Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2014

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2009 by Chris Carter

All rights reserved.

Z anglického originálu The Crucifix Killer

(First published by Simon & Schuster UK Ltd, 2009)

přeložila © 2012 Jana Pacnerová

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky: Jan Matoška

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-785-0 (ePub)

ISBN 978-80-7461-786-7 (mobi)

Samantě Johnsonové za to, že prostě je.

Poděkování

Spisovatelství se vždycky považuje za samotářské zaměstnání, ale já cítím velký dluh vůči několika lidem, kteří mi velkoryse věnovali svůj čas i znalosti z mnoha oblastí.

Můj pozdrav a díky směřují k Samantě Johnsonové, nejštědřejšímu a nejchápavějšímu člověku, kterého znám. Neúnavně zas a znova četla původní rukopis – tolikrát, že to ani já nespočítám.

Děkuji také Coral Chambersové za povzbuzení a za to, že mi ukazovala správný směr, a Andree McPhillipsové za trefné opravy a příjemné klábosení.

Upřímné díky náleží také všem těm neuvěřitelným lidem z nakladatelství Simon & Schuster UK, kteří odvedli vynikající práci, a dále mým úžasným redaktorkám Kate Lyall Grantové ve Velké Británii a Pie Götzové a Sybille Upleggerové v Německu, jejichž skvělý přínos a cenné návrhy umožnily postavám tohoto thrilleru ožít.

Nedovedu vyjádřit slovy, jak jsem vděčný těm nejnadšenějším, nejzapálenějším, nejpřemýšlivějším, nejodhodlanějším a vůbec výjimečným agentům, jaké si jen autor může přát – Darley Andersonovi a Camille Boltonové. Mám kliku.

Navěky budu vděčný fantastickému týmu nesmírně pracovitých lidí z literární agentury Darley Anderson Literary Agency.

1 

           Pátek 3. srpna, 10.25

      „Haló… tady detektiv Hunter.“
„Ahoj, Roberte. Mám pro tebe překvapení.“

Hunter ztuhl, div neupustil kelímek s kávou. Ten kovový hlas náramně dobře znal. Věděl, že když ho uslyší, znamená to jen jediné, další znetvořenou mrtvolu.

„Mluvil jsi poslední dobou se svým parťákem?“

Hunterovy oči rychle a nadarmo zapátraly v místnosti po Carlosu Garciovi.

„Mluvil někdo dneska ráno s Garciou?“ křikl na celou kancelář, když předtím vypnul zvuk u svého mobilu.

Ostatní detektivové si vyměnili němé, nechápavé pohledy a Hunter znal odpověď dřív, než přišla.

„Naposled včera,“ potřásl hlavou detektiv Maurice.

Hunter znovu stiskl tlačítko zvuku.

„Cos mu udělal?“

„Už mě vnímáš?“

„Cos mu udělal?“ opakoval Hunter pevným hlasem otázku.

„Jak říkám, je to překvapení, Roberte,“ zasmál se kovový hlas. „Ale dám ti ještě jednu možnost všechno změnit. Tentokrát tomu možná věnuješ víc úsilí. Budeš maximálně za hodinu v prádelně dole v suterénu starého čísla 122 Pacific Alley, Jižní Pasadena. Jestli si přivedeš posily, zemře. Jestli to nestihneš do hodiny, zemře. A věř mi, Roberte, bude to hodně pomalá a bolestivá smrt.“

      Telefon oněměl.

2

      Hunter se obrovskými skoky řítil dolů po schodech staré budovy ve východním Los Angeles. Čím hlouběji, tím větší vedro a tma. Košili měl propocenou, těsné střevíce mu drtily nohy.

      „Kde sakra je ta prádelna?“ zašeptal si pro sebe, když se konečně ocitl v suterénu.

      Pod zavřenými dveřmi na konci ztemnělé chodby zahlédl záblesk světla. Rozběhl se k nim a volal parťákovo jméno.

      Odpověď nepřišla.

      Hunter vytasil dvojčinnou pistoli Wildey Survivor a přitiskl se zády ke stěně napravo ode dveří.

      „Garcio…“

      Ticho.

      „Bažante, jsi tam?“

      Z místnosti se ozvalo tlumené bouchnutí. Hunter spustil pistoli a zhluboka se nadechl.

      „Do prčic!“

      Pořád ještě zády ke zdi otevřel pravou rukou dveře a nacvičeným pohybem vrazil do místnosti, přičemž pistolí hledal cíl. Nesnesitelný pach moči a zvratků ho přiměl o krok ucouvnout a prudce se rozkašlat.

      „Garcio…,“ zavolal znovu ode dveří.

      Ticho.

      Zvenčí toho Hunter moc neviděl. Žárovka, která visela ze stropu nad malým dřevěným stolem uprostřed místnosti, byla moc slabá, než aby jaksepatří osvětlila celý prostor. Znovu se zhluboka nadechl a udělal krok dopředu. Nad tím, co uviděl, se mu zvedl žaludek. Garcia byl přibitý ke kříži v kleci z akrylátového skla. Silné krvácení z jeho ran vytvořilo u úpatí kříže kaluž. Na sobě měl jen spodky a korunu z ostnatého drátu kolem hlavy, tlusté železné trny mu viditelně pronikaly kůží. Po tvářích mu prýštila krev. Garcia nejevil známky života.

      Přišel jsem pozdě, říkal si Hunter.

      Přistoupil blíž ke kleci a překvapilo ho, když uvnitř uviděl monitor srdeční činnosti. Čára na něm se mírně a v pravidelných intervalech vlnila. Garcia je ještě naživu – trochu.

      „Carlosi!“

      Ani se nepohnul.

      „Bažante!“ zařval.

      Garciovi se s nesmírnou námahou podařilo pootevřít oči.

      „Vydrž, kámo.“

      Hunter přejel pohledem místnost tonoucí v šeru. Byla velká, odhadoval tak patnáct krát šestnáct metrů. Podlaha byla posetá špinavými hadry, použitými injekčními stříkačkami, polámanými instalatérskými trubkami a rozbitým sklem. V koutě napravo od vstupních dveří uviděl starý a zrezivělý invalidní vozík. Na dřevěném stole uprostřed místnosti stál malý přenosný kazetový magnetofon a jediný list papíru, na kterém bylo velkými červenými písmeny napsáno nejdřív si to přehraj. Stiskl tlačítko přehrávání a z maličkého reproduktoru zaburácel už dobře známý kovový hlas.

      „Ahoj, Roberte, nejspíš jsi to stihnul.“ Pauza.

      „Už jsi určitě pochopil, že tvůj kamarád potřebuje pomoc, ale abys mu mohl pomoci, musíš hrát podle určitých pravidel… podle mých pravidel. Tahle hra je jednoduchá, Roberte. Tvůj kamarád je zamčený v neprůstřelné kleci, takže střelba ti nepomůže. Na dveřích klece najdeš čtyři barevná tlačítka. Jedno z nich ti otevře klec, ta tři další – ne. Tvůj úkol je zcela jednoduchý – vyber jedno tlačítko. Jestli stiskneš správné, dveře se otevřou, budeš moct osvobodit parťáka a opustit místnost.“

      Šance zachránit Garciu jedna ku třem – to rozhodně není moc, říkal si Hunter.

      „A teď přijde to zábavné,“ pokračoval kazetový magnetofon. „Jestli stiskneš některé ze zbývajících tří tlačítek, vyšleš tím proud vysokého napětí rovnou do drátěné koruny na kamarádově hlavě. Viděls někdy, co se stane s člověkem při popravě na elektrickém křesle?“ pravil hlas s mrazivým smíchem. „Puknou mu oči, kůže se spálí na škvarek, jazyk se mu smrští v ústech, takže se jím dusí, vaří se mu krev, až praskají tepny i žíly. Je to nádherná podívaná, Roberte.“

      Garciův tep se rozběhl jako o závod. Hunter viděl, jak se čára na obrazovce monitoru srdeční činnosti rozvlnila rychleji.

      „A teď přijde to nejzábavnější…“

      Hunter jaksi předem tušil, že trik s elektrickým proudem nebude jediný zádrhel.

      „Za tou klecí je tolik výbušnin, že dokážou úplně vybílit místnost, ve které stojíš. Rozbušky jsou napojené na monitor srdeční činnosti, a když se na něm objeví rovná čára…,“ tentokrát delší pauza. Hunter věděl, co teď kovový hlas řekne.

      „Bum… místnost vyletí do vzduchu. Takže chápeš, Roberte, že když zmáčkneš špatný knoflík, nejenže uvidíš kamaráda umírat s vědomím, žes ho zabil ty, ale navíc hned potom zemřeš taky.“

      Hunterovi bilo srdce v hrudi jako zběsilé, pot mu kapal z čela a pálil do očí, zpocené ruce se mu třásly.

      „Ale máš na vybranou, Roberte. Nemusíš zachránit parťáka, můžeš zachránit jen sám sebe. Teď odejdi a nech ho umřít o samotě. Nikdo to nebude vědět, jenom ty. Dokážeš s tím žít? Vsadíš svůj život na jeho? Vyber si barvu, máš na to šedesát sekund.“ Z magnetofonu se ozvalo hlasité pípnutí a pak umlkl.

      Hunter uviděl, jak na červeném digitálním displeji nad Garciovou hlavou začala naskakovat svítící čísla. 59, 58, 57…

3

      O pět týdnů dřív

      Jenny si promnula oči a vstala od obsazeného stolu v hollywoodském klubu Vanguard. Doufala, že na ní není vidět, jak je unavená.

      „Kam jdeš?“ zeptal se D-King a usrkl šampaňského.

      Bobby Preston byl nejznámější dealer v severozápadním Los Angeles, ale nikdy mu nikdo neřekl jeho pravým jménem, všichni ho znali jako D-Kinga. To „D“ znamenalo „Dealer“, protože obchodoval takřka se vším: s drogami, s bílým masem, s auty, se zbraněmi – za patřičnou cenu vám sehnal všechno, co jste chtěli.

      Jenny byla rozhodně jeho nejkrásnější holka. Tělo měla bezchybně vyladěné a opálené a její dokonalá tvář i úsměv dokázaly okouzlit každého muže, co kdy šlapal po téhle zemi, tím si byl D-King jistý.

      „Jen se musím upravit. Hned jsem zpátky, zlato.“ Poslala mu drobný polibek a opustila exkluzivní VIP prostor, aniž by odložila sklenku šampaňského, kterou držela v ruce.

      Jenny už do sebe nedokázala dostat žádný alkohol – ne proto, že by si připadala opilá, ale protože to už byl pátý noční mejdan v řadě a měla toho dost. Nečekala, že se její život bude vyvíjet takhle. Nikdy ji nenapadlo, že se stane šlapkou. D-King ji vždycky ujišťoval, že není prostitutka. Je nóbl hosteska pro pány s extrémně dobrým vkusem a očividně i spoustou peněz, ale nakonec vždycky měla sex za peníze. Podle ní to znamenalo, že je šlapka.

      Většinu jejích klientů tvořili úchylní staří milionáři, kteří hledali něco, co nemohli mít doma. Sex se nikdy neodehrával v obyčejné, konvenční misionářské pozici. Všichni si chtěli přijít na své peníze. Bondage, BDSM, spanking, zlatý déšť, anální sex, to bylo jedno. Ať chtěli cokoli, musela jim to poskytnout, ale dnes v noci nepracovala. Nebyla placená od hodiny. Nevyrazila si se žádným ze svých uondaných klientů. Vyšla si se svým šéfem a musela vydržet ve společnosti, dokud on neřekne, že je po všem.

      Jenny už byla v klubu Vanguard mnohokrát. Byl to jeden z D-Kingových oblíbených podniků. Nedalo se popřít, že je to nádherný, výstředně luxusní klub. Od obrovského tanečního parketu přes laserovou světelnou show až po ohromné pódium. Do Vanguardu se vešly až dva tisíce lidí a dnes v noci tu bylo narváno.

      Jenny se vydala k baru, který byl nejblíž dámským toaletám. Dva barmani si tu mohli nohy uběhat. Celý klub byl jako obrovský úl, plný krásných lidí, z nichž většině bylo mezi dvaceti a pětatřiceti. Jenny nevnímala pár očí, které ji sledovaly od VIP prostoru až k baru. Očí, které se na ni upíraly celý večer. Po pravdě řečeno, sledovaly ji už čtyři týdny z jednoho nočního klubu do druhého a od hotelu k hotelu. Sledovaly ji, když předstírala, že se dobře baví, aby potěšila každičkého ze svých klientů.

      „Ahoj Jen, není ti nic? Vypadáš kapánek unaveně,“ poznamenal dlouhovlasý barman Pietro, když Jenny přistoupila k baru. Ještě pořád mluvil s lehkým španělským přízvukem.

      „Nic mi není, zlato, nejspíš jen těch mejdanů je na mě moc,“ řekla bez nadšení, když se zahlédla v jednom ze zrcadel za barem. Její hypnoticky modré oči dnes jako by trochu ztratily jiskru.

      „Hříšníci si nedají pokoj, co?“ Pietro doprovodil svou poznámku nesmělým úsměvem.

      „Dneska ne,“ opětovala úsměv Jenny.

      „Dáš si něco?“

      „Ne, nic mi nechybí. Ještě pořád zápasím s touhle.“ Zvedla sklenku se šampaňským a svůdně na něj mrkla. „Jen jsem se potřebovala na chvíli vytratit.“

      Pietro a Jenny už si spolu párkrát zaflirtovali, ale nikdy po ní nevyjel. Věděl, že patří D-Kingovi.

      „No, kdybys něco potřebovala, stačí jen říct.“ Pietro se vrátil k přípravě koktejlů a žonglování lahvemi. Tmavovlasá žena, která stála na druhém konci baru a umírala touhou získat jeho pozornost, vrhla na Jenny zlobný pohled, který jasně říkal: „Vycouvej, krávo, já ho viděla první.“

      Jenny si prohrábla rukou dlouhé vlasy, plavé jako pšenice, postavila sklenku se šampaňským na barový pult a obrátila se čelem k tanečnímu parketu. Užívala si atmosféru klubu. Ráda se dívala na všechny ty lidi, co se tu bavili, tančili, pili a hledali lásku. Tak jo, lásku možná ne, říkala si, ale aspoň provozují sex pro radost a ne za peníze. Chtěla být jako oni. Tohle rozhodně nebyl ten krásný hollywoodský život, o kterém snila, když před šesti lety opouštěla Idaho.

      Hollywood fascinoval Jenny Farnboroughovou už od jejích dvanácti let. Kino se pro ni stalo útočištěm před nekonečnými hádkami mezi submisivní matkou a přehnaně agresivním otčímem. Filmy představovaly únikovou cestu, povoz, který ji dokázal přepravit na místa, kde ještě nikdy nebyla. Toužila být jejich součástí.

      Jenny věděla, že hollywoodský sen není nic víc než fantazie. Něco, co existuje jen v tuctových romantických knihách a filmech – a že jich viděla a četla habaděj. Musela si přiznat, že je snílek, ale třeba to nebude tak zlé. Možná bude mít kliku. Nemá co ztratit.

      Ve čtrnácti letech si začala vydělávat prodejem popcornu v kině. Jenny si ukládala každý měďák, co vydělala, a o šestnáctých narozeninách už měla našetřeno tolik, že mohla to zatracené město navždy opustit. Zapřísahala se, že se do Idaha nikdy nevrátí. Jenny se nikdy nedozvěděla, že se její matka pouhý týden po jejím odchodu předávkovala prášky na spaní.

      Hollywood splnil všechna její očekávání: zázračné místo plné krásných lidí, světel a fantazie. Jenže drsná realita života v Městě andělů měla daleko k iluzi, kterou si vytvořila. Úspory jí dlouho nevydržely a bez odborného hereckého vzdělání se před ní brzy vršila odmítnutí jako hromada špinavého prádla. Její krásný sen se pomalu začínal měnit v noční můru.

      S D-Kingem ji seznámila Wendy Loutropová, další neúspěšná rádobyherečka. Zprvu Jenny odmítala všechny návrhy, které jí dělal. Slyšela ledacos o krásných ženách, co přicházejí do Hollywoodu a sní o tom, že se stanou hvězdami, aby nakonec skončily šlapáním chodníku nebo v pornoprůmyslu. Jenny byla odhodlaná nepodlehnout. Nechtěla se zařadit mezi neúspěšné, ale hrdost musela nakonec ustoupit pudu sebezáchovy, a tak po několika měsících telefonátů a drahých dárků získal D-King novou holku.

      Jenny si vůbec nevšimla ruky, která nalila do její sklenky se šampaňským bezbarvou tekutinu. Nepřestávala upírat oči na tančící dav.

      „Ahoj, kočko, můžu tě pozvat na skleničku?“ zeptal se vysoký blonďák, stojící po její pravici. Zářivě se usmíval.

      „Já už pití mám, ale stejně děkuju za nabídku,“ odvětila zdvořile, aniž by se cizinci podívala do očí.

      „Určitě? Můžu objednat láhev cristalu. Co ty na to, kočko?“

      Jenny se obrátila k vysokému blonďákovi čelem. Byl elegantně oblečený, měl na sobě tmavošedý oblek od Versaceho, zářivě bílou košili s tuhým límečkem a modrou hedvábnou kravatu. Nejnápadnější na něm byly zelené oči. Jenny musela uznat, že je přitažlivý.

      „Jak se jmenuješ?“ přinutila se k úsměvu.

      „Carl a je mi potěšením,“ podal jí ruku.

      Místo aby ji stiskla, usrkla Jenny šampaňského. „Koukej, Carle, jsi docela hezkej chlap, to musím uznat“ – do hlasu se jí teď vtíral velmi sladký tón – „ale snažit se sbalit holku tím, že se oháníš penězi, to není zrovna nejlepší nápad, zvlášť ne v podniku, jako je tenhle. My si pak připadáme laciné, ledaže bys sháněl povyražení – je to to, co hledáš? Skutečnou profesionálku?“

      „To ne… kdepak!“ Carl nervózně zápolil s kravatou. „Promiň, tak jsem to nemyslel, kočko.“

      „Takže nehledáš společnost, se kterou by ses fakt dobře pobavil?“ zeptala se, znovu usrkla šampaňského a upřeně mu přitom hleděla do očí.

      „Ne, ovšemže ne, zlato. Jen si s tebou chci dát kamarádsky skleničku, a kdyby mezi námi přeskočila jiskra…“ Nechal větu nedokončenou a pokrčil rameny.

      Velmi jemně mu sjela prsty po kravatě, pak si ho přitáhla blíž. „Škoda že nehledáš společnici,“ pošeptala mu do levého ucha.

      Carlův úsměv se rozplynul ve zmateném výrazu.

      „Mohla bych ti dát číslo na svýho pasáka, je hned tamhle.“ Se sarkastickým úsměvem na rtech ukázala do VIP prostoru.

      Carl pootevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale nevyšlo z nich ani slovo.

      Jenny dopila šampaňské a svůdně na něj mrkla, načež se vzdálila od baru na dámskou toaletu.

      Oči ji nepřestávaly sledovat.

      Už to dlouho nepotrvá. Účinky drogy se brzy projeví.

      Jenny si právě nanášela novou vrstvu rtěnky, když jí začalo být mdlo. Poznala, že se něco děje. Zčistajasna jí bylo horko, jako by měla horečku. Stěny jako by se kolem ní svíraly. Těžko se jí dýchalo a zamířila co nejrychleji ke dveřím. Musí odtud ven.

      Vyklopýtala z dámské toalety a všechno se s ní točilo. Chtěla se vrátit k D-Kingovu stolu, ale nohy nereagovaly. Jenny se už začínala hroutit na podlahu, když ji zachytily něčí ruce.

      „Není ti nic, kočko? Nevypadáš dobře.“

      „Je mi zle. Asi musím…“

      „Musíš na vzduch. Je tady moc dusno. Pojď se mnou, pomůžu ti. Vyjdeme na chvilku ven.“

      „Ale já…“ Jenny začínala vyslovovat nezřetelně. „Musím říct D… musím se vrátit ke…“

      „Později, kočko, teď musíš jít se mnou.“

      Nikdo si nevšiml, jak Jenny se svým doprovodem kráčí k východu.

4

      „Ano, tady detektiv Hunter.“ Hunter po šestém zazvonění konečně přijal hovor z mobilu. Hlas měl hluboký a vyslovoval zvolna, bylo znát, jak málo hodin spánku má za sebou.

      „Roberte, kde sakra jsi? Kapitán tě hledá už dvě hodiny.“

      „Bažante, to jsi ty? Kolik je hodin?“ Nového parťáka Carlose Garciu přidělili Hunterovi teprve před týdnem, po smrti jeho dlouholetého partnera.

      „Tři ráno.“

      „Kterej den?“

      „Do háje, chlape… pondělí. Hele, měl by ses na to přijít podívat, máme na krku fakt svinskou vraždu.“

      „Jsme speciální tým pro vyšetřování vražd, Carlosi. Neděláme nic jinýho než svinský vraždy.“

      „No, tahle je fakt hnusná a měl bys rychle přijet. Kapitán chce, abysme se toho ujali.“

      „Aha,“ odtušil Hunter lhostejně. „Dáš mi adresu?“

      Odložil mobil a rozhlédl se po malé, ztemnělé, neznámé místnosti. „Kde to sakra jsem?“ zašeptal.

      Dunivá bolest hlavy a strašlivá pachuť v ústech mu zvěstovaly, kolik toho včera večer vypil. Zabořil hlavu hluboko do polštáře v naději, že tím své utrpení zmírní. Najednou se vedle něj v posteli něco pohnulo.

      „Ahoj, znamená ten telefon, že už musíš jít?“ Ženský hlas byl tichý a sexy, s nádechem italského přízvuku. Hunter spočinul překvapeným pohledem na zpola přikrytém těle, které leželo vedle něj. Ve světle pronikajícím do místnosti ze sloupu pouliční lampy za oknem dokázal taktak rozlišit jeho obrysy. Hlavou mu proletěly letmé vzpomínky na předchozí večer. Bar, pití, flirtování, cesta taxíkem do cizího bytu a žena s dlouhými tmavými vlasy, na jejíž jméno si nedokázal vzpomenout. Tohle je za posledních pět týdnů už třetí ženská, vedle které se probouzí.

      „Jo, musím jít. Promiň,“ řekl jakoby nic.

      Hunter vstal a začal hledat kalhoty; bolest hlavy zesílila. Jeho oči si rychle zvykly na šero v místnosti, takže lépe rozeznával ženinu tvář. Vypadala tak na třicet. Hedvábné tmavé vlasy jí splývaly asi deset centimetrů pod ramena a rámovaly srdcovitou tvář s jemně řezaným nosem a rty. Byla hezká, ale ne po způsobu hollywoodských hvězd. Střapatá ofina se k ní dokonale hodila a v tmavozelených očích měla neobvyklou a podmanivou jiskru.

      U dveří ložnice našel Hunter kalhoty a spodky – ty s potiskem modrých medvídků.

      Už je pozdě na rozpaky, pomyslel si. „Můžu použít tvou koupelnu?“ zeptal se, když si zapínal zip kalhot.

      „Jasně, jsou to první dveře napravo, když vyjdeš z ložnice,“ řekla, posadila se a opřela se zády o čelo postele.

      Hunter vstoupil do koupelny a zavřel za sebou dveře. Chrstl si do obličeje hrst studené vody a zadíval se na svůj odraz v zrcadle. Modré oči měl podlité krví. Pleť bledší než normálně. Bradu neoholenou.

      „To je paráda, Roberte,“ řekl sám sobě a našplíchal si na unavený obličej ještě trochu vody. „Už zase si sotva pamatuješ, jak ses s tou ženskou seznámil, natožpak jak ses dostal do jejího bytu. Příležitostný sex je skvělá věc. Ještě lepší, když se na něj ani nepamatuješ. Musíš toho chlastu nechat.“

      Vymáčkl si na prst trochu pasty a pokusil se vyčistit si zuby. Zčistajasna ho napadlo ještě něco. Co jestli je to štětka? Co jestli jí dlužím peníze za něco, na co se ani nepamatuju? Rychle se podíval do náprsní tašky. To málo hotovosti, co měl, tam pořád ještě bylo.

      Prohrábl si rukou krátké plavé vlasy a vrátil se do ložnice, kde pořád ještě seděla opřená o čelo postele.

      „Ty jsi tam mluvil sám se sebou?“ zeptala se s plachým úsměvem.

      „Cože? No jo, to já někdy dělám, abych se nezbláznil. Hele…“ Konečně se mu podařilo najít košili na podlaze vedle postele. „Dlužím ti nějaký peníze?“ zeptal se žoviálně.

      „Cože? Ty si myslíš, že jsem prostitutka?“ urazila se viditelně.

      A do háje! Pochopil, že to zvoral. „Ne, koukej… Tak to není, já jen… Už se mi to stalo. Někdy toho moc vypiju a… nechtěl jsem tě urazit.“

      „Připadám ti jako šlapka?“ zeptala se dotčeně.

      „Rozhodně ne,“ opáčil rázně. „Byla to blbost, že mě něco takového vůbec napadlo. Promiň. Nejspíš jsem ještě pořád napůl opilý,“ couval, jak nejrychleji dovedl.

      Okamžik ho pozorovala. „Koukej, já nejsem taková, za jakou mě zřejmě máš. Mám hodně stresující práci a posledních pár měsíců to bylo těžké. Jen jsem chtěla trochu vypustit páru a dala jsem si pár skleniček. Povídali jsme si. Byl jsi zábavný, milý, dokonce i docela šarmantní. Fakt se s tebou dalo slušně pohovořit. Na rozdíl od většiny ostatních pošuků, se kterými se setkávám, když si někam vyjdu. Z jedné skleničky byla další a pak jsme skončili v posteli. Očividně chyba na mé straně.“

      „Ne… Hele…“ Hunter se snažil najít správná slova, „… někdy něco řeknu bez přemýšlení. A pravda je… že si z včerejšího večera moc nepamatuju. Vážně mě to mrzí. A teď si připadám jako totální hajzl.“

      „A právem.“

      „Věř mi, že připadám.“

      Nespouštěla z Huntera oči. Jeho slova zněla upřímně.

      „Kdybych byla štětka, každopádně by sis mě asi nemohl dovolit, soudě podle tvého spodního prádla a oblečení.“

      „Úúú. To byla podpásovka. Už takhle jsem se cítil dost trapně, i kdyby ses o tom nezmínila.“

      Usmála se.

      Hunter byl rád, že jeho podlézání zafungovalo. „Nevadilo by ti, kdybych si udělal v rychlosti hrnek kafe, než půjdu?“

      „Kávu nemám, jen čaj, ale klidně si posluž, jestli chceš. Kuchyně je hned přes chodbu.“

      „Čaj? To si asi dám ujít. Potřebuju něco silnějšího, abych se probudil.“ Zapnul si poslední knoflíček u košile.

      „Víš určitě, že nemůžeš zůstat?“ Odhodila přikrývku a odhalila svou nahou postavu. Nádherné křivky, pěkně tvarovaná ňadra a nikde na těle ani vlásek. „Možná bys mi mohl ukázat, jak je ti vážně líto, žes mě měl za štětku.“

      Hunter okamžik stál, jako by zvažoval, co má dělat. Kousl se do spodního rtu a vytřepal tu myšlenku z hlavy. Bolest mu připomněla, že tenhle pohyb už nesmí opakovat.

      „Věř mi, že bych zůstal, kdyby to šlo.“ Už byl úplně oblečený a připravený k odchodu.

      „Chápu. To ti volala manželka?“

      „Cože? Ne, nejsem ženatý. To byla práce, na mou duši.“ To poslední, oč Hunter stál, bylo, aby ho měla za nevěrného manžela.

      „Tak jo,“ řekla věcně.

      Hunter znovu přejel očima po jejím těle a pocítil vzrušené mravenčení. „Kdybys mi dala číslo, třeba bychom se mohli zase někdy sejít.“

      Dlouhou chvíli ho pozorovala.

      „Ty si myslíš, že se nebudu obtěžovat s voláním?“ vycítil Hunter její zdráhání.

      „Tak ty umíš číst myšlenky? To je pěkný trik do společnosti.“

      „To bys teprv koukala, co dovedu s balíčkem karet.“

      Oba se usmáli.

      „A navíc mi nic nedělá větší radost než dokazovat lidem, že se pletou.“

      Sáhla po poznámkovém bločku na nočním stolku a ušklíbla se.

      Hunter vzal z její ruky kousek papíru a políbil ji na pravou tvář. „Musím jít.“

      „To bude za tisíc dolarů, fešáku!“ řekla a jemně mu přejela prsty po rtech.

      „Cože?“ zatvářil se zděšeně. „Ale…“

      Už se na něj zase usmívala. „Promiň. Nemohla jsem odolat, když jsi mi řekl, že jsem šlapka.“

      Před jejím bytem Hunter rozbalil kousek papíru, který měl v dlani. Isabella! Sexy jméno, pomyslel si. Pohledem zapátral v ulici po svém starém Buicku Lesabre. Auto nebylo nikde vidět.

      „Do háje! Byl jsem tak namazanej, že jsem nemoh řídit,“ zaklel si pro sebe a pak zamával na první taxík, který uviděl.

      Podle pokynů, které dostal od Garcii, se Hunter ocitl uprostřed pustiny. Little Tujunga Canyon Road ve čtvrti Santa Clarita má dvacet devět kilometrů a vede od Bear Divide až k Foothill Boulevard na Lakeview Terrace. Skoro celá leží v přírodní rezervaci Angeles National Forest. Místy se z vyhlídky na les a hory jednoduše tají dech. Garciovy pokyny byly přesné a zanedlouho už taxík ujížděl po uzoučké, hrbolaté prašné cestě, obklopené kopci, křovinami a drsným terénem. Tma a pustina byly neproniknutelné. Dvacet minut nato se konečně ocitli na nerovné cestě, která vedla ke starému dřevěnému stavení.

      „Tohle je nejspíš ono,“ řekl Hunter a předal taxikáři všechny peníze, které měl u sebe.

      Cesta byla dlouhá a úzká, právě tak široká, aby se na ni vešlo auto standardních rozměrů. Obklopovaly ji husté, neproniknutelné keře. Policejní a úřední vozy, napěchované všude kolem, působily dojmem dopravní zácpy uprostřed pouště.

      Garcia stál před dřevěnou chýší a mluvil s agentem z kriminalistické laboratoře; oba třímali baterky. Hunter si musel proklestit cestu přehlídkou aut, aby se k nim dostal.

      „Ježíšmarjá, to je ale zapadákov – ještě kousek a jsme v Mexiku… Ahoj, Petere,“ kývl Hunter na agenta z kriminalistické laboratoře.

      „Těžká noc, Roberte? Vypadáš přesně tak, jak já si připadám,“ ušklíbl se Peter sarkasticky.

      „Jo, díky, taky vypadáš výborně. Kdy se to má narodit?“ poplácal Hunter Petera po pivním pupku. „Tak copak to tu máme?“ obrátil se ke Garciovi.

      „Asi by ses měl podívat osobně. Těžko popsat, co tam je. Kapitán je vevnitř, prý s tebou chce nejdřív mluvit, než tam pustí techniky,“ Garcia vypadal znepokojeně.

      „Co tady sakra dělá kapitán? Nikdy nevyjíždí na místa činu. Zná oběť?“

      „Tápu stejně jako ty, ale řekl bych, že ne. Ona není zrovna k poznání.“ Po Garciových slovech Hunter zamžoural novou obavou.

      „Takže tělo patří ženě?“

      „Jo, ženská to je.“

      „Není ti nic, bažante? Vypadáš kapku rozklepaně.“

      „Je to dobrý,“ ujistil ho Garcia.

      „Už dvakrát zvracel,“ poznamenal Peter a znovu se ušklíbl.

      Hunter okamžik Garciu pozoroval. Věděl, že není na místě vraždy poprvé. „Kdo našel tělo? Kdo to hlásil?“

      „Zřejmě nějaký anonym na 911,“ odpověděl Garcia.

      „No paráda, zase jeden.“

      „Na, vezmi si to,“ podal Garcia Robertovi svou baterku.

      „Nechceš taky blicí pytlík?“ zažertoval Peter.

      Hunter jeho poznámce nevěnoval pozornost a chvilku si prohlížel dům zvenčí. Domovní dveře tu nebyly. Většina dřevěných planěk z čelní stěny chyběla a zbývajícími prkny v podlaze prorůstala tráva, takže přední pokoj vypadal jako soukromý prales. Že byl dům kdysi bílý, to poznal podle flíčků oloupaného nátěru na zbytcích okenních parapetů. Bylo zřejmé, že tady už dlouho nikdo nežije, a to Hunterovi vadilo. Zabijáci, kteří vraždí poprvé, se nenamáhají s hledáním tak odlehlého místa, aby tu spáchali svůj čin.

      Nalevo od domu stáli tři policisté, probírali včerejší večerní fotbal a každý z nich držel kelímek s kávou, ze které se kouřilo.

      „Kde se to dá sehnat?“ ukázal Hunter na kelímky.

      „Já ti přinesu,“ odvětil Garcia. „Kapitán je v poslední místnosti nalevo, na konci chodby. Přijdu tam za tebou.“

      „Nadřete se, co, chlapi?“ křikl Hunter na tři policisty, kteří se po něm lhostejně ohlédli, načež pokračovali v debatě o fotbalu.

      Uvnitř domu visel ve vzduchu podivný pach, směsice shnilého dřeva a otevřené kanalizace. V první místnosti nebylo nic vidět. Hunter rozsvítil baterku a prošel dveřmi na protějším konci do dlouhé úzké spojovací chodby, která vedla ke čtyřem dalším místnostem, dvěma na každé straně. Před posledními dveřmi nalevo stál mladý policista. Jak Hunter procházel chodbou, letmo nakoukl do každé místnosti, kterou míjel. Nic než pavučiny a stará suť. Vrzající prkna podlahy dodávala domu ještě zlověstnější atmosféru. Když Hunter došel k posledním dveřím a strážníkovi, který tam hlídal, pocítil nepříjemný chlad. Chlad, který čiší z každého místa vraždy. Chlad smrti.

      Hunter vytasil odznak a strážník ustoupil stranou.

      „Jděte rovnou dál, detektive!“

      Na stole přede dveřmi našel Hunter obvyklé overaly spolu s modrými plastikovými galošemi a pokrývkami hlavy. Vedle ležela krabice latexových rukavic. Hunter se připravil a otevřel dveře vstříc své nové noční můře.

      Šokující obraz, který se mu zjevil před očima, když vstoupil do místnosti, mu vysál všechen vzduch z plic.

      „Kriste Ježíši.“ Jeho hlas byl jen slabý šepot.

5

      Hunter zůstal stát ve dveřích velkého pokoje, osvětleného jen dvěma pohybujícími se baterkami – jednu držel v ruce kapitán Bolter, druhou doktor Winston. Kupodivu byla ta místnost v mnohem lepším stavu než zbytek domu. Upřeně zíral na obraz, který se mu nabízel, a v břiše se mu vzdouvala obří prázdnota.

      Přímo naproti dveřím ložnice a asi metr od zadní stěny viselo ze dvou rovnoběžných dřevěných sloupků nahé ženské tělo. Paže měla oběť rozpřažené doširoka, jak jen to šlo, ohnutá kolena se dotýkala podlahy, takže klečela v pozici jakéhosi Y. Provaz, kterým byla její zápěstí připoutána k horní části sloupků, se jí zařízl hluboko do kůže a hubené paže teď zdobily tmavé čáry zaschlé krve. Hunter zíral na tvář mrtvé ženy. Mozek se usilovně snažil pochopit to, co viděly oči.

      „Dobrý Bože na nebesích!“

      Kolem jejího těla neúnavně vířilo hejno much, které nepřestávaly bzučet, ale obličeji se vyhýbaly. Obličeji bez kůže. Beztvaré mase svalové tkáně.

      „Huntere! Konečně ses uráčil ukázat.“ Kapitán Bolter stál na druhém konci místnosti vedle doktora Winstona, vrchního soudního ohledače.

      Hunter ještě pár vteřin civěl na ženu, pak přenesl svou pozornost na kapitána. „Někdo ji stáhl z kůže?“ zeptal se od dveří a v hlase mu zněl nedůvěřivý tón.

      „Zaživa… někdo ji stáhl z kůže zaživa,“ opravil ho doktor Winston klidným hlasem. „Zemřela několik hodin potom, co jí servali kůži z obličeje.“

      „To si snad děláte srandu!“ Hunter pozoroval ženu bez tváře. Nepřítomnost kůže způsobila, že jí oči vylézaly z důlků a zdálo se, že se upírají přímo na něj. Ústa měla otevřená dokořán. Bez zubů.

      Hunter odhadoval, že jí bylo nanejvýš pětadvacet let. Nohy, břicho a paže měly zřetelný svalový tonus a bylo jasné, že se pyšnila svým vzhledem. Vlasy měla zlatě plavé, dlouhé a hladké, splývaly jí do poloviny zad. Hunter si byl jist, že to bývala velmi pohledná žena.

      „To není všechno. Podívejte se za dveře,“ vyzval ho doktor Winston.

      Hunter rozvážně vstoupil do místnosti, zavřel dveře a zmateně na ně pár vteřin zíral.

      „Vysoké zrcadlo?“ pronesl pochybovačně s pohledem upřeným na svůj odraz. Zčistajasna odstoupil z cesty a v zrcadle se ukázalo tělo ženy.

      „Bože! Vrah ji přiměl… musela se na sebe dívat.“ Její tělo bylo nastaveno přímo naproti dveřím.

      „Vypadá to tak,“ souhlasil doktor Winston. „Patrně prožila poslední hodiny s pohledem na svůj znetvořený odraz v zrcadle – nejen fyzická muka, ale i duševní.“

      „Tohle zrcadlo na ty dveře nepatří…,“ rozhlédl se Hunter, „… ani do tohohle pokoje. Je zbrusu nové.“

      „Přesně tak, zrcadlo a ty dřevěné sloupky se sem dostaly zcela záměrně – aby zvýšily její utrpení,“ potvrdil doktor Winston.

      Dveře ložnice se před Hunterem rozlétly a vyrušily ho z pohledu do zrcadla. Vstoupil Garcia s kelímkem kávy. „Tumáš,“ řekl a podal ho Hunterovi.

      „Asi si nedám, bažante, můj žaludek už zažil lepší časy a na spánek teď nemám ani pomyšlení,“ odvětil Hunter s odmítavým gestem.

      Kapitán Bolter i doktor Winston zavrtěli hlavami na znamení, že také nemají chuť. Garcia znovu otevřel dveře.

      „Tumáte,“ řekl mladému strážníkovi, který stál za nimi. „Vypadáte, že se potřebujete napít.“

      „Jejda! Díky, pane.“ Strážník se zatvářil překvapeně.

      „Není zač.“ Garcia zavřel dveře a spolu s Hunterem přistoupil k oběti. Do chřípí jim pronikl čpavý puch, který přinutil Huntera přiložit si ruku k nosu. Žena klečela v kaluži moči a výkalů.

      „Byla k těm sloupkům připoutaná několik hodin, možná celý den. To byla její toaleta,“ vysvětloval doktor Winston a ukazoval na podlahu.

      Garcia udělal znechucenou grimasu.

      „Jak dlouho je mrtvá, doktore?“ otázal se Hunter.

      „V téhle chvíli se to dá těžko přesně určit. Teplota lidského těla klesá po smrti o necelý jeden stupeň za hodinu. Její teplota je nižší asi o šest a půl stupně, což by mohlo znamenat, že je mrtvá sedm až osm hodin, ale to záleží na okolnostech. Letní vedro by proces nepochybně zpomalilo a přes den je v tomhle pokoji určitě jako v sauně. Lepší představu o čase úmrtí získám, až ji budu mít v pitevně.“

      „Nejsou tu žádné řezné ani bodné rány, stopy po kulkách ani stopy škrcení. Zemřela na to poranění obličeje?“ zeptal se Hunter s pohledem na ženin trup; mával přitom rukama, aby odehnal aspoň některé mouchy.

      „Bez pitvy to taky nemůžu říct jistě, ale hádal bych srdeční selhání způsobené čistě jen bolestí a vyčerpáním. Ten, kdo jí to udělal, ji držel v téhle pozici a způsoboval jí další a další bolest, dokud neskonala. Vrah chtěl, aby trpěla co nejvíc – a taky že trpěla.“

      Hunter se rozhlédl po místnosti, jako by něco hledal. „Co to tu ještě smrdí? Cítím něco jako ocet.“

      „Máte dobrý nos, Huntere,“ řekl doktor Winston a ukázal do kouta místnosti. „Tamhleta nádoba byla plná octa. Cítíte ho taky z jejího těla, převážně z horní poloviny. Vypadá to, že jí vrah poléval v pravidelných časových intervalech obličej bez kůže octem.“

      „Ocet taky odpuzuje mouchy,“ řekl Hunter.

      „Správně,“ potvrdil doktor Winston. „Jen si představte, jakou bolest musela zakoušet. Všechny nervy na obličeji byly úplně odhalené. I malý závan větru by způsobil nesnesitelná muka. Patrně několikrát ztratila vědomí, nebo se o to aspoň snažila. Nezapomínejte, neměla oční víčka – neměla jak se bránit světlu, ani jak odpočinout očím. Pokaždé, když se jí vrátilo vědomí, to první, co uviděla, bylo její znetvořené nahé tělo. Ani se nechci zaobírat tím, jakou bolest způsobí kyselina octová v čerstvé ráně.“

      „Ježíši!“ ucouvl Garcia o několik kroků. „Chuděra!“

      „Byla při vědomí, když jí stahoval kůži?“ zeptal se Hunter.

      „Ledaže by byla pod anestetiky, ale asi nebyla. Řekl bych, že byla zdrogovaná, několik hodin v bezvědomí, zatímco ten psychopat pracoval na jejím obličeji. Když byl hotový, odvezl ji do tohohle domu, přivázal ke sloupkům a ještě ji trochu mučil, dokud nezemřela.“

      „Cože? Vy myslíte, že jí nestáhl kůži v tomhle domě?“ zatvářil se Garcia nechápavě.

      „Ne,“ odvětil Hunter dřív, než to stihl doktor Winston. „Jen se rozhlédni. Zkontroluj si všechny místnosti, jestli chceš. Ani kapka krve jinde než přímo pod jejím tělem. Pravda, vrah po sobě určitě uklidil, ale tady se to nestalo. Opravte mě, jestli se pletu, doktore, ale stáhnout člověka z kůže, to je složitý proces.“

      Doktor Winston mlčky kývl.

      „Vrah by potřeboval chirurgické nástroje a vybavení, osvětlení z operačního sálu, o spoustě času a vědomostí ani nemluvě,“ pokračoval Hunter. „Máme tu před sebou moc šikovnýho psychopata. Někoho, kdo se dobře vyzná v medicínské praxi. Nestáhl ji z kůže v tomhle domě. Tady ji mučil a zabil.“

      „Možná je ten vrah lovec. Víš, jako že se vyzná ve stahování zvěře?“ nadhodil Garcia.

      „Možná, ale to by mu nepomohlo,“ odvětil Hunter. „Lidská pokožka nereaguje jako zvířecí kůže. Jiná elasticita.“

      „Jak to víš? Chodíš na lov?“ zeptal se Garcia se zájmem.

      „Ne, ale hodně čtu,“ odtušil Hunter ležérně.

      „A navíc jsou zvířata už mrtvá v době, kdy se stahují,“ pokračoval doktor Winston. „Dá se z nich prostě servat kůže, aniž byste si dělali starosti o jejich život. Náš zabiják udržel oběť naživu, a to je samo o sobě velice delikátní procedura. Ať je to kdo je to, vyzná se v medicíně. Po pravdě řečeno, byl by to moc dobrý plastický chirurg, až na tu práci, co odvedl na jejích zubech. Prostě je vytahal, žádná rafinovanost, ale maximum bolesti.“

      „Vrah nechtěl, abychom ji identifikovali,“ usoudil Garcia.

      „Prsty jí nechal neporušené,“ odpálil Hunter, když jí rychle zkontroloval ruce. „Proč odstranit zuby a nechat otisky prstů?“

      Garcia souhlasně kývl.

      Hunter obešel dva dřevěné sloupky, aby si mohl prohlédnout ženina záda. „Jeviště,“ zašeptal. „Místo, kde mohla ožít vrahova zloba. Proto ji sem přivezl. Podívejte se na ni, její pozice je rituální.“ Obrátil se ke kapitánu Bolterovi. „Ten zabiják to neudělal poprvé.“

      Kapitán Bolter nevypadal nijak překvapeně.

      „Takovouhle bolest by nikdo nevydržel snášet mlčky,“ poznamenal Garcia. „Tohle je ideální místo, úplně osamocené, bez sousedů, nikdo tady zabijáka nevyruší. Mohla si vyřvat plíce a nikdo by nepřišel.“

      „Oběť – máme o ní něco? Víme, kdo to je?“ zeptal se Hunter a dál si prohlížel ženina záda.

      „Zatím nic, ale ještě jsme jí nevzali otisky,“ odpověděl Garcia. „Při první prohlídce tohohle domu jsme nenašli nic, ani kus šatstva. Očividně tady nežila a pátrat v domě po nějakých stopách její totožnosti je nejspíš ztráta času.“

      „Stejně to udělejte,“ řekl Hunter rázně. „Co takhle pohřešované osoby?“

      „Počáteční popis jsem zanesl do databáze pohřešovaných a neidentifikovaných osob,“ odvětil Garcia. „Zatím nic, ale bez obličeje…“ Garcia potřásl hlavou, jako by to považoval za nesplnitelný úkol.

      Hunter se pár vteřin rozhlížel po místnosti, než spočinul pohledem na okně v jižní stěně. „A co stopy pneumatik venku? Vypadá to, že se sem nedá dostat jinak než po té úzké cestě. Vrah sem musel přijet autem.“

      Kapitán Bolter lehce přikývl. „Máte pravdu. Ta cesta je jediný přístup k tomuhle domu a projely po ní všechny policejní a forenzní jednotky. Pokud tu něco bylo, rozjezdili to. A někdo si to odskáče, o to se postarám.“

      „Paráda!“

      V místnosti zavládlo ticho. Nikdo z nich to neviděl poprvé. Oběť neměla proti zvrácenému protivníkovi šanci – prázdné plátno pomalované oslnivými barvami smrti –, ale tohle vypadalo jinak, působilo to jinak.

      „Mně se to nelíbí,“ přerušil mlčení Hunter. „Vůbec se mi to nelíbí. Tohle není obyčejná improvizovaná vražda. Tohle se plánovalo, a to sakra dlouho. Jen si představte tu trpělivost a odhodlání, než se do něčeho takovýho pustíte.“ Hunter se podrbal na nose. Dotíral na něj puch smrti.

      „Třeba zločin z vášně? Možná se někdo chtěl pomstít bejvalce,“ napadlo Garciu.

      „Tohle není zločin z vášně,“ zavrtěl hlavou Hunter. „Nikdo, kdo by ji někdy miloval, by nebyl schopný něco takového udělat. I kdyby mu ublížila sebevíc – ledaže by chodila se samotným Satanem. Jen se na ni podívej, je to prostě groteskní – a to mi dělá starosti. Tímhle to nekončí.“

      Hunterova slova jako by vnesla do místnosti ještě větší chlad. To poslední, co město Los Angeles potřebuje, je další vraždící psychopat, co běhá na svobodě – někdo, kdo se chce stát novým Jackem Rozparovačem.

      „Hunter má pravdu, tohle není zločin z vášně. Tenhle vrah to neudělal poprvé,“ pronesl konečně kapitán Bolter a odstoupil od okna. Všichni ztuhli.

      „Víte něco, co my nevíme?“ položil Garcia otázku, která okamžitě napadla všechny.

      „Dlouho ne. Je tu ještě jedna věc, kterou byste měli vidět, než sem pustím kluky z techniky.“

      Tohle Huntera zaujalo, hned jak sem dorazil. Obvykle forenzní tým prověří místo činu dřív, než smějí detektivové pošlapat všechny důkazy, ale dneska sem chtěl kapitán nejdřív pustit Huntera. Kapitán Bolter porušoval protokol jen zřídka.

      „Vzadu na krku, podívejte se,“ řekl a naklonil hlavu směrem k tělu.

      Hunter a Garcia si vyměnili ustaraný pohled, pak znovu přistoupili k mrtvé ženě.

