu poličku na knihy potřebujeme natřít bílou barvou, Borisi.‘… ‚Ach, Olgo, drahá, podívej se na tu kočku, někdo jí namočil ocas do bílé barvy. Nesnáším surovost,‘ řekne Boris. Proč to neřeknou, když je poslouchám?“

„Pojďte, zůstaneme u toho, jak by to mělo probíhat, dobře? Tak, slyšíte zprávu. V rozhlase. Olga nebo Boris se zmíní o ‚bílé barvě‘. Nebo oba dva. Co uděláte pak?“

„Podívám se do rozpisu vysílání.“

Napřáhl jsem ruku a povzbuzoval ho třepajícími se prsty. „Rychle!“ poručil jsem mu.

Spěchal. Našel dřevěný kartáč na vlasy. Vytáhl štětiny z rukojeti, zajel do mezery masitými prsty a vytáhl kus měkkého, hořlavého papíru s denními časy a přidělenými vlnovými délkami. Podal mi to v naději, že mě to uspokojí. Bez zájmu jsem si to od něj vzal, vložil do bloku a podíval se současně na hodinky.

„Díky,“ řekl jsem stroze. „Tak dál, Cyrile, prosím. Potřebuju šifrovací tabulky a vysílačku. Neříkejte mi, že to nemáte, už začínám ztrácet náladu.“

Vzal plechovku se zásypem a obrátil ji dnem vzhůru v zoufalé snaze mě potěšit. Sypal pudr přes prsty do umyvadla a nervózně k tomu mluvil.

„Vážili si mě, Nede, víte, zřejmě vám to ještě nedošlo. Jsou tři. Olga s Borisem mi řeknou který použít. Je to jako s tou barvou, ale tentokrát jde o skladatele. Čajkovskij je číslo tři, Beethoven dvojka, Bach jednička. Udělali to podle abecedy, abych si to líp pamatoval. Člověk narazí sem tam na pochopení, ale neudělá si přátele, obyčejně ne, rozumíte? Dokud nepotká Sergeje, nebo někoho z jeho okruhu.“

Konečně byl pudr pryč. V dlani mu ležely tři rádiové krystalky a drobounká kódovací tabulka s lupou.

„Dostal všechno, co jsem získal. Sergej. Dal jsem mu to. Něco mi řekl a já se podle toho zařídil. Měl jsem špatnou náladu, zkusil to znova. Rozuměl mi. Viděl do mě. Dával mi pocit, že nejsem neznámý, to se mi líbilo. Už je to pryč. Je to zase zpátky v Moskvě.“

Jeho fantazírování mě děsilo. Stejně jako jeho horečná snaha si mě usmířit. Kdybych byl jeho katem, uvolňoval by si teď vděčně oprátku.

„A vysílačku,“ vyjel jsem. „Na co by vám byly krystaly a kódy, kdybyste je neměl čím odeslat!“

Děsivě stejnými pohyby sklonil své obrovité tělo k podlaze a sroloval roh střapatého wiltonského koberce.

„Jenže když já nemám nůž, Nede,“ přiznal se.

Taky jsem ho neměl a netroufal jsem si nechat ho tam samotného, abych nad ním neztratil vládu. Klekl jsem si vedle něj. Rozhlížel se bezmocně po holých prknech a snažil se je nadzvednout tlustými prsty. Sevřel jsem ruku v pěst a udeřil do konce jednoho prkna. S potěšením jsem zjistil, že se na druhé straně nadzvedlo.

„Poslužte si,“ řekl jsem.

Byla to, jak jsem předpokládal, letitá výbava, nic, o co by se museli dál zajímat – pár šedivých krabic, v nich nacpaný vysílač, zařízení na připojení k přijímači. Ale podával mi celý ten nepřehledný nepořádek s pýchou.

V očích se mu objevil děsivý strach. „To je všechno, co dnes jsem, Nede, jsem díra,“ vysvětloval. „Nechci být morbidní, že, ale já neexistuju. Tenhle dům už taky nic není. Kdysi jsem ho miloval. Staral se o mě a já se staral o něj. Jeden bez druhého jsme nic neudělali. Pokud máte manželku, můžete, obávám se, těžko rozumět tomu, co může dům znamenat. Postavila se mezi vás. Chci říct, mezi vás a váš dům. Mezi vás a něj. Modriana. Miloval jsem ho, Nede. Bláznivě. ‚Nakládáte si toho moc, Cyrile,‘ říkával mi. ‚Vydechněte. Odpočiňte si. Udělejte si radost. Už z toho blouzníte.‘ Nešlo to. Sergej, to byla moje radost.“

„Fotoaparát,“ poručil jsem.

Nejdřív mě nevnímal. Zabýval se pořád ještě Modrianem. Díval se na mě, ale viděl Modriana.

„Nebuďte na mě takový,“ řekl nechápavě.

„Foťák!“ vykřikl jsem. „Pro kristapána, Cyrile, vy nechcete mít vůbec víkend!“

Přistoupil k šatníku. Na dubových dveřích byly vyřezané rytířské meče.

„Foťák!“ vykřikl jsem ještě hlasitěji, protože pořád váhal. „Jak byste svému dobrému příteli mohl v opeře předat film, kdybyste předtím nevyfotografoval svoje spisy?“

„Neberte si to tak, Nede. Uklidněte se, ano? Prosím.“ Povýšeně se ušklíbl a vsunul ruku do skříně. Ale oči, které na mě upíral, říkaly „Teď něco uvidíš.“ Hrabal se v šatníku a tajuplně se na mě usmíval. Pak vytáhl divadelní kukátko a podíval se jím na mě, nejdřív z jedné strany, pak obráceně. Pak mi je podal, abych mohl udělat totéž. Vzal jsem kukátko do ruky a hned jsem si uvědomil jeho neobvyklou váhu. Otáčel jsem zaostřovacím kolečkem, až se ozvalo cvaknutí. Přikyvoval a povzbuzoval mě slovy „Ano, Nede, přesně tak.“ Z poličky vytáhl knihu a uprostřed ji otevřel. Velcí světoví tanečníci, ilustrováno. Nějaké děvče tam předvádělo pas de chat. Sally chodila taky do baletní školy. Vytáhl záložku a já si všiml, že její kratší strana slouží jako měřítko. Vzal si ode mě kukátko, zadíval se na knihu, odměřil si vzdálenost a otáčel zaostřováním, dokud se neozvalo cvaknutí.

„Vidíte?“ prohlásil pyšně. „Comprenez, že? Udělali to na zakázku. Pro mě. Kvůli operním představením. Navrhoval to sám Sergej. V Rusku se vyrábí hodně nekvalitních věcí, ale Sergej uměl získat to nejlepší. Zůstával jsem v Tanku do noci. Vyfotografoval jsem mu materiály za celý týden, pokud jsem se na to cítil, a v hledišti jsem mu předal film. Obvykle jsem mu ho předával při jedné z árií – byl to takový náš soukromý žert.“ Podal mi kukátko zpátky a začal bezcílně bloumat pokojem. Prsty si přitom přejížděl po holé lebce, jako by ji měl porostlou vlasy. Pak natáhl ruce, jako by zkoušel, jestli prší.