      „Dejte mi něco, čím bych jí zvedl vlasy,“ zavolal Hunter nazdařbůh do místnosti. Doktor Winston mu podal kovové teleskopické ukazovátko.

      Světlo baterky dopadlo na odhalenou šíji a v Hunterově hlavě se rozpoutala chaotická smršť myšlenek a kusých vzpomínek. Nevěřícně na ni zíral – a zesinal.

      Garcia z místa, kde stál, neměl jasný výhled, ale znepokojil ho výraz v Hunterových očích. Ať už Hunter civěl na cokoli, vyděsilo ho to tak, že ze sebe nemohl vydat ani hlásku.

6

      Přestože mu bylo už devětatřicet, Robert Hunter se svou mladickou tváří a působivou fyzickou formou vypadal jako čerstvý třicátník. Chodil vždycky v džínech, tričku a ošoupané kožené bundě, měřil metr osmdesát, měl široká ramena, vysedlé lícní kosti a krátké plavé vlasy. Čišela z něj ovádaná síla, která se projevovala v každém jeho pohybu, ale nejvýraznější na něm byly oči. Intenzivně bledě modré oči, které svědčily o inteligenci a neochvějné rozhodnosti.

      Hunter vyrůstal jako jedináček v dělnické rodině v Comptonu, chudinské čtvrti na jihu Los Angeles. Matka prohrála boj s rakovinou, když mu bylo pouhých sedm let. Otec se už nikdy znovu neoženil a musel si přibrat druhé zaměstnání, aby zvládl vychovávat dítě vlastními silami.

      Už od útlého mládí bylo všem jasné, že Hunter je jiný. Dokázal přijít věcem na kloub rychleji než většina ostatních. Škola ho nudila a nesnášel ji. Učivo šesté třídy zvládl za necelé dva měsíce a jen tak, aby měl co dělat, prosvištěl učebnice pro sedmý, osmý a dokonce i devátý ročník. Pan Fratelli, ředitel školy, žasl nad schopnostmi tohohle dítěte a zařídil mu informační schůzku v Mirmanově škole pro nadané děti na Mullhollad Drive v Severozápadním Los Angeles. Doktor Tilby, psycholog z Mirmanu, ho podrobil obrovské sérii testů a Hunter byl prohlášen za „neměřitelného“. Týden nato přešel do osmého ročníku na Mirmanu. Bylo mu teprve dvanáct.

      Ve čtrnácti letech už proplul mirmanskými středoškolskými osnovami v angličtině, dějepisu, biologii a chemii. Čtyři roky střední školy se mu zkondenzovaly do pouhých dvou a v patnácti maturoval s vyznamenáním. S doporučením od všech učitelů byl Hunter přijat jako „mimořádný“ student na Stanfordovu univerzitu. Tam byla v té době nejlepší fakulta psychologie v Americe.

      Přestože byl Hunter hezký, kombinace přílišné hubenosti, přílišného mládí a podivného oblékání způsobila, že u děvčat nebyl oblíbený a stal se snadným cílem šikany. Neměl sportovní postavu ani schopnosti a volný čas trávil nejraději v knihovně. Četl – hltal knihy neuvěřitelným tempem. Fascinoval ho svět kriminologie a myšlenkové procesy jedinců ovládaných zlem. Udržet si průměr známek 1,0 během let strávených na univerzitě pro něj byla procházka růžovým sadem, ale brzy ho přestalo bavit, že ho šikanují a říkají mu „párátko“. Pustil se do vzpírání a začal chodit na lekce bojových umění. K svému překvapení zjistil, že ho fyzická námaha při cvičení baví. Stal se jí posedlým a do roka už byly účinky tvrdého tréninku jasně viditelné. Tělo se mu působivě vytvarovalo. Z „párátka“ se stal „vazoun“ a za necelé dva roky získal černý pás v karate. Šikana přestala a zčistajasna se ho holky nemohly nabažit.

      V devatenácti letech promoval Hunter z psychologie a ve třiadvaceti obdržel titul PhD v oboru Analýza trestného chování a biopsychologie. Jeho diplomová práce, nazvaná „Pokročilá psychologická studie trestných činů“, vyšla knižně a teď byla povinnou četbou v Národním centru pro analýzu násilných trestných činů FBI (NCAVC).

      Život byl příjemný, ale dva týdny po získání velkého doktorátu se Hunterův svět převrátil vzhůru nohama. Předcházející tři a půl roku pracoval jeho otec jako příslušník ochranky v pobočce Americké banky na Avalon Boulevard. Došlo tam k loupeži, která se zvrhla v přestřelku jako z Divokého západu, a Hunterův otec dostal kulku do hrudníku. Dvanáct týdnů bojoval o život v kómatu. Hunter se od něj ani nehnul.

      Těch dvanáct týdnů, kdy mlčky seděl a sledoval, jak otec den za dnem schází, Huntera změnilo. Nedokázal myslet na nic jiného než na pomstu. Tehdy začal trpět nespavostí. Když mu policie sdělila, že nemá žádného podezřelého, Hunter pochopil, že otcova vraha nikdy nechytí. Cítil naprostou bezmoc a ten pocit mu byl odporný. Po pohřbu dospěl k jednoznačnému rozhodnutí. Nebude už jen studovat myšlenky zločinců. Půjde po nich osobně.

      Po nástupu k policejnímu sboru si rychle udělal jméno a postupoval po hodnostním žebříčku rychlostí blesku; detektivem Losangeleského policejního sboru se stal v útlém věku šestadvaceti let. Brzy ho naverbovali do Divize loupeží a vražd, kde se dostal do páru se služebně starším detektivem Scottem Wilsonem. Patřili k 1. speciální divizi pro vyšetřování vražd, kde měli co do činění se sériovými vrahy, případy přitahujícími pozornost veřejnosti a dalšími časově náročnými vraždami.

      Wilsonovi bylo tehdy devětatřicet. Měřil sto sedmaosmdesát centimetrů, obalených sto pětatřiceti kilogramy svalů a tuku. Jeho nejvýraznějším rysem byla lesklá jizva, která mu zdobila levou stranu oholené hlavy. Vypadal zlověstně, což odjakživa hrálo v jeho prospěch. Nikdo si netroufne na detektiva, který vypadá jako nasraný Shrek.

      Wilson byl u sboru osmnáct let, z toho posledních devět jako detektiv Divize loupeží a vražd. Zpočátku mu vadila představa, že ho spárovali s mladým a nezkušeným detektivem, ale Hunter se učil rychle a jeho dedukční a analytické schopnosti byly jednoznačně ohromující. S každým případem, který vyřešili, Wilsonův respekt vůči Hunterovi narůstal. Stali se z nich nejlepší přátelé, nerozluční v práci i mimo ni.

      Los Angeles nikdy netrpělo nedostatkem ošklivých a surových vražd, ale chyběli mu detektivové. Wilson a Hunter často museli pracovat až na šesti různých případech zároveň. Tlak jim nikdy nevadil; naopak, jen pod ním kvetli. Pak je ale vyšetřování případu jedné hollywoodské celebrity málem stálo policejní odznaky i jejich přátelství.

      Případ se týkal Lindy a Johna Spencerových, známého producenta hudebních nahrávek, který zbohatl na tom, že vydal po sobě tři nejprodávanější rocková alba. John a Linda se potkali na mejdanu po představení a došlo k typickému bleskovému vzplanutí – za tři měsíce už byli manželé. John koupil nádherný dům v Beverly Hills a jejich manželství bylo jako z románu, všechno vypadalo a působilo ideálně. Hrozně rádi si zvali hosty a nejméně dvakrát do měsíce uspořádali luxusní večírek u bazénu, který měl tvar klavíru. Jenže románový příběh nevydržel dlouho. Koncem prvního roku manželství ubylo večírků i romantiky. Hádky doma i na veřejnosti začaly být běžným jevem, protože Johnův život zvolna ovládala drogová a alkoholová závislost.

      Jedné srpnové noci se po další vášnivé hádce našlo v kuchyni Lindino tělo s jedinou střelou z revolveru ráže .38 vpálenou do týla v popravčím stylu. Nikde nebyly stopy zápasu nebo vloupání, žádná obranná zranění ani modřiny na Lindiných pažích či rukou. Důkazy nalezené na místě činu spolu se skutečností, že po hádce s Lindou zmizel, udělaly z Johna Spencera hlavního a jediného podezřelého. Případ byl přidělen Hunterovi a Wilsonovi.

      Johna sebrali už po několika dnech, opilého a zfetovaného heroinem. Při výslechu nepopřel, že se tu noc znovu pohádal s manželkou. Připustil, že jejich manželství procházelo krizí. Pamatoval si hádku i to, že vypadl z domu rozzlobený, rozčilený a opilý, nemohl si ale vzpomenout, co se s ním dělo uplynulých několik dní. Neměl alibi. Trval ale taky na tom, že by Lindě nikdy neublížil. Ještě pořád byl do ní šíleně zamilovaný.

      Vyšetřování vraždy, v níž figurují celebrity, v Hollywoodu pokaždé přitahovalo velkou pozornost a média hned spustila bengál – „SLAVNÝ A BOHATÝ PRODUCENT V ZÁCHVATU ŽÁRLIVOSTI ZAVRAŽDIL SVOU KRÁSNOU MANŽELKU“. Dokonce i starosta se dožadoval urychleného vyřešení případu.

      Obžaloba prokázala, že John vlastnil revolver ráže .38, ten se ale nikdy nenašel. Také nebyl problém získat svědky, kteří potvrdili všechny ty hádky mezi Johnem a Lindou na veřejnosti. Většinou John řval a Linda jen plakala. Prokázat, že John Spencer byl agresivní vztekloun, byla hračka.

      Wilson byl přesvědčen o Johnově vině, ale Hunter si byl jistý, že jdou po nesprávném muži. Pro Huntera byl John jen vyděšený kluk, co moc rychle zbohatl, a s penězi a slávou přišly drogy. John se nikdy v minulosti žádného násilí nedopustil. Ve škole patřil mezi normální kluky, kteří vypadají praštěně – roztrhané džíny, podivný účes, pořád poslouchal heavy metal.

      Hunter se mnohokrát pokoušel Wilsona přesvědčit.

      „Tak jo, tak se hádal s manželkou, ale najdi mi manželství bez hádek,“ argumentoval Hunter. „Při žádné z těch hádek Lindu nikdy nepraštil ani jí jinak neublížil.“

      „Balistika dokázala, že projektil, co ji zabil, pocházel ze stejné šarže, jaká se našla v šuplíku stolu, co měl John Spencer v kanceláři,“ křičel Wilson.

      „Tím se nedokazuje, že stiskl spoušť.“

      „Všechna vlákna nalezená na oběti pocházela z oblečení, které měl John na sobě tu noc, co jsme ho našli. Zeptej se každého, kdo ten pár znal. Byl to hnusný vztekloun, věčně na ni řval. Jsi psycholog. Víš, jak tyhle věci eskalují.“

      „Přesně tak, eskalují. Postupně. Obvykle nedojde k jednorázovému skoku od prudkých diskusí k výstřelu do týla.“

      „Koukej, Roberte, vždycky jsem respektoval tvoje hodnocení podezřelých. Mockrát nás zavedlo správným směrem, ale já taky rád poslouchám svůj vnitřní hlas. A vnitřní hlas mi říká, že tentokrát jsi vedle.“

      „Ten chlap si zaslouží dostat šanci. Můžeme pokračovat ve vyšetřování. Možná nám něco uniklo.“

      „Nemůžeme pokračovat,“ zasmál se Wilson. „My o tom nerozhodujeme. To přece víš. Splnili jsme svou úlohu. Šli jsme za důkazy, které jsme měli, a dostihli jsme podezřelého, po kterým jsme šli. Teď to nech na advokátech.“

      Hunter věděl, z jakého těsta jsou vrazi, a John Spencer do té škatulky jednoduše nezapadal, ale jeho názor sám o sobě nic neznamenal. Wilson měl pravdu. Mají to z krku. Jsou už pozadu v pěti dalších případech a kapitán Bolter vyhrožuje Hunterovi suspendováním, pokud budou ještě mrhat časem na případ, který je oficiálně uzavřený.

      Porotě netrvalo ani tři hodiny, než dospěla k výroku o vině, a John Spencer byl odsouzen k doživotnímu trestu odnětí svobody. A opravdu to doživotí bylo. Dvacet osm dní po svém odsouzení se John oběsil na prostěradle. V cele se vedle jeho těla našel jediný list papíru, na kterém stálo: Lindo, brzo budu s tebou. Už žádné hádky, slibuju.

      Dvaadvacet dní po sebevraždě Johna Spencera sebrali v Utahu chlapíka, který u nich čistil bazén. V jeho autě se našel Johnův revolver ráže .38 a také šperky a prádlo Lindy Spencerové. Následné laboratorní testy prokázaly, že kulka, která ji zabila, vyšla z téhož revolveru. Čistič bazénů se později přiznal, že ji zastřelil.

      Hunter a Wilson se ocitli v palbě médií, policejního náčelníka, policejního komisaře a starosty. Byli obviněni z nedbalosti a z toho, že nevedli vyšetřování řádně. Kdyby nezasáhl v jejich prospěch kapitán Bolter, který na sebe vzal polovinu viny, byli by přišli o detektivní odznaky. Hunter si nikdy nepřestal vyčítat, že neudělal víc. Jeho přátelství s Wilsonem utrpělo obrovskou ránu. To se stalo před šesti lety.

7

      „Co je? Co vidíš?“ ptal se Garcia a sunul se blíž k parťákovi, který dosud nepronesl ani slovo. Hunter stál nehybně a vytřeštěnýma očima civěl na cosi, co bylo vyřezáno na ženině šíji – na něco, co nikdy nezapomněl.

      Garcia si stoupl na špičky, aby přes Hunterovo rameno líp viděl na krk mrtvé ženy, ale pořád ještě nechápal. Ten vyřezaný symbol nikdy v životě neviděl.

      „Co to znamená?“ zeptal se s nadějí, že mu někdo odpoví.

      Ticho.

      Garcia se přisunul blíž. Symbol vypadal jako dva kříže v jednom, kříž s dvěma příčnými břevny nad sebou, ale ta příčná břevna byla dost daleko od sebe, byla skoro na okrajích svislého břevna. Neříkalo mu to absolutně nic.

      „Není to nějaký ujetý fór, kapitáne?“ probral se Hunter konečně z transu.

      „Ujetý to je, ale fór ne,“ odvětil kapitán stroze.

      „Řekne mi kurva někdo něco?“ Garciova netrpělivost narůstala.

      „Sakra!“ vyhrkl Hunter a nechal ženiny vlasy klesnout zpátky na ramena.

      „Haló!“ Garcia mával rukama před Hunterovýma očima. „Nepamatuju si, že bych si dneska ráno vzal pilulku neviditelnosti, tak řekne mi laskavě někdo, o co tady krucinál jde?“ Ani se nesnažil zastřít svou podrážděnost.

      „Měl byste to svému parťákovi vysvětlit, Huntere,“ řekl kapitán Bolter a rázným úderem tak vrátil Hunterovy myšlenky zpátky na zem a do současnosti.

      „Děkuju,“ řekl Garcia s úlevou, že našel spojence.

      Hunter pořád ještě nevěnoval Garciovi vůbec žádnou pozornost. „Víte, co to znamená, kapitáne?“

      „Vím, jak to působí, ano.“

      Hunter si hrábl prsty do vlasů. „Média budou mít Vánoce, až se jim to dostane do ruky,“ pokračoval.

      „Prozatím se médiím nic do ruky nedostane, o to se postarám,“ ujistil ho kapitán, „ale měli byste zjistit, jestli je to opravdové.“

      „Jak opravdové?“ zařval Garcia.

      Doktor Winston se vložil do hovoru. „No, ať musíte udělat cokoli, mohli byste to dělat venku. Potřebuju sem pustit kluky, aby mohli začít se sběrem stop v místnosti. Vážně už nechci ztrácet čas.“

      „Jak dlouho budou sbírat stopy? Jak douho potrvá, než se něco dozvíme?“ zeptal se Hunter.

      „Nevím jistě, ale soudě podle rozměrů tohohle domu to potrvá skoro celý den, možná až do noci.“

      Hunter dobře znal proceduru – nezbývalo mu než čekat.

      „Až půjdete ven, řekněte laskavě týmu z laboratoře, ať jde dál, ano?“ požádal doktor a zamířil k tělu oběti.

      „Jo, uděláme to,“ přisvědčil Hunter a kývl na Garciu, který se pořád ještě tvářil, jako by mu spadly hračky do kanálu.

      „Nikdo mi ještě nic neřekl,“ protestoval.

      „No tak, jestli mě hodíš k mému autu, můžeme si pokecat cestou.“

      Hunter se ještě jednou podíval na znetvořené tělo, připoutané k dřevěným sloupkům. Bylo těžké si představit, že ještě před několika málo dny patřilo ženě plné života. Hunter otevřel dveře a vyšel z místnosti, Garcia v patách za ním.

      Před domem se Hunter tvářil znepokojeně, ještě když přistupovali ke Garciovu autu. „Tak kde parkuješ?“ zeptal se Garcia a otevřel dveře své Hondy Civic.

      „Cože?“ Hunter byl zjevně myšlenkami někde jinde.

      „Auto? Kde ho máš?“

      „Aha! V Santa Monice.“

      „Santa Monica! Krucinál, to je na druhým konci města.“

      „Máš snad na práci něco jinýho?“

      „Už ne,“ odvětil Garcia s pošetilým výrazem. „Kde přesně jsi ho nechal?“

      „Znáš bar Hideout?“

      „Jo, znám. Co jsi tam sakra dělal?“

      „Vůbec si nepamatuju,“ odtušil Hunter a lehce zavrtěl hlavou.

      „Odtud do Santa Moniky nám to potrvá tak dvě hodiny. Aspoň budeme mít dost času na pokec.“

      „Dvě hodiny?“ Hunterův hlas zazněl překvapeně. „Co máš pod kapotou? Motor ze skútru?“

      „Nevšiml sis těch hrbolatých silnic tady všude kolem? Tohle auto je nové. Nezničím si tlumiče, takže dokud nebudeme na silnici hladký jako sklo, pojedeme pěkně pomalu.“

      „To je jedno.“ Hunter nasedl do auta a zapnul si pás. Rozhlédl se po interiéru, který vypadal jako ráj osoby s obsesivně kompulzivní poruchou zaměřenou na úklid. Nikde ani smítko. Žádné pytlíky od bramborových lupínků na podlaze, ani koberečky či sedadla pokecané kávou, žádné šmouhy od koblih, nic.

      „Zatracenej bažante, ty to auto uklízíš každý den?“

      „Mám rád v autě čisto, je to lepší než svinčík, nemyslíš?“ Garciův hlas zněl hrdě.

      „A co to tu sakra smrdí? To je jako… tutti frutti.“

      „Tomu se říká osvěžovač vzduchu. Měl bys ho v tý svý starý kraksně taky vyzkoušet.“

      „Hele, na mém autě není nic špatného. Staré, to zas jo, ale stavěné je jako pevnost. Ne jako tyhle laciné šunky z dovozu.“

      „Tohle auto nebylo laciné.“

      „Jo, jasně,“ zasmál se krátce Hunter. „Každopádně jsem dojatý. Neuklízíš taky v domácnostech? V Beverly Hills je velká poptávka, kdyby ses někdy rozhodl zabalit detektivní práci.“

      Garcia ignoroval Hunterovu poznámku, nastartoval motor a manévroval mezi těmi několika málo policejními vozy, které před starým domem dosud parkovaly. Ze všech sil se snažil neotřít se autem o husté křoviny, lemující úzkou pěšinu, a zaklel, když uslyšel zvuk dřeva škrábajícího o kov. Garcia jel zpočátku pomalu, snažil se zminimalizovat kodrcání. Oba mlčeli, dokud se neocitli na hlavní silnici.

      Hunter už projížděl Little Tujunga Canyon Road mnohokrát. Pokud se člověk chce odreagovat, je to úžasná projížďka s příjemným výhledem.

      „Tak jo, jsem jedno ucho,“ přerušil mlčení Garcia. „Přestaň blbnout. Co sakra znamená ta divná řezba v zátylku oběti? Zřejmě jsi to neviděl poprvé, soudě podle tvé reakce.“

      Hunter hledal vhodná slova a hlavou mu proudily staré obrazy. Chystal se uvést Garciu do noční můry – na kterou se sám snažil zapomenout.

      „Slyšel jsi někdy o zabijákovi, kterému říkali Krucifix?“

      Garcia zvedl jedno obočí a pohlédl na Huntera tázavě. „Děláš si legraci?“

      Hunter zavrtěl hlavou.

      „Jo, samozřejmě že slyšel. Každý v Los Angeles slyšel o Krucifixovi. Sakra, každý v celých Spojených státech slyšel o Krucifixovi. Po pravdě řečeno, sledoval jsem ten případ pěkně pozorně. Proč?“

      „Co o něm víš? Co víš o případu?“

      „Chceš se vytahovat?“ usmál se nejistě, jako by čekal na nějakou odpověď, která je nasnadě – žádné se nedočkal. „Myslíš to vážně? Chceš, abych ti o tom případu vyprávěl?“

      „Udělej mi tu radost.“

      „Tak jo,“ odvětil Garcia s pohybem hlavy, který říkal, jak je libo. „Byl to asi tvůj největší případ. Sedm děsných vražd během dvou let. Nějaký bláznivý náboženský fanatik. Ty a tvůj parťák jste toho chlapa chytli asi před půldruhým rokem. Sebrali ho, když zdrhal autem z Los Angeles. Jestli se nepletu, měl u sebe v autě horu důkazů, věci oběti a podobně. Zřejmě ani jeho výslech netrval moc dlouho; rovnou se přiznal, ne?“

      „Jak víš o jeho výslechu?“

      „Nezapomínáš, že jsem policajt? Máme docela dobrou vnitřní informovanost. Každopádně dostal trest smrti a smrtící injekci asi před rokem, byl to jeden z nejrychleji vykonaných rozsudků v dějinách. Dokonce se do toho vložil prezident, je to tak? Byly toho plné zprávy.“

      Hunter okamžik pozoroval svého parťáka. Garcia znal celý příběh tak, jak o něm referoval tisk.

      „Nic víc nevíš? Víš, proč mu v médiích říkali Krucifix?“

      Teď se pro změnu zase Garcia na letmou vteřinu zahleděl na parťáka. „Pil jsi něco?“

      „Už pár hodin ne,“ Hunter pohlédl instinktivně na hodinky.

      „Ano, každý ví, proč. Jak už jsem řek, byl to náboženský fanatik. Myslel si, že zbavuje svět hříšníků nebo takovou nějakou blbost. Však víš – prostitutky, drogově závislí – prostě koho mu ty hlásky v jeho choré mysli nařídily zabít. Každopádně se mu říkalo Krucifix z toho důvodu, že vypaloval každé oběti kříž na hřbet levé ruky.“

      Hunter seděl chvilku mlčky.

      „Počkej moment! Myslíš, že ho někdo kopíruje? Chci říct – když vyřeže ten divný symbol té ženské na zátylek. Vypadalo to skoro jako krucifix, když se nad tím zamyslíš,“ pochopil Garcia Hunterův náznak.

      Hunter neodpověděl. Ticho trvalo ještě dvě nebo tři minuty. Už se ocitli na Sand Canyon Road, v exkluzivní části Santa Clarity, a okolí se změnilo – teď tu byly velké domy s dokonale ošetřovanými trávníky. Hunter byl rád, že je zase zpátky v civilizaci. Provoz trochu houstl, lidé mířili do práce. Hunter viděl podnikatele a ženy vycházející z domovních dveří, pěkně oblečené, připravené na další den v kanceláři. První sluneční paprsky právě poctily svou přítomností oblohu a slibovaly další parný den.

      „Když už mluvíme o Krucifixovi, můžu se tě na něco zeptat?“ ukončil Garcia mlčení v autě.

      „Jo, ven s tím,“ odvětil Hunter monotónně.

      „Povídalo se, že buď ty, nebo tvůj parťák jste nikdy neuvěřili, že ten chlap, kterého jste chytili, byl vrah – přes všechny důkazy, co se našly v jeho autě, a přestože se přiznal – je to pravda?“

      Hunterovi se začaly přehrávat v hlavě staré výjevy z jediného výslechu vraha zvaného Krucifix.

      Cvak…

      „Středa 15. února, 10.30. Detektiv Robert Hunter zahajuje výslech Mikea Farloea, týkající se případu 017632. Vyslýchaný odmítl právo na advokáta,“ mluvil Hunter do staromódního magnetofonu v jedné z výslechových místností budovy Divize loupeží a vražd.

      Naproti němu seděl čtyřiatřicetiletý muž s výraznou čelistí, vyčnívající bradou pokrytou třídenním strniskem a tmavýma očima, studenýma jako led. Vlasy mu ustupovaly z čela a to málo černého porostu, co mu zbývalo, bylo řídké a sčesané dozadu. Ruce v poutech ležely na širokém plechovém stole, který stál mezi ním a Hunterem, dlaněmi dolů.

      „Víte jistě, že nestojíte o přítomnost právníka?“

      „Hospodin je můj pastýř.“

      „Tak teda jo. Jmenujete se Mike Farloe, je to správně?“

      Muž zvedl pohled od rukou v želízkách a zadíval se Hunterovi přímo do očí. „Ano.“

      „A vaše současná adresa je Sandoval Street číslo 5, v Santa Fe?“

      Mike byl podivně klidný – na to, že čelil obvinění z mnohonásobné vraždy. „Tam jsem bydlíval, ano.“

      „Bydlíval?“

      „Teď budu žít ve vězení, nemám pravdu, detektive? Aspoň nějakou chvíli.“ Jeho hlas byl tupý a klidný.

      „Chcete jít do vězení?“

      Ticho.

      Hunter byl na výslechy nejlepší z celé Divize loupeží a vražd. Znalost psychologie mu umožňovala vytáhnout z podezřelých nadmíru cenné informace, někdy dokonce i přiznání. Uměl číst z řeči těla a různých znamení jako z otevřené knihy. Kapitán Bolter chtěl dostat z Mikea Farloea všechny informace do poslední mrtě – Robert Hunter byl jeho tajná zbraň.

      „Pamatujete si, kde jste byl v noci 15. prosince loňského roku?“ Hunter teď mluvil o noci předtím, než byla nalezena poslední Krucifixova oběť.

      Mike na něj upřeně hleděl. „Ano, pamatuju…“

      Hunter pár vteřin čekal na zbytek odpovědi. Nedočkal se.

      „A kde jste byl?“

      „V práci.“

      „A copak děláte?“

      „Čistím město.“

      „Vy jste popelář?“

      „Správně, ale taky pracuju pro našeho Pána Ježíše Krista.“

      „Co pro něj děláte?“

      „Čistím město,“ opakoval Farloe klidně. „Zbavuju tohle město špíny – hříšníků.“

      Hunter cítil, jak kapitán Bolter poposedl ve svém křesle v pozorovací místnosti za jednosměrně průhledným zrcadlem na severní stěně.

      Hunter si pravou rukou masíroval zátylek. „Tak jo, co takhle…“ – zalistoval několika stránkami poznámek, které měl s sebou – „… 22. září, vzpomínáte si, kde jste byl tu noc?“

      Scott se v malé pozorovatelně zatvářil nechápavě. „22. září? Co se sakra ten den stalo? Na tohle datum se žádná oběť nenašla, ani kolem něho. Co to sakra Hunter vyvádí?“

      Sedm dat útoků vraha řečeného Krucifix měl Scott vyrytých do mozku a byl si jist, že i Hunter je zná zpaměti, ani se nemusí dívat do poznámek.

      „Nech ho, ať dělá svou práci, on se vyzná.“ Odpověď zazněla od doktora Martina, policejního psychologa, který také sledoval výslech.

      „To samé. Dělal jsem přesně to samé,“ odvětil Mike přesvědčivě. Jeho odpověď všechny v pozorovací místnosti zaskočila.

      „Cože?“ zamumlal Scott. „Existuje ještě nějaká oběť, o které nevíme?“

      Kapitán Bolter místo odpovědi jen pokrčil rameny.

      Hunter pozoroval reakce Mikea Farloea, snažil se nahlédnout do jeho myšlenek, pokoušel se číst výmluvná znamení. Pravidla behaviorální psychologie Hunterovi nařizovala sledovat pohyby Mikeových očí – nahoru a doleva znamená, že vstupuje do svého vizuálně konstruktivního kortexu, snaží se vytvořit v duchu obraz, který předtím neexistoval, jasná známka lhaní – nahoru a doprava znamená, že pátrá v paměti po vizuálně zapamatovaných obrazech, tudíž patrně mluví pravdu –, ale tady nebyl vůbec žádný pohyb, jeho oči byly nehybné jako oči mrtvého.

      „A co ty předměty, co jste měl v autě, můžete mi o nich něco povědět? Jak se tam dostaly?“ zeptal se Hunter; měl na mysli pas, řidičský průkaz a kartičku sociálního pojištění, které se našly v papírovém pytlíku ukrytém v prostoru na rezervní pneumatiku zrezivělého Oldsmobile Custom Cruiser z roku 1992, který Mikeu Farloeovi patřil. Každý z předmětů patřil jiné oběti. V jeho kufru také policie našla několik zakrvácených hadrů. Krev na nich odpovídala DNA tří obětí.

      „Mám je od hříšníků.“

      „Od hříšníků?“

      „Ano… nehrajte si na hloupého, detektive, však víte, jak to myslím.“

      „Možná nevím. Co kdybyste mi to vysvětlil?“

      „Víte, že svět nemá být takovýhle.“ Mike konečně ze sebe vydal první náznak emocí – hněv. „Každou vteřinu každého dne je spáchán nový hřích. Každou vteřinu každého dne przníme a porušujeme zákony, které nám dala nejvyšší moc. Se světem to takhle dál nejde, aby nectil Našeho Pána, aby nedbal na jeho poselství. Někdo ho musí potrestat.“

      „A ten někdo jste vy?“

      Ticho.

      „Podle mého byly všechny ty oběti jen docela normální lidi, žádní velcí hříšníci.“

      „To proto, že máte zalepené oči, jste slepý, detektive. Jste tak zaslepený špínou tohohle města, že už nevidíte jasně. Nikdo z vás. Prostitutka prodává své tělo za peníze, šíří nemoci po celém městě.“ Hunter věděl, že mluví o druhé oběti. „Právník, jehož jediným smyslem života je obhajovat ty šmejdy, drogové dealery, jen aby si mohl žít jako playboy. Osoba bez morálky,“ mluvil o páté oběti. „Ozdoba města, co se prošukala až na špici, každej pták poslouží, jen když ji to posune o schůdek výš…“ Šestá oběť. „Musí pykat. Musí se poučit, že nemůžete jen tak obcházet zákony boží. Musí dostat ponaučení.“

      „A to jste obstaral vy?“

      „Ano… sloužil jsem našemu Pánu.“ Hněv zmizel. Jeho hlas byl bezelstný jako dětský smích.

      „PSYCHO.“ Tu poznámku pronesl Scott v pozorovací místnosti.

      Hunter si nalil sklenici studené vody z hliníkového džbánu na stole. „Nechcete trochu vody?“

      „Ne, díky, detektive.“

      „Můžu vám něco nabídnout… kafe, cigaretu?“

      Reakcí bylo prosté zavrtění hlavou.

      Hunter ještě pořád nedokázal z Mikea Farloea nic vyčíst. Tón jeho hlasu se vůbec neměnil, nedělal žádné nečekané pohyby, nedocházelo ani ke změnám ve výrazu tváře. Jeho oči zůstávaly smrtelně chladné, zbavené jakýchkoli emocí. Ruce měl stále nehybné. Nezačínal se potit na čele ani na rukou. Hunter potřeboval víc času.

      „Věříte v boha, detektive?“ zeptal se Mike klidně. „Modlíte se, abyste se kál ze svých hříchů?“

      „Věřím v boha. Nevěřím ve vraždu,“ odvětil Hunter vyrovnaně.

      Mike Farloe upíral oči na Huntera, jako by si prohodili role, jako by to byl on, kdo se snaží něco vyčíst z Hunterových reakcí. Hunter chtěl užuž vypálit další otázku, když ho Farloe předběhl. „Detektive, co kdybysme nechali těch keců a šli rovnou k věci? Zeptejte se mě, nač se mě máte zeptat. Zeptejte se a dostanete odpověď.“

      „A načpak? Na co se vás mám zeptat?“

      „Chcete vědět, jestli jsem spáchal ty vraždy. Chcete vědět, jestli jsem ten, komu říkají Krucifix.“

      „A jste?“

      Farloe poprvé uhnul před Hunterem očima. Díval se teď do průhledného zrcadla na severní stěně. Věděl, co se děje na druhé straně. Nedočkavost v pozorovací místnosti už dospívala k bodu erupce. Kapitán Bolter by klidně přísahal, že se Farloe dívá rovnou na něj.

      „Já si to jméno nevybral, to udělala média.“ Vrátil se pohledem k Hunterovi. „Ale ano, osvobodil jsem jejich duše od života v hříchu.“

      „Ať mě vezme čert… máme přiznání.“ Kapitán Bolter stěží dokázal skrýt vzrušení.

      „Sakra, jo! A Hunterovi trvalo jen asi deset minut, než to z něj dostal. To je panečku kluk,“ odvětil Scott s úsměvem.

      „Jestli jste Krucifix, pak jste si svoje jméno vybral,“ pokračoval Hunter. „Vypaloval jste obětem znamení. Vybral jste si svou značku sám.“

      „Potřebovali se kát. Symbol našeho Pána osvobodil jejich duše.“

      „Ale vy nejste bůh. Není ve vaší moci někoho osvobozovat. Nezabiješ, není to snad jedno z přikázání? Nestal jste se hříšníkem, když jste ty lidi zavraždil?“

      „Nebude hříchem, co je činěno ve jménu božím. Konal jsem boží dílo.“

      „Proč? Hodil se bůh ten den marod? Proč by po vás bůh žádal, abyste jeho jménem zabíjel? Nemá snad bůh být milosrdný?“

      Farloe poprvé zkrášlil své rty úsměvem a předvedl tak zuby, zažloutlé od cigaret. Čišelo z něj zlo. Něco odlišného, něco takřka nelidského.

      „Z toho chlapa mi běhá mráz po zádech. Neměli bysme ten výslech prostě ukončit, už se přiznal, udělal to, šmytec,“ řekl Scott, viditelně podrážděný.

      „Ještě ne, dejte mu ještě pár minut,“ odvětil doktor Martin.

      „To je jedno… já odtud padám, už jsem slyšel dost.“ Scott otevřel dveře a vyšel do úzké chodby ve třetím patře budovy Divize loupeží a vražd.

      Hunter popadl kus papíru, něco na něj napsal a přistrčil ho přes stůl Farloeovi. „Víte, co je tohle?“

      Farloeovy oči spočinuly na papíře. Zíral na něj asi pět vteřin. Podle pohybů jeho očí a nepostřehnutelného svraštění čela Hunter poznal, že Farloe nemá tušení, co ten obrazec na papíře znamená. Hunter odpověď nedostal.

      „Fajn, tak já se vás zeptám…“

      „Ne, už žádné otázky,“ přerušil ho Farloe. „Víte, co jsem udělal, detektive. Viděl jste mé dílo. Slyšel jste, co jste slyšet chtěl. Není třeba dalších otázek. Už jsem řekl všechno.“ Farloe zavřel oči, sepjal ruce a začal se šeptem modlit.

      „Ano, je to pravda. Nikdy jsem neuvěřil, že je to náš vrah,“ odpověděl Hunter konečně na Garciovu otázku, když se prudce probral ze záblesku vzpomínek.

      I když bylo teprve něco po šesté ráno, den už byl teplý. Hunter stiskl tlačítko na dveřích spolujezdce a okno hladce sjelo dolů. Scenerie se změnila – luxusní domy Santa Clarity vystřídal hlučný provoz, jak ujížděli po výpadovce na San Diego.

      „Nechceš, abych zapnul klimošku?“ zeptal se Garcia a zašátral po palubní desce.

      Hunterovo auto byl starý buick a nemělo nic z luxusních udělátek moderních vozů. Ani klimatizaci, ani stahovací střechu, ani elektrická okna nebo zrcátka, ale byl to buick, čistá americká svalovina, jak to Hunter s oblibou nazýval.

      „Ne, je mi to milejší takhle, přírodní znečištěný losangeleský vzduch – to se prostě nedá překonat.“

      „Tak proč sis myslel, že máte nepravého? Měli jste všechny ty důkazy, co se našly u něj v autě, a navíc se chlap přiznal. Co jste ještě potřebovali?“ vrátil se Garcia otázkou zpět k tématu Krucifixe.

      Hunter naklonil hlavu k otevřenému oknu a nechal si větrem pročesávat vlasy. „Věděl jsi, že jsme nikdy na žádném ze sedmi míst činu nenašli ani jeden důkaz?“

      „Taky jsem ledacos slyšel, ale myslel jsem, že jen hrajete se zakrytými kartami.“

      „Je to pravda, Scott a já jsme pročesali všechna ta místa činu do posledního centimetru a technici taky. Nenašli jsme vůbec nic – ani otisk prstu, ani pramínek vlasů, ani jedno vlákno… nic. Místa činu byla jako forenzní vakuum.“ Hunter se odmlčel, znovu si nechal vítr udeřit do tváře. „Dva roky neudělal vrah jedinou chybu, nikdy po sobě nic nenechal, nic mu neuklouzlo… byl jako duch. Neměli jsme nic, žádná vodítka, žádnou stopu a ani zdání, kdo by to mohl být. A pak se zčistajasna nechá nachytat se vším tím svinstvem v autě? To mi neladilo. Jak se sakra z nejdůkladnějšího zločince v dějinách může stát ten největší nešika?“

      „Jak jste ho chytli?“

      „Nějaký anonym volal pár týdnů potom, co se našla sedmá oběť. Někdo viděl podezřelé auto, které mělo zvenčí na kufru šmouhy, co vypadaly jako od krve. Volajícímu se podařilo zapsat si espézetku a auto se našlo na předměstí Los Angeles.“

      „Patřilo Mikeu Farloeovi?“

      „Přesně tak, a v kufru svého vozu měl učiněnou vánoční nadílku pro naše vyšetřování.“

      Garcia se zamračil. Začínal chápat Hunterovo uvažování. „Jo, ale takhle už chytli pěkných pár velkých zločinců, na dopravní přestupek nebo na nějaký drobný přečin. Možná byl důkladný na místě činu, ale doma nešika.“

      „To neberu,“ odvětil Hunter a zavrtěl hlavou. „Taky mi během výslechu pořád říkal ‚detektive‘.“

      „A co ti na tom vadí?“

      „Krucifix mi volával na mobil a sděloval mi, kde je další oběť, podle toho jsme je nacházeli. Já byl jediný, kdo s ním měl nějaký kontakt.“

      „Proč ty?“

      „Na to jsem nikdy nepřišel, ale pokaždé, když mi volal, vždycky používal křestní jméno, vždycky mi říkal ‚Roberte‘, nikdy ‚detektive‘.“ Hunter se odmlčel. Chystal se hodit Garciovi do klína atomovou bombu. „Ale rozhodující byl moment, kdy jsem se ho zeptal na to znamení kříže, vypálené na rukou obětí. Svým způsobem to akceptoval, řekl, že symbol našeho Pána je mohl osvobodit nebo něco takového.“

      „Ano, takže to byl náboženský psychouš – o co ti jde?“

      „Ukázal jsem mu kresbu symbolu, co používal Krucifix, a jsem si jistý, že ji nepoznal.“

      „Nepoznal krucifix?“ Garcia vytáhl obě obočí.

      „Krucifix nikdy nevypaloval na hřbet levé ruky oběti znamení kříže. To jsme jen nakecali médiím, abychom se vyhnuli napodobovačům, těm, co na sebe chtějí upozornit.“

      Garcia nedočkavě zadržel dech a na páteři pocítil nepříjemné chvění.

      „Krucifix ve skutečnosti vyřezával takový divný symbol, něco jako dvojitý kříž, jeden rovně a druhý vzhůru nohama – do týla oběti.“ Hunter si ukázal na šíji. „To byla jeho opravdová značka.“

      Hunterova slova Garciu veskrze zaskočila. V duchu zalétl zpět ke scéně ve starém dřevěném domě. Tělo ženy. Obličej bez kůže. Řez na zátylku. Symbol vraha řečeného Krucifix. „Cože? To si děláš srandu.“ Garcia na okamžik odtrhl oči od vozovky.

      „Bacha na cestu!“ Hunter si uvědomil, že málem vjeli do křižovatky na červenou. Garciova pozornost přeskočila znovu zpátky na silnici, dupl na brzdy, až to Hunterovo tělo vymrštilo dopředu jako torpédo. Huntera zadržel bezpečnostní pás, který ho strhl zpátky na sedadlo, až prudce škubl hlavou dozadu a praštil se o opěrku.

      „Kruci! Už mě zase bolí hlava, díky,“ řekl Hunter a třel si oběma rukama spánky.

      To poslední, co dělalo Garciovi starosti, byla parťákova bolavá hlava. Hunterova slova mu ještě zněla v uších jako ozvěna. „Takže co chceš říct? Že se někdo dozvěděl o skutečným podpisu Krucifixe a používá ho?“

      „To pochybuju. Věděla o tom jen hrstka lidí, jen nás pár od Divize loupeží a vražd a doktor Winston. Všechny informace o vrahovi jsme drželi pod pokličkou. Ten symbol, co jsme viděli dneska, je totožný.“

      „Kruci, chceš mi naznačit, že vstal z mrtvých, nebo co?“

      „Snažím se ti říct, že Mike Farloe nebyl Krucifix, jak jsem odjakživa tušil. Vrah ještě běhá po světě.“

      „Ale ten chlap se přiznal. Proč by to sakra dělal, když věděl, že dostane injekci?“ zeptal se Garcia; málem křičel.

      „Možná se jen chtěl proslavit, nevím. Hele, nemám pochyb, že Mike Farloe byl cvok, byl to jednoznačně náboženský magor, akorát ne ten, kterého jsme hledali.“

      „Ale na druhé straně, jak se sakra všechny ty důkazy dostaly do jeho auta?“

      „To nevím, asi je tam někdo podstrčil.“

      „Podstrčil? Ale jediný, kdo je tam mohl podstrčit, byl Krucifix osobně.“

      „Přesně tak.“

      „A proč zrovna teď? Proč by se vracel teď?“

      „To bych taky rád věděl,“ odtušil Hunter.

      Garcia nehybně seděl a civěl na Huntera. Potřeboval čas, aby to všechno zpracoval. Tím by se vysvětlila Hunterova reakce na symbol vyřezaný na ženině šíji. Je to možné, že Krucifixe nikdy nechytili? Pořád ještě běhá na svobodě? Poslal stát na smrt nevinného? Po odsouzení Mikea Farloea vraždy přestaly, což nasvědčovalo tomu, že opravdu byl Krucifixem. Dokonce i Hunter tomu začal věřit.

      Seděli mlčky. Hunter cítil, jak se Garcia snaží zpracovat všechny nové informace, jak se pokouší pochopit, proč by se někdo přiznával ke zločinu, který nespáchal.

      „Jestli je to tak, nejspíš na to dost brzo přijdeme,“ řekl Hunter.

      „Vážně, a jak? Jak na to přijdeme?“

      „No, pro začátek – jestli je to ten samý vrah, laboratorní tým na nic nepřijde, další místo činu čisté jako lilium… Zelená.“

      „Cože?“

      „Na semaforu je zelená.“

      Garcia zařadil rychlost a šlápl na plyn. Žádný z nich už neřekl ani slovo, dokud nedorazili do Santa Moniky.

      Bar Hideout je hned u plážového konce West Channel Road. Samotná pláž Santa Monica je doslova přes ulici, čímž se bar Hideout stává jedním z nejoblíbenějších nočních zapadáků ve Westside. Garcia tam byl jen jednou. Houpavé závěsy oddělovaly prostor baru, zařízeného v námořnickém stylu, od hlavní místnosti, která byla vyzdobena obrazy Santa Moniky z 20. let minulého století. Druhé podlaží tvořil loft s vyhlídkou do zadního patia, plného židlí s nízkými zadními opěradly. Byl to velmi populární podnik, kam chodili mladí, a rozhodně ne ten typ baru, kde by si Garcia dokázal Roberta Huntera představit.

      Hunterovo auto parkovalo jen pár metrů od vchodu do baru. Garcia zastavil hned za ním.

      „Rád bych se ještě podíval do toho domu, až tam forenzní tým skončí, co říkáš?“ zeptal se Hunter a vytáhl z kapsy klíče od vozu.

      Garcia nebyl schopen podívat se Hunterovi do očí.

      „Hej! Bažante, není ti nic?“

      „Ne, je to dobrý,“ odvětil konečně Garcia. „Jo, to je dobrý nápad.“

      Hunter vystoupil z nablýskané hondy a otevřel dveře svého starého, otřískaného buicku. Když startoval, měl v hlavě jedinou myšlenku.

      Jeho první případ měl vypadat jinak.

8

      D-King se nestavěl nijak vlídně k tomu, když se mu některá z holek vytratila. Jenny odešla z jeho večírku v klubu Vanguard už před třemi dny a od té doby se mu neozvala. D-King se lišil od ostatních obchodníků se sexem v Los Angeles tím, že se ke svým holkám nechoval násilnicky. Jestliže některá z nich usoudila, že už toho má dost a chce odejít, nevadilo mu to, pokud nešla dělat pro jiného obchodníka se sexem nebo mu neutekla s jeho penězi.

      Hledání nových holek bylo nejsnadnější stránkou jeho podnikání. Každý den přijížděly do Los Angeles stovky krásných dívek, které šly za hollywoodským snem. Každý den se stovky snů roztříštily o drsnou realitu Města andělů. Šlo jen o to, poznat, které holky má člověk oslovit. Ty zoufalé a úplně zlomené – ty, co potřebujou dávku – ty, co prahnou po životním stylu, který D-King může nabídnout. Pokud chtěla některá z jeho dívek odejít, stačilo jen říct a náhrada už čekala za rohem.

      D-King poslal svého hlavního osobního strážce Jeroma zjistit, co se s Jenny stalo. Proč nezavolala? A co bylo ze všeho nejhorší, proč se nedostavila včera večer na schůzku s klientem? Zklamat klienta, to D-King netoleroval. Nevrhalo to dobré světlo na jeho podnik a dokonce i pokoutní podnik závisí na spolehlivosti. D-King tušil, že se něco děje. Jenny byla jeho nejspolehlivější holka a on si byl jistý, že kdyby se dostala do maléru, zavolala by.

      Pravda byla taková, že měl pro Jenny slabost. Byla to moc milá holka, vždycky s úsměvem a fantastickým smyslem pro humor – což byly vlastnosti, které v jejím pracovním oboru znamenaly hodně. Když Jenny začala pro D-Kinga pracovat, řekla mu, že bude dělat tuhle práci jen tak dlouho, než si našetří dost peněz, aby se postavila na vlastní nohy. Respektoval její odhodlání, ale prozatím patřila k jeho nejvýnosnějším zaměstnankyním; byla velice oblíbená mezi bohatými a šerednými chlíváky, z nichž sestávala jeho klientela.

      Když se Jerome vrátil, provozoval D-King svůj ranní tělocvik – pětadvacetkrát zdolat plavecký bazén, dlouhý jako půlka olympijského.

      „Šéfe, bohužel nemám dobrý zprávy.“ Jerome vypadal strašidelně. Afroameričan s krátce ostříhaným afroúčesem a křivým nosem, který měl zlomený tolikrát, že už to Jerome přestal počítat. Měřil metr devadesát a vážil sto padesát kilo. Měl hranatou bradu a běloskvoucí zuby. Svého času Jeroma tipovali na příštího světového šampiona těžké váhy, jenže po autonehodě zůstal od pasu dolů skoro ochrnutý. Trvalo mu čtyři roky, než zase začal pořádně chodit. Mezitím už jeho šance na titul zmizely v dáli. Skončil jako speciální ochranka jednoho nočního klubu v Hollywoodu. D-King mu nabídl práci a značné zvýšení platu poté, co viděl, jak se Jerome sám a vlastnoručně postaral o skupinu sedmi fotbalistů, kteří jednou večer chtěli dělat problémy.