„Sergej ze mě dostal to nejlepší, Nede, a odešel. C’est la vie, říkám si. Teď je to na vás. Máte na to odvahu? Máte na to mozek? Proto jsem vám napsal. Musel jsem. Byl jsem prázdný. Neznal jsem vás, ale potřeboval jsem vás. Potřeboval jsem hodného muže, který by mi rozuměl. Člověka, kterému bych mohl věřit. Je to na vás, Nede. Je to pro vás příležitost. Překonejte sám sebe a začněte žít, dokud je čas, to vám říkám já. Vaše žena je podle všeho tak trochu tyran. Měl byste jí navrhnout, aby se starala o svůj život, a ne o váš. Měl jsem si dát inzerát, viďte?“ Obrátil se ke mně s hořkým úsměvem. „Svobodný, nekuřák, milovník hudby se smyslem pro humor. Občas si pročítám inzeráty – a kdo ne? Někdy dokonce uvažuju o odpovědi, jenže nevím, jak to skončit, kdyby to nebylo ono. Proto jsem vám napsal ten dopis, víte? Svým způsobem to bylo jako psát Bohu, až na to, že když jste přišel v tom ošoupaném kabátu, dával jste mi spoustu omezených otázek, nepochybně předepsaných Velitelstvím. Je načase, abyste se postavil na vlastní nohy, Nede, jako já. Jste zastrašený, v tom je váš problém. Podle mě za to částečně může vaše žena. Slyšel jsem váš hlas, když jste se jí omlouval, a nelíbilo se mi to. Nemusíte chtít kdovíco. Počítám, že pro sebe pořád ještě můžeme vzájemně leccos udělat. Vy mi můžete pomoct vykopat rybníček. Já vám můžu předvést hudbu. To stojí za to, ne? Nikdo představuje hudbu. Dělám to jen kvůli Gorstovi.“ Hlas se mu otřásl hrůzou. „Nede! Nechte to být, buďte tak laskav! Dejte ty svoje zlodějské ruce pryč z mého majetku! Nede. No tak!“

Osahával jsem jeho psací stroj Markus. Byl ve stejné skříni jako kukátko, přikrytý několika košilemi. Podepsán K. Patriot. „K“ znamená Komukoliv, napadlo mě. Komukoliv, kdo mě miluje. Sice jsem to už věděl a on mi to nakonec řekl, ale pohled na stroj nás oba vzrušil připomínkou konce.

„Tak proč jste spojení se Sergejem přerušil?“ zeptal jsem se a dál se prsty dotýkal klapek.

Tentokrát ho moje vybídnutí nepovzbudilo. „Já jsem ho nepřerušil. To on. Ani teď ho nepřeruším, pokud nenastoupíte na jeho místo. Dejte to pryč. A ukliďte to tak, jak jste to našel, prosím.“

Udělal jsem, o co mě požádal. Uklidil jsem stroj z dohledu.

„Co vám řekl?“ zeptal jsem se bezstarostně. „Jak vám to naservíroval? Nebo vám napsal a utekl?“ Znovu jsem si vzpomněl na Sally.

„Ale vůbec ne. Nepotřebujete moc slov, když jste v Moskvě a ten druhý sedí v Londýně. Ticho vám řekne vše.“

Došel k rádiu a posadil se u něj. Šel jsem mu v patách a byl připraven ho zadržet.

„Tak si to pustíme, že, a budeme hezky poslouchat. Pořád ještě může přijít ‚Vrať se, Cyrile,‘ člověk nikdy neví.“

Pozoroval jsem ho, jak si připravuje vysílačku. Pak otevřel okno a vystrčil ven tenkou anténu, která vypadala jako rybářský vlasec, měla dokonce olůvko, ale ne háček. Pozoroval jsem ho, jak studuje rozpis relací a na nahrávač vyťukává SOS a svůj volací znak. Pak připojil nahrávač k vysílačce a se slabým bzzz odeslal depeši do éteru. Udělal to několikrát za sebou a zapnul přijímač, ale odpověď nepřišla a on ji ani nečekal. Ukazoval mi jen, že už nikdy nepřijde.

„Řekl mi, že je po všem,“ vzdychl si a zíral na stupnici. „Nevyčítám mu to. Řekl mi to.“

„Po čem je? Po předávání zpráv?“

„Ale ne. Špioni budou přece vždycky, ne? Po komunismu. Řekl mi, že z komunismu je jen jedno z dalších drobných náboženství tohoto světa, ale že nám to ještě nedošlo. ‚Je čas pověsit řemeslo na hřebík, Cyrile. Kdyby vás odhalili, k Rusům radši nechoďte, Cyrile. V tomhle novém prostředí jste trochu nepohodlný. Možná že vás budeme muset jako drobné gesto odhalit. My jsme trochu vyšli z módy, víte, oba dva. Je to rozhodnutí moskevské centrály. Dneska rozumí Moskva jen tvrdé měně. Potřebujou každou libru a každý dolar, který dostanou. Takže my jsme bohužel trochu na suchu. Jsme trop a déjà vu, dávná vzpomínka pro všechny zúčastněné. Možná dokonce nepříjemná vzpomínka. Moskva si nemůže dovolit, aby ji někdo přistihl, že řídí šifranta ministerstva zahraničí s přístupem k přísně utajeným materiálům. Považujou nás proto dnes víc za přítěž než za výhodu a to je důvod, proč mě odvolali domů. Jestli vám můžu radit, Cyrile, vemte si dlouhou dovolenou, zajděte si k doktorovi, užívejte si sluníčka a pořádně odpočívejte, protože, mezi námi, začínám na vás pozorovat jisté příznaky únavy. Rádi bychom vás zabezpečili, ale jsme, upřímně řečeno, trochu na dně s tvrdou valutou. Kdybyste se spokojil s pár tisíci, jsem si jist, že vám můžeme něco uložit do nějaké švýcarské banky, ale větší sumy jsou až do odvolání vyloučené!‘

Mám-li být otevřený, bylo to, jako by ke mně mluvil někdo úplně cizí, Nede,“ pokračoval naprosto nevěřícím tónem. „Takoví jsme byli přátelé a on o mne najednou nestojí. ‚Neberte život tak vážně, Cyrile,‘ řekl mi. Neustále mi opakoval, že žiju pod velkým tlakem, že mám v hlavě příliš mnoho lidí. Asi měl nakonec pravdu. Špatně jsem si zařídil život, v tom to je. Myslíte si o sobě, že víte, jaký jste, a pak se ukáže, že jste úplně jiný, pořád stejná opera. Ještě přece není proč si zoufat, říkám já. Tak dojde k boji jindy. Každá bitva má svou cenu. Troška do mlýna. Ano.“

Narovnal shrbená ramena, a celý jako by povyrostl při představě, že získal nadhled nad dějinným vývojem. „Tak dobře,“ řekl a svižně jsme sešli dolů.

Byli jsme hotovi. Teď zbývalo jen posbírat odpovědi na pár zbývajících otázek a dát dohromady, co všechno prozradil.

Byli jsme hotovi, ale byl jsem to já, a ne Frewin, kdo odmítal udělat poslední krok. Posadil se na opěradlo křesla, otočil hlavu ode mě, široce se usmíval a nastavoval mi krk. Čekal na úder, který jsem mu odmítal dát. Napjatě sklonil holou kulatou hlavu a odvrátil se ode mě, jako by říkal, „Udělej to tady, tak mě prašť.“ Jenže já jsem to nemohl udělat. Vůbec jsem se nepohnul směrem k němu. Notes, v kterém bylo pečlivě zapsáno a připraveno k podpisu dost, aby ho to zničilo, jsem držel v ruce. Ale nehýbal jsem se. Byl jsem hloupě na jeho straně, ne na jejich. Ale co to vlastně bylo za stranu? Je láska ideologie? Je oddanost politická strana? Nebo jsem si já špatně rozdělil svět, když jsme všichni spěchali, jen aby už byl rozdělený, a nevšiml si, že skutečný boj probíhá mezi těmi, kteří pořád ještě hledají, a těmi, kteří kvůli vítězství snížili svou zranitelnost až na úroveň lhostejnosti? Čekalo mě, že mám zničit člověka kvůli jeho lásce. Vedl jsem ho po schodech na popraviště a předstíral jsem, že jsme si vyšli na nedělní procházku.

„Cyrile?“

Musel jsem jeho jméno zopakovat.

„Co to je?“

„Musím od vás mít podepsané prohlášení.“

„Řekněte Velitelství, že jsem podporoval porozumění mezi velkými národy,“ řekl s nadějí. Měl jsem dojem, že kdyby mohl, řekl by jim to za mě. „Řekněte jim, že jsem usiloval o ukončení nesmyslného a neuvěřitelného nepřátelství, které jsem celé roky viděl v Tanku. To by je mělo uklidnit.“

„Oni si vlastně mysleli, že to tak nějak bude,“ řekl jsem.

„Jenže je v tom mnohem víc, než abyste tomu rozuměl.“

„Taky tam dejte, že chci změnit zařazení. Rád bych ihned opustil Tank a dožil do penze na nějakém místě bez prověřování. Nevadí mi, když půjdu níž. Už jsem se rozhodl. Nejsem tak úplně bez peněz. Nejsem namyšlený. A změna práce je podle mě lepší než dovolená. Kam jdete, Nede? Toaleta je na druhé straně.“

Mířil jsem ke dveřím. Utíkal jsem pryč, někam, kde je všechno normální. Měl jsem pocit, že se celý můj svět zmenšil do tohoto děsivého pokoje. „Vracím se do kanceláře, Cyrile. Asi tak na hodinu. Nemůžu vám to vaše prohlášení vytáhnout z klobouku, chápejte. Musí to být pořádně připravené na odpovídajícím formuláři a tak vůbec. O ten víkend nejde. Stejně jsem, abych pravdu řekl, nikdy víkendy nemiloval. Víkendy jsou, jestli chcete znát můj tajný názor, černé díry vesmíru.“ Proč jsem s ním mluvil tak zpěvavě? „Klidně seďte, Cyrile. Nemusíte mě doprovázet. Trochu si odpočiňte.“

Chtěl jsem být pryč, než přijdou. Podíval jsem se přes Frewinovu hlavu z okna. Viděl jsem Montyho a dva z jeho lidí, jak vystupují z dodávky. Před domem zastavovalo černé policejní auto – protože služba nemá díky bohu právo zatýkat.

Ale Frewin opět promluvil, jako promlouvá umírající, o kterém jste si mysleli, že už je po smrti.

„Nemůžu tu zůstat sám, Nede, rozumíte. Už ne. Cizímu člověku, Nede, znova nevyložím, co jsem udělal, podruhé už ne, to by nedokázal nikdo.“

Zaslechl jsem skřípání štěrku pod nohama a pak zazvonil zvonek. Frewin zvedl hlavu a našel si mě očima. Uviděl jsem v nich, jak se mu rozbřesklo, pak nedůvěřivě uhnuly, ale pak se poznání vrátilo. Pozorně jsem ho sledoval a otevíral přitom dveře. Vedle Montyho stál Palfrey. Za nimi stáli dva uniformovaní policisté a muž jménem Redman, známý jako Cvokař, z psychoanalytického oddělení Služby.

„Skvělé, Nede,“ zamumlal Palfrey a rychle ke mně přistoupil, aby se kolem nás mohli ostatní protáhnout dovnitř. „Naprostá jednička. Za to dostaneš metál, postarám se o to.“

Nasadili mu pouta. Neměl jsem dojem, že to museli dělat. Spoutali mu ruce za zády, takže musel držet bradu vzhůru. Šel jsem s ním k autu a pomohl mu nasednout, ale v tu chvíli v sobě našel jakousi vnitřní důstojnost a nestaral se o to, kdo ho bere za loket.

„Na to každý nemá, aby mezi snídaní a obědem zlomil agenta, kterého si vycvičil Modrian,“ prohlásil Burr se spokojeným zadostiučiněním. Seděli jsme v tiché restauraci u Cecconiho, protože trval na tom, že mě tam ještě ten večer vezme. „Naši bratři na druhé straně Parku jsou bez sebe vztekem, zuřivostí, pobouřením a závistí, jak ještě nikdy nebyli.“ Ale mluvil ke mně ze světa, který jsem dočasně opustil.

„Zlomil se sám,“ řekl jsem.

Burr se na mě přísně podíval. „To bych neřekl, Nede. V životě jsem neviděl líp vynášené trumfy. Byl jsi děvka. Musel jsi být. Všichni jsme děvky. Prostitutky, které platí. Už mám té tvé melancholie dost, zkus, o tom přemýšlet – sedíš na Northumberland Avenue, mračíš se jak nebe před bouřkou a jsi v pasti svých žen. Jediný způsob, jak se rozhodnout, je rozhodnout se. Jestli ti můžu radit jako že sotva, rozejdi se s tou svou malou láskou a vrať se k Mabel. Já se ke své staré vrátil minulý týden a je to hotová vražda.“

Zjistil jsem, že se proti své vůli směju.

„Takže tady je moje rozhodnutí,“ pokračoval Burr, když se velkoryse pustil do další obrovské porce těstovin. „Necháš toho zamračeného způsobu života, opustíš Vyšetřovací oddělení, v kterém ses už, podle mého skromného názoru, babral ve svých sebezpytných úvahách dost dlouho. A roztáhneš svůj kobereček v Pátém poschodí, abys dělal vedoucího mého sekretariátu místo Petera Guillama, protože to bude vyhovovat tvé kalvinistické povaze a já se zbavím jednoho nemožného úředníka.“

Udělal jsem všechno, co mi radil – do písmene. Ne proto, že to navrhoval, ale proto, že mi mluvil z duše. Sally jsem své rozhodnutí sdělil hned následujícího večera, a kdyby nic jiného, zoufalost toho činu mi pomohla překonávat vzpomínku na Frewina, Několik měsíců jsem jí na její žádost psal z Tunbridge Wellsu, ale pak to začalo být stejně těžké jako psát domů ze školy. Sally byla poslední mou, jak to nazýval Burr, malou láskou. Možná jsem měl představu, že když se sečtou, vydají za jednu velkou.

dvanáct

„TAKŽE TO SKONČILO,“ řekl Smiley. Skomírající oheň osvětloval obkládání knihovny, barvil do zlatova mezerovité řady zaprášených dobrodružných a cestopisných knih, starou, odřenou kůži křesel a zašlé fotografie dávno neexistujících skupin uniformovaných důstojníků s vycházkovými holemi. A konečně i naše obličeje obrácené k Smileymu sedícímu na čestném místě. V místnosti se nacházely čtyři generace Služby, ale Smileyho tichý hlas a pruhy kouře z doutníku jako by nás spojily do jedné rodiny.

Nevzpomínám si úplně přesně, jestli jsme zvali Tobyho, ale všichni ho nepochybně očekávali a číšník z klubu ho cupital přivítat, hned jak přijel. S širokými klopami z lesklého hedvábí a s balkánskou vestičkou zapínanou na olůvky vypadal každým coulem jako Rittmeister.

Burr přispěchal rovnou z letiště Heathrow. Do večerního obleku na počest George se převlékl na zadním sedadle svého roveru řízeného řidičem. Když vešel, nikdo si toho skoro ani nevšiml. Přes svou vysokou postavu se neslyšným krokem tanečníka pohyboval naprosto přirozeně. Pak ho zahlédl Monty Arbuck a hned mu nabídl svoje místo. Burr se nedávno stal prvním mužem mladším pětatřiceti let, který dostal za úkol dělat koordinátora.

Smileymu u nohou seděl můj poslední ročník, dívky ve večerních šatech jak kytice natrhaných květin, chlapci dychtiví a po závěrečném soustředění v Argyllu zdravě ošlehaní.

„Skončilo to,“ opakoval Smiley.

Vyburcovalo nás to náhlé ticho? To, jak změnil hlas? Nebo téměř kněžský postoj piety či odhodlání, který svým zavalitým tělem zaujal? Tehdy jsem na to nepřišel a nevím to dodnes. Ale vím, že přestože jsem nezachytil ničí pohled, cítil jsem, jaké napětí mezi námi jeho slova vzbudila. Jako by nás Smiley volal do zbraně – i když to, o čem mluvil, se stejně tak týkalo jejich složení jako pozvednutí.