      D-King vystoupil z bazénu, popadl čistý bílý koupací plášť se slovem KING napsaným velkými zlatými písmeny na zádech a usedl ke stolu vedle bazénu, kde už na něj čekala snídaně.

      „Tohle nechci slyšet, Jerome. Nechci začínat den špatnými zprávami.“ Nalil si sklenici pomerančového džusu. „Tak do toho, negře, vyklop to.“ Jeho hlas byl klidný jako vždycky. D-King nebyl z těch, co jen tak snadno ztrácejí rozvahu.

      „No, říkal jste, abych šel Jenny zkontrolovat, abych zjistil, proč na pár dní zmizela.“

      „Jo?“

      „Tak jo, vypadá to, že nezmizela jenom z klubu, šéfe, vona prostě zmizela úplně.“

      „Co to má jako sakra znamenat?“

      „Vypadá to, že už pár dní vůbec nebyla doma. Vrátnej v budově ji taky neviděl.“

      D-King postavil sklenici pomerančového džusu a několik vteřin svého osobního strážce pozoroval. „A co její věci? Zůstaly v bytě?“

      „Všechno – šaty, boty, kabelky, dokonce i šminky. Všechny kufry byly taky narovnaný v šatně. Jestli vzala roha, tak to muselo bejt kurva ve spěchu, šéfe.“

      „Nemá před čím utíkat,“ řekl D-King a nalil si šálek kávy.

      „Má přítele?“

      „Co jestli má?“ zeptal se a udělal nevěřícný obličej. „Víš to líp než já, negře. Žádná z mých holek nemá vztah, škodí to podnikání.“

      „Možná někoho potkala tu noc ve Vanguard.“

      „A co?“

      „Já nevím. Třeba šla k němu.“

      „Sakra ne, Jenny nezahejbá.“

      „Možná se jí ten chlap líbil.“

      „Je to šlapka, Jerome. Právě jí skončil pětidenní pracovní týden. To poslední, o co by stála, by bylo vlézt do postele s někým jiným.“

      „Soukromí klienti?“

      „Co to kecáš? Všechny moje holky vědí, co by se stalo, kdybych se dozvěděl, že se pokouší zavést si menší vedlejšák. Jenny není ten typ, není blbá.“

      „Třeba prostě bydlí u nějaký kamarádky,“ nadhodil Jerome jednu z dalších možností.

      „To se jí taky nepodobá. Patří k mým holkám, jak dlouho, skoro tři roky? Nikdy jsem s ní neměl problémy. Na schůzky chodí vždycky včas. Ne, Jerome, tohle je v hajzlu, něco se děje.“

      „Myslíte, že by se mohla dostat do maléru, myslím jako finančně, hazard nebo něco takovýho?“

      „Kdyby se dostala, přišla by za mnou, to vím. Neutekla by jen tak.“

      „Co mám udělat, šéfe?“

      D-King upil kávy a přemýšlel o svých možnostech. „Nejdřív prověř nemocnice,“ řekl posléze. „Musíme zjistit, jestli se jí něco nestalo.“

      „Myslíte, že jí moh někdo ublížit?“

      „Jestli ublížil… tak je ten hajzl už teď mrtvej.“

      Jerome se v duchu ptal, kdo by mohl být takový pitomec, aby ublížil některé z D-Kingových holek.

      „Jestli z nemocnic vyjdeš s prázdnou, budeme to muset zkontrolovat u policie.“

      „Mám zavolat Culhaneovi?“

      Detektiv Mark Culhane pracoval pro Divizi narkotik Losangeleského policejního sboru. Taky byl na D-Kingově výplatní listině úplatných policajtů.

      „Není zrovna nejbystřejší, ale nejspíš budeme muset. Ale upozorni ho, že nemá čmuchat jako ztracený pes. Chci to prozatím držet hodně při zemi.“

      „Je mi to jasný, šéfe.“

      „Zkontroluj nejdřív nemocnice, jestli přijdeš s prázdnou – zavolej mu.“

      Jerome kývl a nechal šéfa dojíst snídani.

      D-King snědl sousto omelety z vaječných bílků, ale chuť k jídlu ho opustila. Po víc než deseti letech práce dealera už měl vycvičený nos na trable, a něco mu tu nevonělo. V Los Angeles byl nejen dobře známý, ale i hodně obávaný. Jednou někdo udělal tu chybu, že dal jedné z jeho zaměstnankyň facku. Dotyčného našli tři dny nato v kufru – tělo rozdělené na šest částí, hlava, trup, paže a nohy.

9

      Carlos Garcia byl mladý detektiv, který se propracoval po žebříčku policejních hodností skoro stejně rychle jako Hunter. Byl synem brazilského federálního agenta a americké učitelky dějepisu. S matkou se odstěhoval do Los Angeles, když mu bylo teprve deset let, poté co se manželství rodičů rozpadlo. I když strávil v Americe většinu života, uměl Garcia mluvit portugalsky jako opravdový Brazilec. Jeho otec byl velmi pohledný muž s hladkými tmavými vlasy, hnědýma očima a olivovou pletí. Matka byla přírodní blondýna s bleděmodrýma očima a pletí evropsky bledou. Garcia zdědil po otci olivový tón pokožky a tmavě hnědé vlasy, které si nechával růst o trochu delší, než by se mamince líbilo. Oči neměl tak světle modré jako matka, ale rozhodně je podědil po její rodině. Přestože mu bylo jedenatřicet let, Garcia pořád vypadal klukovsky. Měl štíhlou postavu díky tomu, že léta dělal atletiku, ale jeho tělesná stavba klamala; byl silnější, než by kdo hádal.

      Jennet Liamsová, Garciova matka, dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby ho přesvědčila, že se nemá vydávat na dráhu policisty. V manželství s federálním agentem se hodně naučila. Je to nebezpečný život. Jen málo lidí dokáže vydržet takový duševní tlak, jaký s tím souvisí. Její rodina a manželství mužovou profesí trpěly. Nechtěla, aby stejný osud měl i její syn a jeho budoucí rodina. Jenže v deseti letech se Garcia rozhodl. Chtěl být úplně stejný jako jeho hrdina – tatínek.

      Od střední školy chodil pořád se stejnou dívkou a oženil se s ní takřka hned po promoci. Anna byla milé děvče. O rok mladší než Garcia, s nádhernýma tmavě oříškovýma očima a krátkými černými vlasy; její krása byla nekonvenční, nicméně uhrančivá. Neměli děti, k tomu rozhodnutí dospěli společně – aspoň prozatím.

      Garcia strávil dva roky jako detektiv na okrsku v severním Los Angeles, a pak dostal na vybranou: funkce v oddělení narkotik nebo vražd. Rozhodl se přijmout práci na vraždách.

      Ráno prvního dne, kdy měl nastoupit k Divizi loupeží a vražd, procitl Garcia o hodně dřív než obvykle. Snažil se pohybovat co nejtišeji, ale Annu stejně probudil. Musel se hlásit v kanceláři kapitána Boltera o půl deváté, ale v půl sedmé už vězel ve svém nejlepším obleku a shledal, že v jejich malém bytě na severním konci Los Angeles jen tak ubíjí čas.

      „Jak vypadám?“ zeptal se po druhém šálku kávy.

      „To už je potřetí, co se mě ptáš na to samé,“ rozesmála se Anna. „Vypadáš skvěle, zlato. Mají kliku. Dostanou nejkrásnějšího detektiva v Los Angeles,“ řekla a něžně ho políbila na rty. „Jsi nervózní?“

      Garcia kývl a kousl se do spodního rtu. „Trošičku.“

      „Není třeba. Budeš skvělý.“

      Anna byla optimistka; dokázala najít pozitivní stránku takřka na všem. Z Garcii měla radost; konečně dosáhne toho, po čem vždycky toužil – ale v hloubi duše se bála. Garcia už několikrát v minulosti unikl o vlásek. Ležel týden v nemocnici potom, co mu náboj kalibru .44 roztříštil klíční kost, a ona ty týdny prožila v slzách. Znala rizika, která náležela k jeho práci, věděla, že by nikdy neuhnul před nebezpečím, a to ji deptalo.

      Úderem půl deváté stál Garcia před kanceláří kapitána Boltera v budově Divize loupeží a vražd. Přišlo mu zvláštní, že na jmenovce na dveřích stojí „KONG.“ Třikrát zaklepal.

      „Dále.“

      Garcia otevřel dveře a vstoupil.

      Kapitán William Bolter byl asi pětašedesátník, ale vypadal nejméně o deset let mladší. Byl vysoký, silný jako býk a hlavu měl plnou stříbřitých vlasů, doplněných hustým knírem; působil zlověstně. Pokud byla pravda, co se povídalo, svého času koupil víc než dvanáct zásahů z pistole a pořád ještě se udržel na nohou.

      „Kdo sakra jste, vy jste z Vnitřních záležitostí?“ Jeho hlas byl pevný, ale ne agresivní.

      „Ne, pane…“ Garcia přistoupil blíž a podal mu své papíry. „Carlos Garcia, pane, jsem váš nový detektiv.“

      Kapitán Bolter seděl ve svém impozantním otáčivém křesle s vysokým opěradlem za psacím stolem z růžového dřeva. Zalistoval formuláři, několikrát se nad nimi zatvářil uznale a pak je odložil na desku stolu. Nepotřeboval žádné papírování, aby poznal, že Garcia je dobrý detektiv. K Loupežím a vraždám nepřidělili nikoho, kdo neprojevil vysokou úroveň schopností a odbornosti, a obojího měl Garcia podle svých pracovních záznamů dost a dost.

      „Působivé… a jdete právě včas. Dobrý start!“ řekl kapitán poté, co se hbitě podíval na hodinky.

      „Děkuju, pane.“

      Kapitán přistoupil ke kávovaru v protějším koutě své kanceláře a nalil si hrnek, Garciovi nenabídl. „Tak jo, pěkně jedno po druhém. Ten laciný oblek zahodíte. Tady je Divize vražd, ne módní policie. Jinak vás chlapi ukřižujou.“ Ukázal směrem k prostoru detektivů.

      Garcia se podíval na svůj oblek. Měl ten oblek rád – byl to jeho nejlepší oblek – jeho jediný oblek.

      „Jak dlouho už jste detektivem?“

      „Dva roky, pane.“

      „No, to je pozoruhodné. Detektiv obvykle potřebuje nejmíň pět až šest let práce, než se vůbec začne uvažovat o tom, že by mohl jít k Loupežím a vraždám. Buď jste zlíbal spoustu zadků, nebo fakt za něco stojíte.“ Když se od Garcii nedočkal odpovědi, kapitán pokračoval. „No, při práci u Losangeleské policie jste sice mohl být dobrý detektiv, ale tohle jsou Vraždy.“ Usrkl kávy a vrátil se k psacímu stolu. „Letní tábor skončil, synku. Tady je to těžší a rozhodně nebezpečnější než to, co jste dělal předtím.“

      „Rozumím, kapitáne.“

      „Vážně?“ Probodl Garciu soustředěným pohledem. V hlase mu zazněla zlověstnější nota. „Tahle práce vám nadělá bordel v hlavě, kloučku. Jako polda z Vražd si naděláte víc nepřátel než přátel. Vaši staří kamarádi od Losangeleského policejního sboru vás patrně nenávidí už teď. Víte jistě, že o to stojíte? Víte jistě, že jste dost silný? A to nemluvím o fyzické síle, synku. Víte jistě, že jste na to připravený?“

      Garcia napůl očekával proslov o nebezpečné práci; ten pronášel každý kapitán. Aniž by uhnul před kapitánovým pohledem, odvětil klidným hlasem a bez zakolísání. „Jsem připravený, pane.“

      Kapitán opětoval Garciův pohled, pátral po náznaku strachu, možná i pochyb o sobě samotném, ale léta zkušeností v posuzování charakterů mu sdělovala, že tenhle kluk se nebojí, aspoň zatím ne.

      „Tak teda dobře, tady jsme skončili. Představím vás vašemu novému partnerovi,“ řekl a otevřel dveře kanceláře. „Huntere… pojďte sem,“ zazněl jeho silný hlas rušným prostorem.

      Hunter právě přišel. Seděl u svého stolu a míchal si v hrnku silnou černou kávu. Do jeho rozespalosti zazněl kapitánův hlas jako heavymetalová kapela. Klidně upil trpké tekutiny a cítil, jak mu spálila rty a jazyk. Během posledních několika měsíců se Hunterova nespavost zhoršovala, přiživovaly ji ustavičné noční můry. Když měl štěstí, spal každou noc dvě hodiny. Ve dne byl letargický – ošklivé bolesti hlavy, silná vařící káva, popálená pusa a pak hurá k hromadě druhořadých případů, čekajících na psacím stole.

      Hunter neklepal, prostě otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Garcia stál vedle stolu z růžového dřeva.

      „Hele! Kapitáne, to je omyl, já nemám problém s Vnitřními záležitostmi,“ řekl Hunter a okusoval si sloupnutou pokožku z popáleného horního rtu.

      Garcia se znovu podíval na svůj oblek.

      „Posaďte se, Huntere, on není z VZ.“ Kapitán se odmlčel, pár vteřin napínal. „Seznamte se se svým novým parťákem.“

      Zprvu jako by ta slova do Hunterových uší nedolehla. Garcia udělal dva kroky směrem k Hunterovi a podal mu ruku. „Carlos Garcia, těší mě, že vás poznávám, detektive Huntere.“

      Hunter nechal Garciovu ruku viset ve vzduchu; po pravdě řečeno nehnul vůbec ničím, jenom očima. Garcia cítil, jak ho Hunter analyzuje, jak se ho snaží odhadnout. Hunterovi trvalo dvacet vteřin, než si na nového parťáka vytvořil názor.

      „Děkuju, nechci, kapitáne, já to docela dobře zvládám sám.“

      „Houby zvládáte, Huntere!“ řekl kapitán klidně. „Co děláte od Wilsonovy smrti – kancelářskou práci a vypomáháte Losangeleskému policejnímu sboru s kapsáři a drobnými krádežemi v obchodech? Ušetřte mě, krucinál. Každopádně jste věděl, že to přijde. Kdo si myslíte, že jste, Drsnej Harry? Koukejte, Huntere, nebudu vám tady kecat o tom, jakej jste skvělej detektiv a jak plýtváte svým talentem. Jste nejlepší detektiv, jakému jsem kdy velel. Umíte přijít na kloub věcem, které nikdo jiný nerozlouskne. Šestý smysl, detektivní intuice, říkejte si tomu, jak chcete; máte toho tolik jako nikdo jiný. Potřebuju vás zpátky na Vraždách, a potřebuju, aby vám to pálilo. Víte, že nemůžu detektiva z Vražd nechat pobíhat po ulici sólo, to je proti předpisům. Tak jak to je teď, jste pro mě k nepotřebě.“

      „A jak je to teď, kapitáne?“ odsekl Hunter napůl uraženě.

      „Podívejte se do zrcadla a přijdete na to.“

      „Takže mě spárujete s bažantem?“ Obrátil se ke Garciovi. „Bez urážky.“

      „Nic se neděje.“

      „Všichni jsme kdysi byli bažanti, Huntere,“ přejel si kapitán prsty po santaclausovském kníru. „Mluvíte přesně jako Scott, když jsem mu řekl, že dostane nového partnera. Zpočátku vás nenáviděl do morku kostí, pamatujete? Byl jste mladý a nezkušený… a jen se podívejte, co se z vás vyklubalo.“

      Garcia se kousl do rtu, jak se snažil nesmát.

      Hunter si ho znovu prohlédl. „Aha, tobě to připadá legrační?“

      Garcia naklonil hlavu gestem, které říkalo možná.

      „Pověz mi, co máš za zkušenosti?“ zeptal se Hunter.

      „Dva roky jsem byl detektivem Losangeleské policie,“ odvětil Garcia drze.

      „Aha, místní chlapec.“

      Garcia kývl.

      „Proč jsi tak nervózní?“

      „Kdo říká, že jsem nervózní?“ opáčil Garcia vzpurně.

      Hunter obdařil kapitána Boltera sebejistým úsměvem. „Uzel na kravatě máš moc utažený, ale místo aby sis ho uvolnil, pořád mírně kroužíš krkem a doufáš, že si toho nikdo nevšimne. Když ses mi prve pokusil podat ruku, všimnul jsem si, jak máš vlhkou dlaň. V téhle místnosti není tak horko, takže hádám, že se potíš nervozitou. A od chvíle, co jsem přišel do kanceláře, pořád přenášíš váhu z jedný nohy na druhou. Buď máš problémy s bederní páteří, nebo jsi trochu nesvůj. A protože s načatou páteří bys nemohl dělat detektiva…“

      Garcia se zamračil a přejel pohledem na kapitána Boltera, který se na něj nevyzpytatelně usmál.

      „Dám ti radu,“ pokračoval Hunter. „Když jsi nervózní, je lepší sedět než stát. Je to pohodlnější pozice a snáz zakryješ výmluvná znamení.“

      „Je dobrý, co?“ uchechtl se kapitán Bolter. „Každopádně Huntere víte, že do toho nemáte co mluvit, králem týhle podělaný džungle jsem pořád ještě já a v mé džungli buď přijmete parťáka, nebo vypadnete.“

      Garcia konečně pochopil jmenovku na dveřích. Počkal pár vteřin a pak znovu natáhl ruku.

      „Jak už jsem říkal, Carlos Garcia, je mi potěšením.“

      „Potěšení jen na tvé straně, nervózní hošíku,“ odvětil Hunter a nechal Garciovu ruku podruhé viset ve vzduchu. „Zahoď to laciný kvádro, bažante, kdo si myslíš, že jsme, módní policie?“

10

      Když nad Los Angeles zavládla noc, Hunter a Garcia se vrátili do starého dřevěného domu. Tým z kriminalistické laboratoře už dávno odešel a budova byla opuštěná. Nedostatek slunečního světla a neproniknutelná všudypřítomná vegetace znamenaly, že okolí domu se v tuhle denní dobu prozkoumat nedalo, ale Hunter si byl jistý, že okruh už puntičkářsky prohledal tým specializovaných policistů. Hunter a Garcia se soustředili na dům, ale po dvou hodinách byli oba ochotni vyhlásit padla.

      „Nic tu není. Jestli bylo, kluci z forenzního to určitě sebrali,“ řekl Garcia s nadějí.

      Hunter viděl jemný, zeleně fluoreskující prášek, aplikovaný na několika plochách po domě. Tenhle speciální zelený prášek se vždycky používá v kombinaci s lasery a nízkovýkonnými ultrafialovými lampami, aby umožnil vizualizaci latentních otisků, které by jinak zůstaly nepozorovány. Hunter měl pocit, že tým z laboratoře taky nic nenašel. „Doufejme, že doktor Winston pro nás bude mít ráno dobré zprávy,“ řekl. „Dneska v noci už tu nic nezmůžeme.“

      Už bylo po půlnoci, když Hunter zahnul se svým starým buickem za roh Saturn Avenue a Templeton Street v jižním Los Angeles. Celá ulice zoufale potřebovala rekonstrukci; budovy stárly a trávníky byly zanedbané. Hunter zaparkoval před svým pětipatrovým činžákem a chvilku na něj upřeně hleděl. Jeho kdysi oslnivě žlutá barva už vybledla do nelákavě pastelově béžového odstínu a všiml si, že žárovky nade dveřmi jsou už zase rozbité. Stěny v malé vstupní hale byly špinavé, malba se odloupala a většinu výzdoby tvořila graffiti pouličních gangů. Přestože byl dům ve strašném stavu, cítil se tam příjemně.

      Hunter žil sám; bez manželky, bez dětí a bez přítelkyně. Užil si pár dlouhodobých vztahů, ale jeho práce si z nich vybrala daň. Nebylo snadné vypořádat se s nebezpečným stylem života v Divizi loupeží a vražd a přítelkyně vždycky nakonec žádaly víc, než byl ochoten dát. Hunterovi už ani moc nevadilo, že je sám. Byl to jeho obranný mechanismus. Když nikoho nemáš, nemůže tě o něj nic připravit.

      Hunterův byt číslo 313 byl ve třetím podlaží. Obývací pokoj měl prapodivný tvar a nábytek vypadal, jako by ho darovala Armáda spásy. Dvě křesla, každé jiné, a odrbaná černá koženková pohovka stály u protější stěny. Napravo od nich malý, ošklivě poškrábaný dřevěný psací stůl s laptopem, kombinací tiskárny se skenerem a kopírkou a s malou stolní lampou. Elegantní skleněný bar na druhém konci místnosti působil zcela nemístně. Byl to jediný kus nábytku, který si Hunter koupil zbrusu nový a ze značkového obchodu. Obsahoval několik lahví Hunterovy největší vášně – single malt skotské whisky. Láhve byly uspořádány prazvláštním způsobem, který chápal jedině on.

      Zavřel za sebou dveře obývacího pokoje, rozsvítil světla a hned je ztlumil stmívačem. Potřeboval se napít. Nalil si dvojitou porci z dvacetileté láhve Taliskeru a hodil do sklenice jedinou kostku ledu.

      Nedokázal zahnat z hlavy obraz ženy bez tváře. Pokaždé, když zavřel oči, pořád viděl vyřezaný obrazec na její šíji; ještě stále cítil vtíravý pach z té místnosti. Může se to opakovat? Může to být ten samý vrah? A pokud ano, proč začal zase zabíjet? Otázky se vracely a Hunter věděl, že odpovědi nebudou následovat stejným tempem. Ukazováčkem zamíchal led ve sklenici a přiložil ho ke rtům. Nakyslá, peprná chuť Taliskeru ho uvolňovala.

      Hunter si byl jistý, že ho čeká další probděná noc, ale potřeboval si nějak odpočinout. Rozsvítil v ložnici a vyprázdnil kapsy na noční stolek. Klíče od auta, klíče od domu, pár drobných a kousek papíru, na kterém stálo: Zavolej mi – Isabella. Na rtech mu vytanul úsměv, když si vybavil celou ranní příhodu.

      Nemůžu uvěřit, že jsem jí do očí naznačil, že je štětka, pomyslel si a úsměv se změnil ve smích. Líbil se mu její smysl pro humor a její pohotovost. Oplatila mu jeho sarkasmus bez zaváhání. Rozhodně byla jiná než většina těch nudných ženských, se kterými se seznamoval v barech. Podíval se na hodinky. Byla skoro jedna hodina po půlnoci – moc pozdě. Možná jí zavolá někdy jindy.

      Šel do kuchyně a připíchl Isabellin lístek na korkovou nástěnku vedle ledničky, pak se vrátil do ložnice, připraven k boji s nespavostí.

      Záblesky světla z bytu ve třetím podlaží dychtivě sledovala temná postava, skrývající se ve stínu na parkovišti.

11

      Hunterovi se během noci párkrát podařilo zdřímnout, ale na nic lepšího se nezmohl. V půl šesté ráno už byl vzhůru a připadal si, jako by ho přejel kamion. Pálící oči, sucho v ústech a vtíravá bolest hlavy, která ho bude doprovázet po celý zbytek dne – veškeré známky nevyspalosti. Nalil si šálek silné kávy a uvažoval, jestli do ní nemá přidat panáka whisky, ale to by mu pak nejspíš bylo ještě hůř. V půl sedmé už byl oblečený a připravený k odchodu, když vtom mu zazvonil mobil.

      „Tady detektiv Hunter.“

      „Roberte, to jsem já, Carlos.“

      „Bažante, musíš mi sakra přestat volat takhle brzo ráno. Spíš ty vůbec někdy?“

      „Někdy, ale dneska v noci to šlo ztuha.“

      „Nápodobně. Tak co se děje?“

      „Zrovna jsem mluvil s doktorem Winstonem.“

      Hunter rychle pohlédl na hodinky. „Takhle brzo? Taky jsi ho vzbudil?“

      „Ne, byl skoro celou noc vzhůru. Každopádně říkal, že jeho tým z forenzní laboratoře v tom dřevěném domě taky na nic nepřišel.“

      Hunter si přejel dlaní po bradě. „Jo, to jsem napůl čekal,“ přiznal a v jeho hlase bylo znát zklamání.

      „Taky říkal, že nám chce něco ukázat, něco důležitého.“

      „To chce vždycky. Je teď na soudním?“

      „Jo.“

      „Fajn, tak se tam sejdeme… za půl hodiny?“

      „Jo, to stačí, uvidíme se tam.“

      V

      Úřad okresního koronera v Los Angeles sídlí na Mission Road. Jako jeden z nejzaměstnanějších v celých Spojených státech mívá příjem až jedno sto mrtvol denně.

      Hunter zaparkoval vedle hlavní budovy a u vchodu se setkal s Garciou. Za deset let detektivní práce už viděl pěkných pár mrtvol, ale Hunter byl stejně pořád nesvůj, když kráčel chodbami soudního. Páchlo to tu jako v nemocnici, ale trochu jinak, bylo v tom cosi, co se vpalovalo do chřípí a dráždilo v hrdle.

      Pitva včerejší oběti proběhla v malém odděleném sále v suterénu budovy. Doktor Winston zastával funkci soudního ohledače během případu vraha přezdívaného Krucifix; pokud by někdo uměl identifikovat stejný modus operandi, pak on.

      „Proč jdeme dolů – nejsou pitevny v přízemí?“ zeptal se Garcia se zájmem, když se ocitli na úpatí schodů vedoucích do prázdné a strašidelné suterénní chodby.

      „Tohle je ta samá pitevna, která se používala při vyšetřování Krucifixe. Jak říkal kapitán, musí se to celé držet pod pokličkou. Ti zatracení reportéři platí informátorům úplně všude, a tady to není jinak. Dokud se neujistíme, že ta noční můra nezačala nanovo, požádal kapitán starýho dobrýho doktora, aby používal stejná předběžná opatření jako u původního případu – a k tomu patří i to, že k tělu oběti nemá přístup nikdo kromě doktora samotného a nás.“

      Když dorazili k místnosti na konci úzké, jasně osvětlené chodby, stiskl Hunter tlačítko interkomu na zdi a přihlouple se usmál do kamery, zavěšené těsně nad dveřmi. Pár vteřin nato zapraskal z amplionku na stěně hlas doktora Winstona.

      „Roberte… už vás pouštím.“

      Hlasité zabzučení se rozezvučelo suterénní chodbou a pak následovalo cvaknutí. Hunter otevřel těžké plechové dveře a spolu s Garciou vstoupil do místnosti.

      Lesklý stůl z nerezu s výlevkou na jednom konci stál těsně u protější stěny. Velká operační lampa nad stolem osvětlovala celou místnost. Tác, na který se kladly orgány, jak je patolog vyjímal z těla oběti, ležel těsně u výlevky. Odtoková trubka od tácu na orgány byla potřísněna něčím oranžovo-hnědým. Štiplavý pach byl uvnitř místnosti ještě silnější. Na malém stole u západní stěny byly úhledně urovnané dvě velké chirurgické pilky a několik skalpelů různých tvarů a velikostí. Tělo ženy bez tváře leželo na ocelovém stole.

      „Pojďte dál,“ řekl doktor Winston a gestem je pozval do místnosti.

      Garciův pohled spočinul na nehybné mrtvole a vlasy v týle se mu zježily.

      „Tak co pro nás máte?“ zeptal se Hunter tiše, jako by se bál, aby ji neprobudil.

      „Naneštěstí nic moc,“ odvětil doktor Winston a navlékl si zbrusu nový pár latexových rukavic. „Mému týmu se nepodařilo zajistit v domě ani jediný otisk prstu a vzhledem k tomu, co možná máme znovu před sebou, mě to nepřekvapuje.“

      „Ano, Carlos to říkal,“ přikývl Hunter a vzdychl, jako by ztrácel iluze. „A co vlákna nebo něco, co by nám mohlo pro začátek pomoct?“

      „Je mi líto, Roberte, v tom domě nebylo vůbec nic.“

      „Jak je to možný?“ zeptal se Garcia. „Vrah tam tu ženskou zřejmě mučil kolik hodin. Jak to, že po sobě nic nenechal?“

      „To už jsi říkal, bažante,“ vysvětloval Hunter. „Odlehlé místo. Vrah měl času habaděj, aby ji nerušeně mučil. Když zemřela, měl vrah znovu habaděj času, aby prošel celý dům a ujistil se, že tam nic nezůstalo. Čas je na jeho straně.“

      Doktor Winston kývl.

      „A co ona?“ zeptal se Hunter a naklonil hlavu směrem k tělu. „Co nám můžete říct o ní, doktore?“

      „Věk třiadvacet až pětadvacet let, velmi zdravá. Velice dobře se o sebe starala. V těle má něco kolem 14,5 % tuku, což odpovídá sportovkyni. Nemusím vám nic vykládat o jejím svalovém tonu, což znamená, že byla patrně pečená vařená v tělocvičně. Taky žádné operace ani implantáty, pořád má mandle i appendix a prsa měla vlastní. I po nástupu rigor mortis je její pokožka velmi hladká a laboratorní analýza prokázala vysoký obsah smáčedel, změkčovacích látek a lubrikantů.“

      „Cože?“ svraštil Garcia čelo.

      „Hydratační krémy,“ odvětil Hunter ve snaze ukončit Garciovy zmatky.

      „Tak se natírala hydratačními krémy, to dělá většina ženských.“

      „Jako bych to nevěděl,“ odvětil doktor Winston posměšným tónem. „Trisha utrácí celé jmění za krémy, které nemají absolutně žádný efekt; je to velký podfuk, jestli chcete něco vědět, ale u naší oběti je zajímavé to, že podle testů šlo o vysoce kvalitní přípravky, jinými slovy, používala hodně drahé materiály… přesně jako Trisha. Já bych celkem s jistotou hádal, že byla zámožná.“

      „Proč? Protože používala drahé hydratační krémy?“ zeptal se Garcia.

      „Máte představu, kolik stojí?“

      Garcia zvedl obočí na znamení, že představu nemá.

      „Sakra hodně, to mi věřte. Taky se jí podívejte na nehty, na rukou i na nohou.“

      Hunter a Garcia jí zkontrolovali ruce a nohy. Nehty měla velmi pěkně udržované.

      „Musel jsem jí odstranit lak z nehtů, standardní procedura,“ pokračoval doktor. „Testy znovu prokázaly, že jde o vysoce kvalitní produkt. Nehty měla upravené profesionálně, soudě podle hladkosti hran a kůžiček. Manikúra a pedikúra sice nejsou nijak drahé ošetření, ale znovu se tím podtrhuje, jaký význam přičítala oběť svému vzhledu. Analýza vlasů prokázala další vysoce kvalitní produkt a soudě podle jejich stavu chodila patrně ke kadeřníkovi nejmíň jednou za měsíc.“

      „Vlasy má obarvené?“ zeptal se Garcia.

      „Ne, je přírodní blondýna. Ať si vydělávala na živobytí čím chtěla, já bych řekl, že její vzhled v tom hrál velkou roli.“

      „Možná bohatý manžel?“ nadhodil Garcia.

      „Nemá snubní prsten a nejsou tu ani stopy, že by někdy nějaký nosila,“ zamítl doktor rychle tuto možnost.

      „Takže si vydělávala pěkné peníze vlastními silami?“

      „Vypadá to tak, ano.“

      „Byla znásilněná?“ zeptal se Hunter.

      „Ne, žádný sexuální styk nejméně osmačtyřicet hodin – žádný lubrikant ve vagině ani v konečníku, což vylučuje možnost sexu s ochrannými prostředky – o sexuální rozkoš vrahovi nešlo.“

      „Nějaké zvláštní znamení?“

      „Nic… nemá tetování, ani mateřská znamínka, ani jizvy.“

      „Otisky prstů?“

      „Včera večer jsem je poslal faxem vašemu kapitánovi, takže je budete mít, až se vrátíte na stanici, ale přístup do Centrální databáze otisků prstů mám i odtud – nic neodpovídá, není v systému a jak víte, neměli jsme možnost ji identifikovat podle zubařských záznamů.“ Doktor Winston přistoupil ke svému stolu a rychle prohrábl několik volně ležících kusů papíru. „Jak jsem tušil, byla zdrogovaná. Našel jsem v jejím žaludku stopy gamahydroxybutyrátu, v klubech lépe známému jako GHB neboli tekuté éčko nebo taky tekuté iks.“

      „Už jsem o tom slyšel,“ řekl Garcia. „Nový rohypnol, co?“

      „No, není to vlastně nová droga. Děcka to používají v malých dávkách, aby se rozparádila, ale předávkování účinkuje velmi podobně jako rohypnol,“ vysvětloval Hunter.

      „Což je zatmění?“

      „Přesně tak,“ ozval se tentokrát doktor Winston. „Jakmile se subjektu vrátí vědomí, nepamatuje si nic, co se s ním dělo, dokud byl pod vlivem.“

      „Dá se to vystopovat?“ zeptal se Garcia.

      Hunter potřásl hlavou. „Pochybuju. GHB je v podstatě odmašťovač nebo čistidlo na podlahu smíchané s čističem odpadů; každý si ho může vyrobit doma a správné dávkování složek najdete na internetu.“

      „Děcka míchají odmašťovač s čištičem odpadů a berou to jako drogu?“ otázal se Garcia překvapeně.

      „Mládež urazila veliký kus cesty od té doby, co jsme byli dětmi, detektive,“ odtušil doktor a poplácal Garciu po zádech.

      „A co příčina smrti?“ zeptal se Hunter.

      „Selhání srdce, jater a ledvin. Její tělo už to prostě nevydrželo. Kombinace nesmírné bolesti, kterou trpěla, spolu s dehydratací a hladověním. Kdyby nebyla v tak dobré fyzické kondici, vydržela by patrně jenom pár hodin.“

      „Jak dlouho to trvalo?“

      „Deset až šestnáct hodin. Zemřela někdy mezi 20.00 v neděli večer a 1.00 v pondělí po půlnoci.“

      „Mučil ji skoro šestnáct hodin? Ježíši Kriste!“ poznamenal Garcia.

      Místnost na chvilku ztichla. Doktor Winston promluvil zase jako první. „Taky jsme analyzovali provaz, kterým byla přivázaná k těm sloupkům.“

      „A?“

      „Zase nic zvláštního. Obyčejný nylonový provaz; dá se koupit v každém železářství.“

      „A co to zrcadlo na dveřích ložnice, vypadalo nově; máme z toho něco?“

      „Vlastně ne. Našli jsme velmi staré stopy chemikálií, odpovídající lepidlům na zrcadla.“

      „Co to teda znamená?“ zeptal se Garcia.

      „Že vrah to zrcadlo nekoupil – vzal ho z nějakých jiných dveří. Myslím, že ukradené zrcadlo ze dveří by nikdo nehlásil, takže bude skoro nemožné ho vystopovat,“ řekl Hunter.

      „A ocet v té sklenici?“

      „Nejobyčejnější ocet, co se prodává v každém supermarketu.“

      „Jinými slovy nemáme absolutně nic,“ uzavřel Hunter suše.

      „Ale něco přece jen máme, jenže se vám to nebude líbit… počkejte, ukážu vám to.“ Doktor Winston přistoupil k východní stěně místnosti, kde bylo na malém psacím stole rozloženo několik fotografií; Huntera a Garciu měl v patách.

      „Tohle je řezba ze šíje naší oběti.“ Doktor ukázal na první obrázek zleva. „Všechny ostatní obrázky, co tady vidíte, jsou z případu Krucifix. Řezby jsou konzistentní, řekl bych celkem s jistotou, že je provedla stejná osoba a patrně tímtéž ostrým nástrojem.“

      Jiskřička naděje, kterou v sobě Hunter choval, že jde o napodobitele, uhasla. Fotografie s sebou přinášely hurikán vzpomínek.

      Tohle bylo poprvé, co Garcia spatřil některé forenzní důkazy z původního případu Krucifix. Snadno si všiml podobností na všech fotografiích.

      „Můžete nám něco říct o tom, jak jí stáhl kůži z obličeje?“ zeptal se Garcia.

      „Ano, tady nám vrah předvádí, jak je doopravdy dobrý; je to provedeno s chirurgickou přesností – to, jak odřízl kůži, jak zůstaly svalové tkáně a vaziva nepoškozené – fantastická práce. Operováním její tváře musel strávit hodně dlouhou dobu. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby to byl chirurg nebo něco takového. Ale na druhé straně, to už jsme o Krucifixovi věděli.“

      „Jak to myslíte?“ zatvářil se Garcia nechápavě.

      „Krucifix vždycky odebral své oběti nějakou část těla – oko, prst, ucho – svým způsobem lidské trofeje,“ vysvětloval Hunter. „Je to jeden z jeho podpisů, spolu s řezbou na zátylku a svlékáním oběti. Podle doktora bylo odstranění částí těla vždycky chirurgicky přesné a zřejmě k němu pokaždé došlo, dokud byla oběť ještě naživu.“

      „Vypadá to, že se vrah pořád zlepšuje,“ usoudil doktor Winston.

      „Proč by si vrah bral část těla oběti?“ zeptal se Garcia.

      „Aby mu oběť připomínala,“ odvětil Hunter. „U sériových vrahů je to docela běžné. Oběti pro ně hodně znamenají. Většinou má vrah pocit, že mezi ním a obětí existuje něco jako pouto. Někteří vrazi si radši berou kus oblečení, obyčejně nějaký intimní kousek. Jiní jdou po částech těla.“

      Garcia si prohlížel fotografie. „Předpokládám, že původní vyšetřování prověřovalo jako pravděpodobné podezřelé hlavně doktory.“

      „A studenty medicíny, ošetřovatele a tak dále a tak podobně. Nikam nás to nedovedlo,“ odpověděl Hunter.

      Garcia se vrátil k tělu. „Říkal jste, že nemá žádná mateřská znamínka ani tetování. Dá se podle něčeho identifikovat tělo?“

      „Můžeme zkusit obličej.“

      Garcia se na doktora Winstona nasupeně zadíval. „To si děláte srandu?“

      „Žijeme v jedenadvacátém století, detektive,“ opáčil doktor a rty se mu zvlnily čímsi, co mohla být stopa úsměvu. „Počítače dneska dovedou zázraky. Nahoře na tom pracují už hodinu a nějakou počítačovou podobu budeme mít hotovou už každou chvíli. Při troše štěstí si ji můžete při odchodu vyzvednout.“

      „Soudě podle toho, kolik námahy věnovala svému vzhledu, řekl bych, že byla buď modelka nebo začínající herečka,“ nadhodil Hunter.

      „Nebo nóbl šlapka, možná dokonce i pornoherečka. Ty vydělávají spoustu peněz, abys věděl,“ doplnil Hunterův návrh Garcia.

      „Jak to víš? Tys chodil někdy v poslední době s pornohvězdou?“ usmál se Hunter.

      „Hm… to přece ví každý.“

      „Samozřejmě. Tak kterou máš nejradši?“

      „Jsem ženatý.“

      „No jo. Tím se všechno mění, já zapomněl. Ženatý chlapi nekoukají na porno. Nech mě hádat. Nejspíš se ti líbí Briana Banksová.“

      „Ta teda je kus,“ řekl Garcia a okamžitě ztuhl.

      „Sežral jste mu to i s navijákem,“ poplácal ho doktor Winston po zádech.

      Oba detektivové pozorovali ještě chvíli tělo před sebou. Vypadalo teď jinak. Pokožka se zdála gumová a bledší a znetvořená tvář mrtvé se podobala masce – dobře nalíčená herečka, připravená natočit scénu do nějaké hollywoodské produkce – zpodobení takřka čirého zla.

      „Máme jít prověřit ten počítačový obrázek, doktore, nebo nám chcete ukázat ještě něco?“

      „Ne, Roberte, bohužel už vám toho o ní moc povědět nemůžu.“

      „Necháte ji v tomhle sále?“

      „Na žádost vašeho kapitána… ano, máme tu vlastní chladicí box. Jen doufejme, že se nám nenaplní dalšími těly.“

      Hunter a Garcia se sami pustili bzučákem z pitevny a mlčky vyšli nahoru k počítačové laboratoři.

      „Můžu se tě na něco zeptat?“ otázal se Garcia.

      „Ven s tím.“

      „Jak to, že ti nikdo nevěřil, když jsi jim říkal, že Mike Farloe nemůže být Krucifix?“

      „To jsem nikdy netvrdil. Nakonec kapitán Bolter a můj bývalý parťák Scott přistoupili na moje zdůvodnění. Jenže při všech těch důkazech, co se našly ve Farloeově autě, a když se navrch ještě k těm vraždám přiznal, se nedalo nic moc dělat. Už to mělo v ruce státní zastupitelství. A to nechtělo na žádné zdůvodňování slyšet.“ Hunter sklopil oči a uvažoval, zda má pokračovat. „Možná je pravda taková, že jsme všichni chtěli, aby to už skončilo,“ dodal posléze. „Trvalo to moc dlouho. V hloubi duše jsem si potají přál, aby Farloe opravdu byl vrah. A teď se ta noční můra vrátila.“

      Pro Garciu noční můra právě začínala. Pro Huntera to byla ta nejhorší – ta, co se opakuje.

12

      Kromě dětských a psychiatrických klinik bylo v oblasti centrálního Los Angeles dohromady osm nemocnic, ale jen čtyři z nich přijaly během posledních několika dní pacientky s neznámou totožností. Jerome se vydával za přítele nebo kolegu z práce a navštívil všechny čtyři, ale měl smůlu. Jestliže byla Jenny přijata do nemocnice, pak ne v centru Los Angeles.

      Jerome už uvažoval o tom, že rozšíří své pátrání do míst jako Santa Monica, San Diego, Long Beach, Santa Ana, ale to by mu zabralo celý týden a tolik času neměl. Rozhodl se, že naváže kontakt s detektivem Culhanem.

      Mark Culhane hrozně nerad přijímal úplatky od zločince, obchodníka s drogami, ale nemohl popřít, že se peníze hodí; bylo jich víc než dvojnásobek oproti jeho platu u Divize narkotik. Na oplátku se od něj očekávalo, že přivře oči při velkých obchodech s drogami, bude mírně zdržovat vyšetřování a poskytne tu a tam zasvěcené informace. Svět je zkažený a D-King nemusel vynakládat velké úsilí, aby Marka Culhanea našel.

      Jerome a Culhane se setkali v restauraci In-N-Out Burger na Gayley Avenue, což byl jeden z Jeromových oblíbených hamburgerových podniků. Než Culhane dorazil, Jerome už zhltal dva dvojité burgery.

      Culhaneovi bylo devětačtyřicet let, měřil sto šedesát osm centimetrů, vlasy mu ustupovaly z čela a měl děsivý pivní pupek. Jerome se vždycky v duchu ptal, co by se asi dělo, kdyby Culhane musel pronásledovat podezřelého pěšky.

      „Culhane… posaďte se,“ řekl Jerome, dojídaje poslední hranolky.

      Culhane si sedl naproti Jeromeovi do boxu malého, staromódního bufetu. Vypadal starší, než si Jerome pamatoval. Pytlíky pod očima mu ztěžkly. Jerome neměl čas na zdvořilůstky, a tak přisunul detektivovi hnědou papírovou obálku. Culhane ji popadl a přitiskl těsně k hrudi, držel ji jako rozdané karty při pokeru. Letmo se podíval na fotografii uvnitř.

      „Pohřešuje se,“ pokračoval Jerome.

      „Tak? Promluvte si s oddělením pohřešovaných, já jsem z narkotik, vzpomínáte si?“ odvětil Culhane, očividně podrážděný.

      „To mělo bejt odmítnutí?“ zeptal se Jerome a znovu si lokl ze své obří porce bylinkové limonády.

      Culhane zůstal zticha.

      „Řekněme prostě, že pro D-Kinga hodně znamená.“ Přisunul k detektivovi další obálku. „Todle je navíc.“

      Tentokrát Culhane nemusel obálku otevírat, aby pochopil, co je uvnitř. Sebral ji a strčil do kapsy.

      „Jak se jmenuje?“ zeptal se; podrážděnost se rozplývala.

      „Jenny Farnboroughová.“

      „Utekla mu, nebo myslíte, že by v tom mohlo být něco jiného?“

      „Nevíme, ale nemyslíme si, že by byla na útěku. Neměla před čím utíkat. Navíc všecky její věci zůstaly u ní v bytě.“

      „Fetuje? Nemohla se jen tak někam zatoulat?“

      „To si nemyslím. Tu a tam si šňupne koksu, víte, aby se udržela v ráži, ale není to žádná smažka. Kdyby byla, šéf by ji nezaměstnával.“

      „Přítel? Rodina?“

      „Přítele nemá – její rodina žije v nějakým vidlákově, někde v Idaho nebo Wyomingu, ale stejně s nima nevychází.“

      „Kdy jste ji naposled viděli?“

      „Minulej pátek večer. Byla na mejdanu se šéfem a ještě pár dalšíma holkama; šla si na toaletu upravit šminky a tím to zhaslo.“

      „Mohli ji zatknout a prostě někde trčí v cele.“

      „Kdyby to tak bylo, tak by zavolala a navíc nevím, za co by ji měli zatknout, ale nejspíš byste to měl taky prověřit.“

      „Dáte si něco?“ Otázku pronesla mladá číšnice, bruneta, která přistoupila k jejich stolu.

      „Ne, nic mi nechybí, díky,“ řekl Culhane, propustil ji gestem ruky a počkal, až bude číšnice z doslechu. „Ještě něco bych měl vědět?“ Znovu se soustředil na Jeromea.

      „Kdepak, to je nejspíš všecko.“

      „Neukradla nějaké peníze nebo něco jiného, co by pro ni byl důvod, aby zmizela?“

      „Nám ne.“

      „Dluhy z hazardu?“

      „O ničem nevíme.“

      „Nezapletla se s někým jiným, třeba s nějakým D-Kingovým konkurentem?“

      „Ne-e,“ zazněla odpověď, doprovázená zavrtěním hlavy. „Byla to hodná holka, asi jeho nejlepší. Neměla důvod zdrhnout.“ Znovu upil bylinkové limonády.

      „Ty hodné jsou obyčejně nejhorší.“ Culhaneova poznámka Jeromea nepobavila. „Jak dlouho už je u D-Kinga?“

      „Asi tři roky.“

      „Možná už toho měla dost a chtěla odejít.“

      „Víte přece, že šéfovi nevadí, když některá z jeho holek toho chce nechat. Když už toho má dost, stačí jen říct. A navíc, jak už jsem řek, nevzala si s sebou nic ze svejch věcí.“

      „Tak jo, dejte mi čtyřiadvacet hodin a uvidíme, jestli na něco nepřijdu.“ Culhane se zvedl k odchodu.

      „Culhane.“

      „Jo,“ obrátil se tváří k Jeromeovi.

      „D-King to chce držet v tichosti, tak ne abyste kolem sebe mával její fotkou jako umělejma kozama.“

      Culhane kývl a vydal se ke dveřím, zatímco Jerome znovu otevřel jídelní lístek na stránce s nabídkou dezertů.

      Když nasedl do svého auta, Culhane se znovu podíval na obrázek, který dostal od Jeromea. Dívka byla oslnivě krásná, taková, které by musel zaplatit spoustu peněz, aby se s ní mohl vyspat. Zaťukal si na další obálku uvnitř kapsy. Ahoj, nové auto, pomyslel si se širokým úsměvem.

      Culhane usoudil, že dívka na fotografii je v maléru. D-King byl na své holky hodný, pěkné byty, drahé šatstvo, drogy zdarma, životní styl superstar. Nikdy neslyšel, že by mu některá z nich utekla.

      Mohl by začít pátráním po nemocnicích, ale to by trvalo moc dlouho. Ještě pár vteřin o tom přemýšlel a pak sáhl po mobilním telefonu a zavolal Peteru Talepovi, dobrému kamarádovi, který pracoval na oddělení pohřešovaných osob Losangeleského policejního sboru.

      „Pete, tady Mark z Narkotik, jak se vede? Potřebuju od tebe službičku…“

      Jednotka pohřešovaných osob Losangeleského policejního sboru byla založena roku 1972. Nese v celém městě odpovědnost za vyšetřování případů pohřešovaných dospělých osob a zaměstnává víc než pětadvacet detektivů. Peter Talep byl jedním z nich.

      Peter se setkal s Culhanem v hale Jižního úřadu policejního sboru na Sedmdesáté sedmé ulici. Culhane potřeboval kvalitní báchorku, aby přiměl Petera pátrat v databázi pohřešovaných osob, aniž by vzbudil pochybnosti nebo vznesl oficiální dotaz. Tvrdil, že Jenny je jednou z jeho hlavních informátorek v oblasti obchodu s narkotiky a někdy během posledních dvaasedmdesáti hodin zmizela. Culhane chtěl, aby Peter pomocí přístupu ze svého oddělení prověřil nemocniční záznamy.