„Skončilo to a já taky. Dokonale. Je čas, abyste za bojovníky studené války stáhli oponu. A už po mně víckrát nechtějte, abych se vrátil, už ne. Nová doba potřebuje nové lidi. Nejhorší, co můžete udělat, je nás napodobovat.“

Myslím, že měl v úmyslu tady skončit, ale u George je lepší si nic nemyslet. Jediné, za co ručím, že se svou závěrečnou řeč naučil nazpaměť dávno předtím, než přijel, že na ní pracoval, že si ji zkoušel slovo za slovem. Ať je to, jak chce, naše mlčení mu velelo začít, stejně jako naše potřeba mít nějaké obřadní zakončení. V tomto ohledu jsme na něm záviseli tak, že kdyby se v tu chvíli zvedl a beze slova odešel, zklamal by nás natolik, že by se naše náklonnost změnila v trpkost.

„Vždycky mi šlo jen o člověka,“ oznámil Smiley. A bylo pro jeho projev typické, že začne tajemně, pak chvíli počká a dá se do vysvětlování. „Nikdy jsem se nestaral, ani co by se za nehet vešlo, o ideologie, ledaže byly šílené nebo ďábelské. V životě jsem neviděl instituci, která by byla hodná svých součástí, nebo politiku, která by byla k něčemu jinému, než aby omlouvala nečitelnost. Člověk, ne masa, to je naše poslání. Jestli jste si nevšimli, tak to byl člověk, kdo ukončil studenou válku. Žádné zbraně, technologie, armády či kampaně. Prostě jen člověk. Dokonce to shodou okolností ani nebyl člověk ze Západu, ale náš zapřisáhlý nepřítel na Východě. Ten vyšel do ulic, postavil se kulkám a obuškům a řekl: už toho máme dost. Byl to jejich císař, ne náš, který vystoupil na tribunu a řekl, že nemá žádné šaty. Když přijde jejich den, táhnou se ideologie vždycky za takovými neuvěřitelnými věcmi, jako jsou koncentrační tábory. Protože ideologie nemají své vlastní srdce. Jsou to děvky i andělé našich zápasících niter. Jednou nám dějiny možná řeknou, kdo ve skutečnosti vyhrál. Jestli si demokratické Rusko pospíší – tak vyhraje Rusko. A jestli Západ bude týt ze svého materialismu, tak od něj pořád ještě může být poražený. Historie si drží svoje tajemství déle než většina z nás. Ale má jedno tajemství, které vám dnes prozradím. Někdy nejsou vůbec žádní vítězové. A někdy není nutné, aby někdo prohrával. Ptali jste se mě, co si dnes máme myslet o Rusku.“

Skutečně jsme se ho na to ptali? Proč by jinak tak náhle přeskočil na jiné téma? Mluvili jsme trochu o rozpadajícím se sovětském impériu, to je pravda. Zamyslel se nad rýží a vzestupem Japonska a historickými proměnami ekonomické moci. Ano, a při debatě po večeři padlo pár poznámek o mém působení v ruském oddělení a několik otázek se dotýkalo Středního východu a Smileyho práce v Komisi pro kontrolu rybářství, což vstoupilo díky Tobymu ve všeobecnou známost. Ale mám dojem, že to nebyla otázka, ke které se teď George vrátil.

„Ptali jste se mě,“ pokračoval, „jestli můžeme někdy věřit Medvědovi. Jste zřejmě uneseni poněkud nejasným zjištěním, že Rusové jsou stejné lidské bytosti a že s nimi máme v mnoha směrech hodně společného. Dám vám několik odpovědí najednou.

První je ne, Medvědovi se nikdy věřit nedá. A to proto, že Medvěd nevěří sám sobě. Medvěd je otřesený a vyděšený, Medvěd se rozpadá. Medvěd je otrávený svou minulostí, má dost své přítomnosti a k smrti ho děsí budoucnost. Medvěd je zlomený, líný, vrtošivý, slabý, úskočný, nebezpečně pyšný, nebezpečně ozbrojený, někdy skvělý, často nemožný. Bez svých drápů by byl jen dalším členem Třetího světa. Jenže on o své drápy nepřišel, v žádném smyslu. A své vojáky nemůže přes noc stáhnout z různých cizích zemí prostě proto, že pro ně nemá bydlení ani jídlo ani zaměstnání. A navíc jim nevěří. A protože tato Služba je placena za to, aby uspokojovala naši národní nedůvěru, nesplnili bychom svou povinnost, kdybychom přestali, byť jen na vteřinu, Medvěda nebo některé z jeho neovladatelných mláďat sledovat. To je moje první odpověď.

Druhá odpověď je ano, Medvědovi můžeme naprosto věřit. Ještě nikdy nebyl Medvěd takhle spolehlivý. Medvěd prosí, aby mohl patřit k nám, abychom u nás utopili jeho problémy, aby s námi mohl mít jeden účet v bance, aby mohl nakupovat v naší ulici a stát se uznávaným obyvatelem našeho společného lesa – a to tím víc, čím je jeho společnost a ekonomika neuvěřitelně roztříštěnější, přírodní zdroje vydrancovanější a řízení neschopnější. Medvěd nás potřebuje tak zoufale, že mu můžeme klidně věřit, že nás potřebuje. Medvěd touží zahodit svou děsivou historii a vyrazit z temnoty posledních sedmdesáti či sedmi set let. My jsme jeho denní světlo.

Problém je v tom, že pro nás na Západě není normální Medvědovi věřit, ať je Bílý nebo Rudý, nebo oba najednou, což bude zřejmě dnešní případ. Bez nás může Medvěd propadnout peklu, jenže spousta z nás věří, že přesně to je místo, kam patří. Stejně jako v roce 1945 hodně lidí věřilo, že poražené Německo by mělo navždy zůstat zničenou pustinou.“

Smiley se odmlčel a zřejmě přemýšlel, jestli už řekl všechno. Podíval se na mne, ale já mu pohled neopětoval. Vyčkávavé ticho ho muselo přimět, aby pokračoval.

„Medvěd budoucnosti bude takový, jakého si ho uděláme. A důvodů něco z něj udělat je několik. Prvním je obecná slušnost. Když někomu pomůžete utéct z vězení, do kterého byl nespravedlivě uvržen, to nejmenší, co pro něj můžete udělat, je dát mu misku polévky a prostředky, aby mohl přežít na svobodě. Druhý důvod je tak zřejmý, že mi připadá až trochu nemístné se o něm vůbec zmiňovat. Rusko – i Rusko samotné, bez dobytých území a dalších držav – je obrovská země s početným obyvatelstvem na pořádném kusu zeměkoule. To necháte Medvěda degenerovat? Vybídnete ho, aby se stal zatrpklou, zaostalou, ale po zuby ozbrojenou společností mimo náš tábor? Nebo si z něj ve světě, který každý den mění své obrysy, uděláte partnera?“

Zvedl baculatou sklenku, zadíval se do ní a začal kroužit posledním zbytkem brandy dokola. Uvědomil si, pomyslel jsem si, že pro něj odejít bude těžší, než předpokládal.

„Ano. Jistě,“ zamumlal, jako by se sám bránil před svými vlastními tvrzeními. „Nebudeme muset předělat jen svoje myšlení. Půjde taky o náš strašlivě silný moderní svět, který jsme si vybudovali jako obrannou baštu proti něčemu, co už neexistuje. Vzdali jsme se příliš velkého dílu svobody proto, abychom byli svobodní. Teď si ho budeme muset vzít zpátky.“

Plaše se usmál a já věděl, že se snaží zlomit kouzlo, které nad námi měl.

„Takže až budete prokazovat tomuto světu svou oddanost, mohli byste možná prokázat drobnou laskavost mně a sem tam mu trochu nahnout kvartýr. Už je na svoje boty minulosti trochu velký. Bylo by dobré mu vrátit odpovídající velikost. Nede, už jsem nudný. Je čas poslat mě domů.“

Náhle vstal, jako by ze sebe setřásal něco, co ho příliš pevně svíralo. Pak se velmi soustředěně věnoval poslední prohlídce místnosti – na studenty už ani nepohlédl, prohlížel si fotografie a trofeje své doby a vštěpoval si je zřejmě do paměti. Odkázal svůj dům dědicům a teď se ho chystal opustit. Pak se jal horečně hledat brýle, až zjistil, že je má na nose. Vypjal ramena a cílevědomě vyrazil ke dveřím, které mu dva studenti spěchali otevřít.