      „Tak co, máš obrázek té holky, kterou hledáme?“ zeptal se Peter.

      „Naneštěstí nemám, právě proto musím procházet záznamy s tebou; uchovávat fotky informátorů, to by mohlo vést k velikým malérům,“ lhal Culhane. Pokud to chce D-King udržet v tichosti, nebylo by zrovna nejlepší předat obrázek Jenny Peterovi.

      „Fajn, tak co hledám?“

      „Žena, běloška, asi třiadvacet nebo čtyřiadvacet let, blond vlasy, modré oči, vypadá nádherně, kdybys viděl její obrázek, nejspíš bys to uznal,“ řekl Culhane s poťouchlým úsměvem.

      „Kdy jsi s ní byl naposled v kontaktu?“

      „Minulý pátek.“

      „Nevíš, jestli má nějaké příbuzné, někoho, kdo by ji mohl nahlásit jako pohřešovanou?“

      „Ne, to asi ne, žila sama. Rodina je z venkova.“

      „Přítel, manžel?“

      „Ne.“

      „Takže by ji nikdo nehlásil jako pohřešovanou? Ty jsi první?“

      „Jo,“ souhlasil Culhane.

      „Takže jestli se pohřešuje od pátku, bude ještě moc brzo,“ potřásl Peter hlavou.

      „Jak to myslíš? Na co bude moc brzo?“

      Peter odjel se židlí od počítače. „Všechny záznamy, co máme v databázi, se týkají pohřešovaných osob, které někdo nahlásil – rodina, přítel a tak dále. Lidi obyčejně přinesou obrázek a vyplní hlášení o pohřešované osobě, však znáš předpisy. Každopádně se pak ten záznam vloží do databáze Jednotky pohřešovaných a neidentifikovaných osob. Dokud ji nikdo nenahlásí jako pohřešovanou, žádný záznam nebude.“

      „Ano, ale co nemocniční pacienti?“

      „No, to je dost vzácné.“

      „Jo, ale stává se to?“

      „Ano, ale musí být buď v bezvědomí nebo ztratit paměť. Pokud takový případ nastane, nemocnice obyčejně čeká sedm až patnáct dní, než začne pacienta považovat za osobu s nezjištěnou totožností a podá nám o něm zprávu. Pak porovnáme obrázek, který nám pošle nemocnice, s tím, co máme v databázi, a hledáme shodu. Pokud se shoda nenajde, vloží se pak pacient do databáze pohřešovaných a neidentifikovaných osob mezi neidentifikované. Pokud se ztratila v pátek a nikdo nehlásil, že se pohřešuje, tak je moc brzy. Jestli leží někde v bezvědomí v nemocnici nebo ztratila paměť, budeš muset počkat, až se probere, pak si kontrolovat jednu nemocnici za druhou, jestli tam někoho takového nemají, nebo počkat až dva týdny a znovu si to prověřit u mě.“

      „Do prdele!“

      „Je mi líto, Marku, víc toho pro tebe udělat nemůžu.“

      „To neva, stejně díky.“

      Před budovou Jižního úřadu policejního sboru usedl Culhane do svého auta a zvažoval možnosti. Na žádný pád se nehodlal vydat na okružní cestu po losangeleských nemocnicích, jen aby D-Kingovi našel nějakou štětku. Zprávy o zatčených za minulý víkend, které si vyžádal, mu byly právě zaslány na fax v autě. Šest dívek odpovídalo popisu. Tři z toho už byly propuštěné na kauci. Měl tušení, že žádná ze zbývajících nebude ta, kterou hledá, ale musí je prověřit.

      Trvalo asi pět minut, než obrázky dorazily. Jak očekával, na žádném z nich Jenny nebyla. Zbývala ještě jedna věc – zkontrolovat mrtvoly.

      Mohl by zkusit požádat o informace v Divizi vražd, ale mezi detektivy z vražd a narkotik odjakživa panovala nevraživost. Zpravidla jedno vyšetřování vedlo k druhému. V Los Angeles kráčely drogy a vražda bok po boku.

      Kašlu na Divizi vražd, pomyslel si Culhane. Jestli je Jenny mrtvá, může být na jednom jediném místě – v márnici.

13

      Technici z Okresního úřadu koronera používají softwarový program, speciálně vyvinutý k rekonstrukci kompletní podoby z částečné. Program se podobá těm, která využívají filmová studia při výrobě nejmodernějších počítačově animovaných filmů. Podstata je jednoduchá – při procesu animace výtvarník nejprve vytvoří drátěnou kostru postavy jako základ a pak ji pokryje vrstvou „kůže“. Proces, používaný v laboratořích koronera, tentokrát dodržoval stejné kroky, ačkoliv nebylo zapotřebí žádné drátěné kostry. Základem pro ně byl obrázek obličeje oběti bez kůže.

      Tenhle proces se většinou využívá k vytvoření podoby podle struktury kostí – u těla, které bylo objeveno ve velmi pokročilém nebo úplném stadiu rozkladu. V případě včerejší oběti byl proces usnadněný, protože svalová tkáň na obličeji byla takřka nepoškozená. Počítač nemusel vypočítávat plnost jejích lící ani tvar brady a nosu. Stačilo jen aplikovat vrstvu pokožky na již existující svalovinu, vypočítat stáří a pigmentaci kůže a už měli Hunter a Garcia obličej.

      Hunter měl pravdu, byla krásná. I když na počítačovém vyobrazení připomínala postavu ze série videoher Final Fantasy, Hunter si uměl jasně představit jemné linie, které tvořily její tvář, podobnou modelce.

      Cestou zpátky od koronera zavolal Hunter z auta kapitánu Bolterovi.

      „Huntere. Řekněte mi nějakou dobrou zprávu.“

      „No, klukům od počítačů se povedlo zrekonstruovat obličej oběti pomocí nějakýho senzačního počítačovýho programu, to by nám mohlo pomoct s identifikací.“

      „To je dobrá zpráva, a co ještě?“

      „Z dobrejch zpráv je to asi tak všechno,“ odmlčel se a zhluboka nabral dech. „Podle doktora Winstona je víc než pravděpodobný, že máme co činit se stejným vrahem jako prve.“

      Následovalo ticho. Kapitán Bolter to čekal už od chvíle, kdy na šíji oběti našel ten dvojitý kříž.

      „Kapitáne?“

      „Jo, jsem tady. Je to jako z hororu.“

      Hunter souhlasil, ale nic neříkal.

      „Vyčlením pro vás a Garciu samostatnou kancelář, mimo hlavní služebnu. Nechci, aby se do toho pletli ostatní detektivové z divize.“

      „Pokud jde o mě, tak beze všeho.“

      „To poslední, co momentálně potřebuju, je šíření paniky po celém městě, kdyby se ta historka dostala do ruky nějakému podělanému reportérovi.“

      „Dřív nebo později se ta historka do ruky nějakýmu podělanýmu reportérovi dostane, kapitáne.“

      „Tentokrát se musíte překonat, Huntere. Chci toho vraha chytit, a mám na mysli SKUTEČNÉHO vraha!“ Hněv v jeho hlase se nedal přehlédnout. Práskl sluchátkem.

14

      Kancelář, kterou kapitán Bolter vyhradil pro Huntera a Garciu, byla v nejvyšším patře budovy Divize loupeží a vražd. Byla to středně velká místnost, sedm a půl krát deset metrů s dvěma psacími stoly proti sobě uprostřed. Na každém stole stál počítač, telefon a fax. Místnost byla dobře osvětlená díky dvěma oknům na východní stěně a několika padesátiwattovým halogenovým žárovkám na stropě. Překvapilo je zjištění, že všechny původní záznamy z případu Krucifix už jsou nashromážděny a umístěny u jejich stolů na dvou obrovských hromadách. Na jižní stěně byla připevněná korková nástěnka. Na ní byly přišpendlené fotografie všech sedmi původních obětí Krucifixe spolu s tou novou, bez tváře.

      „Cože, kapitáne, žádná klimatizace?“

      Kapitán Bolter si Hunterova sarkasmu nevšímal. „Už jste obeznámen se situací?“ zaměřil svou otázku na Garciu.

      „Ano, kapitáne.“

      „Takže chápete, s čím tu asi máme co do činění?“

      „Ano,“ odpověděl Garcia s náznakem obav v hlase.

      „Tak jo, tamhle u psacích stolů najdete všechno, co na ten starý případ máme,“ pokračoval kapitán. „Huntere, vy byste to měl znát. Počítače na vašich stolech mají internetové napojení T1 a každý máte samostatnou telefonní a faxovou linku.“ Přistoupil k fotografiím na nástěnce. „Tenhle případ se nebude probírat s nikým z divize ani zvenku. Musíme se to snažit uchovat co možná v tichosti tak dlouho, jak jen to půjde.“ Odmlčel se a pohlédl na oba detektivy ostřížím zrakem. „Až se to dostane na veřejnost, nechci, aby se někdo dozvěděl, že tu máme možná co dělat s psychopatem, který udělal tohle,“ ukázal na fotografie obětí. „Takže nechci, aby někdo v souvislosti s případem použil slovo Krucifix. Pro všechny kolem je Krucifix mrtvý, popravili ho asi před rokem. Tohle je zbrusu nový případ, je to jasné?“

      Oba detektivové se tvářili jako školáci, napomenutí panem ředitelem. Kývali a dívali se do země.

      „Vy pracujete výlučně na tomhle, na ničem jiném. Měli byste tím případem žít, dýchat a vylučovat. Chci mít na stole zprávu o událostech předcházejícího dne denně nejpozději v deset ráno, dokud toho vraha nechytíme, počínaje zítřkem,“ řekl kapitán Bolter a zamířil ke dveřím. „Chci vědět všechno, co se s případem děje, to dobré i to špatné. A prokažte mi laskavost, zamykejte kurva tyhle dveře, nechci, aby se něco prosáklo ven.“ Práskl za sebou dveřmi, až se stěny místnosti otřásly.

      Garcia přistoupil k fotografiím a zadíval se na ně s chmurným mlčením. Tohle bylo poprvé, co přišel do styku s policejními důkazy o Krucifixovi. Tohle bylo poprvé, co viděl něco z původních vrahových odporných činů. Prohlížel si je a cítil mírnou nevolnost. Všechno hltal očima, ale jeho mysl se to pokoušela odmítnout. Jak může být někdo něčeho takového schopen?

      Jedna z obětí, pětadvacetiletý muž, měla oči zatlačené do lebky tak, až tlakem praskly. Také obě ruce byly rozdrcené, až se kosti rozpadly na prášek. Další oběť, tentokrát čtyřicetiletá žena, měla rozříznuté a vykuchané břicho. Třetí oběť, Afroameričan, pětapadesát let starý, měla řeznou ránu po délce krku; ruce měla přitlučené hřebíky k sobě jako v modlitbě. Další obrázky byly ještě hrůznější. Všechna ta bolest byla obětem způsobena, když byly ještě naživu.

      Garcia si vzpomněl, jak poprvé uslyšel o Krucifixových vraždách. Bylo to před víc než třemi roky, ještě nebyl detektivem. Průzkum ukázal, že ve Spojených státech působí v jednom každém okamžiku asi pět set sériových vrahů, kteří mají ročně na svědomí něco kolem pěti tisíc životů. V té době se Garcia v duchu ptal, jaké by to bylo, být detektivem v takovém špičkovém vyšetřování. Sledovat stopy, analyzovat důkazy, vyslýchat podezřelé a pak si dát všechno dohromady a případ vyřešit. Kéž by to jen bylo tak jednoduché.

      Garcia se stal detektivem krátce poté, co se našla první oběť, a sledoval případ tak bedlivě, jak jen mohl. Když byl Mike Farloe zatčen a prezentován médiím jako Krucifix, Garcia se v duchu ptal, jak se mohlo někomu, kdo nevypadal nijak inteligentně, dařit tak dlouho unikat zákonu. Vzpomínal si, jak si říkal, že detektivové, jimž byl případ přidělený, asi za moc nestáli.

      Při pohledu na obrázky na nástěnce se v Garciových pocitech mísilo vzrušení se strachem. Nejenže teď byl hlavním detektivem při vyšetřování sériového vraha, byl navíc jedním z hlavních detektivů na případu Krucifix. Ironie, říkal si.

      Hunter zapnul počítač a sledoval, jak monitor ožívá. „Vydržíš to, bažante?“ zeptal se, protože vycítil, jak je parťák z obrázků nejistý.

      „Cože? Jo, to je dobrý,“ obrátil se Garcia čelem k Hunterovi. „Tomuhle se panečku říká zlo.“

      „Ano, nejspíš se to tak dá říct.“

      „Co může člověka motivovat k tomu, aby páchal takovéhle zločiny?“

      „No, když to vezmeš podle učebnicové definice toho, proč někdo spáchá vraždu, tak tu máme: žárlivost, pomstu, zisk, nenávist, strach, soucit, zoufalství, snahu zakrýt jiný zločin, vyhnout se hanbě a zneuctění nebo dosáhnout moci…“ Hunter se odmlčel. „Základní motivy sériových zločinů jsou manipulace, dominance, ovládnutí, sexuální uspokojení nebo prostě a jednoduše vražedná mánie.“

      „Tohohle vraha to zřejmě baví.“

      „Souhlasím. Uspokojení, ale ne sexuální. Řekl bych, že se rád dívá, jak lidi trpí.“

      „On?“ otázal se Garcia.

      „Soudě podle povahy zločinů je logický závěr, že vrah je muž.“

      „Jak to?“

      „Především – převážná většina sériových vrahů jsou muži,“ vysvětloval Hunter. „Ženy, pokud se z nich stanou sériové vražedkyně, mají sklon zabíjet kvůli finančnímu zisku. To sice může platit i pro jejich mužské protějšky, ale je to velice nepravděpodobné. U mužských sériových vrahů vedou sexuální příčiny. Studie případů taky prokázaly, že vražedkyně obyčejně zabíjejí své blízké, jako třeba manžely, příbuzné nebo osoby, které jsou na nich závislé. Muži zabíjejí častěji cizí lidi. Sériové vražedkyně také zabíjejí tišeji, jedem nebo nenásilnějšími metodami, jako je třeba udušení. Mužští sérioví vrazi na druhé straně projevují větší sklon mučit nebo mrzačit v rámci procesu zabíjení. Když se do sadistických vražd zamíchají ženské, obyčejně pracují ve dvojici s mužem.“

      „Náš vrah pracuje sám,“ usoudil Garcia.

      „Nic nesvědčí o opaku.“

      Oba detektivové na chvíli umlkli. Garcia se otočil a znovu zůstal stát čelem k fotografiím. „Tak co máme na všechny ty staré oběti, jaké je mezi nimi spojení?“ zeptal se; už se nemohl dočkat, až začnou.

      „Nenašli jsme nic.“

      „Cože? Tomu nevěřím,“ zavrtěl Garcia hlavou. „Snad mi nechceš vykládat, že jste ten případ vyšetřovali dva roky a nenašli jste mezi oběťmi žádnou souvislost?“

      „No, věř tomu.“ Hunter vstal a stoupl si vedle Garcii před nástěnku. „Podívej se na ně a řekni mi jedno – co bys řekl o věkovém rozpětí obětí?“

      Garciovy oči přejížděly od jedné fotografie k druhé, na každé se na pár vteřin zastavily. „Nevím, od dvaceti do pětašedesáti, hádám.“

      „Kapku široké, nemyslíš?“

      „Asi jo.“

      „A jaký bys řek, že je hlavní typ oběti – stará, mladá, muž, ženská, černoch, běloch, blond, bruneta nebo co?“

      Garciovy oči stále ještě studovaly obrázky. „Soudě podle toho tady – všechno, co jsi říkal.“

      „Zase docela široký rozptyl, ne?“

      Garcia pokrčil rameny. „Je tu ještě něco dalšího, co z těch obrázků nevyčteš, a to je jejich sociální zařazení. Tihle lidi pocházeli ze všech možných koutů života – chudí, bohatí, střední vrstva, zbožní i nevěřící, zaměstnaní a nezaměstnaní…“

      „Ano, o co ti jde, Roberte?“

      „Jde mi o to, že vrah nejde po konkrétním typu oběti. U každé nové oběti jsme se celé dny, týdny, měsíce snažili najít nějaký spojovací článek mezi nimi. Pracoviště, společenské kluby, noční kluby, bary, univerzity, základní i střední škola, místo narození, známí, koníčky, rodokmeny, nač si vzpomeneš, to jsme vyzkoušeli a vyšla nám z toho velikánská nula. Našli jsme třeba něco, co spojovalo dvě z obětí, ale už ne další, nic nesedělo. Pokud se nám podařilo začít řetězec s dvěma oběťmi, u třetí se nám přerušil a čtvrtá nás poslala zpátky na startovní čáru. Podle toho, co víme, byli možná vybraní úplně nazdařbůh. Vrah si je mohl klidně nalistovat v telefonním seznamu. Abych řekl pravdu, kdyby jim nevyřezal na zátylek svůj symbol, mohlo to být sedm různých obětí sedmi různých vrahů – s touhle novou osm. Nic není stejné, leda stupeň bolesti a mučení, kterému je podrobil. Tenhle vrah je nová generace sériového vraha. Je unikátní.“

      „O jakých spojovacích článcích to mluvíš, když říkáš, že se vám podařilo najít pojítko mezi dvěma oběťmi, ale už ne mezi ostatními?“

      „Dvě oběti žily v jižním centrálním Los Angeles, jen pár bloků od sebe, ale ostatní byly roztroušené po celém městě. Další dvě oběti, číslo čtyři a číslo šest,“ Hunter ukázal na fotografie na nástěnce, „chodily na stejnou střední školu, ale ne ve stejnou dobu. Spojovací články působily spíš náhodně, než aby znamenaly nějaký zlom. Nic konkrétního.“

      „Dodržoval mezi vraždami určitý časový interval?“

      „Taky nahodile,“ řekl Hunter. „Rozmezí je od několika dní mezi třetí a čtvrtou obětí až po pár měsíců, a u tohohle posledního případu to bylo přes rok.“

      „A co nálezy mrtvol?“ zeptal se Garcia.

      „Tamhle je mapa; ukážu ti to.“ Hunter rozvinul velkou mapu Los Angeles se sedmi červenými puntíky o velikosti měďáku, které na ní byly roztroušené a očíslované.

      „Tohle jsou místa nálezu jednotlivých těl.“

      Garcia beze spěchu procházel značky. První tělo se našlo v Santa Claritě, druhé v centru Los Angeles a dalších pět bylo rozloženo po celé mapě. Garcia uznával, že na první pohled to působí hodně nahodile.

      „Taky jsme vyzkoušeli všechno, různé vzdálenosti a vzorce. Přivedli jsme na to dokonce matematika a kartografa. Potíž je, že když se dost dlouho díváš na náhodné body na kusu papíru, je to jako koukat na mraky na obloze – dřív nebo později začneš vidět tvary a obrazce, nic skutečného, nic, co by nás mohlo někam zavést, to si s tebou jen pohrává vlastní mozek. Jediný bytelný závěr je ten, že těla se našla v Los Angeles a okolí. Tohle je jeho pohřebiště.“ Hunter usedl za svůj stůl, zatímco Garcia dál studoval mapu.

      „Musí mít nějaký systém, všichni ho mají.“

      Hunter se opřel dozadu. „Máš pravdu, obyčejně mají, ale jak už jsem řekl, tenhle chlápek je jiný. Nikdy nezabil dvě oběti stejným způsobem, zkouší nové věci, jiné věci – je to, jako by experimentoval.“ Hunter se na pár vteřin odmlčel a promnul si oči. „Zabít jiného člověka není snadná věc, ať je pachatel sebezkušenější – v pětadevadesáti procentech případů je vrah nervóznější než jeho oběť. Někteří vrazi se rádi drží stejného modu operandi prostě proto, že to už dříve fungovalo a jim to vyhovuje. Někteří jdou s dobou a modus operandi se může zločin od zločinu měnit. Někdy může pachatel zjistit, že jeho konkrétní počínání nebylo moc efektivní, že to není to, co hledal. Třeba to bylo moc hlučné, moc špinavé, moc těžko zvladatelné nebo tak něco. Vrah se pak začne přizpůsobovat a zkouší nové metody, aby zjistil, jestli pro něj nejsou vhodnější. Nakonec si najde modus operandi, který mu vyhovuje.“

      „A bude se ho držet?“ poznamenal Garcia.

      „Většinou ano, ale ne nezbytně,“ potřásl hlavou Hunter.

      Garcia se zatvářil nechápavě.

      „Sériovým vrahům jde obyčejně o uspokojení… chorobné uspokojení, ale přesto uspokojení. Může jít o sexuální naplnění, pocit moci, pocit božství, ale to je jen polovina uspokojení.“

      „Samotné zabíjení?“ Do Garciova hlasu se vetřel vážný tón.

      „Správně. Je to jako brát drogy. Když začneš, stačí ti jen malá dávka, aby ses dostal do rauše, jaký potřebuješ, ale pokud pokračuješ, brzo ti už ta malá dávka nebude stačit a budeš chtít víc, začneš přidávat. V případě vraha začnou být jeho činy surovější, oběti musí trpět víc, aby vrah dosáhl potřebného uspokojení, ale zase – úplně jako u těch drog – obvykle to postupuje rovnoměrným tempem.“

      Garcia sjel pohledem zpátky k fotografiím. „Jaký je tady postup? Vypadají prostě všechny stejně násilně, stejně monstrózně.“

      Hunter souhlasně kývl.

      „Jako by skočil rovnou do hluboké vody. Což nás vede k přesvědčení, že stupňování násilí se v jeho životě odehrálo už dřív,“ usoudil Garcia.

      „Zase správně. Chytáš se rychle, ale to si všechno můžeš přečíst ve spisech.“ Hunter ukázal hlavou na dvě velké hromady papírů na svém stole.

      „Žádného taky nezabil rychle.“ Garcia se už zase soustředil na korkovou nástěnku.

      „Přesně tak. Tenhle chlap si se svými oběťmi rád dává načas. Rád se dívá, jak trpí, chce si vychutnávat jejich bolest. Získává uspokojení. Tenhle vrah nespěchá, nepanikaří, a to je největší výhoda, kterou proti nám má.“

      „Když lidi panikaří, dělají chyby, ledacos po sobě nechávají,“ poznamenal Garcia.

      „Přesně tak.“

      „Ale náš chlapík ne.“

      „Zatím ne.“

      „A co ten symbol, co o něm víme?“ zeptal se Garcia a ukázal na obrázek řezby na šíji jedné z obětí.

      „Tady se to komplikuje.“ Hunter sevřel rty. „Přivedli jsme na to symbologa, když se našla první oběť.“

      „A co říkal?“

      „Ten symbol je zřejmě návrat k původnímu tvaru dvojitého kříže, zvaného taky Lotrinský kříž.“

      „Původnímu?“ Garcia zavrtěl hlavou.

      „Dvojitý kříž v původní verzi tvořila vertikální čára, překřížená dvěma menšími horizontálními úsečkami, stejně dlouhými a rovnoměrně rozmístěnými. Dolní horizontála bývala stejně blízko od dolního konce vertikály jako horní od horního konce.“

      „Proč říkáš bývala?“

      „V průběhu let se tvar měnil. Dolní úsečka se oproti horní prodloužila a obě příčná břevna jsou teď blíž horního konce vertikály.“

      Garcia se obrátil k fotografiím, aby je zase několik vteřin analyzoval. „Takže tohle je stará verze?“

      Hunter kývl. „Její původ podle všeho sahá až do pohanských časů. Aspoň tam byla podle historiků použita poprvé. Tenkrát se tomu taky říkalo dvojbřitý meč.“

      „Jo, dějiny stranou, co to znamená?“ Garcia gestem ruky vybídl Huntera, aby pokračoval.

      „Psychologicky řečeno – má se za to, že to představuje osobu s dvojím životem. Dvojbřitý meč řeže oběma směry, jasný? To je přesně ono, dualita, dobro a zlo, bílá a černá, všechno v jednom. Někdo, kdo má dvě úplně opačné stránky.“

      „Myslíš někoho, kdo může být ve dne normální občan dbalý zákona a v noci psychotický vrah?“

      „Přesně tak. Může to být opora společnosti, politik, dokonce i kněz, co dneska koná dobré skutky a zítra třeba někoho podřízne.“

      „Ale to je učebnicová definice schizofrenie.“

      „Ne, není,“ opravil ho Hunter. „Tuhle chybu dělá většina lidí. Na rozdíl od toho, čemu se obecně věří, lidi se schizofrenií nemají rozštěpenou osobnost. Schizofrenici trpí problémy s myšlenkovými procesy. Ty vedou k halucinacím, bludům, poruchám myšlení a neobvyklé řeči nebo chování. Obyčejně taky nejsou nebezpeční. To, co ty myslíš, je mnohočetná porucha osobnosti, taky se říká MPO. Lidi s MPO se projevujou jako mnohočetné samostatné identity neboli osobnosti.“

      „Děkuju vám, pane učiteli,“ řekl Garcia přihlouplým dětským hláskem.

      „Ale já nevěřím, že náš vrah trpí MPO.“

      „A proč ne?“ zeptal se Garcia se zájmem.

      „Osoby s MPO nemají kontrolu nad tím, kdy jedna osobnost převládne nad předcházející. Náš vrah dobře ví, co dělá. Těší ho to. Nebojuje sám se sebou.“

      Tahle myšlenka Garciu na několik vteřin umlčela. „A co náboženský význam? Mně to připadá jako náboženský symbol.“

      „No, tady se to komplikuje ještě víc.“ Hunter si okamžik masíroval zavřené oči. „Podle vědců existují dvě hlavní teorie. Jedna je taková, že dvojitý krucifix byl vůbec prvním symbolem Antikrista.“

      „Cože? Já myslel, že to byl obrácenej kříž.“

      „To je symbol, jak ho známe dneska. Panuje názor, že dvojitý kříž původně používali někteří z prvních proroků, když předpovídali konec času – příchod Antikrista, který způsobí konec světa.“

      Garcia střelil po Hunterovi nevěřícným pohledem. „Moment, nezačneš mluvit o někom, kdo má na hlavě růžky a nápis 666, že ne?“

      „Nepřekvapilo by mě to,“ Hunter sjel pohledem zpátky k fotografiím. „Každopádně,“ pokračoval, „v proroctvích o takovém ztělesněném zlu říkali, že s sebou přinese symbol čirého zla. Symbol, který by znamenal boha naopak.“

      Garciovy oči se vrátily k fotografiím, pak se rozšířily překvapením. „Já se picnu. Dva kříže, co se dotýkají navzájem,“ pochopil konečně. „Jeden správně a druhý vzhůru nohama?“

      „Bingo. Symbol Ježíše proti tomu samému symbolu Ježíše. Antikrist.“

      „Takže tady vážně můžeme mít co činit s náboženským fanatikem?“

      „Antináboženským fanatikem,“ opravil ho Hunter.

      Následovalo pár vteřin ticha. „A jaká je ta druhá?“ zeptal se Garcia.

      „Prosím?“

      „Říkal jsi, že existují dvě teorie stran náboženského významu; jaká je ta druhá?“

      „Podrž se. Vrah by mohl věřit, že se v jeho osobě uskutečňuje Druhý příchod.“

      „Cože? Děláš si legraci?“

      „Kéž by. Někteří učenci věří, že původní dvojitý kříž není jeden kříž správně a další vzhůru nohama, ale jeden kříž přes druhý, což znamená druhého syna božího. Druhý příchod.“

      „Ale to jsou dvě úplně opačné teorie. Jedna říká, že je to Antikrist, a podle druhé je to nový Kristus.“

      „To je pravda, ale nezapomínej, že jsou to jediné teorie, které se zakládají na tom, co by ten symbol dvojitého kříže mohl představovat podle dějin a vědců. Nemusí to nutně znamenat, že něco z toho platí pro našeho chlapíka. Co my víme – mohl si ten symbol vybrat prostě proto, že se mu líbí.“

      „Používají dvojitý kříž nějaké náboženské skupiny nebo kulty?“

      „Tenhle pozměněný znak s oběma příčnými břevny blíž ke konci vertikály používalo během času několik skupin, náboženských i jiných. Dokonce je to i součást loga Americké plicní asociace.“

      „A starý znak. Ten, co používá náš vrah?“

      „Abys něco našel, musel by ses vrátit o víc než sto let do minulosti. A nenarazil bys na nic, co by mohlo být pro náš případ relevantní.“

      „Co na to tvůj vnitřní hlas?“

      „Na vnitřním hlase v tomhle případě nesejde, jak jsem zjistil.“

      „No tak, udělej mi radost. Podle toho, co jsem slyšel, máš geniální intuici,“ řekl Garcia.

      „Pravda je, že nevím. U tohohle vraha se projevilo zčásti klasicky narušené chování, stejně jako u většiny sériových vrahů. Některé věci, co dělá, jsou perfektní jako z učebnice, až moc perfektní, jako by nás chtěl přesvědčit, že je typický sériový vrah.“ Hunter stiskl mezi dvěma prsty kořen nosu a na pár vteřin zavřel oči. „Někdy si myslím, že máme co dělat s náboženským magorem, někdy si říkám, že s náma vymetá nějaký geniální zločinec. Hraje hru, kde pravidla zná jen on, a může je kdykoli měnit podle chuti.“ Hunter se zhluboka nadechl a na několik vteřin zadržel vzduch v plicích. „Ať je to kdo chce, je velice inteligentní, velice chytrý, velice metodický a chladný jako led. Nikdy nezpanikaří. Teď se ale musíme soustředit na novou oběť, možná nás k němu zrovna ona zavede.“

      Garcia kývl. „Nejdřív musíme odfaxovat její fotografii do co největšího počtu modelingových a hereckých agentur. Znát totožnost oběti, to by byl skvělý začátek…“

      „Jasně, to uděláme, ale nejdřív bych rád prověřil ještě něco.“

      „A co to je?“

      „Pamatuješ, co říkal o oběti doktor Winston?“

      „Co konkrétně?“

      „Že byla pečená vařená v tělocvičně.“

      Garcia zvedl obočí. „Dobrý uvažování.“

      „Problém je, že v tomhle městě je víc než tisícovka fitcenter.“

      „Vážně?“ podivil se Garcia.

      „Ano, tady jsme v Los Angeles – to je město, kde tě nevezmou ani jako číšníka, když nebudeš vypadat skvěle. Fitness je tady rozšířená branže.“

      „V zemi, kde procento obézních překonává všechny grafy?“

      „Jak už jsem říkal, tohle je Los Angeles, město krásy a svěžesti.“ Hunter se usmál a posměšně napjal bicepsy.

      „Jo, leda ve snu.“

      „Můžeme prověřit pár větších, slavnějších fitcenter.“ Hunter se na okamžik zarazil. „Doktor říkal, že ráda používala drahé věci, ne? Takže na sobě zřejmě nešetřila.“

      „A vsadím se, že s takovým tělem byla ráda, když si jí lidi všímali,“ skočil mu do řeči Garcia.

      „Souhlasím.“

      „Takže kdybys chtěl předvádět tělo, do kterého fitcentra bys chodil? Protože ty jsi odborník.“

      „No, vsadil bych si na Gold’s Gym, v Hollywoodu jsou dvě pobočky, kde najdeme spoustu slavných lidí a celebrit, a pak je tu prominentní Gold’s Gym Arnolda Schwarzeneggera na Venice Beach.“

      „Myslím, že bychom je měli prověřit.“

      „Popadni ten obrázek z počítače, půjdeme ty chlapáky navštívit.“

      Když byl Hunter u dveří kanceláře, zazvonil mu mobil. „Ano, tady detektiv Hunter.“

      „Ahoj Roberte, stýskalo se ti po mně?“ zeptal se robotický hlas.

15

      Garcia ještě pořád kráčel ke schodům, když si uvědomil, že Hunter už s ním nejde. Zastavil se a ohlédl. Hunter stál před jejich novou kanceláří a držel si mobil u pravého ucha. Podle výrazu v jeho tváři Garcia poznal, že se něco děje.

      „Roberte, co se stalo?“

      Hunter neodpovídal. Instinktivně zavrtěl hlavou – jen nepatrný pohyb, ale Garciovi to stačilo, aby uhádl, oč jde.

      „Kruci!“ řekl Garcia polohlasem a rychle přistoupil k Hunterovi, s hlavou nakloněnou k telefonu se pokoušel naslouchat.

      „Předpokládám, že už jsi viděl moje nejnovější dílo?“

      Hunter měl v hlavě prázdno, srdce mu uhánělo jako závodní bicykl.

      „Odpovíš mi, Roberte?“

      Už uplynuly skoro dva roky od chvíle, kdy Hunter slyšel ten robotický hlas naposled. „Po čem se mi mělo stýskat?“ odpověděl klidným hlasem.

      Smích – „No, třeba po tom rajcu, po dobrodružství. Dávám tvé práci smysl.“

      „Abych ti řekl pravdu, doufal jsem, že už tě neuslyším.“

      Další smích. „Ale jdi, Roberte! Však já vím, že jsi doopravdy nevěřil, že ten chlapík, co jste ho chytili, jsem já.“

      Hunter vstoupil zpátky do kanceláře, Garcia pořád za ním. „Takže to byla jen další z tvých obětí?“

      „Zabili ho jiní.“

      „Tys to na něj hodil, což je v podstatě to samé.“

      „Po pravdě, byla to ode mě služba společnosti. Byl to pytel sraček… pedofil.“

      Navzdory své nenávisti Hunter věděl, že čím déle povede s vrahem hovor, tím větší je pravděpodobnost, že ho přiměje udělat chybu, něco z něj vytáhne.

      „Takže ses rozhodl přestat užívat penze?“

      Smích byl tentokrát ještě nadšenější. „Asi by se to tak dalo říct.“

      „Proč zrovna teď?“

      „Trpělivost. Všechno se časem ukáže, Roberte. Každopádně by mě těšilo klábosit s tebou déle, ale ty víš, že to nejde. Chci se jen ujistit, že víš, že hra začala nanovo, ale neboj se, zase ti brzy zavolám.“

      Než stihl Hunter nějak zareagovat, spojení se přerušilo. „Do hajzlu!“

      „Co říkal?“ zeptal se Garcia dřív, než Hunter stihl vrátit telefon do kapsy.

      „Nic moc.“

      „Takže už nejsou pochyby, je to on, je to Krucifix.“

      Se zoufalstvím v očích se Hunter zmohl jen na mírné přikývnutí.

      „Měli bysme to říct kapitánovi.“

      Hunter zaregistroval v Garciově hlase určité vzrušení. „Zavolám mu z auta; musíme prověřit ty tělocvičny – budeš řídit.“

      Hunterův rozhovor s kapitánem Bolterem byl krátký. Pověděl mu, že jedou prověřit pár fitcenter, a taky o vrahovu telefonátu. Kapitán uvážil myšlenku instalovat do Hunterova mobilu odposlech, ale to zkoušeli už dřív a k ničemu to nevedlo. Volající použil zařízení, které přenášelo hovor přes dvacet míst po celé zeměkouli. Prozatím se nedalo nic dělat.

      Návštěvy fitcenter v Hollywoodu nepřinesly žádné ovoce. Ani recepční, ani trenéři neviděli nikdy ženu, která by se podobala portrétu vytvořenému počítačem. Potřebovali by povolení k prohlídce a spoustu času i lidí, aby mohli projít záznamy všech členů v databázi fitcentra, a i tak by to byl výstřel do tmy.

      Pobočka Gold’s Gym na Venice Beach je nepochybně nejslavnější fitcentrum světa. Slávu si získala roku 1977 po premiéře filmu Železný Schwarzenegger. Od profesionálních kulturistů až po filmové hvězdy a celebrity – Gold’s Gym na Venice Beach je místo, kde musíte být, pokud chcete předvádět tělo. Štěstěna jim ale nepřála ani tady. Ženu na obrázku nikdo nepoznával.

      „Nemůžeme jezdit po Los Angeles a kontrolovat všechny tělocvičny,“ řekl Garcia, když se vrátili k autu.

      „Já vím, stejně to byla jenom sázka na náhodu, ale museli jsme to zkusit,“ promnul si Hunter unavené oči. Včerejší bezesná noc se začínala projevovat.

      „Tak co dál, modelingové a herecké agentury?“

      „Ještě ne.“ Hunter se na okamžik hluboce zamyslel. „Doktor Winston říkal, že podle něj oběť určitě měla peníze a docela hodně jich utrácela na to, aby se hýčkala, pamatuješ?“

      „Jo, takže?“

      „Kdyby to byla začínající herečka nebo modelka…“

      „Tak by rozhodně neměla spoustu peněz,“ navázal Garcia tam, kde Hunter přestal.

      „Začíná ti to jít – uvažoval jsi někdy o tom, že by ses stal detektivem?“ zeptal se Hunter posměšně.

      Garcia zvedl pravou ruku a ukázal Hunterovi prostředníček.

      „Ještě někoho bych rád navštívil.“

      „Koho?“ zeptal se Garcia se zájmem.

      „Jestli to byla začínající herečka nebo modelka, stejně by mohla vydělávat docela hodně peněz něčím jiným. Už ses o tom zmínil.“

      Garcia svraštil čelo. Po několika minutách luskl prsty a ukázal na Huntera. „Šlapka,“ řekl vítězoslavně.

      Hunter ho obdařil pochvalným úsměvem. „A já přesně vím, s kým si musíme promluvit.“

      „Tak jdeme,“ vyhrkl Garcia dychtivě.

      „Teď ne, ten je k zastižení jen v noci – máš večer čas?“ mrkl Hunter.

      „Zveš mě na rande?“

      Teď byla řada na Hunterovi, aby předvedl Garciovi zvednutý prostředníček.

16

      George Slater vyšel ze své kanceláře v renomované právnické firmě Tale & Josh jako obvykle v půl sedmé večer. Jeho manželka Catherine věděla, že spolu nebudou večeřet, protože bylo úterý, „pokerová noc“.

      George vypadal průměrně. Byl to ten typ, co v davu nikdy neupoutá pozornost na první pohled, ale nikdo nemohl popřít, že je šarmantní. Sto sedmdesát pět centimetrů, tmavě hnědé oči i vlasy, dokonalý oblek vždycky dokázal zakrýt hubenost postavy.

      Po odchodu z kanceláře George nasedl do svého luxusního terénního Mercedesu-Benz třídy M a cestou do malého nájemního bytu v Bell Gardens poslouchal z rádia zprávy. Našel ten byt na internetu a jednal přímo s majitelem, aby se vyhnul prostředníkovi z realitní agentury. Výměnou za diskrétnost George domácímu nabídl platbu v hotovosti – na celý jeden rok dopředu.

      Dvě kopie ručně psané smlouvy a stvrzenka na vyplacenou částku byly jediné existující doklady o celé transakci. Žádné obšírné kontrakty, žádné dokumenty, co by se daly vystopovat. Dokonce i jméno na smlouvě bylo fiktivní – Wayne Rogers. George nic neriskoval. Podle nemovitosti by ho nikdo nevyčenichal.

      Byt byl ve velmi tiché ulici hned na okraji Bell Gardens a to Georgeovi dokonale vyhovovalo. Znamenalo to, že ho méně lidí uvidí přicházet a odcházet, a podzemní garáž budovy mu poskytovala ještě lepší úkryt před dotěrnými pohledy.

      Dvoupokojový byt nebyl zvlášť prostorný, ale sloužil svému účelu. Rozhodně nebyl přepychově zařízený. Vstupní dveře vedly přímo do malého obývacího pokoje, bíle vymalovaného. Kousek od středu místnosti proti prázdné zdi stála trojmístná černá kožená pohovka. Nebyl tu televizor, obrazy ani koberce. Po pravdě řečeno, kromě pohovky byl jediným dalším kusem nábytku v obývacím pokoji jen stojan na časopisy. Kuchyně byla malá a čisťoučká. Vařič se nikdy nepoužíval. Obsah ledničky tvořilo jen dvanáct lahví piva, několik čokoládových tyčinek a krabice pomerančového džusu. V bytě se nežilo.

      Ložnice s dvoulůžkem byla na konci krátké spojovací chodby. Uvnitř byla přímo naproti dveřím obrovská postel s pompézní železnou konstrukcí. Nalevo od postele skříň se zrcadlovými dveřmi. Místost byla vybavena stmívačem světel, neboli, jak to George s oblibou nazýval – náladovkou. Byla to nejdůležitější místnost v bytě.

      George za sebou zavřel dveře, položil kufřík na podlahu vedle pohovky a vstoupil do kuchyně. Vzal si z ledničky pivo, otevřel je a vrátil se do obývacího pokoje. Pivo bylo ledové a za zoufale horkého dne ho příjemně uvolňovalo. George vypil půl láhve, pak se sesul na pohovku a vyndal z kufříku druhý mobil. O tomhle telefonu vědělo jen velmi málo lidí; jeho manželka mezi ně nepatřila. George si ještě jednou lokl studeného piva a pak si znovu přečetl nejnovější textovou zprávu.

      Budu u tebe kolem 21.15. Už se nemůžu dočkat.

      Zpráva nebyla podepsaná, ale to nebylo třeba. George, neboli Wayne, jak si nechával říkat, přesně věděl, od koho je – od Rafaela.

      George se s tímhle stopětaosmdesáticentimetrovým mužem s portorikánskými předky seznámil prostřednictvím eskortní agentury pro muže před rokem. Zprvu byl jejich vztah profesionální, ale záhy se z něj vyvinul zakázaný poměr. George věděl, že se do něj Rafael zamiloval, jenže ačkoliv jeho city k Rafaelovi byly velmi silné, nemohl to nazývat láskou – aspoň zatím ne.

      George se podíval na hodinky – deset minut po osmé. Má hodinu času, než přijde jeho milenec. Dopil pivo a rozhodl se, že se půjde osprchovat.

      Zatímco voda masírovala jeho unavené tělo, bojoval George s pocitem viny. Miloval Catherine a hrozně rád se s ní miloval, i když mu to dovolila málokdy. Kdyby zůstali v Alabamě, možná by bylo všechno jinak, ale Los Angeles mu nabídlo něco nového. Bisexualita se v dnešní společnosti považuje za něco zcela normálního, ale Catherine by tento názor rozhodně nesdílela.

      V

      Catherine Slaterová se za svobodna jmenovala Harrisová a narodila se v alabamském městě Theodore. V nadmíru nábožensky založené rodině ji vychovali velice přísně. Chodila horlivě do kostela, někdy pětkrát až šestkrát týdně. Byla pánovitá, arogantní a neústupná; pevně věřila, že před manželstvím se nemá provozovat žádný sex, a i po svatbě si uchovala přesvědčení, že sex by neměl sloužit jako nástroj chlípné rozkoše.

      Catherine a George se seznámili v prvním ročníku právnické fakulty Alabamské státní univerzity. Oba měli samé jedničky a netrvalo dlouho, než se z jejich studentského kamarádství vyvinula neuvěřitelná romance bez sexu. Zaslepen nesmírnou touhou být s ní požádal George Catherinu o ruku hned měsíc po promoci.

      Brzy po svatbě nabídli Georgeovi místo u známé právnické firmy Tale & Josh v Los Angeles. Catherine spatřovala v Los Angeles zpustlé a násilnické město plné sexu, drog a mamonu, ale po dvou měsících debat a slibů se smířila s tím, že nabídka zaměstnání je pro George příliš dobrá, než aby si ji nechal ujít.

      Catherině nevadilo, že její vlastní profesní budoucnost nemá se stěhováním do Los Angeles nic společného. Nikdy neočekávala, že by si budovala vlastní kariéru. Rodiče ji vychovali tak, aby byla dobrou manželkou, starala se o svůj domov, děti a manžela, a přesně to si přála udělat. Také byla přesvědčena, že Los Angeles jejího muže neuchvátí a asi tak po roce nebo po dvou letech se George „světel velkoměsta“ nabaží – v tom se ale mýlila.

      Když George vyhrál pro svou novou advokátní kancelář druhý případ, pozval ho klient na soukromou oslavu vítězství. Manželku s sebou neberte. Líp se pobavíte sám, jestli mi rozumíte.

      George to záhadné pozvání zaujalo. Catherině se vymluvil na typickou „práci přesčas“ a dostavil se do luxusního sídla v Beverly Hills. To, co tam uviděl, změnilo jeho život jednou provždy.

      Jedinou zkušenost s pornografií udělal George na střední škole. Jednomu z jeho kamarádů se během víkendu, kdy jeho rodiče byli pryč, dostal do ruky starý film na videokazetě a několik magazínů pro dospělé. George na to nikdy nezapomněl, jenže tohle nebyl film, tohle nebylo hrané. Jediným mávnutím kouzelného proutku se George seznámil s BDSM, výměnou partnerů, souložením skrz díru ve zdi, spankingem, sexuálním otroctvím, zlatým deštěm – s věcmi, o kterých se mu nikdy ani nesnilo. Objevil svět, o němž by ho nikdy nenapadlo, že existuje jinde než v knihách pro dospělé a oplzlých filmech. Sex zdarma, drogy zdarma – místo, kde se mohly uskutečnit všechny jeho fantazie, kde se mohly bez pocitu viny projevit všechny jeho sexuální touhy. Právě tam, ve sklepní kobce přepychového sídla, zažil George první sexuální zkušenost s jiným mužem, a byl jí nadšen. Potom už se svého nově objeveného tajného života nemohl nabažit. Miloval večírky, lidi i to utajení.

      George se zvolna osušil a pak si ovinul ručník kolem pasu. Nedočkavost, až zase uvidí Rafaela, ho vzrušovala. V kuchyni si vzal další pivo a podíval se na nástěnné hodiny – 20.45, už to dlouho nepotrvá. Pohrával si s myšlenkou, že by se zase oblékl, ale těšilo ho vzrušení z představy, že uvítá svého milence oděn pouze ručníkem.

      Jedna z věcí, které je oba bavily, bylo hraní různých rolí a George měl na dnešek propracovaný scénář. V ložnici otevřel jedny z posuvných zrcadlových dveří šatníku a za nimi se ukázal úžasný výběr BDSM rekvizit – biče, řetězy, provazy, roubíky, kožené řemeny, pouta, všechno, co si jen jeho představivost mohla přát.

      Pečlivě vybíral nástroje, které potřeboval ke svému scénáři, a kladl je na postel; jeho vzrušení se začínalo projevovat i skrze ručník, ale vyrušilo ho zaklepání na dveře. Podíval se na hodinky – 20.53. Jde brzy, pomyslel si George, možná je stejně nedočkavý jako já.

      George nemohl potlačit spokojený úsměv, který mu vytanul na rtech, když otevíral dveře.

      „Kdo jste?“ Úsměv se změnil v ustarané svraštění čela.

      Místo odpovědi dostal ránu do břicha, silnou a přesně mířenou. George se zkroutil bolestí, vzduch mu unikl z plic, zděšením vytřeštil oči. Lapal po vzduchu, o krok couvl, ale nestačilo to, aby se vyhnul druhé ráně. Tentokrát to byl kopanec přímo do rozkroku. Když vetřelcova noha zasáhla Georgeovy genitálie, padl naznak, ručník sjel na podlahu. George chtěl promluvit, bránit se, ale nezbývala mu už žádná síla.

      Vetřelec klidně zavřel dveře bytu a přistoupil ke Georgeovu zkroucenému tělu na podlaze. George nechápal, co se to děje. Bublavě se snažil nadechnout a srdce se mu rozbušilo jako o závod, když uviděl injekční stříkačku. Rychlým pohybem paže ji vetřelec zabodl do Georgeovy šíje a zčistajasna už nebyla bolest, ani zápas. Jen tma.

17

      Chris Melrose pracoval pro Okresní ústav soudního lékařství už tři roky. Od útlého mládí Chrise fascinovala smrt a všechno morbidní. Zpočátku měl v plánu stát se forenzním vědcem, ale kvůli špatnému školnímu prospěchu se na univerzitu nedostal.

      První místo, které Chris zastával, byl poskok pro všechno v pohřebním ústavu. Jeho povinnosti sahaly od zařizování pohřbů přes vystýlání vnitřků rakví až po přípravu těl, ale to mu nestačilo. Chris chtěl žít tak, jak o tom odjakživa snil. Toužil po zakrvácených hadrech, stolech z nerezu, po vtíravém a opojném pachu smrti. Chtěl pracovat s mrtvolami v syrovém stavu, než se omyjí a připraví k pohřbu. Poté, co se hlásil takřka na všechny nižší pozice v Okresním úřadu koronera, byla mu nakonec nabídnuta práce laboratorního nosiče. Mezi jeho nové povinnosti patřil úklid piteven, stěhování těl do chladicích boxů a z nich, jakož i péče o to, aby všechno zařízení bylo čisté a připravené k použití. Patologové v ústavu soudního lékařství nikdy nezažili, že by byl někdo na svou práci tak hrdý. Chris to měl u každého dobré. Ze všeho nejraději pozoroval pitvy. Žádnému z patologů to nevadilo.

      Chrisova noční služba trvala od 19.30 do 8.30 ráno. Měl ve zvyku dělat si první přestávku těsně před půlnocí; byla to příležitost zapálit si cigaretu a v rychlosti sníst sendvič s banánem, arašídovou pomazánkou a medem.

      Chris si dal posledního šluka z cigarety, odcvrnkl nedopalek do prostoru a sledoval, jak opisuje slabý žlutý oblouk. Vstal z lavičky, na které seděl, složil prázdný plastikový sáček od sendviče a vykročil zpátky k budově ústavu. Za levé rameno ho popadla studená ruka.

      „Nazdárek, Chrisi!“

      „Ježíšmarjá!“ Chris nadskočil a obrátil se čelem k postavě, která stála za ním, srdce až v krku. „Zbláznil ses? Div jsem se nepodělal strachy.“

      Mark Culhane obdařil Chrise nacvičeným žlutavým úsměvem.

      „Kdybych měl pistoli, moh jsi už bejt mrtvej. Co na to lidi, když se k nim takhle plížíš?“ zeptal se Chris a položil si ruku na hruď; srdce mu pod ní bušilo.

      „Jsem detektiv. Hrozně rád se za někým plížím,“ opáčil Culhane a znovu se usmál. „Kromě toho, proč bys sakra nosil pistoli? Každý, s kým přijdeš do styku, je už po smrti.“

      „Dneska nosí pistoli kdekdo, nezapomínej, že jsme v Los Angeles. Každopádně jsem tě dlouho neviděl, co sakra chceš?“

      Chrisovi bylo něco přes třicet, měl pár kilo nadváhy a rovné tmavohnědé vlasy, které nosil dost nakrátko. Měl zvláštní, kočičí hnědé oči, zarudlou pleť a výrazný nos.

      „Ale Chrisi, takhle se starý kamarád nevítá.“

      Chris neodpověděl. Jen zvedl obočí a čekal, až z Culhanea vypadne, co chce.

      „Potřebuju si prověřit všechny vaše nové příjmy za posledních pár dní,“ řekl Culhane konečně.

      „Těmi příjmy myslíš mrtvoly?“

      „Co jiného bych mohl myslet, vtipálku?“

      „Co kdyby sis prostě dal požadavek, vždyť jsi policajt, ne?“

      „Žádám tě jako kamarád, nemusí to být zrovna oficiální.“

      „Kamarád?“ Do Chrisova hlasu se vetřel pochybovačný tón.

      „Školíš se na policajta? Co znamenají všechny ty zatracené otázky? Prostě mi ukaž těla, ano?“

      „A kdybych ti řekl, že to nejde, protože je to proti předpisům?“

      Culhane objal pravou paží Chrise kolem krku a přitáhl si ho blíž. „No, to by mě rozhodně nasralo, a to bys asi nechtěl, viď?“

      Ticho.

      Culhane zesílil stisk.

      „Tak jo… tak jo, stejně už jsem se vracel zpátky dovnitř,“ zvedl Chris obě ruce.

      „Hodnej,“ opáčil Culhane a pustil ho.

      Oba kráčeli mlčky zpět do budovy ústavu. Jednou z výhod návštěvy u Chrise v tuto hodinu bylo to, že Culhane nemusel vejít hlavním vchodem; v budově byl daleko větší klid, nebylo třeba ukazovat žádné odznaky ani podepisovat papíry – panovala menší podezíravost.

      Dorazili ke vchodu pro personál na jižní straně budovy a Chris vyťukal na elektronické klávesnici šestimístný kód. Tlusté plechové dveře se za doprovodu bzučáku otevřely.

      „Počkej tady, hned se vrátím,“ řekl a rychle zmizel v budově; Culhanea nechal stát venku se zvědavým výrazem ve tváři. Ani ne za minutu se Chris zase objevil a nesl standardní bílý overal, jaký tu nosili všichni zaměstnanci. „Obleč si to, měl by ti padnout. Větší jsem nenašel.“

      „Chceš být vtipný?“

      To poslední, oč Chris stál, bylo, aby někdo zjistil, že pustil do budovy cizího člověka, aniž by ho zapsal na vrátnici, i když ten cizí člověk byl policajt. Vedl Culhanea opuštěnou chodbou v přízemí, dvojitými těžkými lítačkami a pak nahoru po schodech do prvního patra. Culhane prošel těmito chodbami už tolikrát, že si to ani nepamatoval. Pořád ještě se mu z toho obracel žaludek. Culhane by to nikdy nepřiznal, ale byl rád, že není sám. Dorazili k poslední místnosti na konci chodby.

      Po každé pitvě se těla odvážela do chladírny, neboli, jak všichni v Úřadu koronera říkali, „k ledu“. Na západní stěně byl dostatek chladicích prostorů na to, aby se tu uskladnilo přes padesát těl. Culhane a další detektivové z Divize narkotik měli pro tuhle místnost vlastní pojmenování – „plástev smrti“.

      Chris za sebou zamkl dveře, aby je nikdo nerušil, a přistoupil ke stolu s počítačem na protějším konci místnosti.

      „Tak jo, zkusíme počáteční vyhledávání… muž, nebo žena?“ nemarnil čas. Čím rychleji se Culhanea zbaví, tím líp.

      „Žena.“

      „Je bílá, černá…?“

      „Běloška, blond vlasy, modré oči, štíhlá a moc hezká.“

      Chris obdařil Culhanea poťouchlým úsměvem. „Tak jo, od kterýho data mám hledat?“

      „Zkusíme to od minulého pátku.“

      Chris se instinktivně podíval na hodinky. „To by bylo… 1. června, je to tak?“

      „Jo, správně.“

      „Tak jo.“ Chris vyťukal informaci a stiskl klávesu „enter“. Za necelých pět vteřin mu počítač dal odpověď.

      „Jo, máme tu šestnáct záznamů. Znáš jméno?“

      „Ano, Jenny Farnboroughová, ale na obrazovce se ti to určitě neukáže.“

      Chrisovy oči hbitě prohledávaly seznam. „Kdepak, máš pravdu, na tomhle seznamu není.“

      „Nějaká neidentifikovaná ženská těla?“

      Chris se znovu podíval na seznam. „Jo, máme tu čtyři.“

      „Prověříme je.“

      Po několika kliknutích myší získali sjetinu. „Tak jo, půjdeme se na to kouknout,“ řekl Chris a vykročil k mrazicím boxům. Zastavili se před dvířky s označením C11, která měl na seznamu jako první. Čtyři neidentifikovaná těla prohlédli za necelých pět minut. Jenny Farnboroughová mezi nimi nebyla.

      „To jsou všechna těla? Chci říct, je v budově ještě nějaký skladovací prostor?“ zeptal se Culhane.

      „Ano, další je v suterénu, ale tam nemám přístup,“ odvětil Chris.

      „Jak to myslíš, proč ne?“

      „To je uzavřený prostor.“

      „Proč je na soudním nějaký uzavřený prostor?“

      Chris byl rád, že může vysvětlit něco, co losangeleský detektiv neví. „Určité případy můžou být ještě pořád hodně nebezpečné – ozáření, oběti jedů, vysoké riziko kontaminace – a tak. Za těch okolností se pitva provádí v uzavřeným prostoru a dělá ji vrchní soudní patolog.“

      „A nevíš, jestli tam dole momentálně nějaké tělo je?“

      „Doktor Winston tam prováděl pitvu včera večer, fakt dlouho do noci. Tělo se v téhle místnosti vůbec neobjevilo, takže jsem si celkem jistý, že je pořád ještě tam dole.“

      „Ale tělo přece musí přijít nahoru do plástve, ne?“

      „Do plástve?“ Chris svraštil čelo.

      „Sem… do lednice.“ V Culhaneově hlase zněla stopa podrážděnosti.

      „Ne, ten dolní sál má vlastní skladovací prostor. Tělo tam může zůstat donekonečna.“ Chrisova odpověď detektivovo podráždění ještě zvýšila.

      „Víš jistě, že mě tam do té pitevny nemůžeš pustit?“

      „Ani náhodou, klíč má jen doktor Winston a nosí ho pořád u sebe.“

      „Nedá se to nějak obejít?“

      „To vážně ne. Na dveřích je alarm a na zdi kamera. Bez dovolení se dovnitř nedostaneš.“

      „Kolik mrtvol tam dole je?“

      „Jen jedna, pokud vím.“

      „Nemáš v počítači fotku těla nebo nějaké záznamy?“

      „Ne. Všechno, co souvisí s případy, který přijdou do uzavřenýho prostoru, si nechává doktor Winston tam dole. Ani se to nezakládá do hlavní databáze, dokud to neuvolní doktor osobně. Každopádně, i kdybych fotku toho těla měl, asi by ti to nepomohlo.“

      „A pročpak to?“

      „No, povídá se, že je k nepoznání, něco jako že nemá obličej.“

      „Cože? Opravdu?“

      „Tak jsem to slyšel.“

      „Bez hlavy?“

      „Nevím jistě, jen jsem slyšel, že ta mrtvola nemá obličej. Mohli jí ho ustřelit brokovnicí. To není nic neslýchanýho,“ potřásl Chris hlavou.

      Mark Culhane okamžik uvažoval o situaci, ve které se ocitl. Podle jeho názoru byla pravděpodobnost, že jediné tělo v uzavřeném prostoru náleží Jenny Farnboroughové, dost malá. Neviděl důvod pást po tom dál.

      „Díky, Chrisi. Prokážeš mi laskavost? Koukej po mrtvolách odpovídajících tomu popisu, co jsem ti dal. Kdyby se něco objevilo, zavolej mi, je to důležité.“ Culhane podal Chrisovi jednu ze svých navštívenek.

      Chris kartičku okamžik pozoroval. „Jasně, vše pro Losangeleskou policii.“

      „Už bych měl jít. Nebude ti vadit, když vyjdu těmi dveřmi, co jsme sem přišli?“

      „Mně to nevadí. Budu tě muset vyprovodit dolů, na dveřích je kód.“

      Odešli z chladírny a mlčky se vraceli dolů. Když dorazili ke dveřím, Culhane vrátil Chrisovi overal a ten vyťukal kód na kovovou klávesnici. Culhane byl rád, že je zase venku.

      Když znovu usedl do svého auta, zapálil si Culhane cigaretu. V Los Angeles byly ještě další dva ústavy soudního lékařství, jeden v Santa Claritě a druhý ve West Lancasteru, ale nebyl si jist, jestli to stojí za tu cestu. Dokouřil cigaretu a usoudil, že udělal, co mohl, aby tu Jenny Farnboroughovou našel; stejně je to jen obyčejná šlapka. Ráno zavolá Jeromeovi a sdělí mu to. Prozatím má na práci důležitější věci.

18

      West Sunset Boulevard je jedna z nejproslulejších ulic v Los Angeles, ale její nejznámější částí je dvoukilometrový úsek mezi Hollywoodem a Beverly Hills, kterému se přezdívá „Sunset Strip“. Strip obnáší prvotřídní sbírku rockových klubů, restaurací, butiků a hollywoodských nočních podniků. Už od začátku sedmdesátých let se mu říká „místo, kde se v Los Angeles musíš ukázat“. Každý večer ožívá Strip křiklavými neonovými světly a dopravní provoz se skoro nehýbe, protože po bulváru napěchovaném lidmi křižuje obrovské množství aut. Od celebrit až po rádobycelebrity, od turistů a pozorovatelů lidí až po slizké obchodníky se sexem – Sunset Strip je rozhodně místo, kde musíte být, pokud v Městě andělů hledáte nějaké dění.

      „Připomeň mi ještě jednou, za kým sem jdeme tentokrát?“ zeptal se Garcia, když Hunter zaparkoval auto na Hilldale Avenue, hned za rohem od Stripu.

      „Za jedním šmejdem jménem Džejdžej,“ odvětil Hunter, vystoupil z auta a vzal si ze zadního sedadla bundu.

      Juan Jimenez, známý spíše jako Džejdžej, byl nuzný pasák-příštipkář, který s oblibou provozoval své řemeslo v okolí Sunset Boulevard. Své holky vykořisťoval, všech pět. Jeho trik spočíval v tom, že je držel v závislosti na nějaké „prvotřídní“ droze. Džejdžej byl násilník a tu a tam se některá z jeho holek objevila v nemocnici s oděrkami a modřinami, někdy dokonce i s polámanými kostmi. „Zakopla jsem a upadla,“ znělo pokaždé chabé vysvětlení.

      Džejdžej už byl několikrát zatčen, ale žádná z jeho holek nikdy neměla tu kuráž, aby vznesla obvinění. Jeho nejmocnější zbraň – strach. „Naštvi mě a rozpářu tě.“

      „A ten nám může nějak pomoct?“ zeptal se Garcia.

      „Zná tyhle ulice a holky, co na nich pracujou, ze všech nejlíp. Pokud byla naše oběť profesionálka, mohl by nám to povědět. Možná ho ale budeme muset trochu ‚přesvědčovat‘.“

      Kráčeli po Sunset Stripu mezi nekonečným hemžením lidí, kteří se snažili dostat do už tak napěchovaných barů a klubů.

      „Kampak jdeme?“ zeptal se Garcia a rozhlížel se jako kluk na hřišti.

      „Tady je to,“ ukázal Hunter na pestrobarevný nápis, zavěšený nad číslem 9015 na West Sunset Boulevard.

      Rainbow Bar and Grill byl zapadákem pro rockové muzikanty už od sedmdesátých let, a moc se od té doby nezměnil. Stěny zdobily zlaté desky, kytary, fotky a autogramy rozmanitých skupin a sólových umělců. Rocková hudba burácela z reproduktorů, zatímco směsice dlouhovlasých chlapíků a peroxidových blondýn, téměř neoděných, obklopovala bar a tísnila se u stolů uvnitř i venku.

      „Ten Džejdžej si potrpí na rock?“ zeptal se Garcia.

      „To si piš.“

      „Já myslel, že je Kubánec nebo tak něco.“

      „Portorikán.“

      „Nefrčí tam spíš salsa nebo meringue nebo tak něco?“

      „Tomu Džejdžej neholduje.“

      Garcia se rozhlédl po podniku, a ačkoliv vyčnívali z davu, nikdo si jich nevšímal. „Vidíš ho?“

      Hunter rychle přelétl pohledem bar i stoly. „Zatím ne, ale tohle je jeho nejmilejší zapadák, bude tady. Dáme si něco k pití a počkáme.“ Hunter si objednal pomerančový džus a Garcia dietní colu.

      „Po pravdě řečeno, dělají tady úžasný steaky, kdybys měl někdy hlad,“ pozvedl Hunter sklenku jakoby k přípitku.

      „Chodíš sem často?“ zeptal se Garcia s opovržlivým výrazem.

      „Tu a tam.“

      „Hernajs, Hideout v Santa Monice, Rainbow na Sunset Stripu. Ty jsi docela společenskej tvor, viď?“

      Hunter neodpověděl a soustředil se na vchod do baru. Neviděl Džejdžeje už skoro pět let, ale vysoký, velmi štíhlý Portorikánec s tmavou pletí, černýma perleťovýma očima, úžasně velkýma ušima a křivými zuby se nedal přehlédnout.

      Vysoká blondýna v přehnaně těsných kožených kalhotách a ustřiženém tílku s nápisem „Rock Bitch“ na předním dílu si stoupla k baru po Hunterově pravici. Objednala si koktejl jménem „Pomalá příjemná šukačka u zdi“ a vrhla na Huntera smyslný úsměv. Hunter úsměv bez váhání opětoval a na zlomek vteřiny spočinul pohledem na žlábku mezi jejími ňadry.

      „Líbí se ti?“ zeptala se sladkým hlasem.

      „Hm… jako co?“ Hunter se pokusil dělat blbého.

      Shlédla na svá ňadra, která vypadala, jako že každou chvíli tílko roztrhnou. „Moje kozy, blbečku… viděla jsem, jak mi na ně koukáš.“

      „Dostala tě,“ zasmál se Garcia.

      Teď nemá smysl upadat do rozpaků, pomyslel si Hunter. „Vypadají… moc hezky.“

      „Jsou zbrusu nový,“ opáčila hrdě.

      Barman se vrátil s jejím koktejlem a blondýna, aniž by přestala Hunterovi hledět do očí, uchopila dvojité brčko mezi rty a zvolna upíjela.

      „Je to dobrý?“ zeptal se Hunter.

      „Pomalá šukačka je vždycky dobrá,“ řekla a usrkla podruhé, pak se přisunula blíž. „Možná bych ti to mohla někdy předvést,“ zašeptala mu do ucha a současně mu přejela dlaní po pravém bicepsu.

      Všechno se to událo příliš rychle. Sotva Džejdžej vstoupil do baru, střetl se pohledem s Hunterovýma očima a zčistajasna byl zase venku; jeho nohy se kmitaly jako nohy quarterbacka, který jde po touchdownu, jímž může získat pro svoje mužstvo vítězství v Superpoháru. Hunter se vymrštil. Neměl čas upozornit parťáka, jehož pozornost se plně soustředila na nové poprsí vysoké blondýny. Ve zlomku vteřiny byl venku a hnal se za Džejdžejem po Sunset Stripu.

      Hunter byl navzdory své mohutné, svalnaté postavě rychlý, ale Džejdžej byl hubenější, lehčí a pohyboval se čiperně jako krysa. Hunter se rozhodl vyzkoušet nejprve přátelský přístup.

      „Džejdžeji, chci s tebou jen mluvit, zpomal, krucinál.“

      Džejdžej nevěnoval Hunterovu volání pozornost a sebevražedným tempem přeběhl Boulevard, přičemž nedbal na dopravní provoz a zamířil k pizzerii Frankie a Johnnie.

      Hunter ho následoval, ale jeho běh zpomaloval dav na ulici a to, jak se ustavičně někomu vyhýbal. Dvakrát musel předvést rychlý a nemotorný taneček doleva-doprava-doleva, aby nevrazil do pouličních flákačů.

      Dva bloky za barem Rainbow Džejdžej ještě zrychlil a zahnul doleva před slavnou jasně rudou budovou Whisky A Go Go. Hunter mu dýchal za krk, ale znovu musel kličkovat mezi návštěvníky klubů a nerovný úsek chodníku způsobil, že špatně šlápl. Ucítil, jak se mu levá noha zkroutila v kotníku. Ostrá bolest, která z něj vyrazila, rychle zachvátila celou končetinu. Jeho běh se zpomalil na nemotorné hopkání.

      „Do prdele!“ zařval a sledoval, jak Džejdžej mizí v dálce.

      Zčistajasna Hunter koutkem oka zahlédl, jak kolem něj neuvěřitelným tempem proběhla jakási postava. Garcia se pohyboval jako olympijský šampion. Pouhými několika kroky nechal Huntera za sebou a rychle zdolával náskok, který Džejdžej měl, když zahnul vpravo do úzké uličky vedle velkého skladiště. Hunter kulhal za nimi.

      Netrvalo dlouho a Garcia už byl na dosah ruky od vysokého Portorikánce. Natáhl se a popadl ho za límec saka.

      „Tak jo, tak jo, vzdávám se,“ řekl Džejdžej, zpomalil, zvedl obě ruce, ale už bylo pozdě. Garcia ho otočil a praštil jím o zeď, přičemž mu zkroutil pravou ruku za záda. Džejdžej zařval bolestí.

      „Utíkat před ozbrojenými policisty, to jsi byl vždycky tak blbej, nebo tě to postihlo až teď?“ lapal Garcia po dechu.

      „Pusťte mě, já nic neudělal.“

      Hunterovi trvalo třicet vteřin, než k nim dorazil.

      „Není ti nic?“ zeptal se Garcia, stále držící Džejdžeje za paži.

      „Je to dobrý. Podvrtnul jsem si kotník.“

      „Pusťte mě.“

      „Drž hubu, sakra.“ Garcia znovu praštil Džejdžejem o zeď.

      Hunter se obrátil k Džejdžejovi. „Co tě to sakra napadlo? Co je to za blbost, takhle zdrhat?“

      „Síla zvyku, kámo. O co jde? Pusť mě, chlape!“ Zakroutil tělem ve snaze uniknout z Garciova pevného sevření.

      Hunter kývl na Garciu, který pustil Džejdžejovu paži.

      „To nemůžeš dělat, chlape, já už jsem právoplatnej občan,“ masíroval si Džejdžej pravé zápěstí levou rukou a odstoupil od zdi.

      „Připadá ti, že jsme z imigračního? Sakra, ty jsi stejně blbej, jak vypadáš,“ odsekl Garcia.

      „Právoplatnej občan? Jsi obyčejněj pasák, Džejdžeji. Když jsem se naposled díval, byla prostituce ve státě Kalifornie pořád ještě protizákonná. Můžeme tě šoupnout rovnou do basy,“ řekl Hunter a přirazil Džejdžeje zpátky ke zdi.

      „Přestaň se mnou mlátit o zeď, kámo,“ zaprotestoval.

      „Jestli mi ten kotník nateče, nateče tobě ksicht,“ vyhrožoval Hunter.

      „Já za to nemůžu, kámo.“

      „Ovšemže za to můžeš, KÁMO. Kdybych tě nemusel kurva honit jako králíka, nezvrtnul bych si nohu.“

      „Proč mě honíš, chlape? Já nic neudělal.“

      „Přesně tak. Chceme ti jen položit pár otázek.“

      „Proč jsi to neřek hned?“

      Hunter ho obdařil zlobným pohledem a pak vytáhl z kapsy počítačový portrét. „Potřebujeme zjistit, kdo je tahle ženská, jestli je to profesionálka nebo ne.“

      Džejdžej několik vteřin zíral na obrázek.

      „Jo, mám ji doma v jedný videohře,“ ušklíbl se.

      Záhlavec přišel od Garcii a Džejdžejova hlava se vymrštila kupředu s hlasitým žuchnutím. „Chceš dělat srandičky? Vážně tě začínám mít nerad.“

      „Hele, chlape, tohle je policejní brutalita. Můžu tě zažalovat, víš?“

      Tentokrát mu záhlavec uštědřil Hunter. „Máš pocit, že si jen tak hrajeme? Podívej se na ten obrázek – víš, kdo to je?“ Hunterův hlas už zněl zlověstněji.

      Džejdžej se znovu podíval na obrázek a soustředil se tentokrát usilovněji. „Možná… já nevím,“ řekl po několika vteřinách.

      „Zkus to.“

      „Má to bejt šlapka?“

      „Je to možný, Džejdžeji. Kdyby to byla právnička, tak bysme se tě asi neptali, viď?“

      „Jé, s váma je legrace.“ Džejdžej vzal obrázek Hunterovi z rukou. „Na pouliční holku vypadá moc pěkně, ne že by moje holky nebyly krasavice.“

      „Hm, hm.“ Hunter zaťukal třikrát ukazováčkem na obrázek, aby k němu znovu upnul Džejdžejovu pozornost.

      „Jestli je to prostitutka, tak dělá pro velký zvířata – první ligu.“

      „A jak se to dá zjistit?“ zeptal se Garcia.

      „Takhle pěkná holka by tady pracovala pro jedinýho chlapa – pro D-Kinga.“

      „D-King? Co je to za jméno?“ zamračil se Garcia.

      „To je jméno, se kterým není žádná sranda.“

      „Velkopasák a drogový dealer,“ vložil se do hovoru Hunter. „Povídá se, že obchoduje taky se zbraněmi, ale dělá to náramně opatrně. Všechno ve velkém utajení. Právě proto jsi o něm ještě neslyšel. Ovládá všecko na dálku, kromě svých holek, u kterých preferuje osobní přístup.“

      „A kde ho najdeme?“ zeptal se Garcia.

      „Na ulici ho nenajdete, podniká ve vyšších kruzích.“ Džejdžej si poškrábal jizvičku nad levým okem. „Co z toho budu mít já?“

      „Můžeš si nechat všechny svoje hnusný zuby a nezasviníš si to laciný kvádro od krve. Mně to připadá jako dobrý kšeft,“ prohlásil Garcia a znovu přirazil Džejdžeje ke zdi.

      „Co je to sakra za chlapa?“ zeptal se Džejdžej Huntera a o krok od Garcii ustoupil.

      „Já jsem chlap, se kterým taky není žádná sranda,“ pravil Garcia a znovu se k němu přiblížil.

      „To je můj nový partner, Džejdžeji, a myslím, že se mu moc nelíbíš. Poslední chlap, který se mu nelíbil, dodneška nemůže jíst nic než jogurt.“

      „Nemůžeš ho mít na vodítku?“

      „Jasně že můžu. Vodítko mám v autě. Dojdu pro něj. Vy dva tady klidně vydržíte tak deset minut sami, že jo?“

      „Počkat, počkat. Tak teda jo, chlape. Nemusíš mě tady nechávat samotnýho s touhle policejní nestvůrou. V pátek a v sobotu večer chodívá D-King do klubu Vanguard v Hollywoodu. Najdete ho tam v prostoru VIP.“

      „Co takhle dneska večer, zrovna teď, kde ho můžeme najít?“

      „Jak to mám sakra vědět, kámo? Já ti tady prokazuju službu, chlape, klub Vanguard, páteční a sobotní večer, nic víc nevím.“

      „Neměl by sis z nás dělat šoufky, Džejdžeji.“ Garciův tón byl hrozivý.

      „Proč bych to sakra dělal? Jestli vás dva už nikdy neuvidím, budu nadmíru spokojenej.“

      Hunter položil ruku na Džejdžejovo levé rameno a zmáčkl je. Tlak způsobil, že se Džejdžej znovu zkroutil bolestí. „Vážně doufám, že nás neposíláš na honbu za duchem, KÁMO.“

      Džejdžej se marně pokusil uniknout z Hunterova sevření. „Říkám vám pravdu, chlape. Na mou duši.“

      Hunter pustil Džejdžeje, který si oběma rukama začal oprašovat sako. „Koukej, co jsi mi udělal s oblekem, chlape, tydle věci nejsou laciný, víš.“

      Garcia se podíval, kolik má v kapse drobných. „Na.“ Natáhl ruku k Džejdžejovi. „Dolar pětadevadesát. Jdi si koupit jinej.“

      „Potřebuje se léčit, nějaký to zvládání vzteku nebo tak. Vy nemáte u policie cvokaře?“

      „Ne tak dobrého, aby ho dokázal vykurýrovat,“ rozesmál se Hunter.

      Džejdžej odcházel od obou detektivů a mumlal si něco španělsky. Garcia vrátil drobné do kapsy a počkal, až bude Džejdžej dost daleko. „Co myslíš?“

      „Myslím, že jsi v roli zlého, naštvaného policajta moc dobrý. Taková proměna! Dokonce i já jsem ti to věřil.“

      „Poslední chlap, co se mi nelíbil, dodneška nemůže jíst nic než jogurt?“ zvedl Garcia obočí.

      „No, chtěl jsem, aby to působilo přesvědčivě,“ usmál se Hunter.

      „Tak co dál?“

      „Nejspíš půjdeme v pátek do klubu,“ prohodil Hunter a sáhl po klíčích od auta.

19

      Hunter čtyřikrát sešlápl plynový pedál, strčil klíček do zapalování a otočil jím. Motor vydal kašlavý zvuk, potom zarachotil, světla na palubní desce zablikala, ale auto nenastartovalo. Hunter vrátil klíček do původní polohy, ještě dvakrát sešlápl plyn a zkusil to znova. Tentokrát nechal klíček otočený asi dvanáct vteřin a jemně tiskl plyn. Motor zase zakašlal a vydal obávaný ječivý zvuk.

      „To nemyslíš vážně,“ řekl Garcia s pohledem upřeným na mdlá světla na palubní desce.

      „Klídek, to je dobrý. Tenhle motor je prostě jen náladový,“ odtušil Hunter, vyhýbaje se Garciovu pohledu.

      „Tím náladový myslíš jako starý, viď? Každopádně není problém v motoru. Mně to zní jako chcíplá baterie.“

      „Věř mi, já to auto znám, to bude dobrý.“ Hunter to zkusil ještě jednou a tentokrát motor nevydal ani hlásku. Světla na palubní desce blikla jen jednou a pak…

      „Hmm! Nejspíš bys měl zavolat asistenční službu.“

      „Já žádnou nemám.“

      „Cože? Prosím tě, řekni mi, že si děláš legraci,“ opřel se Garcia o dvířka na straně spolujezdce.

      „Ne, nedělám.“

      „Zbláznil ses? Máš auto, které… Jak staré je tohle auto?“

      Hunter svraštil obličej, jak se snažil rozpomenout na přesný rok výroby. „Asi čtrnáct let.“

      „Máš čtrnáct let staré auto a nemáš asistenční službu? Buď jsi děsný optimista, nebo automechanik, ale nevidím, že bys měl ruce od šmíru.“

      „Povídám ti, že to auto znám. Prostě mu musíme dát trochu času a pak nastartuje, vždycky nastartuje. Takže kafe, nebo pivo?“

      „Prosím?“

      „No, musíme nějak ubít čas… tak dvacet minut. Můžeme tady jen tak sedět a čumět do vzduchu, ale protože jsme na Sunset Stripu, můžeme si během toho čekání klidně něco vypít, takže máš radši kafe, nebo pivo?“

      Garcia se na Huntera nevěřícně zahleděl. „Nechápu, jak ti sebedelší čekání nabije baterii, ale kafe mi stačí.“

      „Tak teda pivo,“ opáčil Hunter, otevřel dveře a vyklouzl z auta.

      „Vrátíme se do Rainbow? Možná bys mohl pokračovat v té velezajímavé konverzaci s tou blond kočkou,“ dobíral si ho Garcia.

      „To je dobrý, mám na ni telefon,“ reagoval bodře Hunter.

      Našli si malý, tichý bar na Hammond Street. Bylo krátce po jedné hodině a většina zákazníků už se chystala k odchodu domů. Hunter objednal dvě piva a pytlík s ledem na svůj kotník, pak zabral stůl na konci baru.

      „Co dělá noha?“ zeptal se Garcia, když se posadili.

      „Dobrý. Je to jen obyčejné podvrtnutí,“ odvětil Hunter po krátkém zkoumání. „Led se postará, aby to nenapuchlo.“ Přiložil si pytlík ledu na nohu a natáhl si ji na prázdnou židli po své levici. „Pár dní nebudu moct běhat, ale to je všechno.“

      Garcia kývl.

      „Ještě jsem nikdy neviděl nikoho běžet jako tebe, tys byl na olympiádě nebo co?“

      Garcia se usmál a předvedl třpytivě bílé a dokonale rovné zuby. „Býval jsem v univerzitním atletickém týmu.“

      „A byl jsi hodně dobrý, aspoň to tak vypadá.“

      „Dostal jsem pár medailí.“ Garcia to řekl spíš rozpačitě než hrdě. „A co ty? Kdyby sis nepodvrtnul nohu, byl bys ho snadno dostal. Byl o polovinu lehčí než ty.“

      „Nejsem tak rychlý jako ty, to mi věř,“ opáčil Hunter.

      „Jednou si to třeba ověříme,“ usmál se Garcia vyzývavě.

      Z hovoru je vytrhl hlasitý rachot, přicházející od baru. Někdo sklouzl z barové stoličky, rozbil přitom láhev s pivem a zřítil se na podlahu.

      „Už bys měl jít domů, Joe,“ řekla číšnice, malá bruneta, a pomáhala přitom muži zpátky na nohy.

      „Něco mi na tomhle případu vadí,“ Garcia sledoval pohledem Joeův odchod z baru.

      „Mně na tomhle případu vadí všechno, ale poslechnu si, co vadí tobě,“ odvětil Hunter a znovu se napil piva.

      „Jak je to možné, že v téhle době a v technicky vyspělé zemi nedokážeme po vrahovi najít žádnou stopu? Chápu, že pachatel má spoustu času, aby po sobě před odchodem uklidil, ale máme přece světla a chemikálie a všelijaké mašinky, které dokážou najít i zrnko prachu na podlaze. Máme testy DNA; dokážeme usvědčit pachatele podle slin. Sakra, kdyby se vrah v tom domě uprdnul, technici by nejspíš měli nějaké udělátko, které by ten prd dokázalo zachytit. Jak můžou být místa činu tak čistá?“

      „Jednoduše, vrah nikdy nepracuje s obětí na místě, kde je nakonec nalezena.“

      Garcia napůl kývl, přijal Hunterovu teorii.

      „Například naše oběť. Nestáhl jí kůži v tom starém dřevěném domě. Vrah má určitě moc dobře zajištěné místo, kde zabíjí, kde se cítí bezpečný, kde si může dát s oběťmi na čas, kde ví, že ho nikdy nikdo nevyruší. Takže všechen nepořádek, krev, hluk, vlákna, to všechno zůstane někde jinde. Vrah potom převeze oběť na místo, kde chce, abychom ji našli, obyčejně na nějaké odlehlé místo, kde je hodně chabá možnost, že ho někdo uvidí. Pak už jen stačí, aby vrah nosil nějaký overal, ze kterýho netrousí žádná vlákna.“

      „Jako plastový oblek?“

      „Nebo gumový, potápěčský, něco takového. Něco, co si vrah mohl vyrobit sám doma, co se vlastně nedá vystopovat.“

      „A co převoz oběti?“

      „Nejspíš dodávka, něco obyčejného, něco, co by nevzbudilo žádné podezření, ale dost velkého, aby se vzadu dalo převézt jedno dvě těla.“

      „A vsadím se, že vnitřek dodávky je kompletně zakrytý plastovými plachtami nebo něčím, co vrah může snadno odstranit a spálit, aby nezůstaly žádné stopy pro případ, že by se ta dodávka někdy našla.“

      Hunter kývl a znovu se napil. Oba zmlkli a Hunter si začal pohrávat s klíčky od auta.

      „Uvažoval jsi někdy o tom, že by sis koupil nové auto?“ zeptal se Garcia opatrně.

      „Víš, ty mluvíš přesně jako Scott. Já mám to auto rád, je to klasika.“

      „Možná klasický šrot.“

      „Je to opravdové staromódní, celoamerické auto. Žádný z těch japonských nebo evropských šmejdů.“

      „Japonská auta budou jezdit věčně, mají úžasné motory.“

      „Jo, teď vážně mluvíš jako Scott, ten jezdíval toyotou.“

      „Inteligentní chlap.“

      Garcia se kousl do spodního rtu. Nebyl si jist, jak Hunter zareaguje na jeho další otázku, ale stejně se ji rozhodl položit. „Co se stalo se Scottem? Nikdy mi to nikdo neřekl,“ pokusil se mluvit jakoby nic.

      Hunter postavil pivo zpátky na stůl a zahleděl se na parťáka. Věděl, že dřív nebo později ta otázka padne. „Chceš ještě pivo?“ zeptal se.

      Garcia pohlédl na svou zpola plnou láhev. Bylo zřejmé, že se Hunter snaží vyhnout odpovědi. Rozhodl se nenaléhat. „Ne, já vlastně nejsem pivař, mám radši whisky.“

      Hunter překvapeně zvedl obočí. „Vážně?“

      „Jo, single malt je moje slabost.“

      „Tak jo, to je slovo do pranice.“ Hunter na Garciu letmo kývl. „Myslíš, že v tomhle podniku budou mít nějakou slušnou single malt?“

      Garcia si uvědomil, že se Hunter chystá vydat k baru. „Nejspíš ne, ale hele, já se nechci pouštět do whisky, ne v tuhle dobu,“ řekl rychle s pohledem na hodinky. „Tohle pivo mi stačí. Chtěl jsem kafe, nezapomínej.“

      Hunter se na Garciu pousmál a dopil zbytek svého piva jedním douškem. „Nehoda na lodi.“

      „Cože?“

      „Scott a jeho žena zemřeli při havárii lodě, hned potom, co byl Mike Farloe odsouzen.“ Hunterovo sdělení Garciu zaskočilo. Nebyl si jist, jestli má něco říct, a tak si místo toho znovu lokl piva.

      „Oba jsme měli nárok na dovolenou,“ pokračoval Hunter. „Dělali jsme na tom případu moc dlouho. Žili jsme jen jím a doslova jsme přicházeli o rozum. Tlak doléhal na všechny. Ovlivňoval naše logické myšlenkové procesy. Pochybovali jsme o svých schopnostech a rychle nastupovala deprese. Když se Mike přiznal ke křížovým vraždám, dostali jsme rozkaz vzít si nějaký čas volno. Kvůli duševnímu zdraví.“ Hunter si pohrával s prázdnou lahví od piva, seškraboval z ní nálepku.

      „Myslím, že teď si tu single malt dám, chceš taky?“ Garcia pokynul hlavou směrem k baru.

      „Jasně, proč ne, jestli nějakou mají.“

      Dvě minuty nato se Garcia vrátil s dvěma malými panáky. „To nejlepší, co vyhrabali, byla osmiletá Arran, a s cenama si dělají srandu.“ Postavil sklenku před Huntera a usedl.

      „Díky… na zdraví,“ pozvedl Hunter sklenici. Usrkl si hnědavé tekutiny a nechal si její výraznou chutí naplnit celá ústa. „Mnohem lepší než pivo, řek bych.“

      Garcia s úsměvem souhlasil.

      „Žiju sám, odjakživa, ale Scott měl ženu… Amandu. Byli spolu teprve tři a půl roku.“ Hunter upíral oči na sklenici.

      Garcia poznal, že to pro Huntera není snadné.

      „Ten případ byl pro jejich manželství hodně náročný. Někdy třeba kolik dní nepřišel domů. Pro Amandu to bylo těžké. Začali se hodně hádat. Scott byl tím případem posedlý, a já taky,“ Hunter si znovu usrkl své single malt. „Byli jsme si jistí, že musí existovat nějaká souvislost, něco, co všechny oběti spojuje. Čekali jsme, až vrah uklouzne. Dřív nebo později uklouzne každý, nikdo nemůže být tak důkladný.“

      „Prověřovali jste si to u FBI?“

      „Jo, dostali jsme propustku do jejich databáze a knihovny. Celé dny… týdny jsme hledali něco, co by nám mohlo pomoct.“ Hunter se na několik vteřin odmlčel. „Pokaždé se něco najde. Je jedno, jak je někdo zlý nebo šílený, k vraždě je vždycky nějaký důvod. Většinou nelogický, ale přesto důvod. Šíleli jsme; prověřovali jsme i ty nejabsurdnější možnosti.“

      „Jako třeba?“ zeptal se Garcia zvědavě.

      „No, prověřovali jsme takové věci, jako třeba jestli neměli v dětství stejné nemoci, jestli nejezdili na prázdniny do stejných míst, jestli neměli alergie – vlastně cokoliv, a pak…“

      „A pak se to zlomilo.“

      „A pak se to zlomilo – zatkli jsme Mikea Farloea. Pro Scotta to bylo požehnání.“

      „To chápu.“

      „Kdyby případ trval ještě pár měsíců, Amanda by od něj určitě odešla a Scott by skončil v blázinci.“

      „Co se teda stalo po tom zatčení?“

      „Dostali jsme rozkaz odjet na dovolenou – ne že by nás museli nějak moc přesvědčovat,“ usmál se Hunter ostýchavě.

      „To věřím.“

      „Scottova velká láska byla ta jeho loď. Šetřil na ni léta.“ Další doušek. „Potřeboval být s Amandou, víš, jen sami dva, aby se pokusili dát zase všechno do pořádku. Dovolená na jachtě se zdála být skvělý nápad.“

      „To byla plachetnice?“ Garciův zájem narůstal.

      „Jo, nějaká… Catarina 30.“

      Garcia se rozesmál. „Chceš říct Catalina 30.“

      Hunter pohlédl Garciovi do očí. „Jo, to je ono, jak to víš?“

      „Vyrůstal jsem mezi plachetnicemi. Táta byl do nich blázen.“

      „Ha! No tohle? Každopádně tam vytékalo na palubu nějaké palivo. Něco to zapálilo a způsobilo výbuch. Zemřeli ve spánku.“

      „Vytékající palivo?“ V Garciově hlase zaznělo překvapení.

      „Přesně tak,“ odvětil Hunter a neunikl mu Garciův skeptický výraz. „Vím, co si teď myslíš.“

      Garcia zvedl obočí.

      „Plachetnice nemívají takovou zásobu paliva. Proč by měly, že jo? Jsou to plachetnice. A muselo by to téct pořádně, aby loď vybuchla.“

      Garcia kývl.

      „Jo, mně to taky nesedělo, tak jsem se snažil vést soukromé vyšetřování. Nevěřím, že by někdo tak důkladný jako Scott přehlídl nějaký problém u svého nejmilovanějšího majetku, i kdyby to byla sebemenší závada. Scott byl na tu loď moc hrdý.“ Hunter si znovu lokl whisky. „To palivo nevytékalo z motoru. Vytékalo ze sudů s palivem.“

      „Ze sudů s palivem?“

      „Z nějakýho důvodu, kterej už nikdy nezjistím, měl Scott na palubě víc paliva než obyčejně. Pár sudů.“

      „Měl v plánu delší výlet?“

      „Nevím, a jak už jsem řek, nikdy se to nedozvím.“

      Garcia se dlouhou chvíli tvářil zádumčivě a sledoval, jak Hunter mlčky dopíjí svou whisky. „Kouřil Scott?“

      „Oba kouřili, ale na tohle já neskočím. Na to už se to pokoušeli shodit v oficiální zprávě.“ Hunter zavrtěl hlavou. „V žádném případě nikdy neuvěřím, že by výbuch lodi způsobila nějaká nehoda s cigaretou. Se Scottem na palubě ne. Takovou chybu by neudělal.“

      Upřeně na sebe zírali. Beze slova.

      „Já se o tom dozvěděl až dva týdny potom, co se to stalo, když jsem se vrátil do Divize loupeží a vražd.“

      Garcia vycítil parťákovu bolest. „Beru to tak, že případ je uzavřený.“

      Hunter kývl. „Neviděli důvod to dál vyšetřovat.“

      „To mě mrzí.“

      „Kdybych ztratil parťáka při práci, tak možná…“ Hunter se odmlčel, přejel ukazováčkem po okraji vyprázdněné sklenice. „Ale prostě se mi to nezdálo – ujetá nehoda, a já najednou přišel o dva lidi, co byli v mém životě hodně důležití.“

      „Dva?“

      Hunter si promnul oči, trvalo mu, než odpověděl. „Amanda byla moje jediná sestřenice. Seznámil jsem je spolu.“ V jeho hlase zněl smutek. Bylo zřejmé, že Hunter bojuje s emocemi. Tohle bylo poprvé, co s někým mluvil o tom, co se událo, a svým způsobem se mu teď ulevilo. Hunter si všiml, že Garcia vypadá, jako by chtěl něco říct. Možná něco, čím by se ho pokusil uchlácholit, ale věděl, že v takovéhle situaci slova nic nezmění.

      Garcia se kousl do rtu a neřekl nic.

      Hunterovi trvalo ještě pár vteřin, než se zase dal dohromady. „Měli bysme jít,“ řekl konečně a vstal.

      „Jo, jasně.“ Garcia dopil whisky jedním velkým douškem.

      Teplý vzduch venku byl trochu nepříjemný.

      „Možná bysme mohli prostě zavolat policejní odtahovku,“ řekl Garcia, když se zase ocitli u Hunterova auta.

      „Netřeba.“ Hunter otočil klíčkem v zapalování a motor hned naskočil.

      „Zatraceně!“

      „Já ti to říkal, úžasné auto, jen trochu náladové.“ Když odjížděli, měl Hunter na rtech hrdý úsměv.

20

      Hunter se v pět ráno probudil z dalšího živého a znepokojivého snu. Měl úplně propocené tričko.

      Posadil se na posteli, těžce dýchal, čelo mokré potem, třásl se po celém těle. Kdy už tyhle sny přestanou? Od Scottovy smrti se staly nedílnou součástí jeho nocí. Věděl, že už neusne. Šel do koupelny a našplíchal si na obličej ledově studenou vodu. Dech se mu zpomalil, ale ruce se pořád třásly. Odraz v zrcadle ho znepokojoval. Pytlíky pod očima se zdály větší, pokožka příliš bledá.

      Přesunul se do kuchyně a několik minut tam potmě seděl a živil v sobě svou úzkost. Zavadil pohledem o kuchyňskou nástěnku a uviděl lístek, který si tam před několika dny přišpendlil – Isabella.

      Hunter na ni už zapomněl. Sundal lístek z nástěnky a přečetl si ho. Na rtech mu vytanul potěšený úsměv, ani si toho nevšiml. Na letmou vteřinu pustil případ Krucifix úplně z hlavy a rozpomněl se, jak ho pobavila. Vybavil si, jak musel bojovat s nutkáním skočit za ní po té výzvě zpátky do postele.

      Hunter vyndal z kapsy saka mobil, zapsal si její číslo a aktivoval si budík, aby se mu připomněl ve 12.30.

      Do budovy Divize loupeží a vražd dorazil Hunter v osm hodin; Garcia už seděl za svým stolem. Celé dopoledne faxovali fotky do modelingových a hereckých agentur a snažili se nashromáždit co nejvíc informací o D-Kingovi. Hunter ze zkušenosti věděl, že nikdy nemá nikoho vyslýchat bez přípravy, zvlášť pokud je ten někdo samozvaný král zločinu.

      „Jo, vypadá to, že budeme mít co dělat s pěkně tvrdým hajzlíkem,“ řekl Garcia nad faxem, který právě obdržel.

      „To jsem věděl, ale co tam máš?“

      „Jak už jsi říkal, vypadá to, že náš hoch kšeftuje prakticky se vším, co tě napadne – drogy, zbraně, prostituce, kradené zboží…“ Garcia udělal rukou pohyb naznačující, že ten seznam pokračuje donekonečna. „A měl jsi pravdu, že je hodně mazaný. Párkrát už stál před soudem…“

      „Nech mě hádat, pokaždé ho pustili.“

      „Volný jako pták.“

      „To se dalo čekat. Odkud přišla ta informace?“

      „Z kanceláře státního zástupce.“

      „A nic víc nám neposlali?“ Hunter povytáhl obočí.

      „Ne-e.“

      „Obrať se na ně znovu, jestli by nám nemohli poslat celý spis. Obyčejně umějí moc dobře shromažďovat informace na lidi, po kterých jdou.“

      „Už jdu na to.“ Garcia začal pátrat ve svém stole po čísle do kanceláře státního zastupitelství. Věděl, že je měl ještě před minutou.

      Hunter ucítil vibrace z mobilu v kapse ještě dřív, než uslyšel zvukové znamení – „12.30 volat Isabelle“.

      „Hned jsem zpátky, musím si v rychlosti vyřídit jeden osobní hovor.“ Vyšel na prázdnou chodbu, zavřel za sebou dveře a nechal Garciu dál hledat telefonní číslo státního zastupitelství.

      Z telefonního adresáře vybral Isabellino číslo, stiskl tlačítko vytáčení a uslyšel, jak telefon třikrát po sobě zvoní.

      „Haló!“

      „Ahoj… Isabella?“

      „Ano, tady je Isabella.“

      „Ahoj, tady Robert Hunter.“ Nemohl si vzpomenout, jestli se jí představil nebo ne. „Potkali jsme se o víkendu v baru Hideout.“

      „Tenhle víkend?“ zeptala se nejistě.

      „Jo, skončil jsem nakonec u tebe v bytě. Ve tři ráno jsem musel mazat, pamatuješ?“

      Zasmála se. „Ano, pamatuju si tě – muž ve spodkách s medvídky, co si myslel, že jsem prostitutka, je to tak?“

      Hunter stáhl obličej, jako by dostal ránu do břicha. „Jo, to budu já.“

      „Voláš, aby ses zase omlouval?“ zeptala se napůl se smíchem.

      „Abych řekl pravdu, volám, abych se tě zeptal, jestli by ses nechtěla zase někdy sejít, třeba na oběd… nebo na večeři.“ Hunterovi připadalo jednodušší jít rovnou k věci.