„Ano. Dobrá. Dobrou noc. A děkuju vám. Jo, a řekni studentům, ať se profesionálně soustředí na ozónovou vrstvu, platí, Nede? Na tohle roční období je v St. Agnes děsivě horko.“

A bez otočení odešel.

třináct

RITUÁLY SPOJENÉ s odcházením do důchodu nejsou patrně ve Službě o nic trýznivější než v jakémkoliv jiném zaměstnání, ale mají svůj vlastní ráz. Některé obřady jsou tu připomínkové – obědy se starými kontakty, oslavy v kanceláři, statečné potřásání rukama s uslzenými starými sekretářkami, zdvořilostní návštěvy spřátelených služeb. Jiné obřady jsou zapomínací. Těmi se člověk steh za stehem odtrhává od zvláštních znalostí, které nejsou jiným smrtelníkům dopřány. Pro člověka, který strávil ve Službě celý život, z toho tři roky v samotném Burrově sekretariátu, se z toho může stát dlouhý, neustále se opakující proces, přestože jeho tajemství šla do důchodu dávno před ním. Zavřen v Palfreyově právničinou prosáklé kanceláři a poměrně často usmiřován milosrdně dobrým obědem, odepisoval jsem jeden kousek své minulosti za druhým a za každým kouskem stydlivě mumlal drobnou anglickou přísahu a poslouchal její neupřímné varování, že může přijít odplata, kdybych podlehl svodům slávy či peněz.

A lhal bych, kdybych předstíral, že mě narůstající val těchto obřadů neoslabil natolik, až jsem si nakonec přál, aby se den odchodu už přiblížil – nebo ještě lépe, aby už byl za mnou. Jak šel čas, začal jsem se cítit jako člověk smířený se smrtí, který musí svoje poslední síly využít na to, aby utěšoval ty, kteří ho přežijí.

Bylo pro mě proto obrovskou úlevou, když jsem se zase jednou – tři dny před mým konečným vysvobozením či uvězněním – usadil v Palfreyho odrbaném kutlochu a vzápětí mi zavolal Burr, že se k němu mám ihned dostavit.

„Mám pro tebe práci. Příšernou,“ ujistil mě a práskl telefonem.

Když jsem dorazil do jeho nevkusné moderní kanceláře, ještě pořád se vztekal. „Přečteš si tenhle spis, pak vyrazíš na venkov a přesvědčíš ho. Nesmíš ho urazit, ale kdybys mu náhodou zlomil vaz, nebudu ti to nijak přehnaně vyčítat.“

„Kdo to je?“

„Jedna přežívající památka na Percyho Allelina. Jeden z těch pracháčů s pivním pupkem, co s nimi Percy rád chodil hrát golf.“

Podíval jsem se na vrchní svazek spisu. Stálo tam „BRADSHAW, Sir Anthony Joyston.“ A pod tím malým písmem: „užitečná osoba,“ což znamenalo, že příslušný člověk byl považován za spojence Služby.

„Musíš se před ním plazit, to je příkaz. Apeluj na jeho lepší stránky,“ řekl Burr stale stejně kyselým tónem. „Umlať ho citáty starých státníků. Přiveď ho zpátky do stáda.“

„Kdo jako jsem?“

„Svatý z ministerstva zahraničí. Co sis myslel?“

„Proč se k němu nejdou plazit sami?“ zeptal jsem se a zvědavě si prohlížel životopis na první straně. „Měl jsem dojem, že jsou za to placení.“

„Zkusili to. Poslali tam náměstka ministra s čepicí v ruce. Sir Anthony je plazenívzdorný. Navíc ví příliš mnoho. Může jmenovat lidi a ukázat prstem. Sir Anthony Bradshaw.“

Burr zostřil svůj severský přízvuk řeřavým rozhořčením, „…Sir Anthony Joyston Bradshaw,“ opravil se, „je jeden z nejtypičtějších anglických sráčů, který předstíral, že slouží své zemi, a získal o rozkladných aktivitách vlády Jejího Veličenstva víc informací, než kolik jí sám poskytl o jejích protivnících. Díky tomu drží vládu Jejího Veličenstva za koule. Ty máš za úkol ho velmi zdvořile požádat, aby uvolnil sevření. Jako jediné zbraně ti k tomu poslouží tvoje šedivá kštice a tvoje zjevně dobrácká povaha, kterou, jak jsem si všiml, neváháš zneužít. Čeká tě dneska v pět a potrpí si na přesnost. Kitty ti uklidila stůl v předpokoji.“

Netrvalo dlouho a pochopil jsem Burrovo rozhořčení. V našem řemesle člověka jen málo věcí tak nakrkne jako to, když se musí zabývat nechutnými pozůstatky po někom jiném. A Sir Anthony Joyston Bradshaw, svérázný spekulant a magnát ze City, byl jedním z těch nejodpornějších příkladů. Alleline se s ním seznámil – v klubu, kde jinde. Alleline ho naverboval. Alleline ho podporoval v celé řadě transakcí, které měly pro všechny kromě Sira Anthonyho pochybnou cenu, a některé nepříjemné náznaky svědčily o tom, že si Alleline taky přišel na své. Když hrozil skandál, Alleline vzal Sira Anthonyho pod nepromokavý deštník Circu. Co horšího, dveře, které Alleline Bradshawovi otevřel, zřejmě zůstaly otevřené, protože nikoho nenapadlo, že by je měl zavřít. A jedněmi z těch dveří Bradshaw k hroznému rozhořčení ministerstva zahraničí a poloviny vlády právě prošel.

Z knihovny jsem si vzal přehlednou vojenskou mapu a na parkovišti si vyzvedl Ford Granada. V půl druhé jsem se spisem hezky uloženým v paměti vyrazil. Někdy si člověk ani neuvědomí, jak je Anglie krásná. Projel jsem Newbury a šplhal na větrné hůrky lemované buky, jejichž dlouhé stíny se do zlatých strnišť zařezávaly jak zákopy. Vůně kriketových hřišť zaplnila vůz. Dorazil jsem na hřeben obklopený bílými mraky, které byly ochotny mě přijmout. Musel jsem zřejmě vzpomínat na dětství, protože jsem náhle pocítil touhu do nich vjet, a o tom jsem jako kluk často snil. Vůz začal znovu uvolněně klesat a náhle se přede mnou otevřelo celé údolí s rozházenými vesnicemi, kostelíky, pruhy polí a lesy.

Minul jsem hospodu a brzy se přede mnou objevila zavřená pozlacená brána mezi dvěma sloupy s nahrbenými lvy nahoře. Vedle stála čerstvě natřená roztomilá strážní budka. Svižný mladík sklonil obličej k mému otevřenému okýnku a prohlížel si mě ostražitým pohledem.

„Na návštěvu k Siru Anthonymu,“ řekl jsem.

„Jméno, pane?“

„Carlisle,“ použil jsem svůj poslední pseudonym.

Chlapec zmizel v budce. Vzápětí se brána otevřela, a jakmile jsem projel, opět se za mnou zavřela. Park byl ohraničen vysokou cihlovou zdí – musela se táhnout dobře několik mil. Ve stínu kaštanů ležela hnědožlutá srna. Cesta se zvedala a přede mnou se objevil dům. Byl zlatý a čistý a obrovský. Střední část byla z doby Williama a Mary. Zbytek byl o něco mladší, ale ne o moc. Vepředu bylo jezírko, vzadu zelenina a skleníky. Staré stáje byly předělané na kanceláře zvenku s šikovnými schodišti a zasklenými chodbami. Zahradník zaléval oranžérii. Cesta vedla podél jezírka a přivedla mě k hlavnímu vchodu. Přes plot mě pozorovaly dvě arabské klisny a jedna lama. Po schodech sešel mladý komorník, oblečený do černých kalhot a lněného saka.