      „No, to je velký skok. Nejdřív si myslíš, že jsem šlapka, a zdrhneš uprostřed noci, a pak mě pozveš na rande. Překvapivé.“

      „Nejspíš jsem plný překvapení,“ zažertoval Hunter.

      „To bych řekla.“

      „Hele, choval jsem se prve jako cvok a mrzí mě to. Byl jsem napůl opilý, napůl jsem spal a ty jsi vypadala moc dobře, než abys byla opravdová.“ Hunter se kousl do dolního rtu a zadoufal, že lichocení zabere.

      „To byl kompliment, nebo mi chceš říct, že jediné hezké ženské, se kterými spíš, jsou šlapky?“

      „Neeee. Jejda, tenhle rozhovor se úplně pokazil.“ Hunter slyšel její smích. „Co říkáš, že bychom tu první noc celou vymazali?“

      Uplynulo několik vteřin mlčení. „Tak jo,“ odpověděla nakonec. „Počkej moment.“ Hunter slyšel slabý zvuk obracených stránek. „Musím vyřídit pár věcí, ale stihla bych zítra krátký oběd, pokud ti to vyhovuje.“

      „Oběd zítra, to zní fajn,“ odpověděl Hunter jakoby nic. „V jednu, jo?“

      „Jo, to je ideální.“

      „Protože to vypadá, že máš nabitý program, možná bychom se měli sejít někde blíž od místa, kde pracuješ.“

      „Jasně. Pracuju na univerzitě. Máš rád italskou kuchyni?“

      „Jo, Itálie mi chutná.“

      „Nejspíš se to tak dá taky říct.“ Zahihňala se. „Na Weyburn Avenue je skvělá malá italská restaurace, jmenuje se Pancetta, jen blok od univerzity. Co kdybych tam na tebe v jednu počkala?“

      „Těším se.“ Hunter vrátil mobil zpátky do kapsy. „Itálie mi chutná?“ řekl nahlas a zavrtěl hlavou. „Co mě to sakra napadlo?“

21

      „Na D-Kinga mají založenej spis a říkali, že se o něj s námi rádi podělí pod jednou podmínkou,“ řekl Garcia, když Hunter vstoupil zpátky do kanceláře.

      „A co je to za podmínku?“

      „Že uděláme totéž. Povíme jim všechno, co o něm zjistíme.“

      „No, to bude celkem snadné.“

      „To mě taky napadlo, tak jsem jim řekl, že platí a že se pro ten spis stavíme dneska odpoledne.“

      „Tak fajn.“

      Hunter zase ucítil vibrace telefonu, po nichž následovalo zvonění.

      „Haló, tady detektiv Hunter.“

      „Ahoj Roberte.“ Hunterovi se stáhlo hrdlo a okamžitě dvakrát luskl prsty na partnera, aby upoutal jeho pozornost. Garcia přesně pochopil, kdo je na druhém konci linky.

      „Dneska ti dám šanci něco změnit.“

      „Poslouchám.“

      „To věřím. Potrpíš si na hazard, Roberte?“

      „Pokud se tomu můžu vyhnout, tak ne.“ Hunterův hlas zněl klidně.

      „No, určitě najdeš někoho, kdo ti pomůže. Třeba tvůj nový partner.“

      Hunter svraštil čelo. „Jak víš, že mám…“

      Kovový hlas Huntera přerušil. „Asi za čtyři minuty začíná v Jeffersonském kynologickém klubu závod chrtů. Chci, abys mi vybral vítěze.“

      „Chrtů?“

      „Přesně tak, Roberte. Vkládám něčí život do tvých rukou. Vybereš špatného psa a on zemře.“

      Hunter si vyměnil s Garciou napjatý a zmatený pohled.

      „Zavolám ti dvacet vteřin před startem závodu, abys mi sdělil svou volbu… buď připravený.“

      „Počkej!“ Ale linka už oněměla.

      „Co říkal?“ vyptával se Garcia úzkostlivě ještě dřív, než Hunter stihl zavřít telefon.

      „Vyznáš se v závodech chrtů?“ V Hunterově hlase zněla zoufalá beznaděj.

      „Cože?“

      „Psí závody… víš o nich něco, sázíš?“ křikl nervózně.

      „Ne, nikdy.“

      „Do prdele!“ Hunter se okamžik zamyšleně škrábal na čele. „Musíme dolů.“ Hunter se hnal ke dveřím, neměl ani vteřinu nazbyt. Garcia ho následoval. Stihli to o tři patra níž k hlavní detektivní služebně v rekordním čase. Služebna byla skoro prázdná, u svých stolů seděli jen detektivové Lucas a Maurice.

      „Chlapi, víte něco o závodech chrtů?“ křikl Hunter ještě ve dveřích. Oba detektivové měli ve tváři stejně nechápavý výraz.

      Žádná odpověď.

      „Psí závody, nesází na ně tady někdo?“ Zoufalství v Hunterově hlase bylo znepokojivé.

      „Psí závody jsou v Kalifornii ilegální,“ oznámil detektiv Lucas klidně.

      „Na to kašlu. Jen chci vědět, jestli o nich někdo z vás dvou něco neví. Nesázíte někdo?“

      „Co se to tu sakra děje, Huntere?“ Kapitán Bolter vyšel ze své kanceláře, aby zjistil, co je to za řev.

      „Teď nemám čas to vysvětlovat, kapitáne. Potřebuju vědět, jestli tady někdo nesází na psy.“ Hunter zaznamenal mírnou nejistotu u detektiva Lucase. „Lucasi, no tak, mluv,“ naléhal Hunter.

      „Tu a tam si vsadím,“ připustil Lucas ostýchavě.

      Všechny oči se teď upíraly na něj. Hunter se podíval na hodinky. „Za dvě a půl minuty začíná v Jeffersonském kynologickém klubu psí dostih. Potřebuju, abys mi vybral vítěze.“

      Nechápavé výrazy ve tvářích detektivů se změnily ve smích. „No, kdyby to bylo tak jednoduchý, tak bych tady nepracoval, ne?“ odvětil Lucas.

      „Měl by ses snažit, jinak někoho zavraždí.“ Hunterův hlas zněl tak naléhavě, až všechny přítomné zamrazilo.

      Kapitán Bolter okamžitě pochopil, proč je Hunter tak netrpělivý. „Kde berete program dostihů?“ vypálil otázku na Lucase.

      „Po internetu.“

      „Udělejte to teď hned,“ nařídil kapitán a zamířil k detektivovu psacímu stolu.

      Lucas se otočil ke svému počítači a spustil vyhledávač. Hazard ho bavil, hlavně psí a koňské dostihy, a měl v oblíbených položkách uloženo několik dostihových linků. Hunter, Garcia a kapitán Bolter už stáli vedle Lucase. Detektiv Maurice se k nim přidal jako poslední.

      „Tak se na to pěkně podíváme, říkal jsi Jeffersonský kynologický klub, je to tak?“

      „Ano.“

      „To je na Floridě.“

      „Vypadám, jako by mi záleželo na tom, kde to sakra je? Jenom najeďte na startovní listinu, byl byste tak hodný?“ Podráždění kapitána Boltera hrozilo každou chvíli explozí.

      „Tak jo, tady to máme.“ Po několika dalších kliknutích měli před sebou startovní listinu.

      „Co to všechno znamená?“ Garcia ještě nikdy neviděl startovní listinu psích dostihů.

      „No, tohle jsou startovní čísla, tohle jsou jména psů a tady jsou sázkové kurzy,“ ukazoval Lucas na různá políčka tabulky na svém monitoru.

      „A co všechna ta ostatní čísla?“ Tentokrát to byl Hunter.

      „Dílčí výsledky a počty vítězství, ale je to moc složité, než abych to teď vysvětloval.“

      „Fajn, podle čeho si obyčejně vybíráš?“

      „Analyzuju rozpis, ale v tomhle případě nemám dost času.“

      „Takže jaká je druhá možnost?“

      „Nevím, třeba jít s davem.“

      „A to znamená co?“ zeptal se kapitán Bolter dopáleně.

      „Zkrátka počkat, až se kurzy na psy začnou hýbat, a pak vsadit na favorita. Trh bývá obyčejně velmi dobrý ukazatel pravděpodobného výsledku závodu.“

      „Tak jednoduché to nebude,“ řekl Hunter, protože věděl, že vrah by ho nikdy nepostavil před snadný úkol.

      „To je ono, vůbec to není lehké, jen se podívej na ty kurzy.“ Lucas ukázal na obrazovku počítače. „Máme tu čtyři favority, čísla 1, 2, 4 a 5, všechna mají přesně stejný kurz, tři ku jedné, a ostatní psi nejsou moc daleko za nimi. U tohohle závodu se předpovídá hodně těžko. Kdybych měl na vybranou, nikdy bych si na takovýhle dostih nevsadil.“

      „Nemáš na vybranou,“ řekl Garcia.

      „Pak teda můžeš hádat stejně dobře jako já.“

      „Ty jsi tady sázkař.“ Hovor se začínal měnit v řev. Všichni už pochopili závažnost situace a všichni začínali podléhat nervozitě.

      „Tak jo, všichni klid, kurva,“ nařídil Hunter. „Lucasi, prostě se snaž.“

      Znovu upřel pozornost na obrazovku počítače. „Na první pohled dílčí výsledky psa na dráze číslo pět vypadají líp, ale na tom se rozhodně nedá stavět.“

      „Mně se líbí jméno psa na dráze sedm,“ nadhodil detektiv Maurice.

      Kapitán Bolter ho umlčel jediným pohledem.

      „Co budeme dělat?“ zeptal se Garcia nervózně.

      „Možná bychom tedy měli vybírat z pěti psů,“ Hunter rychle analyzoval čísla na startovní listině.

      „Dílčí výsledky psa na dráze dvě vypadají taky hodně dobře.“

      „Nechápu, o čem to mluvíte… dílčí výsledky? Prostě sakra vyberte nějakého psa,“ požadoval kapitán Bolter.

      „Kapitáne, tohle je hazard, kdyby to bylo tak snadné, všichni bychom se tím živili.“

      „Dochází nám čas,“ vyštěkl Hunter.

      „Prostě vyber toho, který má podle tebe největší šanci vyhrát.“ Tentokrát Garcia.

      Hunterovi zazvonil mobil, až všichni v místnosti nadskočili. Pohlédl na displej s číslem volajícího – skryté číslo. „To je on.“

      „Kdo on?“ zeptal se Lucas zvědavě.

      Garcia si přiložil ukazováček na rty, aby všichni zůstali zticha.

      „Tady detektiv Hunter.“

      „Tak koho jsi vybral?“

      Hunter upřel oči do Lucasových a zvedl obočí, jako by se ptal: „Který?“

      Lucas v rychlosti vteřinu uvažoval a pak zvedl pravou ruku, všech pět prstů roztažených. Hunter neviděl v jeho očích opravdové přesvědčení.

      „Tři vteřiny, Roberte.“

      „Pětka, pes na dráze číslo pět.“ Linka oněměla.

      V místnosti zavládlo ticho. Hunter o dostizích chrtů nic nevěděl a byl si jist, že si to vrah uvědomuje a počítá s tím.

      „Výsledky, jak se dozvíme, který pes vyhrál?“ prolomil ticho Garciův hlas.

      „Záleží na tom, jestli má dostihová dráha vlastní webové stránky a jestli to přenášejí naživo.“

      „Dá se to zjistit?“

      Lucas se obrátil k počítači a začal hledat webové stránky Jeffersonského kynologického klubu. Našel je za dvě vteřiny a za okamžik už je měl na monitoru. Zkontroloval linky na hlavní stránce a klikl na Program a výsledky. „Do háje.“

      „Copak?“ zeptal se kapitán Bolter.

      „Nemůžeme to sledovat. Nemají přímý přenos. Ale ukážou výsledek asi minutu po konci dostihu.“

      „Jak dlouho takový dostih trvá?“

      „Jen asi třicet až čtyřicet vteřin.“

      „Takže to je všechno? Budeme tady čekat jak idioti?“

      „Nic jiného dělat nemůžeme,“ řekl Hunter a zhluboka se nadechl.

22

      Lucas aktualizoval webovou stránku na svém monitoru. „Je to tady, už běží.“

      „Jak to víš?“ zeptal se Garcia.

      Lucas ukázal na vrchol stránky: „Stav závodu: probíhá.“

      Všichni znehybněli; všechny oči se upíraly na monitor Lucasova počítače, jako by na něm mohli závod sledovat. Okamžik se zdálo, že nikdo ani nedýchá. Garcia přenesl váhu na levou nohu, ale žádná pozice nebyla pohodlná. Napětí v kanceláři bylo takřka hmatatelné.

      Hunter začínal být neklidný. Tohle se mu nezamlouvalo. Proč si s ním teď vrah zahrává? Věděl, že jeden z detektivů je hazardní hráč?

      Ticho v místnosti přerušil hlas detektiva Maurice. „Aktualizuj to,“ řekl vzrušeně.

      „Je to teprv asi deset vteřin, co závod odstartoval.“

      „Stejně to aktualizuj.“

      „Tak jo, tak jo.“ Lucas klikl tlačítkem na svém prohlížeči. Webová stránka se aktualizovala ani ne za vteřinu. Stav závodu: probíhá. „Vidíš? Zatím žádný výsledek.“

      Úzkost všechny zneklidňovala. Začínali se ošívat, ale stejně se všechny oči upíraly na monitor Lucasova počítače. Vteřiny plynuly jako hodiny. Garcia si začal masírovat čelo a spánky. Maurice si už okousal nehet na jednom palci a teď přešel na druhý. Hunter neřekl od startu závodu ani slovo.

      „Nemůžeme zavolat na dráhu a vysvětlit, že někdo zemře, jestli nevyhraje pes číslo pět?“ nadhodil detektiv Maurice.

      Garcia se zasmál. „Jo, to samozřejmě můžeme, určitě by je ani nenapadlo, že jsi šílený gambler, co vsadil na ten závod všechny svoje životní úspory. Představ si to.“

      Maurice si uvědomil, jak pitomě jeho návrh zněl.

      Lucas znovu aktualizoval stránku. Pořád žádný výsledek.

      „Trvá to dost dlouho, ne? Už jsou to dvě minuty, co závod začal,“ řekl Garcia s ustaraným výrazem.

      „Já vím, a nelíbí se mi to,“ odvětil Lucas.

      „Proč ne, proč ne?“ vyptával se Maurice, neschopný zakrýt obavy.

      „Když to trvá moc dlouho, obyčejně to znamená, že výsledek šel před sudí; dva nebo víc psů překonalo cílovou čáru společně, takže se musí podívat na fotografii, aby se rozhodlo, kdo je vítěz. Pokud se to nedá rozeznat, můžou vyhlásit mrtvý závod.“

      „Co je sakra mrtvý závod?“

      „Ty o závodech nic nevíš, Garcio, viď? To je jako remíza, dva nebo víc psů je vyhlášeno za vítěze.“

      „Co se stane pak?“ Garciova otázka směřovala k Hunterovi, který neznal odpověď.

      V místnosti zase nastalo ticho a všichni se obrátili zpátky k obrazovce počítače. Maurice si přestal kousat nehty a strčil obě ruce do kapes, aby se mu tak netřásly.

      „Zkusím to ještě jednou.“ Lucas klikl myší a čekal. Stránka se znovu objevila na monitoru a tentokrát konečně měli výsledek.

23

      Tma – nic jiného George Slatera neobklopovalo, když se znovu probral k vědomí. Z třísel mu vystřelila nesnesitelná bolest. V hlavě mu pulzovalo, cítil závrať. Všechno bylo nejisté. Jeho nohy. Tělo. Paměť. Snažil se vzpomenout, co se vlastně stalo, ale mozek nechtěl spolupracovat.

      Kde to sakra jsem?

      Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?

      Jak jsem se sem dostal?

      Vzpomínky se začínaly utvářet velmi zvolna. Klepání na dveře. Vzrušení ze shledání s Rafaelem. Vpád cizího člověka do pronajatého bytu. Zápas, zmatek, bolest a pak – injekční stříkačka.

      Cítil závrať, slabost, hlad, žízeň a strach. Ruce měl položené na hrudi, ale nebyly svázané. Pokusil se jimi pohnout, ale prostě tu nebylo dost místa. Dotkly se něčeho, co bylo na omak jako nehoblovaná prkna, prsty cítily drsnou strukturu a třísky. Pokusil se křičet, ale roubík v ústech mu bránil vydat zvuk.

      George pohnul nohama, ale zvládl to jen asi na dva tři centimetry, pak narazily na další stěnu před ním.

      Bedna, jsem v dřevěné bedně, pomyslel si a začala se ho zmocňovat panika.

      Musím odtud.

      Divoce škubal tělem ze strany na stranu, nohy se pokoušely kopat, ruce škrábaly dřevo, až si polámal všechny nehty, ale jeho úsilí k ničemu nevedlo. Zmocňovala se ho klaustrofobie, která v něm budila ještě větší zoufalství.

      Věděl, že panikaření mu nepomůže. Musí pracovat s tím málem vědomostí o situaci, které má. Chviličku se uklidňoval. Soustředil se na svůj tep a zhluboka dýchal. Po minutě to začalo fungovat. George vybízel mozek, aby myslel. Snažil se dát dohromady všechny informace, které až dosud měl. Byl napaden, zdrogován, vzat jako rukojmí a teď se ocitl v nějaké dřevěné bedně. Cítil, že krev mu tělem proudí normálně, a to mu sdělovalo, že bedna stojí ve vzpřímené pozici, neleží. To mu přinášelo určitou úlevu. Kdyby byla bedna v horizontální poloze, mohlo by to znamenat, že je pod zemí – pohřbený zaživa v jakési rakvi, a to ho děsilo. Od nejútlejšího věku měl George hrůzu z uzavřených prostor. Bylo mu teprve deset, když ho matka zbila do bezvědomí a zamkla ho na dvanáct hodin do skříně bez jídla a pití. Jeho zločin – spadl z kola a roztrhl si na koleně zbrusu nové kalhoty.

      Znovu zakopal nohama do dřevěných stěn. Byly bytelné, jako by byla bedna zatlučená hřebíky.

      „Mohl bys nechat toho rámusu?“

      Hlas George zaskočil. Je tu ještě někdo. Georgeovi se srdce rozbušilo rychleji. Znovu se pokusil vykřiknout, ale roubík v ústech byl příliš utažený, a tak vydal jen tlumený sten.

      „Už to dlouho nepotrvá.“

      George cítil, jak se ho znovu zmocňuje panika. Co nepotrvá dlouho? Bude osvobozen, nebo bude mrtvý? Musí se zbavit toho roubíku v ústech. Věděl, že kdyby mohl hovořit, dokázal by se s tím, kdo tu ještě je, domluvit. To uměl – mluvit s lidmi. Jako právník dojednával milionové smlouvy. Přesvědčoval poroty a soudce, že jeho argumentace je správná. Kdyby dostal příležitost, určitě by se s tím, kdo ho tu drží v zajetí, nějak domluvil. Jen kdyby mohl mluvit.

      Znovu škubl tělem, vydal ještě další zvuk, začínala ho zmáhat hysterie.

      „To ti nepomůže.“

      Náhle George ztuhl. Ten hlas znal, určitě už ho slyšel, ale kde? Vydal další zvuk.

      „Jen si posluž, jestli chceš rámusit, tak s chutí do toho.“

      George už v duchu nepochyboval. Ten hlas zná. Zavřel oči a snažil se pátrat v paměti. Kde už se setkali? V kanceláři? U soudu? Kde? George prosil svou paměť, aby mu pomohla.

      „Ježíši!“ řekl, zachvěl se a znovu otevřel oči. Bylo to na večírku, na BDSM večírku. Všechno se mu to vrátilo. Jasně v duchu viděl tvář, která k hlasu patřila.

      „Znám tě… vím, kdo jsi…“

24

      Lucas zíral na výsledek dostihu na monitoru svého počítače. Garcia se ze všech sil snažil nakouknout všem přes ramena a zahlédnout obrazovku. Hunter měl oči zavřené, byl příliš nervózní, než aby se podíval.

      „Prohráli jsme,“ zasípal Lucasův hlas. „Vyhrála dráha číslo dvě, pětka byla druhá.“ Musel se přimět násilím, aby na Huntera pohlédl.

      „Ne,“ hlesl Garcia stěží slyšitelným hlasem. Snažil se potlačit nutkání na zvracení a cítil, jak mu do hrdla stoupá chuť snídaně.

      Kapitán Bolter odstrčil Lucase, aby lépe viděl na monitor.

      „Do prdele! Měl jsem vybrat druhou dráhu, váhal jsem mezi dvojkou a pětkou – měl jsem říct dvojku,“ Lucas se sesul na svou židli.

      Kapitán Bolter ještě pořád upíral oči na monitor. Výsledek zněl: 1. dráha dvě, 2. dráha pět, 3. dráha osm. „Není to vaše vina,“ řekl nakonec a přátelsky položil ruku na Lucasovo rameno.

      Hunter pořád ještě mlčel. Oči zavřené, ruce zastrčené v kapsách. Po několika dalších vteřinách pohlédl na Garciu a ústy naznačil slova: „Nemůžu tomu uvěřit.“

      Všichni stáli nehybně. Nikdo nevěděl, co říct. Hunterovi se chtělo řvát a praštit pěstí do Lucasova monitoru, ale zadržel hněv v sobě.

      Hunterův mobil znovu zazvonil a všichni se polekali. Vytrhl ho z kapsy a podíval se na displej. Lehce kývl na kapitána Boltera na znamení, že volá ten, koho čekali.

      „Ano,“ řekl Hunter poraženeckým tónem.

      „Smůla.“

      „Počkej…,“ zaprosil Hunter, ale už bylo pozdě. Linka oněměla.

      „Vypněte to,“ ukázal kapitán Bolter na Lucasův monitor. „Dneska už žádné další psí dostihy nepotřebujeme.“

      Lucas zavřel vyhledávač a pohlédl na Huntera. „Je mi líto, chlape, kdybych měl o trochu víc času…“

      Hunter věděl, že se Lucas snažil ze všech sil. Jak sám prve řekl, kdyby to bylo tak snadné, vydělával by na sázkách kdekdo.

      „Huntere, Garcio, musíme si promluvit.“ Hlas kapitána Boltera zněl rázně. Nešlo to podle plánu, aspoň ne podle toho plánu, který měl v hlavě. Zamířil zpátky do své kanceláře, jeho těžké kroky se rozléhaly ztichlou místností. Hunter a Garcia ho mlčky následovali.

      „Co se to sakra děje?“ zeptal se kapitán Bolter ještě dřív, než za sebou Garcia zavřel dveře.

      „Co myslíte, kapitáne? Vrah se do toho zase pustil, jenže tentokrát mě přiměl volit. Kdybych vybral správného psa, oběť by přežila.“

      „Ten poslední telefonát, řekl vám, kde je nová oběť?“

      „Ne, ještě ne.“

      „Teď si s námi hraje?“

      „Vypadá to tak, sakra.“

      Kapitán Bolter se otočil čelem k oknu. Následovalo patnáct dlouhých vteřin mlčení, než zase promluvil. „Proč? Ještě nikdy to neudělal. Nikdy vám nedal šanci zachránit oběť. Proč teď? Proč psí dostihy?“

      „Nemůžu vám říct, proč teď ani proč si vybral psí dostihy, ale logický závěr, proč si s námi hraje, je ten, že se chce podělit o vinu.“

      „Cože? To myslíte vážně?“ zeptal se kapitán nevěřícně.

      „To je psychologická hra, kapitáne. Chce se s někým podělit o svou vinu, v tomhle případě se mnou. Chce, abych měl pocit, jako bych měl prsty ve smrti oběti, protože jsem nevybral vítěze – jsem stejně vinen jako on.“

      Kapitán Bolter se obrátil čelem k oběma detektivům. „Chcete mi říct, že si ten chlap připadá zčistajasna moc provinile? Cítí lítost?“ V hlase mu jasně zněla podrážděnost.

      „Nevím jistě.“

      „No, vy jste tady nejchytřejší.“

      „Možné to je, kdoví?“ řekl Hunter po krátké pauze. „U všech předcházejících vražd byli jen oni dva, vrah proti oběti. Nikdo nemohl nic dělat. Rozhodnutí zabít bylo na vrahovi. Tím, že mě přinutil vybrat psa, mě vrah zařadil do rovnice. Vrah uvažuje tak, že rozhodnutí zabít už není na něm. Je to má volba.“

      „Jako kdybys mu to nařídil?“ zeptal se Garcia.

      „Ano,“ kývl Hunter. „A protože má pocit, že rozhodnutí zabíjet už nespočívá na něm…“

      „Má pocit, že není vinen,“ usoudil kapitán Bolter.

      „Taky možná doufá, že zvýší pocit marnosti a v důsledku toho zbrzdí vyšetřování,“ potvrdil Hunter.

      „No, u mě to pocit marnosti rozhodně zvyšuje,“ odsekl kapitán Bolter.

      „Anebo si možná jen tak hraje pro zábavu.“

      Kapitán Bolter zavrtěl hlavou. „Vyjebává s námi jaksepatří.“

      „Vypadá to, že už dost dlouho, kapitáne,“ řekl Garcia a okamžitě svých slov litoval.

      Kapitán na něj pohlédl jako hladový rotvajler, chystající se k útoku. „Už jste identifikovali první oběť?“

      „Ještě ne, kapitáne, ale v pátek se sejdeme s někým, kdo by nám mohl poskytnout vodítko.“

      „Moc rychle nepostupujeme, co?“

      „Postupujeme tak rychle, jak jen to jde.“ Teď zněl podrážděně Hunterův hlas.

      „Doufejme, že to vaše vodítko bude něco reálného. Začíná se z toho stávat sakra cirkus, a já cirkusy nenávidím.“

      Hunter chápal hněv v kapitánově hlase – byl to stejný hněv, jaký dusil v sobě. Věděli, že vrah se chystá ohlásit novou oběť, ale nevěděli kdy, nevěděli kde a nevěděli koho. Hráli a prohrávali. Nezbývalo jim než čekat na další telefonát.

25

      Hunter dorazil na Weyburn Avenue přesně v jednu hodinu. Ulice se hemžila univerzitními studenty, kteří měli polední přestávku a hledali místo, kde by se co nejlevněji najedli. Hamburgerové bary a pizzerie jim byly zřejmě nejmilejší. Netrvalo dlouho, než našel restauraci Pancetta, zastrčenou mezi Pizza Hut Express a papírnictvím.

      Vchod do restaurace byl příjemně vyzdoben pestrobarevnými květinami a rostlinami, všechno v červených, zelených a bílých barvách. Podnik byl malý a podobal se typické italské jídelně. Čtvercové dřevěné stoly byly zakryté červenobíle kostkovanými ubrusy. Zákazníky vítala silná, ale příjemná vůně sýra provolone smíšená s bresaolou a salámem.

      Hunter chvilku čekal u vchodu do restaurace a sledoval, jak se číšníci pohybují mezi stoly. Očima přejížděl celou místnost. Isabella ještě nedorazila. Vrchní ho uvedl k rohovému stolu u otevřeného okna. Když se ubíral přes restauraci, dvě ženy, nanejvýš pětadvacetileté, ho sledovaly očima. Hunter si toho nemohl nevšimnout a opětoval ten kompliment sebejistým úsměvem, který mu na oplátku vynesl upejpavé zahihňání a sexy mrknutí od té tmavovlasé.

      Přehodil si bundu přes opěradlo židle a sedl si čelem ke vchodu. Ze zvyku si zkontroloval mobil, nemá-li nějaké nepřijaté zprávy nebo hovory – žádné tam nebyly. Objednal si dietní colu a letmo přejel pohledem jídelníček. Byl zvědavý, jestli Isabellu pozná. Vzpomínky na víkend měl trochu rozostřené.

      V hlavě se mu pořád ještě opakovaly včerejší události. Proč závody chrtů? Jestli vrah stál o hazard, tak proč ne koňské dostihy nebo ruleta nebo něco běžnějšího? Je za tím vším nějaký skrytý význam? A jak prve řekl kapitán, proč si vrah začal hrát až teď? Vina? Pokání? Na to mu Hunter neskočí. Z myšlenek ho vyrušil číšník, který mu právě nalil pití do ledově vychlazené sklenice. Při prvním doušku upoutaly jeho pozornost dveře restaurace.

      Ležérně oblečená do tenké bílé bavlněné blůzy, zastrčené do přiléhavých vybledlých modrých džínsů s černými kovbojskými holínkami a stejným opaskem byla Isabella hezčí, než si ji pamatoval. Dlouhé tmavé vlasy jí splývaly přes ramena a v olivově zelených očích měla lákavou jiskru.

      Hunter zvedl ruku, aby si ho všimla, ale Isabella už ho zaznamenala. S přívětivým úsměvem se vydala k jeho stolu. Hunter vstal a užuž jí chtěl podat ruku ke konvenčnímu pozdravu, když se naklonila a dvakrát ho políbila, na každou tvář jednou. Její parfém byl citrusový a nenápadný. Odtáhl židli naproti své a přidržel ji, aby si mohla sednout – gentlemanské gesto, které se mu vůbec nepodobalo. Počkal, až si sedne, a teprve pak se vrátil na své místo.

      „Takže jsi to našel?“ zeptala se vesele.

      „Jo, bez problému. Je to moc hezká restaurace,“ rozhlédl se kolem sebe.

      „No to je, věř mi.“ Znovu se usmála. „Jídlo tady moc chutná.“

      Touché, pomyslel si. „Mrzí mě to. Ta věta včera vyzněla úplně špatně. Někdy mi mozek funguje rychleji než pusa a slova pak nevycházejí tak docela, jak bych si přál.“

      „To nic. Rozesmálo mě to.“

      „Takže ty pracuješ na univerzitě?“ změnil Hunter téma.

      „Ano.“

      „Fakulta medicíny nebo biologie?“

      Isabella na okamžik vypadala zmateně. „Abych řekla pravdu, biomedicínský výzkum. Počkej, jak to víš? Ach Bože! Prosím tě, řekni mi, že nesmrdím formaldehydem.“ Nenápadně zvedla pravé zápěstí k nosu.

      Hunter se zasmál. „Ne, nesmrdíš. Voníš senzačně, abych byl upřímný.“

      „Děkuju, to je přímo sladké. Ale pověz mi, jak jsi to poznal?“

      „Pozorovací talent.“ Hunter se tvářil skromně.

      „Pozorovací? Prosím tě, povídej.“

      „Prostě umím postřehnout hlouposti, kterých si většina lidí nevšimne.“

      „Jako třeba?“

      „Těsně nad zápěstím máš mírnou proláklinu,“ ukázal hlavou na její ruce. „Jako bys nosila kolem obou zápěstí gumičky. Rezidua bílého prášku kolem nehtových lůžek odpovídají kukuřičnému škrobu, který se, jak víš, používá do chirurgických rukavic. Hádám, žes měla rukavice celé dopoledne.“

      „Júva. To je docela efektní.“ Pár vteřin se dívala na své ruce. „Ale ten prášek na mých prstech, to může být křída. To znamená, že bych mohla být univerzitní profesorka. A mohla bych učit kterýkoli předmět, nejen biomedicínu,“ zaútočila na Huntera.

      „Jiný prášek,“ odpálil s jistotou. „Kukuřičný škrob je mnohem jemnější a daleko hůř se smývá, proto ho máš jen kolem nehtových lůžek a ne na prstech. A navíc ho máš na obou rukou. Takže pokud nejseš profesorka obouruč, budu se držet své teorie chirurgických rukavic.“

      Mlčky na něj zírala. Na rtech měla nervózní úsměv.

      „Dále tě prozrazuje, že za rohem je lékařská fakulta Kalifornské univerzity,“ pokračoval.

      Isabella vteřinu váhala. „Jejda, ty jsi fakt dobrý. Rukavice jsem měla celé dopoledne.“

      „Jak už jsem říkal, vlastně jen pozorovací talent.“ Hunter se usmál a potají se radoval, že na ni zapůsobil. „Říkala jsi, že učíš? Nevypadáš profesorsky.“

      „Říkala jsem, že bych mohla být profesorka, ale teď začínám být zvědavá. Jak vypadá profesorský typ?“ zasmála se.

      „No, víš…,“ pečlivě volil slova. „Starší, plešatější, tlusté brýle…“

      Isabella si se smíchem hrábla prsty do vlasů, stáhla je ke straně, ale ofinu si nechala částečně spadlou přes levé oko. „Tady na Kalifornské univerzitě najdeš nezávisláky i mezi profesory. Dlouhé vlasy, tetování, piercingy. Někteří dokonce chodí přednášet v žabkách a šortkách.“

      Hunter se zasmál.

      Číšník se vrátil pro jejich objednávky.

      „Signorina Isabella, come sta?“

      „Va bene, grazie, Luigi.“

      „Co si dneska dáte?“ zeptal se s velmi silným italským přízvukem.

      Isabella se nemusela dívat na jídelníček, aby si vybrala – přesně věděla, co chce.

      „Co mi doporučíš?“ zeptal se Hunter, který se pracně snažil něco si vybrat.

      „Máš rád olivy, feferonky a piniové oříšky?“

      „Jo, moc.“

      „Fajn, tak si dej penne Pazze, jsou senzační,“ řekla a ukázala na svůj jídelníček.

      Hunter přistoupil na její návrh a doplnil ho malým rukolovým salátem s parmazánem. Uvažoval, zda si nemá dát česnekový chléb, ale zamítl to – to není zrovna nejlepší pokrm, když máte rande. Ani jeden z nich si nedal víno, protože se po obědě museli vrátit zpátky do práce.

      „A co ty? Jak jde práce?“ zeptala se.

      „Pořád stejně, pořád stejně, další stejný den,“ pohrával si s nožem na chléb.

      „Vsadím se, že dělat detektiva ve městě jako Los Angeles není snadné?“

      Hunter vzhlédl a se zájmem zůstal na Isabellu zírat. „Jak víš, že jsem detektiv?“

      Teď byla řada na Isabelle, aby na něj upřela pohled. „Ha?“ Odmlčela se a probírala se prsty v ofině. „Děláš si srandu?“

      Jeho výraz jí sděloval, že nedělá.

      „Tenhle víkend? U mě v bytě?“

      Nedočkala se od něj žádné reakce.

      „Pamatuješ si něco z té noci? Z baru jsme jeli ke mně, sundal sis bundu a první, co jsem uviděla, byla bouchačka. Vyděsila jsem se a tys mi ukázal placku a říkal jsi, že je všechno v nejlepším pořádku, že jsi detektiv města Los Angeles.“

      Hunter v rozpacích sklopil oči. „Promiň… já si toho z té noci vážně moc nepamatuju… takové záblesky vzpomínek, ale nic víc. Kolik jsem toho vypil?“

      „Docela hodně,“ zahihňala se pro sebe.

      „Pil jsem skotskou?“

      „Jo,“ kývla. „Takže si toho z té noci vůbec moc nepamatuješ?“

      „Hodně málo.“

      „Pamatuješ si, jak jsi se mnou spal?“

      Rozpaky už byly úplné. Zmohl se jen na to, že mírně zavrtěl hlavou.

      „Ach Bože! Takže jsem nebyla nezapomenutelná?“

      „Kdepak, tak to není. Určitě jsi v posteli neuvěřitelná…“ Hunter si uvědomil, že pronesl ta slova hlasitěji, než měl v úmyslu. Jejich rozhovor náhle upoutal pozornost několika sousedních stolů. „Jejda, to vyznělo úplně špatně,“ dodal mnohem tlumenějším hlasem.

      Isabella se usmála. „Zase ti pracoval rychleji mozek než pusa?“ škádlila ho.

      Luigi se vrátil s lahví neperlivé minerální vody a nalil ji do vinné sklenky před ní. Hunter odmítl a gestem dal najevo, že mu vyhovuje dietní cola.

      „Grazie, Luigi,“ poděkovala tiše.

      „Si figuri, signorina,“ odvětil s dobromyslným úsměvem.

      Isabella počkala, až bude Luigi pryč. „Musím uznat, že mě tvůj telefon včera překvapil.“

      „Překvapovat lidi je jedna z věcí, které mi jdou nejlíp,“ odtušil Hunter a opřel se dozadu.

      „Nebyla jsem si jistá, jak si to mám vyložit. Nevěděla jsem, jestli mě chceš opravdu vidět nebo se mi jen chceš zase dostat do kalhotek.“

      Hunter se usmál. Obdivoval její přímočarost. „A proto ses rozhodla pro rychlý oběd. Večeře snáz přeroste v něco jiného.“

      „Obědy jsou bezpečnější,“ souhlasila Isabella.

      „A navíc sis mě chtěla prověřit.“

      „Jak to myslíš?“ Hrála si na hloupou.

      „Ten večer, co jsme se poznali, jsme oba vypili o pár skleniček víc, než jsme měli v úmyslu. Naše vnímání bylo asi trošku… zkreslené. Zřejmě sis nebyla jistá, jak vypadám a jestli stojím za druhé rande. Rychlým obědem by se to všechno vyjasnilo.“

      Isabella se kousla do rtu.

      Hunter poznal, že měl pravdu.

      „Určitě si pamatuju víc než ty,“ znovu si pohrávala s vlasy.

      „Pravda,“ připustil Hunter. „Ale ta noc byla atypická. Obyčejně nepiju až do bezvědomí a nezapomínám, co se dělo.“ Lokl si dietní coly. „Tak co, prošel jsem obědovým testem?“

      Isabella kývla. „Bez ztráty květinky. A já?“

      Hunter se zamračil.

      „Ale jdi. Prověřoval sis mě stejně jako já tebe. Sám jsi to říkal. Moc si toho nepamatuješ.“

      Hunter byl v její společnosti rád. Rozhodně se lišila od většiny žen, které znal. Líbil se mu její smysl pro humor, chytré odpovědi a neuctivé chování. Oba na sebe chvilku hleděli. Hunterovi bylo stejně příjemné s ní mlčet jako vést rozhovor.

      Luigi jim přinesl těstoviny a Hunter sledoval, jak si Isabella zastrčila ubrousek za límec blůzy jako opravdová Italka. Udělal totéž.

      „Páni, to je dobrota,“ řekl po prvním soustu.

      „Já ti říkala, že je to autentické italské jídlo, proto mají pořád plno.“

      „Vsadím se, že tady jíš každou chvíli. Já bych to dělal.“

      „Ne tak často, jak bych ráda. Musím si hlídat figuru, víš.“ Shlédla ke svému pasu.

      „No, ať děláš co chceš, funguje ti to skvěle,“ usmál se.

      Než mu stihla poděkovat za kompliment, zazvonil Hunterovi telefon. Věděl, že je neslušné nechat v restauraci zapnutý mobil, ale neměl jinou možnost.

      „Omlouvám se,“ řekl napůl v rozpacích a zvedl telefon k uchu. Isabelle to zřejmě nevadilo.

      „Tady detektiv Hunter.“ Uslyšel slabé cvaknutí.

      „Jeď po Camp Road v Griffith Parku. Před koncem je ostrá zatáčka doprava, nezahýbej vpravo, jeď po úzké prašné cestě na jižním konci, až se dostaneš k vysokým stromům. Tam najdeš Mercedes-Benz třídy M. Uvnitř je výsledek včerejší sázky.“ Než Hunter stihl něco říct, robotický hlas zavěsil.

      Hunter vzhlédl do Isabelliných upřených očí. Nemusela být médium, aby pochopila, že se něco děje. „Co je?“ zeptala se ustaraně.

      Hunter se zhluboka nadechl, než odpověděl. „Musím jít… moc mě to mrzí.“

      Isabella sledovala, jak Hunter vstává a bere si bundu z opěradla židle.

      „Vážně mě mrzí, že ti zase musím utéct.“

      „To nic, věř mi, já to chápu.“ Vstala, udělala krok dopředu a políbila ho na obě tváře.

      Hunter vytáhl z náprsní tašky dvě dvacetidolarovky a položil peníze na stůl. „Můžu ti někdy zavolat?“

      „Samozřejmě.“ Isabella s nejistým úsměvem sledovala, jak pádí z restaurace.

26

      Cestou do Griffith Parku zavolal Hunter Garciu a požádal ho, aby informoval forenzní oddělení spolu se Speciální taktickou jednotkou Losangeleského policejního sboru. Byl si jist, že vrah na místě nebude, ale musel dodržet postup – Speciální taktická jednotka musí vyčistit prostor jako první.

      Griffith Park zabírá přes 1600 hektarů a je to největší městský park ve Spojených státech, tvořený přírodním terénem, zarostlým kalifornskými duby, divokou šalvějí a medvědicí. Najdete tu také proslulý nápis Hollywood, který stojí na Mount Lee.

      Speciální taktické jednotce netrvalo dlouho, než opuštěný mercedes našla. Místo bylo ukryté před veškerou veřejností, která by se snad v parku mohla procházet. Auto obklopovaly vysoké a huňaté bílé duby, blokující většinu slunečního svitu i ve dvě hodiny odpoledne. Vzduch byl nepříjemně vlhký a horký, všichni byli propocení. Mohlo by to být horší, mohlo by pršet, říkal si Hunter. Garcia už pilně odesílal faxem údaje o vozidle.

      Auto vypadalo nepoškozeně, v horku se vzduch nad jeho střechou vlnil jako voda, ale přes tmavě zelená zabarvená okna nebylo pořádně vidět dovnitř. Kolem auta byl rychle vymezen kruh. Agenti Speciální taktické jednotky si dohodli plán akce, pak čtyři z nich přistoupili k vozu ve dvojicích, samopaly MP5 ve výši očí; silné baterky připevněné ke spodním částem hlavní vrhaly na opuštěné auto kruhy světla. Při každém obezřetném kroku jim pod nohama křupalo suché listí a větvičky.

      Pečlivě prověřili bezprostřední okolí. Postupně se sunuli směrem k vozidlu. Hledali nastražené dráty nebo pasti.

      „Máme někoho za volantem,“ oznámil agent vpředu pevným hlasem.

      Zčistajasna všechny kruhy světla ozářily postavu, sesutou na předním sedadle. Zakloněná hlava muže spočívala na opěrce s očima zavřenýma. Ústa byla pootevřená a rty měly tmavě fialový odstín. Kapičky krve mu stékaly z očí po lících jako krvavé slzy. Košili měl svlečenou a tělo bylo pokryté hematomy.

      „Zadní sedadlo, co tam máme?“ zavolal Tim Thornton, velitel Speciální taktické jednotky. Jeho hlas zněl důrazně.

      Jeden z agentů se odtrhl od čtyřčlenné skupiny a přistoupil k pravému zadnímu oknu, jeho silná baterka osvětlila interiér auta. Nic na zadním sedadle, nic na podlaze. „Zadní sedadlo čisté.“

      „Ukažte ruce,“ křikl Tim, jeho samopal mířil přímo na hlavu řidiče.

      Žádný pohyb.

      Tim to zkusil znovu, slova z něj tentokrát vycházela pomaleji. „Slyšíte mě? Ukažte mi ruce.“

      Žádný pohyb.

      „Vypadá, že je mrtvej, Time,“ poznamenal jiný agent.

      Tim přistoupil ke dveřím u řidiče, zatímco ostatní agenti nepřestávali mířit na muže za volantem. Tim opatrně klesl na kolena a zkontroloval auto zespoda – žádné výbušniny, žádné dráty. Všechno bylo zřejmě čisté. Vstal a zvolna sáhl po klice.

      Řidič se stále ještě nehýbal.

      Tim cítil, jak mu pot stéká po čele. Zhluboka se nadechl, aby si zklidnil ruce. Věděl, co musí udělat. Jediným čistým pohybem otevřel dveře. Zlomek vteřiny nato už zase mířil svou MP5 na řidičovu hlavu.

      „Kriste Ježíši!“ zajíkl se, odvrátil tvář od vozu, o krok ucouvl a rychle zvedl levou ruku, aby si chránil nos.

      „Mluv, Time, co se děje?“ křikl Troy, zástupce velitele, a přistoupil ke dveřím na straně spolujezdce.

      „Ten smrad, krucinál, to je jak shnilý maso.“ Tim se na okamžik odmlčel, bojoval s nevolností, prudce kašlal. Teplý, hnilobný závan, který vystřelil z auta, se rychle šířil vzduchem. Timovi trvalo několik vteřin, než se vzpamatoval. Musel zkontrolovat životní funkce oběti.

      Hunter, Garcia, kapitán Bolter a doktor Winston dychtivě pozorovali dění od okraje vyznačeného okruhu. Standardní sluchátka jim umožňovala naslouchat, jak mezi sebou členové jednotky komunikují. Hned za nimi stála sanitka a zdravotnický tým.

      Tim se znovu podíval na oběť. Ruce měla připoutané k volantu a jediný kus oděvu, který měla na sobě, byly boxerky s úzkými proužky, nasáklé krví. Celé mužovo tělo bylo pokryté velkými, tmavými puchýři podobnými bolákům a vyrážkou, která vypadala, jako by byl spálený od slunce. Některé puchýře popraskaly a prýštil z nich hustý žlutý hlen.

      „To je hnis?“ zeptal se Troy, stojící u dveří spolujezdce. Jeho poznámka navodila ve tváři doktora Winstona ustaraný výraz.

      „Jak to mám sakra vědět? Nejsem doktor,“ odsekl Tim a roztřesenýma rukama sáhl oběti na krk, aby nahmatal krční tepnu.

      „Nemám pulz,“ křikl po několika vteřinách.

      Kuck… Hlava oběti bez varování vystřelila kupředu a vyplivla krev na volant, palubní desku a přední sklo. Tim potácivě couvl, ve spěchu ztratil rovnováhu a spadl na zem.

      „Ale do prdele! On žije.“ Hlas naplněný hrůzou.

      Troy, který na řidiče po jeho náhlém oživnutí div nevystřelil, se řítil k volantu. „Zdravotník!“

      Všichni se teď tvářili šokovaně. Hunter a Garcia se hnali směrem k autu, těsně za nimi kapitán Bolter a doktor Winston.

      „Hned sem potřebujeme tu sanitku.“ Tim už zase stál vedle Troye u dveří řidiče, pořád ještě prudce dýchal.

      „Musíme ho odříznout,“ řekl Tim a vytasil z opasku vojenský nůž.

      „Pane, slyšíte mě?“ zavolal, ale obyvatel auta už zase ztratil vědomí.

      „Nehýbejte se, uvolním vám ruce od volantu a odvezeme vás do nemocnice, bude to dobrý, zůstaň se mnou, kámo.“

      Tim opatrně přeřezával zakrvácený provaz, kterým byla levá ruka oběti připoutána k volantu; zcela bez života klesla muži do klína. Tim přešel k druhé ruce a opakoval proceduru. Pár vteřin nato byl řidič volný.

      Troy pátral po zdravotnickém týmu, který dosud k autu nedorazil. Oběť nečekaně znovu zakašlala a vyplivla další krev, tentokrát na Timovu uniformu.

      „Kde je kurva ta sanitka?“ křikl Tim hněvivým hlasem.

      „Jsme tady,“ řekl jeden ze záchranářů a prodíral se ke dveřím u řidiče. Během několika vteřin už byl u auta i zbytek posádky sanitky.

      Hunter, Garcia, kapitán Bolter a doktor Winston mlčky sledovali, jak tým opatrně přemisťuje oběť ze sedadla na nosítka a pak do sanitky. Zápach způsobil, že se celá skupina začala prudce dávit, když se přiblížila k autu.

      „Kam ho povezete?“ zeptal se Hunter nejbližšího záchranáře.

      „Rovnou do nemocnice k Milosrdnému samaritánovi. Je to nejbližší pohotovost.“

      „Oběť je naživu…?“ zeptal se kapitán Bolter skepticky. „Nejdřív si s námi hraje a pak nám dá živou oběť? Co má sakra za lubem? Začíná se z něj stávat nešika?“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Nevím, ale nešika se z něj určitě nestává. Možná to patří ke hře.“

      „Myslíte, že vraha někdo vyrušil? Že ho překvapil nějaký kolemjdoucí nebo tak něco?“ kapitán se rozhlížel, jako by něco nebo někoho hledal.

      „Ne,“ odvětil Hunter rázně. „Vrah by nevolal, kdyby nechtěl, abysme našli přesně tohle. Žádnou chybu neudělal.“

      „Neříkejte mi, že si myslíte, že má záchvaty viny a rozhodl se nechat tohohle naživu – po celém tom včerejším dramatu.“

      „Nevím, kapitáne,“ odsekl Hunter podrážděně. „Ale brzo na to přijdeme.“ Obrátil se ke Garciovi. „Co máme na to auto?“

      „Patří nějakýmu… Georgei Slaterovi, třiatřicet let, právník z advokátní kanceláře Tale & Josh v centru Los Angeles,“ četl Garcia z faxové zprávy. „Že se pohřešuje, hlásila jeho manželka, Catherine Slaterová. Zřejmě se nevrátil z úterního pokerového dýchánku, kam chodí jednou týdně.“

      „Máme fotku?“

      „Ano, tu, kterou použila jeho žena, když ho nahlásila jako pohřešovaného.“ Garcia se vytasil s černobílou sjetinou z počítače.

      „Ukažte.“

      Muž na fotografii byl oděný do drahého obleku s vlasy hladce sčesanými dozadu. Nebylo těžké postřehnout podobu mezi mužem na obrázku a polomrtvým tělem, které před pár minutami vytáhli z auta. „Je to on,“ řekl Hunter poté, co fotku několik vteřin analyzoval. „Rysy obličeje odpovídají.“

      „Taky si myslím,“ souhlasil Garcia.

      „Pojedu za sanitkou do nemocnice. Pokud je nějaká šance, že ten chlap přežije, chci být u toho.“

      „Pojedu s tebou,“ řekl Garcia.

      „Forenzní tým tady může začít, ačkoliv po událostech posledních pěti minut je celé tohle místo činu kontaminované, až bůh brání,“ řekl doktor Winston ustaraně. „A soudě podle vegetace kolem toho auta to možná potrvá pěkně dlouho,“ dodal a ukázal na husté křoví a vysokou trávu.

      „Jen ať se snaží,“ rozhlédl se Hunter kolem sebe.

      „Copak se nesnaží vždycky?“

      Všichni odešli, když nastoupil forenzní tým.

27

      Budova nemocnice Milosrdný Samaritán se impozantně tyčí na Wilshire Boulevard v centru Los Angeles. Hlavní vchod je za kruhovou příjezdovou cestou na východní straně Witmer Street. Za normálního dne by cesta z Griffith Parku zabrala Hunterovi asi půl hodiny; tentokrát to stihl za necelých dvacet minut, přičemž málem navodil Garciovi infarkt.

      Vtrhli dokonale čistými skleněnými dveřmi do vstupní haly, směrem k příjmu. Dvě sestry středního věku se tam pilně přehrabovaly v hromadách papírů, braly telefony a jednaly s davem dotírajících pacientů kolem pultu. Hunter nedbal na frontu lidí a procpal se dopředu.

      „Kde máte pohotovost?“ zeptal se s odznakem v ruce.

      Jedna sestra vzhlédla od monitoru počítače přes brýle s tlustou obroučkou, které jí balancovaly na špičce nosu, a jen oba muže před sebou pozorovala. „Jste slepí? Před vámi je fronta lidí.“ Její hlas zněl klidně, jako by měla všechen čas světa.

      „Jo, přesně tak, všichni tady čekáme, stoupněte si do fronty,“ zaprotestoval obstarožní muž s rukou v sádře, což podnítilo k pokřiku i další pacienty.

      „Tohle je úřední záležitost, pane!“ řekl Hunter. „Pohotovost, kde je?“ Naléhavost v jeho hlase přiměla sestru znovu vzhlédnout. Tentokrát se podívala na odznaky obou policistů.

      „Tudy, na konci zahněte doleva,“ řekla neochotně a ukázala do chodby po levé straně.

      „Zatracení policajti, ani nepoděkujou,“ zamumlala, když Hunter a Garcia zmizeli v koridoru.

      Na pohotovosti se hemžili doktoři, sestry, zřízenci a pacienti; všichni pobíhali, jako by měl každou chvíli nastat konec světa. Prostor byl velký, ale při chaotickém pohybu lidí a vozíků se zdálo, že je tu nabito.

      „Jak může někdo v takovýmhle podniku pracovat? Je to jak na karnevalu v Brazílii,“ řekl Garcia a rozhlédl se s ustaraným výrazem.

      Hunter zkoumal pohledem neuspořádanou scenerii, hledal někoho, kdo by jim mohl poskytnout nějaké informace. Zahlédl u severní stěny malý půlkruhový pult. Za ním seděla jediná sestra, zardělá ve tváři. Nemarnili čas a vrhli se k ní.

      „Asi před pěti až deseti minutami sem přivezli naléhavý případ. Musíme vědět, kam toho pacienta odvezli,“ řekl Hunter zoufalým tónem, když se ke statné ženě přiblížil.

      „Tohle je pohotovost, zlatíčko, všichni pacienti, které sem přivezou, jsou naléhavé případy,“ řekla něžným hlasem s velmi silným jižanským přízvukem.

      „Oběť zločinu, Griffith Park, asi třicetiletý, úplně pokrytý puchýři,“ odsekl Hunter netrpělivě.

      Vytáhla z velikánské krabice na pultu nový papírový kapesník a otřela si pot z čela, pak konečně upřela na detektivy perleťově černé oči. Uvědomila si naléhavost v Hunterově hlase a rychle zkontrolovala několik dokumentů za přepážkou.

      „Jo, vzpomínám si, že ho přivezli, není to tak dlouho,“ – odmlčela se, aby zhluboka nabrala dech – „pokud si to správně vybavuji… byl MPP.“

      „Cože?“

      „Mrtvý při příjezdu,“ vysvětlovala.

      „Víme, co to znamená. Víte to jistě?“ zeptal se Garcia.

      „Ne na sto procent, ale přijímal ho doktor Phillips. Ten vám to může potvrdit.“

      „A kde ho najdeme?“

      Vstala a přelétla místnost pohledem. „Zrovna tamhle… doktore Phillipsi,“ zavolala a zamávala rukou.

      Malý plešatý muž se otočil, stetoskop se mu zhoupl kolem krku; jeho bílá kombinéza byla na pohled stará a pomačkaná a soudě podle tmavých kruhů pod očima nespal už nejméně šestatřicet hodin. Byl pohroužen do hovoru s jiným mužem, v němž Hunter okamžitě poznal jednoho ze záchranářů, kteří se prodrali k autu oběti v Griffith Parku.

      Oba detektivové přistoupili k těm dvěma mužům dřív, než stihli dojít k pultíku. Rychle odbyli obvyklé představování.

      „Oběť z parku, kde je? Co se stalo?“ ptal se Hunter.

      Záchranář se vyhnul Hunterovu pohledu, upřel oči k podlaze. Malý doktor párkrát přejel pohledem z Huntera na Garciu a zase zpátky. „Nezvládl to. Museli vypnout sirény pět minut od nemocnice. Byl MPP – mrtvý při příjezdu.“

      „Víme, co to znamená.“ Hunterův hlas zněl dopáleně.

      Krátké ticho, které následovalo, přerušil až Garcia. „Do prdele! Já věděl, že je to moc dobrý, než aby to byla pravda.“

      „Je mi líto,“ řekl záchranář se ztrápeným pohledem. „Vyzkoušeli jsme, co se dalo. Nemohl dýchat. Dusil se vlastní krví. Chtěli jsme provést nouzovou tracheotomii, ale než jsme to stihli…“ jeho hlas vyzněl do ztracena a slova se ujal doktor Phillips.

      „Než sanitka dorazila do nemocnice, nedalo se už nic dělat. Byl prohlášen za mrtvého v 15.18.“

      „Jaká byla příčina smrti?“

      Doktor Phillips odpověděl Hunterovi krátkým, nervózním smíchem. „Tělo právě přivezli, ale můžete si vybrat – udušení, srdeční zástava, celkové selhání organismu, vnitřní krvácení, můžete hádat stejně jako já. Budete si muset počkat na oficiální pitevní zprávu.“

      Z reproduktorů zaznělo nějaké hlášení a doktor Phillips se odmlčel a čekal, až skončí. „Momentálně je v izolaci.“

      „V izolaci? Proč?“ zeptal se Garcia ustaraně.

      „Viděli jste to tělo? Je pokryté puchýři a boláky.“

      „Ano, viděli. Mysleli jsme, že jsou to stopy po spáleninách nebo něco takového.“

      Doktor Phillips zavrtěl hlavou. „Bez pitvy vám nemůžu říct, co to je, ale stopy po spáleninách to rozhodně nejsou.“

      „Určitě ne,“ souhlasil záchranář.

      „Nějaký virus?“ zeptal se Hunter.

      Doktor Phillips na něj se zájmem pohlédl. „Na první pohled ano. Jako nějaká nakažlivá choroba.“

      „Nakažlivá choroba?“ opakoval Garcia užasle. „To musí být nějaký omyl, doktore, on je oběť vraždy.“

      „Vraždy?“ Doktor Phillips se zatvářil užasle. „Ty puchýře mu nikdy nezpůsobil. Vytvořilo je jeho vlastní tělo jako reakci na něco, nemoc nebo alergii. Věřte mi, toho člověka zabila nějaká strašlivá nemoc.“

      Hunter už uhádl, co vrah udělal. Infikoval oběť nějakým smrtícím virem. Ale od psích dostihů uplynul teprve jeden den – jak mohla reakce přijít tak rychle? Jaká nemoc dokáže člověka zabít během jediného dne? Znovu spoléhal na to, že mu pitva doktora Winstona poskytne nějaké vodítko k tomu, co se stalo.

      „Musíme rychle určit, co je to za nemoc, pokud to skutečně nemoc je, a jestli je to nakažlivé nebo ne.“ Doktorovy oči zabloudily k záchranáři. „O tom jsme právě mluvili, bezprostřední kontakt s pacientem. Byl někdo z vás dvou…“

      „Ne,“ zazněla jednohlasná odpověď.

      „Víte o někom, kdo s ním přišel do kontaktu?“

      „Dva agenti ze Speciální taktické jednotky,“ vyštěkl Hunter.

      „Nejspíš budou muset přijít na vyšetření a nějaké testy, to záleží na výsledku biopsie.“

      „A kdy očekáváte ty výsledky?“

      „Jak už jsem řekl, tělo právě přivezli. Pošlu co nejdřív vzorek tkáně do laboratoře s naléhavým požadavkem. Při troše štěstí bychom mohli mít výsledky ještě dneska.“

      „A co tělo a pitva?“

      „Tělo bude dnes předáno do Okresního úřadu koronera, ale jeho stav a skutečnost, že se musí držet v izolaci, všechno komplikují, takže vám nemůžu říct, kdy přesně to bude. Podívejte, detektive, nebudu vám lhát, dělá mi to velké starosti. Ať toho muže zabilo cokoli, zabilo ho to velmi rychle a velmi bolestivě. Jestli je to nějaká nakažlivá choroba, pak soudě výlučně podle stavu, ve kterém ho přivezli, tady možná čelíme velice ošklivé epidemii. V ohrožení může být celé město.“

28

      Zbytek dne uplynul v jakémsi vakuu. Hunter a Garcia nemohli dělat skoro nic, jen čekat. Čekat, až forenzní tým dokončí zpracování místa činu, čekat na výsledky biopsie, čekat, až bude tělo předáno doktoru Winstonovi, a čekat na jeho pitevní zprávu.

      Oba detektivové se vrátili do Griffith Parku těsně před setměním. Jestliže tým z kriminalistické laboratoře na něco narazil, aťsi to byla sebemenší drobnost, chtěli to vědět; pátrání však bylo pracné a pomalé. Vysoká tráva, vedro a vlhkost vzduchu ztěžovaly všechno ještě víc, a v jednu po půlnoci tým pořád nic neměl.

      Samota v Hunterově bytě byla drtivá. Když otevíral dveře a rozsvěcel světla, ptal se v duchu, jaké by to bylo vracet se domů k někomu, kdo ho má rád, k někomu, kdo by mu dokázal dát trochu naděje, že svět není na cestě do pekel.

      Snažil se bojovat se skličujícím pocitem viny, který se do něj postupně vkrádal už od psích dostihů, ale ani při svých zkušenostech a znalostech se nedokázal ubránit vtíravé otázce. Kdybych tak byl vybral psa číslo dvě. V této chvíli vyhrával vrah i v psychologické bitvě.

      Nalil si dvojitou porci z lahve dvanáctileté Laphroaig, vhodil jako obvykle jedinou kostku ledu, ztlumil světla a zhroutil se na svou starou, tvrdou pohovku. Cítil se fyzicky i duševně vyčerpaný, ale věděl, že nedokáže usnout. V duchu si pořád přehrával všechno, co se odehrálo za uplynulých několik hodin, a bolest hlavy stále sílila.

      „Proč jsem si nemohl vybrat nějakou jednoduchou profesi, proč jsem se nestal kuchařem nebo truhlářem?“ uvažoval nahlas. Důvod byl prostý. Ať už to bylo klišé nebo ne, chtěl něco změnit, a pokaždé, když jeho vyšetřování a pilná práce vedly k dopadení vraha, věděl, že se mu to podařilo. Byla to radost jako žádná druhá – sebeuspokojení, nadšení, vědomí, kolik životů zachránil tím, že sledoval důkazy, zachoval klid a poskládal si dohromady scénu, která se předtím zdála být ztracená a rozpuštěná v čase. Hunter byl ve své práci dobrý a věděl to.

      Znovu si lokl své single malt, zakroužil jí v ústech, než ji spolkl, a uvítal pocit horkosti v hrdle a žaludku. Zavřel oči a zaklonil hlavu, ze všech sil se snažil pustit z mysli události celého dne, ale bušily mu do vzpomínek silou hromobití.

      Upozornění, že dostal na mobil zprávu, ho vylekalo, až nadskočil. Prohmatal si kapsy, ale byly prázdné.

      „Do prdele!“

      Telefon byl na malém skleněném baru. Nechal ho tam spolu s náprsní taškou a klíči.

      Hunter postavil sklenici na podlahu, zvolna vstal a podíval se na hodinky. „Kdo mi sakra vůbec posílá zprávu v tuhle bohapustou hodinu?“ Podíval se na display.

      Doufám, že jsi v pořádku. To dnešní setkání bylo moc hezké, i když jen na pár minut – Isabella.

      Hunter už na ten rychlý oběd úplně zapomněl. Široce se usmál a současně se cítil provinile, že od ní musel už podruhé utéct. Rychle vyťukal odpověď.

      Můžu ti zavolat? Odeslal zprávu a vrátil se na pohovku.

      Minutu nato telefon zavibroval a přehrál upozornění na došlou zprávu, čímž přerušil ticho v místnosti.

      Ano.

      Hunter si znovu lokl single malt a stiskl knoflík volání.

      „Haló… já myslela, že už budeš spát,“ řekla tiše.

      „Já si myslel totéž o tobě. Není na vědkyni trochu pozdě? Nemusíš být zítra brzo ráno v laboratoři?“ zeptal se Hunter s pousmáním.

      „Nikdy toho moc nenaspím. Obyčejně maximálně pět až šest hodin za noc. Můj mozek má pořád co dělat. To s tebou udělá práce ve výzkumu.“

      „Jen pět až šest hodin. To vážně není moc.“

      „Od tebe to sedí. Proč nespíš?“

      „Nespavost je prémie zdarma. Patří to k mý práci.“

      „Musíš se naučit odpočívat.“

      „Já vím. Pracuju na tom,“ zalhal.

      „Když je řeč o práci – je všechno v pořádku? Dneska po tom telefonátu jsi vypadal trochu rozhozeně.“

      Hunter se na okamžik odmlčel a promnul si unavené oči. Uvažoval o tom, jak je většina lidí nevinná, protože neví o zlu, které číhá, co by člověk kamenem dohodil. K jeho práci patří postarat se, aby tihle lidé zůstali nevinní.

      „Všechno dobrý. Je to jen práce. Ta vždycky přináší takový stres.“

      „Jistě… větší stres, než si umím představit. Každopádně jsem opravdu ráda, že jsi zavolal.“

      „Mrzí mě, že jsem zas musel odejít tak narychlo. Snad ti to budu moct vynahradit.“ Přísahal by, že slyšel její smích.

      „To bych ráda… a na to jsem zrovna myslela. Co kdybys ke mně přišel v sobotu na večeři?“

      „Rande na večeři?“ škádlil ji Hunter.

      „No, když máme ten kontrolní oběd za sebou, říkala jsem si, že večeře by byla příjemná. Máš v sobotu čas?“

      „Jo, jo, mám. Sobota je fajn. V kolik hodin mám přijít?“

      „Co třeba v šest?“

      „To zní skvěle. Přinesu láhev.“

      „Fantastický. Pamatuješ si adresu?“

      „Měla bys mi ji dát znovu, pro jistotu. Byl jsem tu noc pěkně namol.“

      „Jako bych to nevěděla.“

      Oba se rozesmáli.

29

      Nazítří ráno Hunter a Garcia zamířili do Okresního ústavu soudního lékařství. Doktor Winston jim volal kolem desáté hodiny, když dokončil pitvu nové oběti. Chtěl, aby oba detektivové byli první, kdo uslyší výsledky.

      Tělo George Slatera spočívalo na kovovém pitevním stole u protější stěny. Od pasu dolů je zakrývalo bílé prostěradlo. Většina vnitřních orgánů byla vyjmuta, zvážena a rozložena na tác. Doktor Winston bzučákem pustil oba detektivy do suterénní pitevny a nechal je čekat u dveří, zatímco dokončoval analýzu kousku lidské tkáně.

      „No, jedna věc je tedy jistá, náš vrah je velice vynalézavý,“ zvedl patolog oči od mikroskopu. Teprve tehdy si Hunter uvědomil, jak unaveně doktor Winston vypadá. Řídké vlasy měl rozcuchané, pleť matnou a oči vyčerpané.

      „Takže je to bezpochyby oběť vraždy?“ ukázal Hunter na přízračně bílé tělo na stole.

      „Nepochybně.“

      „Od našeho vraha?“

      „No ano, ledaže by o tom věděl ještě někdo jiný,“ doktor přistoupil k tělu a oba muži ho následovali. Zvedl hlavu oběti asi deset centimetrů nad plochu pitevního stolu. Hunter a Garcia se sklonili oba současně, málem se srazili hlavami. Jejich oči spočinuly na nezaměnitelném symbolu.

      „Je to určitě ten samý vrah,“ Garcia se znovu napřímil. „Tak co to bylo za kecy, že umřel na nějakou nemoc?“

      „To nebyly kecy. Nemoc je přesně to, co ho zabilo.“ Zmatek a frustrace v Garciově tváři zesílily. „Říká vám něco streptococcus pyogenes?“

      „Cože?“

      „Nejspíš ne. A co takhle staphylococcus aureus?“

      „Ano, doktore, latina je stálou součástí mého běžného slovníku.“ Garciův sarkastický tón vyvolal na Hunterových rtech letmý úsměv. „Co to sakra je?“

      „Zní to jako nějaká bakterie,“ řekl Hunter.

      „A to máte pravdu, Roberte. Pojďte sem, ukážu vám to.“ Doktor Winston okamžik hledal v malém přenosném archivu sklíčko a pak přistoupil zpátky ke stolu s mikroskopem. „Podívejte se,“ řekl a vložil preparát pod okulár.

      Hunter přistoupil k aparátu, sklonil se a přiblížil oči k okuláru. Zakroutil knoflíkem ostření a chvilku vzorek analyzoval.

      „Na co to sakra koukám, doktore? Vidím jen celou hromadu… takových červíčků, co se pohybujou jako bezhlavé slepice.“

      „Ukaž, já se mrknu,“ řekl Garcia tónem nadšeného studenta a gesty odháněl Huntera z cesty. „Jo, já to vidím taky,“ poznamenal, když se podíval do okuláru.

      „Ti červíčci jsou streptococcus pyogenes, milí žáci.“ Doktor Winston nasadil profesorský tón. „Teď se podívejte na tohle.“ Vytáhl z přenosného archivu další sklíčko a vložil je do mikroskopu.

      Tentokrát Hunter uviděl zelené okrouhlé tvary, které se pohybovaly mnohem pomalejším tempem než předcházející červíčci. Garcia se v rychlosti podíval hned po Hunterovi.

      „Ano, a? Tentokrát jsou kulatí a zelení.“

      „V pořádku, to je staphylococcus aureus.“

      „Připadáme vám jako studenti biologie, doktore? Řekněte nám to srozumitelně.“ Garcia neměl náladu na hry.

      Doktor Winston si promnul oči hřbetem pravé ruky. Přitáhl si židli, posadil se a opřel si pravý loket o stůl s mikroskopem.

      „Ten první vzorek, na který jste se dívali – streptococcus pyogenes, ta červovitá bakterie, jakmile se ocitne v lidském těle, začne uvolňovat několik ničivých toxinů. Jeden z těch toxinů způsobuje spálovou horečku.“

      „Na spálu neumřel, doktore. Symptomy jsou úplně jiné,“ odpálil oamžitě Hunter.

      „Trpělivost, Roberte.“

      Hunter zvedl obě ruce na znamení, že se vzdává.

      „Další toxin, který může bakterie uvolňovat, způsobuje nekrotizující fasciitidu.“

      „A to je co?“ ozval se tentokrát Garcia.

      „To je pekelná nemoc,“ Hunterovo čelo se zvrásnilo obavou. „Masožravá nemoc.“

      „Tak se tomu obecně říká,“ souhlasil doktor Winston.

      „Počkat, počkat, počkat,“ udělal Garcia oběma rukama znamení „T“. „Slyším správně? Říkali jste masožravá nemoc?“

      Doktor kývl, ale než stihl ještě něco říct, začal Hunter vysvětlovat.

      „Termín se obecně používá, ale není přesný, protože bakterie, která to způsobuje, vlastně maso nežere. Je to vzácná infekce hlubších vrstev pokožky a podkožních tkání. Způsobuje rozpad kůže a svalů tím, že uvolňuje toxiny, ale celkový efekt způsobuje, že oběť vypadá, jako by ji něco užíralo zevnitř.“

      Garcia se otřásl a ucouvl od mikroskopu. „Jak to víš?“ zeptal se Huntera.

      „Hodně čtu.“ Odpověď doprovodilo pokrčení rameny.

      „Výborně, Roberte,“ usmál se doktor Winston a navázal tam, kde Hunter skončil. „U oběti se začnou projevovat příznaky podobné chřipce, které rychle přejdou k velmi silným bolestem hlavy, poklesu krevního tlaku a tachykardii. Na pokožce se pak začnou objevovat nesmírně bolestivé velké hnisavé puchýře a vyrážka podobná spálení od slunce. Oběť pak upadne do toxického šoku, střídavě ztrácí a nabývá vědomí. Zdravotní stav se zhoršuje rychlostí blesku a pak… smrt.“

      Garcia i Hunter pohlédli na mrtvolu. Všechny puchýře popraskaly a zůstaly po nich zaschlé a strupovité boláky.

      „Roku 2004 se začala s rostoucí frekvencí objevovat vzácná, ale ještě vážnější forma, a většina případů se vyskytla tady v Kalifornii,“ pokračoval doktor. „V těchto případech se zjistilo, že bakterie způsobující nemoc je staphylococcus aureus – mnohem silnější kmen.“

      „To je to druhé sklíčko, na které jsme se dívali, ty kulaté zelené potvory?“

      Doktor Winston kývl.

      „Na to si vzpomínám,“ řekl Hunter. „Média si toho vlastně ani moc nevšímala. Jen pár článečků v novinách.“

      Doktor Winston vstal a přistoupil k pitevnímu stolu. Garcia a Hunter ho sledovali očima.

      „Nemoc působí následovně – bakterie vstoupí do těla a množí se. Čím víc bakterií, tím víc uvolňují toxinů. Čím víc toxinů uvolní, tím rychlejší a bolestivější smrt. Naneštěstí pro naši oběť se tihle hajzlíci množí jako šílení králíci. Během několika hodin dokážou svůj počet zdvojnásobit.“

      „Dá se to léčit?“ zeptal se Garcia.

      „Ano, pokud se to zjistí včas, ale k tomu dojde jen zřídka vzhledem k tomu, jak rychle se ty bakterie množí.“

      „A jak to člověk dostane? Jak vstoupí bakterie do těla?“

      „Je to zvláštní, ale bakterie často žije na pokožce nebo v nose zdravé osoby.“

      Garcia si přiložil obě ruce k nosu, jako by se chtěl vysmrkat. Hunter se nemohl ubránit smíchu.

      „Je v klidovém stavu,“ usmál se doktor Winston. „Jenže bakterie může snadno infikovat otevřenou ránu. Někdy se dá chytit v nemocnici z infikovaných chirurgických incizí.“

      „Jejda, hned jsem klidnější,“ zažertoval Garcia.

      „Nekrotizující fasciitida je jedna z nejrychleji se šířících nákaz, které jsou člověku známé. V běžném případě uplyne jen tři až pět dní od prvních příznaků do smrti pacienta. V případě naší oběti, a oba jste to už pravděpodobně uhádli, jí vrah vstříkl bakterii staphylococcus aureus.“

      V místnosti zavládlo morbidní ticho. Na co ještě tenhle vrah přijde?

      „Ale psí závody byly teprve předevčírem, jak může nemoc postupovat tak rychle?“ zeptal se Garcia a potřásl hlavou.

      „Psí závody?“ doktor Winston se nechápavě zamračil.

      Garcia ledabyle mávl rukou. „Moc složité, abych to teď vysvětloval, doktore.“

      „Každopádně, jak už jsem řekl, bakterie se množí rychle, a čím víc jich je, tím víc škod. Naše oběť dostala fenomenální dávku rovnou do krevního oběhu. Během deseti až dvanácti hodin se změnila ze zdravého člověka v dušičku, co klepe na bránu smrti.“

      Doktor Winston přistoupil k tácu s orgány. „Játra a ledviny měl z pětatřiceti procent zničené. Taky tu bylo veliké poškození srdce, střev a jícnu, a tím by se vysvětlovala ta krev při kašlání; když jsme ho našli v parku, měl velmi silné vnitřní krvácení. Byl to zřejmě poslední zápas jeho těla před smrtí.“

      Garcia stáhl obličej při vzpomínce na podívanou z parku.

      „A ještě něco tu je,“ pokračoval doktor.

      „A co to je?“

      „Oběť má polámané všechny nehty na obou rukou, jako by se snažila odněkud vyškrábat. Zřejmě z dřevěné bedny.“

      „Třísky pod nehty?“ usoudil Hunter.

      „Jo. Pod tím, co z nich zbylo, a ve špičkách prstů.“

      „Analýza dřeva?“ zeptal se Garcia vzrušeně.

      „Obyčejná borovice. Docela běžně k mání. Vrah ho mohl zatlouct hřebíky do normální skříně.“

      „Proč by to vrah dělal, pokud už nakazil oběť bakterií a smrt byla jistá?“ zeptal se Garcia se zájmem.

      „Aby co možná proces urychlil,“ odpověděl jako první Hunter.

      Garcia svraštil čelo.

      „Srdce v panice bije rychleji. Krev rychleji obíhá, takže i bakterie se šíří větším tempem.“

      „Správně,“ kývl doktor Winston.

      „A jakým snazším způsobem přimět někoho zpanikařit, než zatlouct ho do dřevěné rakve?“

      „Tenhle vrah se vyzná v zabíjení nejlíp ze všech, na jaké jsem kdy narazil,“ vrátil se doktor upřeným pohledem k tělu.

      „Takže kdybychom to stihli do parku dřív?“ zeptal se Garcia.

      „Nic by se tím nezměnilo. Osud naší oběti byl zpečetěn ve chvíli, kdy jí vrah vpravil do těla bakterii,“ řekl Hunter. „Všechno to patřilo k jeho plánu. Nic nenechal náhodě.“

      „Kde se dá taková bakterie sehnat? Odkud ji vrah vzal?“

      Doktor Winston i Hunter chápali, kam Garcia míří. Vrah musel mít nějaký přístup k bakterii – v nemocnici, snad v nějaké laboratoři. Mohli by prověřit záznamy o návštěvnících a zaměstnancích a třeba i přijít na nějaké vodítko.

      „Náš problém je, že vzorek bakterie budou mít pravděpodobně všechny nemocnice a laboratoře v Kalifornii,“ vysvětloval doktor. „Jak už jsem řekl, množí se nadmíru rychle a vrahovi by stačilo jen pár kapek infikované krve. Nikdo by ji nepohřešoval. Nikdo by to nehlásil. Kultivovat a proměnit pár kapek infikované krve ve smrtící množství, které se vpravilo do těla naší oběti, je taky velice snadné. Tohle je hodně chytrá smrt. Není nijak těžké jí dosáhnout, pokud si víte rady, ale moc, moc těžko se hledá zdroj.“

      „Takže by to bylo jako hledat jehlu v kupce sena?“

      Doktor Winston kývl.

      „Stejně se na to podíváme,“ řekl Hunter. „V téhle fázi se ničeho nezříkám.“

      „Proč vrah nečekal, až oběť zemře, jako u těch předcházejících, a nezavolal až pak?“ zeptal se Garcia.

      „Šokující efekt,“ opáčil Hunter klidným hlasem. „Na člověka umírajícího na masožravou nemoc je hodně znepokojivý a působivý pohled. Puchýře praskají, uvolňují hnis a hlen, oběť krvácí z očí, nosu, uší, dásní… hnilobný puch, jistá a nevyhnutelná smrt. Tohle je jeho show. Předvádí se. A všechno to přispívá k mému pocitu viny. Chtěl, abych viděl, co jsem zapříčinil, když jsem vybral nesprávného psa.“

      „Co to pořád máte s tím psem?“ zeptal se doktor nechápavě.

      Hunter mu v rychlosti vysvětlil, co se událo, jak se dostali tak blízko k záchraně oběti.

      „Myslíte, že by ho vrah opravdu pustil, kdybyste vybral vítěze?“

      „Nevím jistě,“ Hunter zavrtěl hlavou. Následovalo tísnivé mlčení.

      „Co si vzal?“ promnul si Garcia bradu.

      „Jak to myslíte?“ Doktor Winston se tvářil nechápavě.

      „Říkal jste, že vrah vždycky odebere oběti nějakou část těla, jako trofej.“

      „Aha, ano.“ Zvedl bílou roušku a odhalil tříselnou krajinu oběti.

      „Ach bože!“ Garcia si zvedl obě ruce k ústům. Věděl, že se to stalo, dokud byla oběť ještě naživu.

      Uplynulo půl minuty, než Hunter promluvil: „Nechte mě hádat – forenzní tým uvnitř auta nic nenašel, je to tak?“

      „A-ha!“ odvětil doktor a s nadšeným úsměvem zvedl pravý ukazováček. „Našli vlas. A nepatří oběti.“

30

      Když v pátek večer přicházeli ke vchodu do klubu Vanguard, Garciu překvapilo, jak velká fronta před ním stojí a čeká na vstup.

      „Nemůžu uvěřit, že tenhle klub je plný – údajně je obrovský.“

      „Klub není plný,“ odvětil Hunter s jistotou.

      „Jak to víš?“

      „To je psychologický trik,“ pokračoval Hunter. „Když tě nechají čekat ve frontě, zvyšuje se tím tvé očekávání vůči klubu. Budeš se víc chtít dostat dovnitř. Klub, kde je plno, obyčejně bývá dobrý.“

      „To je pravda.“

      „Ale fór je v tom, že tě musí nechat čekat ve frontě tak akorát. Načasuješ to špatně a zákazníci budou ve špatné náladě. Nikoho nebaví stát ve frontě moc dlouho.“

      „To je taky pravda.“

      Ignorovali frontu lidí a šli rovnou ke dvěma svalnatým vyhazovačům ve vchodu do klubu.

      „Pardon, pánové, budete muset jít do fronty jako všichni ostatní,“ řekl jeden z vyhazovačů a položil Garciovi ruku na rameno.

      „Ale ne, vidíte přece, že máme speciální VIP propustky,“ řekl Hunter žertovným tónem a předložil mu průkaz detektiva.

      Vyhazovač si zkontroloval Hunterovy údaje a spustil z Garcii ruku. „Je nějaký problém, detektive Huntere?“

      „Ne, jen někoho hledáme.“

      Oba vyhazovači si vyměnili starostlivý pohled. „Nestojíme tady o žádné problémy.“

      „My taky ne, takže kdybyste nám uhnuli z cesty, byl by to dobrý začátek,“ řekl Hunter a probodl vyhazovače přísným pohledem. Aniž by uhnul očima, ustoupil vyhazovač o krok stranou a otevřel dveře.

      „Příjemný večer, pánové.“

      Oba detektivové vešli do luxusní vstupní haly. Okamžitě je zasáhla dunivá hudba. Byla hlasitá, velmi hlasitá. V této první místnosti postávala hrstka lidí, někteří tančili, někteří jen tak klábosili. Hunter a Garcia si proklestili cestu tím nevelkým davem do prostoru hlavního tanečního parketu.

      Hudba tam byla dvakrát silnější než ve vstupní hale a Hunter si instinktivně strčil prsty do uší.

      „Co se děje, dědku, nezvládáš hudbu mladší generace?“ ušklíbl se Garcia cynicky.

      „Hudbu? Tohle je jen… silný, opakovaný dunivý zvuk. Heavy metal si dám kdykoliv.“

      „Tady je to obrovský!“ řekl Garcia, když se před nimi majestátně zjevil olbřímí taneční parket v nitru podniku o rozloze téměř dvou tisíc metrů čtverečních. Hunter vyvalil oči a snažil se pojmout obrovskou plochu. Taneční parket se hemžil pestrobarevným davem nabitým energií, který se pohyboval v rytmu zvuků nejposlednějších skladeb drum’n’bass a dirty-funku. Barevná světla a lasery vrhaly do tančícího davu různé obrysy a stíny. Atmosféra ve Vanguardu byla nakažlivá. Lidé se sem přicházeli bavit a bylo to znát. Hunter a Garcia ale nepřišli obdivovat Vanguard ani se podílet na zábavě, potřebovali najít D-Kinga.

      Nalevo od tanečního parketu uviděli malé, šňůrou ohrazené schodiště, které vedlo do odděleného horního patra.

      „Tamhle,“ ukázal Hunter ke schodům. „To je určitě VIP prostor.“

      Garcia kývl a zamračil se, když si všiml, že u úpatí schodů stojí na stráži dva vyhazovači, vyhlížející jako profesionální zápasníci ve volném stylu. Hunterovy oči už hledaly v horním podlaží D-Kinga. Spis, který si vyzvedli na státním zastupitelství, obsahoval všechno, co o slavném dealerovi potřebovali vědět, včetně několika fotografií. Netrvalo dlouho a Hunter ho uviděl, jak pohodlně posedává v doprovodu čtyř žen.

      „Mám ho, poslední stůl napravo,“ ukázal Hunter do VIP prostoru.

      Prodrali se tančícím davem, přičemž se museli bránit nárazům a strkancům. Jedna hezká bruneta objala Huntera oběma pažemi kolem krku, když ji míjel.

      „Hmm, miluju svalnatý chlapy,“ přitáhla si ho k sobě. „A máš krásný modrý oči. Zatanči si se mnou, nádhero.“ Její rty si našly jeho ústa, vášnivě ho políbila a zatočila se s ním do půlkruhu.

      Hunterovi trvalo pár vteřin, než od ní odtrhl rty. I v záblescích světel si všiml jejích rozšířených zorniček.

      „Hned si s tebou zatančím, kočko. Musím najít toaletu.“ Uvedl první výmluvu, která ho napadla.

      „Toaletu? Nechceš společnost?“ Sjela očima k jeho slabinám.

      Hunter obdařil brunetu sebejistým úsměvem. „Tentokrát ne, kočko.“

      „Buzerante,“ zasyčela, když odcházel a ponechával ji hledat další kořist.

      „Vypadá pěkně… nóbl,“ poznamenal Garcia. „Možná by ses moh potom vrátit a dát si s ní ‚Pomalou příjemnou šoustačku u zdi‘.“

      Hunter ignoroval partnerův sarkasmus. Přistoupili ke schodům vedoucím do exkluzivního horního podlaží, kde stáli na stráži dva vyhazovači.

      „Pardon, pánové, tohle je jen pro VIP, sem se nesmí,“ řekl jeden z nich, shlížeje na oba detektivy.

      „To je v pořádku, my jsme VIP,“ vytasil Garcia placku a čekal, až Hunter učiní totéž.

      „Pánové, nemůžete používat odznaky, abyste se někam vnutili,“ řekl vyšší z obou svalovců, přičemž nepřestával upřeně hledět na Garciu.

      „Vypadáme, jako že jsme tady pro zábavu?“ vložil se do řeči Hunter. Oba vypracovaní vyhazovači sjeli pohledem k němu. „Za někým jsme přišli,“ pokračoval.

      „A za kýmpak?“

      „Přišli jsme za panem Dotohovámsakranicnení. Teď ustupte, nebo vás zatknu pro maření výkonu spravedlnosti.“ Hunterův hlas byl výhružný a pevný. Aniž by čekal, až mu vyhazovači uhnou z cesty, vstoupil Hunter mezi ně a prodral se na schodiště. Garcia následoval jeho příkladu.

      Jerome pozoroval celou scénu od stolu, který stál nejblíž od vrcholku schodů. Když oba detektivové vyšli do horního VIP podlaží, Jerome vstal a zastoupil jim cestu.

      „Přejete si?“

      „Co je to, kurva? Ten chlap má větší ochranku než prezident Spojených států,“ obrátil se Hunter ke Garciovi a pak upřel pohled na Jeromea. „Ne, od tebe si nepřeju nic, gigante, potřebuju mluvit s tvým šéfem,“ ukázal na D-Kingův stůl.

      Aniž by se pohnul, prohlížel si Jerome oba muže, které měl před sebou.

      „Tak jo, můžeme to odbejt tady v útulném VIP salónku, nebo můžeme odvézt celý tenhle zatracený cirkus až na stanici a tam si udělat pořádný mejdan. Jen si řekni, chlapáku.“

      Jerome ještě pár vteřin nespouštěl oči z obou mužů a pak se obrátil k D-Kingovi, který začínal jevit zájem. Letmo na Jeroma kývl.

      „Omluvte mě, děvčata, vypadá to, že musím vyřídit nějakou pracovní záležitost – co kdybyste si šly trošičku zatančit?“ řekl D-King čtyřem nádherným holkám, které s ním sdílely stůl. Vstaly a každá z nich obdařila Huntera a Garciu sexy mrknutím a pak i vyzývavým úsměvem, když je míjely. Garciova tvář jako by se s každým úsměvem projasnila, očima dívky sledoval.

      „Jestli se vám některá z nich líbí, možná bych se za vás mohl přimluvit,“ pravil D-King se širokým úsměvem, v němž se ukázaly běloskvoucí zuby. Hunter si všiml, že do horního levého řezáku je vložen malý diamant.

      „Cože? Ale ne, ne. Tak to není,“ zatvářil se Garcia znepokojeně.

      „Ovšemže ne. Prosím, posaďte se. Šampaňské?“ nabídl D-King a ukázal na láhev, spočívající v kbelíčku s ledem.

      „Pro nás ne, děkujeme.“

      „Dobře, tak co pro vás tedy můžu udělat?“

      D-King byl velmi hezký Afroameričan. Bylo mu teprve jedenatřicet let, metr sedmdesát pět s pečlivě oholenou hlavou. Měl krásné oříškové oči a jeho tvář měla výrazné, ale pěkně formované rysy. Byl oděn do tmavého viskózového obleku s bílou hedvábnou košilí, která měla horní dva knoflíčky rozepnuté a odhalovala tak pár tlustých zlatých řetězů.

      „Já jsem detektiv Hunter a tohle je detektiv Garcia,“ oznámil Hunter s odznakem v ruce.

      D-King nevstal a nijak se nepokoušel potřást jim rukama. Jerome se rázem ocitl šéfovi po boku.

      Hunter a Garcia usedli naproti D-Kingovi, zády k tanečnímu parketu. Nebylo třeba vést nějaké společenské hovory. Hunter vytáhl z kapsy počítačový portrét a položil ho na stůl před nimi.

      „Nevíte, kdo je tahle žena?“

      D-King spustil pohled k obrázku a pár vteřin ho pozoroval, aniž by ho zvedl. „Vy si nepotrpíte na dlouhé úvody, detektive Huntere. To se mi líbí.“

      Hunterův klidný výraz se nezměnil.

      „Tohle je počítačová grafika,“ řekl D-King trochu překvapeně.

      „Jo!“

      „A pročpak to?“

      „Tuhle informaci bohužel nemohu prozradit.“

      „Bohužel vám nemůžu pomoct.“ Odpověď zazněla takřka okamžitě.

      Oba detektivové si vyměnili letmý pohled. „Podívejte, pane Prestone, tohle je nadmíru důležité…“

      „Pane Prestone mi říkávala sestra Joan na základní škole,“ – D-King zvedl pravou ruku a přerušil Huntera dřív, než stihl dokončit větu – „vy mi můžete říkat D-Kingu.“

      Hunter neměl rád, když ho někdo přerušoval. „Jak jsem říkal, jde o velmi důležitou záležitost.“

      „To věřím, ale řeknu vám, jak to chodí. Jestli chcete, abych vám pomohl, musíte mi za to něco dát, chlapečku. Já jsem podnikatel, nemám čas na kecy a nic se tady zadarmo nerozdává.“

      Hunter neměl rád vyjednávání, obzvlášť ne s lidmi, jako byl D-King, ale věděl, že nemá moc na vybranou. Pozoroval prve reakce D-Kinga a Jeromea, když očima analyzovali obrázek na stole. Věděl, že ji poznali. Jestli chce, aby mu pomohli, musí přistoupit na jejich hru.

      „Je mrtvá. Byla zavražděná hodně ošklivým způsobem a její obličej…“ Hunter hledal vhodný výraz. „Je k nepoznání. Museli jsme použít speciální program, abychom rekonstruovali její předpokládanou podobu.“

      D-King ještě chvíli upřeně hleděl na Huntera, pak znovu sáhl po obrázku. Několik dalších vteřin ho pozoroval. Hunter nepochyboval o tom, že D-King ženu na obrázku poznal, ale to nebylo všechno. Byla tu ještě nějaká skrytá emoce.

      „Proč si myslíte, že tu ženskou znám?“

      Hunter věděl, oč se snaží. „Poslyšte, P-Diddy…“

      „D-Kingu…“

      „To je jedno. Nezajímáte mě vy ani to, co děláte. Ať provozujete jakékoli ilegální podnikání, zákon vás určitě dřív nebo později nachytá, ale dneska to nebude. Možná tomu nebudete věřit, ale v tomhle vyšetřování nejste podezřelý. Ten, kdo ji zabil, zabíjel včera znova a bude zabíjet pořád, dokud ho nezastavíme. Její totožnost by nám mohla dát vodítko k tomu, kdo ta nestvůra je. Jestli je to jedna z vašich dívek…“

      „Jedna z mých dívek?“ přerušil D-King Huntera nanovo. Nehodlal přiznat, že kupčí se sexem.

      „Jestli chcete hrát blbého, jen si poslužte, ale momentálně je mi to úplně fuk – i kdybyste byl největší pasák na světě, nejdu po vás. My jsme z vražd, ne z protinarkotického.“

      D-King položil obrázek zpátky na stůl. „Pěkný proslov, detektive.“

      Hunter se zhluboka nadechl. Stále upíral pohled na muže, který seděl proti němu.

      D-King rychle postřehl příležitost a využil ji. „Pokud potřebujete mou pomoc, možná bychom mohli uzavřít jakousi dohodu.“

      „Dohodu?“ Hunter věděl, co přijde.

      „Tu a tam potřebuju trochu pomoct od chlapců v uniformách. Já pomůžu vám, vy pomůžete mně a všichni budou šťastní. Může to být velice prospěšné partnerství pro obě strany.“

      Teprve teď si Garcia uvědomil, co má D-King na mysli. Na rozdíl od Huntera se nedokázal ovládnout.

      „Jdi do prdele! Někdo mučil a zabil jednu z tvých holek a ty na to kašleš? Já myslel, že je máš chránit, být jejich strážce. Copak to pasáci nedělají?“ Garcia zbrunátněl v obličeji. Jeho hněvivý a silný hlas způsobil, že se po nich začali otáčet hosté od většiny okolních stolů. „A teď využíváš její smrt, aby ses nás pokusil připsat na svou výplatní listinu špinavejch poldů? To jsi teda fakt král. Možná bys měl uvažovat o změně jména na D-Póvl.“ Garcia vstal a čekal, až Hunter učiní totéž. Ten ale jeho příkladu nenásledoval.

      Garciův výstup D-Kinga rozesmál. „Ale jděte, přece na mě nebudete hrát ten starý výstup ‚hodný policajt, zlý policajt‘, že ne? Máte mě za hlupáka? Tahle blbost funguje jen ve filmech, a tohle přece kurva není film?“

      „My si na nic nehrajeme,“ pronesl Hunter klidně, „ale vrah ano. Detektiv Garcia má pravdu. Ten vrah vás připravil o jednu z vašich holek a na památku se vám vysmál.“ Hunter se předklonil a opřel se oběma lokty o stůl. „My vás za hlupáka nemáme, ale vrah určitě ano. Směje se vám, a mě to nepřekvapuje. Vplul na vaše hřiště, unesl vám jednu z vašich holek a vy jste si toho ani nevšiml. Myslel jste, že odjela na dovolenou? Co se stane, jestli se rozhodne sebrat vám další? Třeba jednu z těch děvčat, co tu s vámi ještě před pár minutami seděla.“

      D-King nespouštěl z Huntera klidný pohled.

      „Takže,“ pokračoval Hunter, „klidně si tady seďte a předstírejte, jak jste pořád klidný, jak tu pořád šéfujete, jak jste pořád král. My po vás žádáme jen její jméno, i kdyby šlo jen o to sdělit její rodině, co se s ní stalo.“

      Hunter očekával reakci, ale ta nepřišla. Věděl, že D-King dívku na počítačovém portrétu poznal, a to byl obrovský krok správným směrem. Teď už může snadno zjistit, kdo ta dívka byla, protože ví, kde hledat. D-Kingova spolupráce už není tak důležitá. Hunter vstal a přidal se ke Garciovi.

      „Detektive,“ zavolal D-King, když oba muži došli ke schodům. Hunter se k němu znovu otočil. D-King udělal gesto rukou směrem k Jeromeovi, který rychle vytáhl z kapsy saka obrázek a položil ho na stůl vedle počítačového. Oba detektivové znovu usedli a porovnali si je. Podoba byla až strašidelná.

      „Jmenuje se Jenny Farnboroughová. Hledám ji od minulého pátku.“

      Hunter cítil, jak se mu rozehřívá krev v žilách. „To jste ji viděl naposled?“

      „Přesně tak. Minulý pátek, tady.“

      „Tady?“ zeptal se Garcia vzrušeně.

      „Jo, seděli jsme u tohohle stolu. Omluvila se a řekla, že se jde na dámy přepudrovat nebo tak něco. Už se nevrátila.“

      „V kolik to bylo hodin?“

      D-King zvedl na Jeromea jedno obočí.

      „Pozdě, kolem druhý nebo čtvrt na tři ráno,“ řekl Jerome.

      „Takže myslíte, že byla unesena z tohohle klubu?“ zeptal se Hunter klidně.

      „Vypadá to tak.“

      „Možná svého únosce znala, mohl to být někdo, s kým už byla.“

      D-King zavrtěl hlavou. „I kdyby narazila na někoho, koho znala, neodešla by z klubu jen tak, vrátila by se sem a promluvila nejdřív se mnou. Jenny byla dobrá holka.“

      Hunter se na okamžik odmlčel a zvažoval, kolik toho chce o oběti prozradit. „Byla zdrogovaná. GHB, oxytát, slyšel jste o tom někdy?“

      D-King obdařil Huntera úsměvem prodejce aut. Věděl, že Hunter nemůže být tak docela naivní. „Ano, slyšel. Tak to se tedy použilo?“

      „Ano.“

      „Říkal jste, že ji mučili?“ zeptal se Jerome.

      „Ano.“

      „Co to přesně znamená?“

      Hunter sjel pohledem k obrázkům na stole. Myslí mu bleskla vidina jejího nahého, znetvořeného těla přivázaného k dřevěným sloupkům.

      „Ten, kdo ji zabil, chtěl, aby trpěla co možná nejvíc. Žádná rána z milosti, výstřel do hlavy, nůž do srdce. Vrah chtěl, aby umírala pomalu.“ Hunter neviděl důvod, proč zakrývat pravdu. „Stáhl ji zaživa z kůže a nechal umřít.“

      „Cože ji?“ Jeromeův hlas stoupl o půl oktávy.