„Mohl bych váš vůz, až vás uvedu, pane Carlisle, zaparkovat za domem?“ zeptal se. „Sir Anthony má rád nerušený výhled, pokud to jde.“

Předal jsem mu klíčky a vyrazil za ním po širokých schodech. Bylo jich devět a dodnes nevím, proč jsem je počítal. Možná proto, že nás to naučili v Sarrattu v hodinách pozorování a poslední týdny mé kariéry byly víc mozaikou uplynulých dob a zážitků než jejich pokračováním. Kdyby mi vyšel vstříc Ben a podal mi ruku, ani by mě to, myslím, nijak zvlášť nepřekvapilo. Kdyby se objevily s výčitkami Monica nebo Sally, měl bych pro ně připravenou odpověď.

Vešli jsme do rozlehlé haly. Před námi se zvedala dvě příjemná schodiště vedoucí na otevřené odpočívadlo. Z výšky se na mě dívaly portréty urozených předků, ale já jsem bůhví proč nevěřil, že jsou z jednoho rodu a že tu mohli tak dlouho žít bez žen. Prošel jsem kulečníkovým sálem a všiml si, že stoly i tága jsou nové. Myslím, že jsem všechno vnímal tak jasně, protože jsem si uvědomoval, že je to naposledy. Následoval jsem komorníka důstojným přijímacím pokojem, prošel za ním i místností zařízenou jako zrcadlová síň a další, která měla zřejmě sloužit zábavě, protože tam byl televizor veliký jak kisna se zmrzlinou na tříkolce, kterou zvali k nám do základní školy, když bylo takové slunečné odpoledne jako dnes. Potom jsem dorazil k majestátním dveřím a čekal, až komorník zaťuká. Pak jsem zase čekal na odpověď. Vzpomněl jsem si na Bejrút a napadlo mě, že kdyby byl Bradshaw Arab, nechal by mě tam čekat celé hodiny.

Konečně jsem uslyšel mužský hlas, který protáhl „Dále“, a komorník vkročil do místnosti a ohlásil: „Jakýsi pan Carlisle, Sire Anthony, z Londýna.“

Vůbec jsem mu neřekl, že jsem přijel z Londýna.

Komorník ustoupil stranou a já měl příležitost poprvé se podívat na svého hostitele. Jemu ovšem trvalo trochu déle, než se podíval na pana Carlisla.

Seděl za dvanáct stop širokým stolem s měděnými ozdobami a ozdobnými nohami. Za ním visely moderní portréty rozmazlených dětí. Poštu měl naskládanou v přihrádkách z tlusté obšité kůže. Byl to velký, dobře živený muž a nepochybně obrovský pracant, protože byl svlečený do košile, ta byla modrá s bílým límečkem porodních asistentek, a šlí, ty byly rudé. Kromě toho byl tak zabraný do díla, že si mě ani nevšiml. Nejprve si četl a používal k tomu jako pomůcku zlaté pero. Pak podepisoval a používal k tomu jako pomůcku zlaté pero. Pak rozjímal, s hlavou stále ještě skloněnou, a používal hrot zlatého pera jako pomůcku na soustřeďování svých monumentálních myšlenek. Manžetové knoflíčky měl velké jako staré pence. Pak konečně pero odložil a s ublíženým – téměř vyčítavým – pohledem zvedl hlavu. Za prvé proto, aby si všiml, že tam vůbec jsem, za druhé proto, aby si mě porovnal s měřítky, která jsem teprve měl zjistit.

V tu chvíli pronikl díky šťastné shodě náhod francouzským oknem paprsek odpoledního slunce, a tak jsem si mohl změřit i já jeho: sebelítost podlitých očí, jako kdyby se měl litovat proto, že je bohatý, sevřená malá ústa se svrasklou a vrásčitou bradou, dojem odhodlání pramenícího ze slabosti a z chlapecké nedůvěry ke světu dospělých. Ještě v pětačtyřiceti se to vykrmené dítě neuklidnilo a vyčítalo některému z nepřítomných rodičů své pohodlí.

Náhle šel Bradshaw ke mně. Kráčel? Brouzdal se? Dneska existuje zvláštní anglická chůze typická zvlášť pro mocné muže. Je to o směs několika věcí najednou. Na jedné straně je v ní sebedůvěra, na druhé líná rozmarnost. Ale je tam taky výhrůžka a uvolněná arogance, které se dociluje krabím roztahováním loktů při dělání si cesty, v které nikdo nebrání, boxerským nahrbením ramen a hravou pružností kolen. Dávno předtím, než si s takovým člověkem stisknete ruku, víte, že s celou sférou života od umění po veřejnou dopravu nemusí mít co do činění. Pokud vy naopak mezi takové blázny patříte, varuje vás tím tiše, abyste si drželi odstup.

„Tak vy jste jeden z Percyho hochů,“ informoval mě pro případ, že bych to nevěděl. Mezitím mi vyzkoušel ruku a byl zjevně zklamán. „No jo. Dlouho jsem ho neviděl. Nejmíň deset let. Víc.

Napijte se. Vemte si šampaňské. Vemte si, co chcete.“ A poručil: „Summersi. Přineste nám láhev šampáňa, kyblík s ledem a dvě sklenice a pak odprejskněte. A ořechy!“ zařval za ním. „Kešu. Brazilský. Děsný spousty ořechů. Máte rád ořechy?“ zeptal se mě náhle s odzbrojující důvěrností.

Řekl jsem, že ano.

„Fajn. Já taky. Miluju je. Přišel jste mi vypovědět smlouvu. Co? Tak do toho. Nejsem ze skla.“

Rázně se vydal otevřít francouzské okno, abych si mohl lépe prohlédnout jeho majetek. Změnil na to způsob chůze. Víc rázoval a výrazněji mával rukama do rytmu němé pochodové hudby. Když je otevřel, dopřál mi pohled na svoje záda. Ruce nechal zdvižené a dlaněmi se opíral o futra jako mučedník čekající na střelu. Má zástřih ze City, pomyslel jsem si: nad límcem hustý a s malými růžky nad ušima. Údolí, v kterém se slévaly zlatá, hnědá a zelená, Ubíhalo pomalu do nekonečna. Kolem srny procházelo malé dítě s chůvou. Měla na sobě hnědý klobouk s kolem dokola zvednutou krempou a hnědou uniformu jako skautky. Trávník byl upravený na kroket.

„Jen se na vás obracíme s žádostí, Sire Anthony,“ řekl jsem. „Chceme, abyste nám prokázal jistou laskavost. Pro Percyho jste to dělal. Koneckonců, k rytířskému titulu vám nakonec dopomohl Percy, ne?“

„Hovno Percy. Není už pod drnem? Nikdo mi k ničemu nedopomohl. Ke všemu jsem si musel dopomoct sám. Co chcete? Vyklopte to. Už jsem si jedno kázání vyslechl. Takovýho tlustýho bubřinu z ministerstva zahraničí. Takový jsem řezal, když mi dělali ucha ve škole. Zmrskal jsem je tehdy, zmrskal bych je dneska.“

Paže měl stále zvednuté, záda rovná a vyzývavá. Mohl jsem začít mluvit, ale byl jsem vyvedený z konceptu. Chyběly mi tři dny do penze a najednou jsem začínal mít pocit, že skutečný svět sotva znám. Summers přinesl šampaňské, otevřel láhev, naplnil dvě sklenice a podal nám je na stříbrném podnosu. Bradshaw jednu popadl a vykročil do zahrady. Šel jsem za ním prostředkem travnaté cesty. Kolem nás rostly po obou stranách azalky a rododendrony. Na vzdálenějším konci stříkala fontána ve vydlážděném jezírku.

„Když jste si tohle koupil, stal se z vás zámecký pán?“ zeptal jsem se. – Napadlo mě, že trocha hovoru mi umožní, abych se vzpamatoval.

„Vypadám na to?“ odsekl Bradshaw a mně došlo, že si nepřeje, aby se mu připomínalo, že dům nezdědil, ale koupil.

„Sire Anthony,“ řekl jsem.

„No?“

„Jde o vaše spojení s belgickou firmou, která se jmenuje Astrasteel.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Ale jste s nimi ve spojení, ne?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Nejsem a nikdy jsem nebyl. Bubřinovi jsem to řekl taky.“

„Ale koupil jste akcie Astrasteel, Sire Anthony,“ namítl jsem trpělivě.

„Ani ťuk. Totální hovno. Jste na špatný adrese. Řekl jsem mu to.“

„Ale máte sto procent akcií firmy Allmetal s.r.o. z Birminghamu, Sire Anthony. A Allmetal z Birminghamu vlastní společnost Eurotech Funding & Imports Limited na Bermudách, že? A bermudský Eurotech vlastní firmu Astrasteel, Sire Anthony. Možná by se dalo říct, že je jisté nepatrné spojení mezi vámi a firmou, která vlastní firmu, již vlastníte vy.“ Pořád jsem se usmíval a s žertovným nádechem se s ním přel.

„Žádný akcie, žádný dividendy, žádný ovlivňování záležitostí Astrasteelu. Jsou mimo dostřel, je to tak. Řekl jsem to bubřinovi, říkám to vám.“

„Když vás Allenile požádal – kdysi dávno, ale ono to zas není tak dávno, že? – abyste dopravil jisté výrobky do jistých zemí, do kterých se právě tyto výrobky nesměly moc dovážet, použil jste k tomu právě společnost Astrasteel. A Astrasteel udělal, co jste jim řekl. Protože, kdyby to byli neudělali, Percy by za vámi nepřišel – viďte? Nebyl byste mu k ničemu.“ Vytrvale jsem držel ztuhlý úsměv. „My nejsme policie, Sire Anthony, ani daňový úřad. Já jen poukazuji na jistý vztah, který stojí – jak jste správně připomněl – mimo dosah zákona a který byl ostatně – s Percyho aktivní pomocí – jako takový zamýšlen.“

Moje řeč mi připadala tak špatně sestavená, tak rozbředlá, že jsem si nejdřív myslel, že se Bradshaw nebude ani obtěžovat na ni nějak reagovat.

A svým způsobem jsem měl pravdu, protože jen pokrčil rameny a řekl: „Co to s tím má sakra co společnýho?“

„Vlastně poměrně dost.“ Cítil jsem, jak se mi začíná zvedat tlak, ale nemohl jsem s tím nic dělat. „Žádáme vás, abyste toho nechal. Zarazil to. Dostal jste titul, jste bohatý a zajištěný. A ke své vlasti máte stejnou povinnost jako před dvanácti lety. Tak se stáhněte z Balkánu a přestaňte se zaplétat se Srby. Zapomeňte na svoje zájmy ve střední Africe a přestaňte jim nabízet na úvěr fůry zbraní. Přestaňte se snažit vydělávat na válkách, které by možná nikdy nevypukly, kdybyste od nich vy a vám podobní drželi ruce dál. Jste Brit. Máte v kapse víc peněz, než kolik většině z nás prošlo rukama za celý život: Tak přestaňte. Prostě přestaňte. Nic jiného po vás nechceme. Časy se změnily. Ty hry už teď nehrajeme.“

Na okamžik jsem měl dojem, že jsem ho zaujal, protože se otočil, upřel na mě svůj vyhaslý zrak a prohlížel si mě jako něco, co by nakonec mohlo mít cenu koupit. Pak jeho zájem zase ochabl a on se ponořil zpátky do své malomyslnosti.

„Teď k vám promlouvá vaše vlast, Bradshawe,“ pokračoval jsem a už jsem opravdu měl vztek. „Pro boha živého, člověče, co ještě potřebujete! To ve vás nezbyla ani stopa svědomí?“

Bradshawovu odpověď vám poskytnu tak, jak jsem si ji přepsal, protože jsem si na Burrovu žádost schoval do kapsy magnetofon a Bradshawův rezavý nosový přízvuk je na nahrávce dokonale slyšet. Zkusím pro vás zachytit i jeho intonaci, alespoň tak, jak mi to psaný záznam dovolí. Mluvil, jako by angličtina byla pro něj cizí řečí, i když to byla jediná řeč, kterou uměl. Mluvil způsobem, kterému můj syn Adrian říká „sumování“. Je to ledabylá hantýrka boháčů z Belgrave, v níž se hodí říkat satan místo satelit a používat hodně krátkých vět. Nejvíc je toho ve slovní zásobě, pochopitelně: nic neroste, všechno eskaluje, každá příležitost má svoje limity, neexistuje žádná menší událost než senzační. Dále se vyznačuje přísně dodržovanou nepřesností, kterou se má odlišovat od mluvy prosté, a klenoty jako „pokud se týče mne a vás“. Ale troufám si říct, že bych si jeho řeč pamatoval i bez magnetofonu, protože mi připadala jako válečný pokřik světa, který jsem nechával na pospas jemu samému.

„Omlouvám se,“ začal rovnou lží. „Mám tomu rozumět tak, že apelujete na moje svědomí? No dobře. Prosím. Dám vám oficiální prohlášení. Vadí? Raz dva – teď: prohlášení začíná. Za prvý. Vlastně za jediný. Já se neposeru. Na rozdíl od ostatních hajzlů, já to přiznám. Kdyby se horda negrů – jo, říkám negra a myslím tím negrů – kdyby se horda negrů zejtra vystřílela mýma hračkama a já z toho měl vývar, je to pro mě vynikající zpráva. Protože když jim to zboží neprodám já, udělá to jinej hajzl. Tohle vláda kdysi chápala. A jestli mezitím změkla, potřebuje tvrdou ruku. Za druhý. Ptám se: Slyšel jste, na co přišli ty chlapi od tabáku? Vozej ten vysoce jedovatej tabák domorodcům a vykládají jim, že po tom budou nadržený a vyléčí si nastuzení. Tak posrali se tihle chlapi na hlavu? Sedí doma a hroutí se z toho, že způsobili mezi bližníma spoustu rakoviny plic? Ale hovno. Dělají míň obvyklý kšefty. Zatím. Berou drogy. Ale ne pro osobní potřebu. Nepotřebujou to. A je to fuk. Když je někde prodávající, který něco má, a kupec, který to chce, tak vám radím, abyste se do toho nepletli. Ať si to vyřídí mezi sebou a k čertu s nimi. Když je nezabijou drogy, zabije je atmosféra, nebo se upečou následkem ohřívání Země. Říkal jste, Brit. Vlastně jsem na to docela hrdej. A ještě na něco jsem hrdej. Na muže impéria:

Náhodou je to tradice, kterou jsme podědili. Když jdou lidi jedním směrem, zlomím je. Nebo zlomí oni mne. V tyhle písni jde taky o disciplínu. Pořádek. Přijmout odpovědnost, kterou má člověk tím, kam patří a jaký má vzdělání, a cizince porazit v jejich vlastní hře. Vy jste přece byli k tomuhle taky vedený. Zřejmě se stala chyba. Selhala komunikace. Jediný, na čem člověku záleží, je to, jakej je jeho život. Tenhle život. Jeho úroveň. Starý slovo. To nevadí. Jeho úroveň. Je nabubřelej, říkáte si. No dobře, jsem nabubřelej. Jděte do prdele. Jsem faraon, rozumíte? Jestli má tisíc otroků umřít, aby mi postavili pyramidu, je to přirozený. A jestli dokážou, abych umřel já kvůli jejich pyramidě, tak měli kliku. Víte, co tu mám ve sklepě? Kovový kruhy. Rezavý kovový kruhy, zazdili je tam, když ten dům stavěli. Víte, na co jsou? Na otroky. To je taky normální. Původní majitel tohodle domu – muž, kterej ho postavil – muž, kterej za něj zaplatil a kterej poslal svýho stavitele do Itálie, tenhle chlap to věděl – že člověk vlastní otroky a ve sklepě svýho domu má pro ně mít oddělení. Myslíte si, že dneska otroci nejsou? Myslíte si, že kapitál není závislej na otrocích? Kriste pane, co to řídíte za hokynářství? Normálně moc nefilozofuju, ale taky si normálně moc nepotrpím na to, aby mi někdo kázal. A už toho nechám. Sem to nepatří, račte to vzít na vědomí. Štve mě to. Nenaseru se snadno, vlastně jsem známej kliďas. Ale myslím si o světě svoje. Člověk dá lidem práci a něco z toho má.“

Neřekl jsem nic a to je na pásku taky.