      Žádný z detektivů neodpověděl.

      D-King se snažil nedat najevo svou zuřivost, ale žhnula mu v očích. V duchu si okamžitě vytvořil groteskní obrázek Jenny, osamělé, mučené, prosící o milost, křičící o pomoc. Nadarmo se snažil tu představu zaplašit. Když promluvil, zněl v jeho hlase nenapodobitelný hněv. „Jste zbožný, detektive?“

      Otázka Huntera i Garciu překvapila. „Proč?“

      „Protože pokud jste, měl byste se modlit k bohu, abyste našel toho, kdo Jenny zabil, dřív než já.“

      Hunter chápal D-Kingův hněv. Hunter sice musel dělat všechno podle předpisu a dodržovat protokol, ale D-King ne. Představa, že by D-King dostal vraha dřív než on, byla docela lákavá.

      „Budeme potřebovat seznam jejích… klientů, všech lidí, se kterými byla v uplynulých šesti měsících. Vrah může být někdo, koho znala.“

      D-King obdařil Huntera dalším běloskvoucím úsměvem. „Vy se mi líbíte, detektive Huntere, dokážete pobavit,“ odmlčel se. „Nemám zdání, o čem to mluvíte. Klienti…?“

      Neexistoval způsob, jímž by Hunter mohl z D-Kinga seznam Jenniných klientů vynutit, a věděl to.

      „Říkal jste, že potřebujete znát její jméno; už ho máte. Nic víc pro vás bohužel udělat nemůžu,“ řekl D-King a pokynul směrem ke schodům. Oba detektivové beze slova vstali. Hunter sebral ze stolu obě fotografie. „Ještě jedna věc,“ řekl Hunter a vytáhl z kapsy kousek papíru.

      D-King k němu vzhlédl s výrazem, který říkal „co je zas“.

      „Viděl jste už někdy tenhle symbol?“

      D-King i Jerome se zadívali na podivnou kresbu. Jerome zavrtěl hlavou.

      „Ne, nikdy,“ potvrdil D-King. „Co to má společného se smrtí Jenny?“

      „Našlo se to u jejího těla,“ zalhal Hunter.

      „Ještě něco…,“ ozval se tentokrát Garcia. „Nevíte, odkud Jenny pocházela? Budeme muset kontaktovat její rodiče.“

      D-King pohlédl na Jeromea, který pokrčil rameny. „Vážně nekontroluju ničí původ, ale myslím, že říkala, že je odněkud z Idaha nebo z Utahu nebo tak něco.“

      Garcia kývl a vydal se za Hunterem. Když byli u schodů, Hunter se znovu obrátil k D-Kingovi. „Pokud ho dostanete dřív než my…“

      D-King se Hunterovi upřeně zadíval do očí.

      „Ať trpí.“

      D-King neodpověděl a sledoval, jak oba muži opouštějí VIP prostor a mizí v tančícím davu.

31

      „Co ti to ten idiot Culhane říkal do telefonu o Jenny?“ zeptal se D-King, který obrátil svou pozornost k Jeromeovi, jen co oba detektivové zmizeli z dohledu.

      „Prej prověřoval márnici, nemocnice, seznamy pohřešovanejch a nic nenašel.“

      „Ten je ale na hovno. A za to mu platíme?“

      Jerome souhlasně přikývl.

      „Řekni holkám, že brzy odcházíme, ale předtím mi přiveď toho barmana, toho, co si s ním Jenny občas povídala, toho dlouhovlasého.“

      „Jasně.“ Jerome sledoval, jak D-King dopíjí půl lahve šampaňského na ex. „Není vám něco, šéfe?“

      Hodil prázdnou láhev od šampaňského na stůl, až převrhla několik skleniček a přilákala nežádoucí pozornost. „Na co kurva koukáte?“ zařval ke stolu, který byl nejblíž. Čtyři hosté se rychle odvrátili a hleděli si svého.

      „Ano, něco mi je,“ obrátil se D-King k Jeromeovi. „Abych řekl pravdu, vůbec se necítím dobře, Jerome. Někdo mi unesl jednu z mých holek přímo pod nosem. Jestli je pravda to, co ti detektivové říkali, tak ji mučil a zabil.“ Zatvářil se znechuceně. „Zaživa stáhl z kůže, Jerome. Teď mi pověz, co to musí být za kurva blbce, aby byl takový blázen a provedl to jedné z mých holek?“

      Jerome nedokázal odpovědět jinak než pokrčením ramen.

      „Já ti řeknu, co je zač… je mrtvý, už teď je po něm. Chci toho chlapa, rozumíš? Chci ho živého, abych mu ukázal, co jsou to opravdová muka.“ Ovinul Jeromeovi paži kolem krku a přitáhl si jeho tvář pár centimetrů od své. „Ať to stojí co stojí, negře, rozumíš mi? Ať to kurva stojí co stojí.“

32

      Když si Hunter uvědomil, že vrah byl v klubu Vanguard před pouhými několika dny, vařila se mu krev v žilách. Usoudil, že by se tu mohli ještě chvíli zdržet. Vrah tu byl, ledasčeho se dotýkal, ukazoval se ostatním lidem, možná s nimi dokonce i mluvil. Nějak se mu podařilo zdrogovat Jenny mezi prostorem VIP a dámskou toaletou a pak ji odvléct z klubu, aniž by vypadal podezřele – anebo vypadal?

      Hunter se dotkl Garciovy paže, aby upoutal jeho pozornost, a ukázal k nízkému stropu. „Vidíš to, co já?“

      Garcia vzhlédl za Hunterovým napřaženým ukazováčkem. „Kamery!“

      „Bingo.“

      „Promiňte!“ přistoupil Hunter k vyhazovači, který stál vedle požárního východu. „Kde máte místnost, odkud se kontrolují záběry kamer?“ zeptal se a ukázal přitom svalovci svůj odznak.

      „Nahoře, vedle kanceláře vedoucího.“

      „Můžete mi ukázat, kde to je? Musím se podívat na některé vaše nahrávky.“

      Oba detektivové následovali vyhazovače zpátky tančícím davem až k západnímu konci klubu. Po úzkém schodišti se dostali do chodbičky o patro výš. Přistoupili k druhým dveřím na pravé straně, kde byl nápis „KONTROLNÍ MÍSTNOST“. Uvnitř seděl jediný strážný, obklopený malými televizními obrazovkami. Držel v ruce noviny, úhledně přeložené na čtvrtiny, křížovkou navrch. Hunter si všiml, že ještě nevyplnil ani jedno slovo.

      „Nazdárek, Stu,“ řekl vyhazovač.

      Strážný nevzhlédl. „Emocionální šok na šest písmen, začíná to na T, nemáš představu, co by to mohlo bejt?“ Vršek kuličkového pera, které třímal v pravé ruce, už byl úplně okousaný.

      „Trauma,“ odpověděl Hunter.

      Strážný konečně zvedl oči od papíru s překvapeným výrazem, teprve teď si uvědomil, že Tarik není sám. Odložil noviny a napřímil se. Hunter obstaral rituální představování a předkládání placek.

      „Musím to nejdřív vyřídit s vedoucím,“ řekl Stu a sáhl po telefonu, poté co mu Hunter vysvětlil důvod jejich neohlášené návštěvy. Hunter nic nenamítal a naslouchal, jak strážný rychle telefonicky vysvětluje situaci jednomu ze svých nadřízených.

      „Tak jo, pane. Počkáme,“ řekl a odložil sluchátko.

      „Takže?“ zeptal se Hunter.

      „Jde sem.“

      Hunter přejel pohledem malé monitory před Stuovým stolem. „Kolik kamer tu máte dohromady?“

      „Nad každým barem jedna, jedna nad vstupem na taneční parket, jedna nad požárním východem, dvě venku v patiu, jedna nad vchodem do klubu, po jedný v obou chodbičkách, co vedou k toaletám, tři nad tanečním parketem a dvě nad VIP prostorem,“ odříkával Stu a ukazoval na jednotlivé monitory.

      Dveře se otevřely a vstoupil nevysoký muž v dokonale nažehleném obleku s úzkými proužky. Měřil asi metr pětašedesát a po ošklivé akné z mládí mu zůstala pleť poďobaná jako mořská houba. S hustým huňatým obočím vypadal jako postavička z kreslené grotesky. Představil se jako Tevez Lopez, vedoucí ochranky.

      „Potřebujeme vidět všechny záběry z vašich bezpečnostních kamer za minulý pátek,“ nemarnil Hunter čas obšírným vysvětlováním.

      „Co přesně hledáme?“

      „Mladou ženu, která byla minulý pátek unesená. Máme důvodný podezření, že ji unesli z tohohle klubu. Musíme ty nahrávky prověřit.“

      Tevez a Stu se na okamžik zatvářili ustaraně. „To asi máme problém, detektive,“ řekl Tevez.

      „Proč?“

      „Uchováváme nahrávky jen dva, možná tři dny; minulý pátek už je smazaný.“

      „Cože? Proč?“ zeptal se Garcia zoufale.

      „Nepotřebujeme to uchovávat,“ sdělil mu Tevez lhostejně. „Pokud nedojde v noci k žádným problémům, ke rvačkám, z pokladen nechybí žádné peníze, nenastane žádný incident v souvislosti s drogami, pak nevidíme důvod si ty nahrávky nechávat. Víte, detektive, dneska je všechno digitální. Máme asi třináct kamer, které zaznamenají každou noc, dvanáct až patnáct hodin provozu, a to spotřebuje sakra moc prostoru na hard-disku. Jakmile s jistotou víme, že noc proběhla bez problémů, vymažeme to, aby bylo místo na nové nahrávky.“

      Oba detektivové byli Tevezovým prohlášením ohromeni. Patrně jediný záznam vraha, co kdy existoval, byl smazán kvůli úspoře místa na disku. Hunter věděl, že takováhle příležitost se mu už nikdy nenaskytne. Obrátil se k monitorům.

      „Nemáte zálohovanou kopii?“ otázal se Garcia.

      „Ne, jak už jsem říkal, není třeba.“

      „Počkat, můžete mi zazoomovat touhle kamerou,“ ukázal Hunter na horní levý monitor.

      „Jasně.“ Stu zatočil knoflíkem na svém stole a obraz na monitoru se zvětšil na trojnásobek původní velikosti.

      „Kdo je tohle?“ ukázal Hunter na dlouhovlasého muže, sedícího ve VIP prostoru. Naproti němu seděli D-King a Jerome.

      „To je Pietro, jeden z našich barmanů, ale nemá ve VIP prostoru co dělat,“ odvětil Tevez.

      „Budeme si s ním muset promluvit.“

      „Jistě, mám vám ho hned zavolat sem nahoru?“

      Hunter se rozhlédl po místnosti. Nebylo to zrovna vhodné místo pro výslech. „Nemáte tu nějakou jinou místnost, kterou bychom mohli použít?“

      „Můžete použít mou kancelář, je hned vedle.“

      „Počkejte, až domluví s tím, s kým si teď povídá, a pak ho zavolejte nahoru. Budeme ve vaší kanceláři.“ Hunter nechtěl, aby Tevez věděl, že už se s D-Kingem seznámil.

      Tevezova kancelář byla malá, ale dobře zařízená. Obdélníkový mahagonový psací stůl zabíral místo u zadní stěny. Napravo od něj stálo akvárium s neonovým osvětlením, které dodávalo kanceláři příjemně osobní atmosféru. Celou východní stěnu zakrývala policová stěna plná fotografií a knih. Hlasitá hudba z tanečního parketu byla tlumená, ale dosud slyšitelná; rozechvívala jim podlahu pod nohama mírně, leč ustavičně. Čekali asi pět minut, pak vstoupil Pietro a pozdravil je.

      „Pan Lopez říkal, že byste se mnou rádi mluvili,“ řekl Pietro po obvyklém představování.

      „Přesně tak. O čempak jste si povídal s Bobbym Prestonem?“ Hunter necítil potřebu chodit kolem horké kaše.

      Výraz v Pietrově tváři jim sdělil, že tohle jméno nezná.

      „S D-Kingem, o čem jste mluvil s D-Kingem,“ objasnil mu to Garcia.

      „Šlo o tuhle dívku?“ Hunter mu ukázal obrázek Jenny.

      Pietro byl viditelně nervózní. Zčistajasna se ho D-King i tihle dva policajti vyptávají na Jenny. „Ano, chtěl vědět, jestli jsem s ní mluvil minulý pátek.“

      „A mluvil?“

      „Ano, krátce.“

      „Pamatujete si, kolik bylo hodin?“

      „Kolem druhé po půlnoci.“

      „O čem jste mluvili?“

      Pietro měl nepříjemný pocit, jako by se ocitl v epizodě seriálu Zóna soumraku. D-King mu právě před chvílí kladl přesně tytéž otázky.

      „O ničem důležitém. Vypadala unaveně, tak jsem se jí zeptal, jestli nechce něco k pití. Mluvili jsme spolu jen asi minutu. Musel jsem se vrátit k zákazníkům.“

      „Dala si něco k pití?“

      „U mě ne, přinesla si s sebou skleničku šampaňského.“

      „Odešla hned potom?“

      „Ne hned, chvíli postávala u baru. Říkala, že si potřebuje odpočinout od společnosti. Jak jsem říkal, vypadala unaveně.“

      „Nevšiml jste si, jestli mluvila ještě s někým?“

      Zase tytéž otázky jako od D-Kinga. „Jenny je moc hezká dívka. Když taková ženská stojí v pátek večer sama u baru, působí na chlapy jako magnet, takže ji pořád oslovují, ale byl tam takový jeden týpek…“

      „Co je s ním?“

      „Vypadal trochu jinak. Především měl na sobě hodně drahý oblek. Sem fakt nikdo v obleku nechodí, až na šéfy a některé VIP hosty, zvlášť v pátek a v sobotu večer. Vypadalo to, jako by se ji pokoušel sbalit, ale nedařilo se mu.“

      „Jak to víte?“

      „To není Jennin styl. S každým si popovídá a zaflirtuje, s chlapy i s holkama, ale není z těch, co se dají jen tak sbalit v nočním klubu. Povídal si s ní pár minut a pak odešel.“

      „Jak ten chlap vypadal?“

      „To vám vážně neřeknu. Pamatuju si jen, že byl vysoký a hodně dobře oblečený, ale jinak…“ Pietro potřásl hlavou. „Obličeje si moc nepamatuju.“

      „Viděl jste ji mluvit ještě s někým?“

      „Nevzpomínám si, ale opakuju, byl pátek – měl jsem moc práce, než abych si pořádně všímal.“

      „Nevzpomínáte si, jestli jste tady toho vysokého, dobře oblečeného muže viděl… před tím pátkem nebo po něm?“

      „Je mi líto.“ Zase zavrtěl hlavou. „Pokud viděl, nezapamatoval jsem si ho. Jediný důvod, proč si ho pamatuju od pátku, je ten, že jsem ho viděl kecat s Jenny.“

      „Nevíte, jestli odcházeli společně?“

      „Neviděl jsem. Ale jak už jsem říkal, to není Jennin styl.“

      „Připadala vám sjetá nebo opilá?“

      „To vůbec ne, jenom fakt unavená.“

      Hunter vyndal z omšelé kožené náprsní tašky navštívenku. „Kdybyste tady toho vysokého chlápka ještě někdy uviděl, všeho nechte a zavolejte mi, rozumíte?“

      „Jo, jasně.“ D-King žádal o totéž.

      „Vzadu je číslo mého mobilu.“

      Pietro si prohlédl obě strany Hunterovy navštívenky a strčil si ji do zadní kapsy. „Něco se jí stalo, viďte?“ zeptal se hlasem, v němž zněl cit.

      Hunter okamžik váhal, ale prozradí-li pravdu, bude Pietro patrně pomáhat horlivěji. „Je mrtvá.“

      Pietro na okamžik zavřel oči. Těžko se mu věřilo, že už nikdy neuvidí Jennin úsměv ani přívětivé oči. Už nikdy neuslyší její tichý hlas. „A vy myslíte, že to udělal ten vysoký?“

      „Nevíme, ale vypadá to, že byl poslední, kdo s ní mluvil.“

      Pietro kývl, jako by pochopil, co musí udělat.

33

      Další den začal tím, že Hunter a Garcia odjeli do domu George Slatera v Brentwoodu.

      „Jejda, to vypadá dobře,“ obdivoval Garcia úchvatnou stavbu. I podle zbohatlických hollywoodských měřítek byl dům působivý. Stál na konci úzké cesty, stíněné korunami dubů. Tesané římsy a bílé průčelí bez poskvrnky působily, že dům byl nápadný i v ulici distingovaných rezidencí. Na východní straně domu s vyhlídkou na nádhernou zahradu byla samostatná dvojitá garáž.

      „Být právníkem má nejspíš svoje výhody,“ odvětil Hunter a zaparkoval auto na příjezdové cestě. Vydali se po dlážděné pěšince a krátkém schodišti až k domovním dveřím, kde stiskli tlačítko vstupního videosystému.

      „Ano,“ zazněla odpověď o několik vteřin později.

      Oba detektivové zvedli své odznaky k malé kameře na zdi a představili se.

      „Můžete chviličku počkat?“ Hlas byl jemný a ženský, ale Hunter zaznamenal mírné chvění, které následuje po mnohahodinovém pláči.

      „Samozřejmě, paní.“

      Trpělivě čekali skoro minutu, než uslyšeli zvuk blížících se kroků. Dveře se otevřely a ukázala se v nich velmi hezká žena se zlatě plavými vlasy, které měla stažené do ulízaného drdolu v týle. Měla bledě červenou rtěnku a nenápadné nalíčení, jenže to nestačilo zakrýt tmavé kruhy pod smutnýma oříškovýma očima. Hunter ji odhadoval asi tak na dvaatřicet let. Měla na sobě lehké černé šifonové šaty, které její postavě dokonale padly. Ve svém žalu vypadala unaveně a zmoženě.

      „Dobrý den.“ Měla v sobě něco úchvatného, jakousi delikátní nadřazenost. Její držení těla bylo dokonalé.

      „Děkujeme, že nás přijmete, paní Slaterová. Doufám, že není docela nevhodná chvíle.“

      Catherine se přiměla k plachému úsměvu a ustoupila stranou. „Prosím, pojďte dál.“

      V domě bylo slabě cítit vonné svíčky, zřejmě jasmínové, ale vzduch uvnitř byl chladný a neosobní. Stěny byly bílé a Hunter si všiml ještě bělejších obdélníků na místech, kde kdysi visely obrazy.

      Uvedla je do místnosti, která vypadala, jako by původně byla pracovnou. Knihovny teď byly prázdné, pohovku a křeslo zakrývaly velké bílé přehozy proti prachu. Místnost byla jasně osvětlená, protože někdo sundal závěs, který kdysi chránil okno před slunečním svitem. Jevištní dekoraci „stěhování“ doplňovaly kartonové krabice, roztroušené po místnosti.

      „Promiňte mi ten nepořádek,“ řekla, stáhla z pohovky přehoz a odložila ho za velký psací stůl z tvrdého dřeva, který stál jen pár krůčků od okna. „Prosím, posaďte se.“

      Hunter a Garcia usedli na pohovku, Catherine do křesla naproti nim. Všimla si tázavého výrazu v Hunterově tváři a odpověděla ještě dřív, než stihl položit otázku.

      „Stěhuju se zpátky do Alabamy. Budu chvíli u rodičů, než se rozhodnu, co dál. Už tady nemám co dělat, jediný důvod, proč jsem přijela do Los Angeles, byl ten, aby George mohl přijmout práci u Talea & Joshe,“ řekla smutným a křehkým hlasem. „Můžu vám dát něco k pití? Kávu, čaj?“

      „Ne, děkujeme. To je dobré.“

      Catherine se pokusila obnovit svůj úsměv, ale rty jí jednoduše poklesly do tenké čárky. „George měl rád odpoledne šálek čaje,“ zašeptala.

      „Jak dlouho jste žili v Los Angeles, paní Slaterová?“

      „Přistěhovali jsme se před dvěma a půl lety, a prosím pěkně, říkejte mi Catherine.“

      „A váš manžel měl od začátku práci u Talea & Joshe?“

      „Ano,“ přikývla.

      „Dodržoval nějakou pravidelnou rutinu? Chci říct kromě práce – chodil pravidelně na nějaká jiná místa, třeba do sportovních klubů, barů, nočních klubů?“

      „George nikdy nic takového nestíhal, pořád pracoval. Zůstával přesčas v kanceláři nejméně třikrát týdně. Nechodil do žádných sportovních klubů ani tělocvičen. Nikdy nebyl moc fyzicky aktivní.“ Catherinin pohled se zatoulal k oknu a chvíli hleděla do prázdna. „Jediná společenská činnost, které se rád věnoval, byl poker, vždycky v úterý večer.“ Oči se jí začaly plnit slzami, sáhla po krabici papírových kapesníků na psacím stole.

      Hunter a Garcia si vyměnili rychlý, napjatý pohled. „Nevíte, s kým hrál poker? S přáteli z práce nebo…?“

      „Ano, s jinými právníky z jeho firmy. Možná tam byli ještě nějací další lidé, ale nejsem si jistá.“

      „Setkala jste se někdy s někým z nich?“

      „Znala jsem některé právníky z firmy Tale & Josh, ano.“

      „Chci říct, setkala jste se někdy s někým z těch kámošů, se kterými váš manžel chodil hrát poker?“

      „Nikdy jsem na žádném pokerovém večírku nebyla, jestli se ptáte na tohle.“

      Hunter postřehl z jejího hlasu tón arogance. „Nevíte, kde hráli? V nějakém klubu, nebo u někoho doma?“

      „George mi říkal, že hrají každý týden u někoho jiného. Střídali se.“

      „Vážně? A co tady? Hostila jste je tu někdy?“

      „Ne. To bych mu nedovolila.“

      „A pročpak to?“ zeptal se Garcia překvapeně.

      V Catherininých očích bylo pořád ještě vidět stopy potlačovaných slz. Vypadala omámeně a šok ji dosud neopustil. „Jsem křesťanka, detektive Garcio, a karban neschvaluji. I když George přísahal, že nehrají o peníze, prostě bych to ve svém domě nestrpěla.“

      „Bez peněz?“

      „Ano. Říkal, že je to ryze společenská záležitost.“ Vytáhla z krabice čistý kapesníček a jemně si ho přitiskla ke koutku oka. „Neholdoval hazardu už mnoho let.“

      Garcia překvapeně zvedl obočí. „On se někdy věnoval hazardu?“ zeptal se.

      „Před léty. Ale nechal toho, když jsme se seznámili. Požádala jsem ho o to.“

      „Kasina?“

      Okamžik váhala, jako by ji to, co se chystala říct, přivádělo do rozpaků. „Ne, psí závody… chrti.“

      Hunter nasucho polkl. „Chrti? Víte to jistě?“ Překvapení v jeho hlase bylo víc než zřejmé.

      „Ano, vím to jistě.“

      Garcia se zachvěl.

      „A víte určitě, že toho nechal? Chci říct, jste si jistá, že v poslední době nebyl na žádných závodech chrtů?“

      Zdálo se, že otázka Catherinu ohromila. „Ano, jsem si tím jistá. Slíbil mi to. Proč by měl porušit slib?“ Její hlas byl plný přesvědčení.

      „Možná sázel po internetu, místo aby chodil na ten poker,“ nadhodil Garcia a okamžitě se kousl do dolního rtu, protože si uvědomil, jaké obvinění právě vznesl.

      „Cože? Proč by to dělal?“ Zdálo se, že Catherine je Garciovými slovy hluboce dotčena.

      „Catherine…“ Tentokrát zněla v Hunterově hlase skutečná obava. „Většinu včerejšího dne jsme strávili u firmy Tale & Josh, mluvili jsme s každým, kdo se kdy s Georgem setkal. Od samotných partnerů až po poslíčka. Nikdo o žádném úterním pokeru nic neví.“

      „Cože? Ale ovšemže ví, musí…“ Chvění v jejím hlase prozrazovalo, jak ji Hunterovo sdělení šokovalo.

      „Nenapadá vás nějaké jméno? Někdo, kdo by podle vás patřil do té skupiny přátel, se kterými hrál poker?“

      „Nevím,“ řekla a už se třásla viditelně.

      „Podle všech, se kterými jsme mluvili, nikdo nikdy s vaším manželem poker nehrál a vůbec ani nevěděli, že v úterý večer chodí hrát.“

      „Lžou, určitě lžou.“ Zabořila tvář do dlaní, neschopna potlačit slzy. Když Catherine znovu vzhlédla, začínala se jí rozpíjet maskara, takže vypadala jako pankáč. „Proč by lhal?“

      „Jak říkal Garcia, možná se zase dal na hazard a bylo mu to trapné přiznat.“

      „Ne, já vím, že by to neudělal. Neholdoval hazardu. To je všechno minulost.“ Catherine byla tvrdohlavá.

      Hunter se podrbal na hlavě, nebylo mu příjemné, nač se teď chystal zeptat. „Jaký byl váš vztah s Georgem? Nemohl se s někým scházet?“

      Zděšením z Hunterovy narážky se Catherine začala až dávit. „Co to říkáte? Že měl George nějaký poměr? Že mi lhal, aby mohl trávit úterní večery s jinou ženou?“

      „Je mi líto, ale musíme prověřit všechny možnosti, Catherine, a mimomanželský poměr je v Los Angeles velice běžná věc.“

      „Ale George nebyl z Los Angeles. On byl hodný, dobrý manžel. Vážil si mě. Měli jsme dobré manželství.“ Musela se odmlčet a sáhnout po dalším kapesníčku, protože po tváři jí už prýštily slzy. „Proč mi to děláte? Měli byste někde hledat tu nestvůru, která to mému manželovi udělala, a ne ho obviňovat z nevěry.“

      „Já… mě to vážně mrzí,“ řekl Hunter a cítil se strašně kvůli tomu, co právě řekl. „Ujišťuju vás, že děláme, co se dá.“

      „A ještě víc…,“ doplnil Garcia Hunterovu odpověď. Oba mlčky seděli a hleděli na Catherine. Její bolest byla tak nakažlivá, až místnost náhle působila stísněně a potemněle.

      „Řekli mi, že byl zavražděný, že mu to někdo udělal, ale jak je to možné?“ ptala se s hysterickým nádechem v hlase. „George nebyl zastřelený, nebyl probodnutý, někdo ho infikoval nějakým smrtícím virem. Kdo takhle zabíjí? A proč?“ Catherine se zhroutila. Hlavu měla už zase v dlaních, tělo se jí otřásalo.

      Hunter litoval, že nemůže říct něco, co by jí přineslo trochu úlevy. Jak by jí mohl povědět, že jde po tom vrahovi už přes dva roky, a přesto ho pořád nemůže chytit?

      „Opravdu mě to mrzí.“ Huntera nenapadalo nic jiného, co by v téhle situaci mohl říct.

      „Catherine,“ ujal se slova Garcia. „Nechceme předstírat, že známe všechny odpovědi, ale dám vám své slovo, že nebudeme mít klid, dokud toho chlapa nechytíme.“

      „Je mi líto, je toho na mě moc, moc jsem ho milovala,“ vyrážela ze sebe Catherine mezi vzlyky.

      „Chápeme to a už vás nebudeme zdržovat. Jen jednu poslední otázku,“ přistoupil k ní Hunter. „Viděla jste někdy tenhle symbol?“ Ukázal jí kresbu dvojitého kříže.

      Pár vteřin na ni hleděla.

      „Ne… nikdy… co to je?“

      „Vlastně nic, našli jsme to v parku, tak mě napadlo, jestli byste nevěděla, jaký to má význam… v souvislosti s Georgem. Podívejte, kdybyste něco potřebovala nebo kdybyste si jen chtěla popovídat, bez váhání mi zavolejte.“ Podal jí jednu ze svých navštívenek.

      „Děkuju,“ zašeptala.

      „Vyprovázet nás nemusíte.“

34

      Hunter si nalil další šálek kávy z překapávače ve své kanceláři. Garcia přinesl speciální směs kávy, dovezené přímo z Brazílie. Byla mletá jemněji než většina známých směsí a pražení při nižší počáteční teplotě zabránilo vzniku nahořklosti a dodávalo jí silnější, ale jemnější chuť. Huntera si okamžitě získala.

      Usrkl tmavé tekutiny a přistoupil ke Garciovi, který stál proti korkové nástěnce, pokryté fotografiemi. Obrázek George Slatera byl poslední v řadě.

      „Co skrýval?“ zeptal se po několikáté Garcia a štípl se palcem a ukazováčkem do spodního rtu.

      „Jedna věc je jistá, v úterý večer se žádný poker nehrál,“ poznamenal Hunter.

      „Hm, hm, ale co dělal? Původně jsem měl tušení, že podváděl manželku, ale…“

      „Ale protože se zmínila o těch závodech chrtů…“

      „Přesně tak, a to nebyla náhoda. Vrah to věděl.“

      „Já vím. Takže zase propadl hazardu, nebo vrah znal jeho minulost?“

      „To nevím, ale fakt to musíme zjistit.“

      „Jak prve říkal Lucas, psí závody jsou v Kalifornii zakázané, je to tak?“ zeptal se Hunter.

      „Ano, proč?“

      „Dá se zjistit, ve kterým nejbližším státě jsou povolené?“

      „Ano, snadno, počkej moment.“ Garcia se vrátil ke svému stolu a sedl si k počítači. Po několika kliknutích a chvilce ťukání do klávesnice vykřikl výsledek svého pátrání. „Arizona.“

      Hunter se zamyšleně kousal do spodního rtu. „To je moc daleko. Kdyby George jezdil na psí závody, muselo to být někde v dojezdové vzdálenosti, aby to za večer stihnul tam a zpátky. Arizona vůbec nepřipadá v úvahu.“

      „Takže pokud zase začal sázet, dělal to po internetu nebo telefonem.“

      „Což znamená, že na psích závodech si ho vrah nevyhlídnul.“

      „Musíme zjistit, kde byl tu noc, co ho unesli. Víme, že Jenny byla v nočním klubu,“ Garcia znovu vstal.

      „Musíme si znovu promluvit s tím vysokým, hubeným, proplešatělým chlápkem z advokátní firmy – jak se jmenoval?“

      „Peterson, křestní nevím,“ vybavoval si Garcia. „Proč zrovna s ním?“

      „Protože ví víc, než nám pověděl.“

      „Jak to poznáš?“

      Hunter obdařil Garciu sebejistým úsměvem. „Jevil všechny známky přehnané nervozity. Vyhýbal se očnímu kontaktu, potily se mu dlaně, na všechny otázky odpovídal nejistě a pořád se kousal do rtu, když jsme z něj páčili přímou odpověď. Věř mi, že ví víc, než co nám pověděl.“

      „Tak teda přepadovka doma?“

      Hunter kývl se zlomyslným úsměvem. „Uděláme to zítra, v neděli. V neděli jsou lidi vždycky zaskočení.“

      Garciovy oči se mezitím už zase vrátily k fotografiím. Vtírala se mu ještě další myšlenka. „Myslíš, že se znali?“

      Otázka zazněla nečekaně a Hunter o ní musel okamžik přemýšlet. „Možná. Ona byla nóbl šlapka. Jestliže podváděl manželku, a to je možné, určitě měl dost peněz, aby si ji mohl dovolit.“

      „Přesně to jsem si říkal.“

      „Takže bychom to měli taky zjistit, a já přesně vím, koho se zeptat.“

      „Koho? D-King nám seznam Jenniných klientů nedá a tu horu svalů, co mu dělá bodyguarda, jsi určitě nemyslel.“

      „Ne, zeptáme se některé z D-Kingových holek.“

      To Garciu nenapadlo.

      „Každopádně, co zatím máme na naši první oběť – sehnali jsme o ní nějaký záznam?“ zeptal se Hunter.

      „Ne tak docela.“ Garcia se vrátil ke svému stolu. Hunter nikdy neviděl lépe uspořádaný stůl. Nalevo od monitoru Garciova počítače ležely tři velmi úhledně urovnané hromady papírů. Všechny tužky a pera byly uloženy do barevně označených nádobek, podobných plechovkám na nápoje. Telefon stál rovnoběžně s faxem a nikde nebylo ani smítko prachu. Všechno bylo na svém místě. Všechno na Hunterovu parťákovi nasvědčovalo pořádkumilovnosti a efektivnosti.

      „Farnboroughová, to není moc běžné jméno, ale dost běžné na to, aby se všechno komplikovalo,“ pokračoval Garcia. „D-King nám nedokázal říct s jistotou, odkud pocházela. Zmínil Idaho a Utah, takže jsem to použil jako startovní bod. V prvním kole jsem našel v obou státech dohromady šestatřicet Farnboroughů. Navazuju kontakty se šerify ve všech městech, kde jsem nějaké Farnboroughovy našel, ale zatím mám smůlu.“

      „A jestli se D-King s tím Idahem nebo Utahem spletl?“ zeptal se Hunter.

      „No, pak nás čeká hodně dlouhý pátrání. Nejspíš utekla z místa, odkud pocházela, aby se stala nejnovější hvězdou Hollywoodu.“

      „Jako všechny,“ poznamenal Hunter věcně.

      „Nevyšlo to, tak se nakonec stala prostitutkou a pracovala pro našeho kamaráda D-Kinga.“

      „Vítejte v hollywoodském snu.“

      Garcia kývl.

      „Tak tedy žádná snadná identifikace pomocí DNA?“

      „Dokud nenajdeme její rodinu, tak ne.“

      „A zubařské záznamy nám zřejmě žádnou radost neudělají.“

      „Po tom, jak na ní vrah zapracoval – ne.“

      Chviličku mlčeli. Oči znovu upřené na fotografie. Hunter dopil kávu a pak se podíval na hodinky – 17.15. Vzal si z opěradla židle sako a zkontroloval kapsy jako vždy.

      „Odcházíš?“ zeptal se Garcia napůl překvapeně.

      „Už tak jdu pozdě, mám domluvenou večeři, a každopádně si podle mě musíme od tohohle případu odfrknout, i když jen na pár hodin. Měl bys jít domů k manželce, navečeřet se, vzít ji mezi lidi, vyspat se s ní – chuděra.“

      Garcia se zasmál. „Půjdu, jen chci ještě projít pár věcí, než vyrazím. Domluvená večeře, jo? Je hezká?“

      „Je pěkná. Hodně sexy,“ Hunter lhostejně pokrčil rameny.

      „No, bav se dobře. Uvidíme se zítra.“ Garcia začal listovat nějakými záznamy. Hunter se zastavil u dveří a zadíval se na něj. Tuhle scénu neviděl Hunter poprvé. Bylo to jako ohlížet se uplynulým časem, jediný rozdíl byl ten, že tehdy seděl na Garciově místě on a Scott stál u dveří. Cítil z Garcii stejně vášnivou touhu po úspěchu, stejný hlad po pravdě, jaký dosud žhnul v jeho nitru, tutéž touhu, která ho dohnala skoro až na práh šílenství, jenže on se to všechno na rozdíl od Garcii naučil ovládat.

      „Jdi domů, bažante, nestojí to za to, budeme pokračovat zítra.“

      „Deset minut a dost.“ Garcia na Huntera přátelsky mrkl a pak se znovu soustředil na počítač.

35

      Hunter hrozně nerad chodil pozdě, ale věděl, že to nestihne včas, už když vycházel z kanceláře. Nikdy nebyl ten typ, co věnuje velkou pozornost svému oblečení, ale dneska vyzkoušel všech sedm „vycházkových“ košil nejméně dvakrát a váhavost ho stála skoro hodinu. Nakonec se rozhodl pro tmavomodrou bavlněnou košili, černé džíny značky Levi’s a nové kožené sako. Největší problém nastal při výběru bot. Měl tři páry a všechny byly nejméně deset let staré. Nemohl uvěřit, že tráví tolik času výběrem oblečení. Našplíchal si na obličej a krk hrst kolínské a konečně byl připraven k odchodu.

      Cestou do Isabellina bytu se zastavil v obchodě s nápoji a vybral láhev vína. Hunterovy znalosti alkoholu se omezovaly na single malt whisky, dal tedy na radu prodavače a koupil láhev Mas de Daumas Hassac, ročník 1992; doufal, že se to bude hodit k tomu, co Isabella uvaří. Za tu cenu by mělo.

      Vstupní hala do bytového komplexu Glendale byla příjemně zařízená. Stěny zdobily originály olejomaleb. Na čtvercovém skleněném stole uprostřed místnosti stála krásně naaranžovaná kytice barevných květin. Hunter zahlédl svůj odraz ve vysokém zrcadle, umístěném napravo od dveří, a ujistil se, že není rozcuchaný. Ještě jednou si upravil límec saka, než se po schodech vydal do druhého patra. Zastavil se před číslem 214 a na okamžik znehybněl. Zevnitř vycházela hudba. Smyslný rytmus se silnými basy a tichým tenorovým saxíkem – soudobý jazz. Má dobrý vkus. Hunterovi se to líbilo. Sáhl po zvonku.

      Isabella měla vlasy volně svázané dozadu, několik pramínků jí spadalo přes rameno a odhalovalo tvář. Světle červená rtěnka a nenápadné líčení očí dokonale kontrastovaly s olivově opálenou pletí a zdůrazňovaly její evropské rysy. Měla na sobě přiléhavou červenou saténovou blůzku, černé džíny a byla bosa. Hunter nepotřeboval rentgenový zrak, aby si všiml, že nemá podprsenku.

      „Ahojky, máš elegantní zpoždění,“ řekla, když se naklonila, aby Huntera lehce políbila na rty.

      „Mrzí mě to. Dneska je den blbec.“

      „U tebe taky?“ Zasmála se. „Pojď dál.“ Vzala ho za ruku a odtáhla do obývacího pokoje. V bytě to příjemně a exoticky vonělo. Obývací pokoj byl tlumeně osvětlený stolní lampou v rohu vedle koženého křesla, na první pohled pohodlného.

      „Doufám, že se to k večeři hodí, nejsem expert na víno, tak jsem si nechal poradit,“ podal jí láhev s vínem.

      Isabella ji podržela oběma rukama a naklonila k tlumenému světlu, aby mohla přečíst etiketu. „Júúú! Mas de Daumas Gassac… a láhev z roku 1992, já žasnu. To se určitě hodí ke všemu. Co takhle skleničku hned?“

      „To zní dobře.“

      „Skvělé, skleničky jsou na stole a vývrtka tamhle,“ ukázala na malou barovou skříňku u okna. „Večeře bude brzo. Udělej si pohodlí.“ Otočila se a šla zpátky do kuchyně; Hunter osaměl se svými úkoly.

      Sundal si sako a nezapomněl odložit také pistoli. Vyndal z barové skříňky vývrtku a otevřel láhev, pak nalil sytě rudou tekutinu do dvou sklenic na stole. Vedle barové skříňky byl elegantní skleněný stojan se značným množstvím cédéček. Hunter se neubránil tomu, aby si je neprohlédl. Její jazzová sbírka byla působivá, většinou současné skladby a navrch pár starých klasiků. Všechno dokonale uspořádáno v abecedním pořádku. Pozoruhodnou jazzovou kompilaci narušovala hrstka rockových alb s autogramy. Hunter si je rychle prohlédl. Takže potají poslouchá rock, pomyslel si s úsměvem. To je ženská pro mě.

      „Ať vaříš co vaříš, voní to ohromně,“ vstoupil do kuchyně s oběma sklenkami v rukou. Jednu podal Isabelle, která s ní zvolna zakroužila a přiložila ji k nosu, než usrkla.

      „Jejda, jak jsem čekala… lahoda.“

      Hunter neměl zdání, co se tím změní, ale napodobil Isabelliny pohyby – zakroužil, přičichl a usrkl.

      „Jo, není to špatný.“ Oba se zasmáli.

      Zvedla sklenku směrem k Hunterovi. „Na… hezký společný večer. Doufejme, že nás nebudou rušit telefony.“

      Hunter kývl a jemně se dotkl svou sklenicí té její.

      Večer pokračoval lépe, než se Hunter odvažoval doufat. Isabella uvařila telecí s parmazánem a prosciuttem a středomořskou grilovanou zeleninou, což bylo překvapení. Čekal nějaké tradiční italské těstoviny. Většina hovoru se u večeře točila kolem jejího života, přičemž Hunter o sobě prozradil velmi málo.

      Vyrůstala v New Yorku. Její rodiče byli italští přistěhovalci první generace, do Spojených států přišli počátkem sedmdesátých let. Patřila jim restaurace ve čtvrti Malá Itálie, kde strávila většinu dětství a dospívání spolu s bratrem. Do Los Angeles se odstěhovala teprve před pěti lety, když přijala místo vědecké pracovnice ve výzkumu na Kalifornské univerzitě. Ještě pořád létala nejméně třikrát ročně do New Yorku za rodinou.

      „Jsi v kontaktu s bratrem?“ zeptal se Hunter.

      Isabelle chvíli trvalo, než odtrhla zrak od sklenice s vínem. „Můj bratr zemřel,“ řekla se smutkem v očích.

      „Tak to mě mrzí.“

      „To nic,“ odvětila a lehce potřásla hlavou. „Už je to dlouho.“

      „Byli jste ještě malí?“

      Vrátila se pohledem k vinné sklence. Hunter poznal, že v duchu hledá správná slova. „Byl mariňák, poslali ho do války, kam nepatřil. Do země, jejíž jméno většina Američanů neumí ani vyslovit.“

      Hunter uvažoval, jestli by se neměl víc vyptávat, ale Isabella rozhodla za něj. „Víš, tohle není fér,“ řekla, sklidila ze stolu a odnesla nádobí do kuchyně.

      „Co není fér?“ Hunter ji následoval s oběma sklenkami, ve kterých ještě zbylo víno.

      „Ty. Já ti v podstatě vyprávěla celý svůj životní příběh a pokaždé, když se zeptám na tebe, dostanu nějakou vyhýbavou odpověď. To je mezi detektivy běžné?“ Otočila kohoutkem u dřezu a vložila talíře pod tekoucí vodu.

      „My se umíme moc dobře vyptávat, ale neodpovídáme zrovna s nadšením.“ Hunter znovu upil vína a sledoval, jak Isabella myje první talíř a klade ho na odkapávač. „Počkej. Já to udělám za tebe.“ Položil jí ruku na rameno a něžně ji odvedl od dřezu. Usmála se a zvedla sklenku s vínem.

      „Takže mi o svém životě nic nepovíš.“ Zkusila to znovu.

      Hunter domyl zbytek nádobí a obrátil se k ní. „Jsem detektiv Divize loupeží a vražd u Losangeleské policie, přidělený ke speciální sekci 1. Řešíme jen sériové vrahy, případy, které upoutají mimořádnou pozornost veřejnosti, a další, co vyžadujou hodně času. Jinými slovy – mám na starosti hlavně ujeté, přehnaně brutální případy. Lidi, se kterými se běžně stýkám, jsou buď hodně zlí, nebo hodně mrtví. Z věcí, který vidím každý den, by se většině lidí udělalo špatně od žaludku. Povídání o mém životě bezpochyby zabije každou konverzaci tak, jak by to nic jiného nedokázalo.“ Odmlčel se a znovu usrkl vína. „Věř mi, nechtěj vědět, čím trávím dny a na čem dělám.“

      „Tak fajn. Nevypravuj mi o své práci. Povídej mi radši o svém dětství, o rodině.“

      „Moc toho není,“ řekl zkrátka.

      Pochopila a rozhodla se nenaléhat. „Tak jo. Mám ráda záhady.“ Jeho chlapecké kouzlo ji vzrušovalo. Přistoupila blíž, vzala mu sklenku z ruky a postavila ji na kuchyňskou pracovní desku. Zvolna přibližovala tvář, až měla ústa centimetr od Hunterova levého ucha.

      „Tak co děláš, aby ses uvolnil?“ Její sexy hlas už zněl jen jako něžný šepot. Ztuhl, když ucítil na šíji její teplý dech. Hunter odklonil tvář jen tolik, aby si hleděli do očí.

      „Můžu něco navrhnout?“ V tom okamžiku se jejich rty dotkly. Hunter okamžitě ucítil, jak se její jemný jazyk dotkl jeho, a pak explodovali ve vášnivém polibku. Přitáhl si ji blíž a ucítil na hrudi její tuhé bradavky. Přistrčil ji ke kuchyňské lince a zvedl ji na ni. V okamžiku byla bez blůzy. Hunterova ústa prozkoumávala každičký kousek jejích ňader. Isabella zaklonila hlavu a zasténala rozkoší. Než si Hunter stihl rozepnout košili, popadla ji oběma rukama a servala mu ji z těla, až se knoflíčky rozlétly po pracovní desce a po podlaze. Znovu se objali k dalšímu zběsilému polibku; tentokrát zaryla Isabella dlouhé červené nehty do Hunterových zad; její stisk byl pevný a něžný současně.

      Milovali se na kuchyňské lince, na podlaze a pak se přesunuli do ložnice. Než uspokojili své sexuální touhy, začaly už oblohu prosvětlovat první sluneční paprsky.

      „Jsem vyčerpaná,“ přivinula se k Hunterovi a položila mu ruku na hruď. „Byl jsi dobrý, už když jsme se potkali poprvé, ale hochu, tohle bylo náramné zlepšení.“ V koutcích úst jí pohrával úsměv.

      „To teda doufám.“ Hunter se obrátil čelem k ní a něžně jí shrnul pramínek vlasů z očí.

      Znovu ho políbila. „Umírám hlady, co takhle něco k jídlu? Už je stejně skoro čas na snídani.“

      „Ohromný nápad.“ Oba vstali z postele. Isabella hledala v zásuvce něco čistého na sebe, zatímco Hunter se vrátil do kuchyně, kde bylo všechno jeho oblečení rozházené na podlaze.

      „Kde máš ty spodky s medvídky?“ Isabella právě vstoupila do kuchyně a neměla na sobě nic než bílé krajkové kalhotky.

      „Měla by sis vzít něco jiného, jinak se zopakuje všechno to, co jsme dělali v noci.“ Nespouštěl oči z jejího těla.

      „To má být slib?“ řekla, zvedla z podlahy Hunterovu košili a oblékla si ji. Nezbyly na ní žádné knoflíky a tak si ji jen uvázala na uzel kolem pasu. „Je to tak lepší?“ Letmo na něj mrkla.

      Hunter nasucho polkl. „Abych řekl pravdu, rajcuje mě to ještě víc.“

      „Skvělé, ale nejdřív se nasnídáme.“ Otevřela dveře ledničky a vyndala několik vajec, krabici mléka, lahvičku pomerančového džusu a z mrazáku bramborové placičky.

      „Nepotřebuješ pomoc?“ zeptal se Hunter.

      „Ne, zvládnu to sama. Kromě toho, víš, co se stalo, když jsi mi naposled nabídl pomoc v kuchyni.“ Nalila dvě sklenice pomerančového džusu a jednu mu podala.

      „Jo, asi na tom něco je. Tak já teda počkám v obýváku,“ řekl a letmo ji políbil.

      „Jak máš rád vajíčka?“

      „Hmm… nejspíš míchaná.“

      „Tak tedy míchaná.“

      Hunter se vrátil do obývacího pokoje a sedl si ke stolu. Poprvé od chvíle, kdy ty vraždy začaly nanovo, se mu podařilo vypnout.

      „Tohle sis zapomněl v kuchyni,“ řekla Isabella, vstoupila do obývacího pokoje a podala mu pár polobotek, které vypadaly velmi staře. „Jak douho je máš?“

      „Moc dlouho.“

      „Jo, je to vidět.“

      „Chci si už dlouho koupit nové,“ zalhal.

      „To bys měl. V Itálii je známý fakt, že muže poznáš podle bot.“

      „Sakra. Takže jsem starý… a špinavý?“

      Zasmála se nakažlivým smíchem. „Každopádně – snídaně bude za dvě minuty.“

      Hunter právě dopil džus, když se Isabella vrátila do obývacího pokoje se snídaní na podnose. Míchaná vajíčka, bramborové placky, opečené toasty a čerstvá káva.

      „Kafe? Já myslel, že máš jenom čaj.“

      „To bylo minulý týden, ale nějak jsem měla pocit, že zůstaneš na noc, tak jsem včera nakoupila. Doufám, že bude vyhovovat, já vážně nejsem kafař. Nevím, jestli je to dobrá značka nebo ne.“

      „Určitě bude dobrá… voní ohromně,“ ujišťoval ji.

      „