Co může člověk říct tváří v tvář absolutnu? Celý život jsem bojoval proti institucionalizovanému zlu. Mělo svoje jméno a nejčastěji i zemi, kam patřilo. Mělo celospolečenské poslání a potkal ho taky celospolečenský konec. Ale zlo, které se přede mnou vynořilo teď, bylo protivné dítě z našeho vlastního středu a ze mě bylo rázem také dítě, bezmocné, němé a zrazené. Nejdřív mi bylo, jako bych celý život bojoval proti nesprávnému nepříteli. Pak se mě zmocnil pocit, že mi Bradshaw osobně ukradl plody mého vítězství. Vzpomněl jsem si na Smileyho poznámku, že studenou válku můžou prohrát ti praví a vyhrát ti špatní, a napadlo mě, že mu jí zopakuju. Ale bylo by to plácání do větru. Chtěl jsem mu říct, že teď, když jsme porazili komunismus, budeme se muset dát na porážení kapitalismu, ale v tom to tak úplně není: to zlo není v systému, ale v člověku. Proto když se mě ptal, jestli zůstanu na večeři, nic z toho jsem neřekl, zdvořile jsem odmítl a odešel jsem.

Nakonec mě na večeři pozval Burr a já musím s potěšením konstatovat, že si z ní moc nepamatuju. O dva dny později jsem nechal Velitelství za sebou.

Díváte se na vlastní obličej. Nepatří nikomu, koho byste znali. Uvažujete, kam se poděla vaše láska, co jste objevili, o co vám šlo. Chce se vám říct: „Přemohl jsem draka. Udělal jsem ze světa bezpečnější místo.“ Jenže ono to říct nejde, dnes opravdu ne. Možná to nepůjde nikdy.

Máme teď s Mabel příjemný život. Nemluvíme o věcech, které nemůžeme změnit. Nepřekážíme si. Máme vychování. Koupili jsme si chatu na pobřeží. Je u ní velká zahrada, na které rád pracuju. Zasadil jsem tam pár stromů a upravil vyhlídku na moře. Zapojil jsem se do práce plachetnicového klubu pro chudé děti. Vozíme je sem z Hackney a baví je to. Je tu tlak, abych se dostal do místní obecní rady. Mabel dělá v kostele. Občas jezdím do Holandska. Ještě pořád tam mám pár příbuzných.

Čas od času se staví Burr. Rád ho tu vidím. Podle očekávání vychází dobře s Mabel. Nesnaží se dělat chytrého. Baví se s ní o jejích malůvkách. Neposuzuje je. Otevřeme si nějakou dobrou láhev a připravíme kuře. Řekne mi, co je nového, a odjede zpátky do Londýna. Nikdy nic o Smileym, ale on si to tak přece přál. Nenávidí nostalgii, ani když se tím stává součástí jiných lidí.

Být v důchodu, to se vážně dá sotva s něčím srovnat. Někdy jako bych věděl až příliš, ale nemohu s tím nic udělat, ale to je určitě věkem. Hodně přemýšlím. Chodím si číst ven. Povídám si s lidmi, jezdím autobusem. Vstoupil jsem do neutajovaného světa jako nováček, ale učím se.

eso

Svazek 125

John le CARRÉ

Tajný společník

Z anglického originálu The Secret Pilgrim, vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton, Londýn 1991,

přeložil Jan Jirák.

Obálku navrhl Václav Rytina.

Vydání 1.

Praha 1993.

Vydalo a sazbu zhotovilo Naše vojsko,

nakladatelství a knižní obchod, s p. v Praze,

jako svou 6231. publikaci,

stran 272.

Odpovědná redaktorka Květuše Hrachová.

Technická redaktorka Eva Baumová.

Výtvarná redaktorka Larisa Ďásková.

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín.

AA 18,80. VA 19,30.

28-013-93. 13/34.

ISBN 80-206-0258-5

O autorovi

Už třicet let může Johna le Carré těšit zájem čtenářů o jeho Lidskou komedii tajného světa, která vždy zrcadlí naší současnost, a někdy jí až děsivě předpověděla. Kupříkladu ve svém románu Ruská sekce, předvídal pád Železné opony a vítězný nástup éry glasnosti, a to dlouho před oficiálním koncem studené války.

V nejnovějším románu Tajný společník le Carré obratně zvládá nahlížet zároveň do budoucnosti i do minulosti. Kým jsme byli v letech Studené války a kým budeme nyní, když byla odstraněna zaběhnutá klišé nepřátelství? A předkládá nám minulost rozdělenou na období před „pádem“ a po „pádu“ – a tím „pádem“ je odhalení hlavního zrádce Billa Haydona.

Zároveň nám nabízí budoucnost – možná stejně nebezpečnou – která teprve čeká, až bude napsána. Otázky jsou položeny, částečně i Nedem (jeho příjmení neznáme), jehož posledním úkolem v dlouhé kariéře ve zpravodajské službě je vycvičit novou generaci mužů a žen, budoucích špionů. Během absolventské večeře na konci kurzu se Ned vydává na sentimentální cestu svým vlastním životem, od vlastního náboru až po blížící se důchod. Výsledkem pro čtenáře je oslňující přehlídka vzpomínek – komických, tragických i nezařaditelných, z nichž však každá představuje milník na cestě tohoto „tajného společníka“. Odpovědi, které nabízí George Smiley, Nedův čestný host na této společenské akci, jsou nepřímé, nepolapitelné, občas i mnohoznačné, jako delfská proroctví. George, nejstarší a nejmazanější ze všech bojovníků Studené války, kteří řídili Nedovu kariéru, tak nyní ovládá i tento tok legendárních vzpomínek a skvělých (pokud nebudou zklamány) budoucích nadějí.

V této knize nalezneme skutečné kouzlo le Carrého nadání. Skryté kouzlo. Kouzlo okamžiku. Kouzlo nejistého světa, který váhavě přijímá nově nalezenou jednotu, přitom se však ještě ohlíží za dobou, kdy byl rozdělen. Kouzlo neprobádané budoucnosti, která vábí přetíženou minulost. A aby všechna tato kouzla propojil, le Carré přimíchal řadu nových úžasných postav mezi staré známé ze své spisovatelské minulosti: George Smiley, Toby Esterhase, Bill Haydon a Ned z ruské sekce, stejně jako řada dalších, tak dostávají novou šanci a znovu defilují v průvodu neustále se měnícího a nikdy nekončícího tajného světa, který je v le Carrého podání jen jakousi hluboko skrytou tajnou místností v našich běžných životech.

Tajný společník uchvátí čtenáře vypravěčským géniem svého autora – a zcela právem, je to le Carrého nejlepší román.

John le Carré se narodil v roce 1931. Po střední škole studoval na univerzitách v Bernu a Oxfordu, později vyučoval na Etonu a pět let pracoval pro britské ministerstvo zahraničí. Známým se stal díky své třetí knize „The spy who Came in from the Cold“ (Špion, který se vrátil z chladu, č. 1992), následovaly knihy „The Looking-Glass War“, „A Small Town in Germany“ (Městečko v Německu, č. 1974) a „The Naive and Sentimental Lover“.

Jeho světově uznávaná trilogie „Tinker, Tailor, Soldier, Spy“, „The Honourable Schoolboy“ a „Smiley’s People“ (Smileyho lidé, č. 1994) je dostupná také jako ucelený soubor „The Quest for Karla“. Následovaly romány „Middle East“, „Little Drummer Girl“ a „A perfect spy“ – vysílaný také BBC v televizní podobě, a naposledy „The Russia House“ (Ruská sekce, č. 1992).

(Převzato z 1. anglického vydání, 1991)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai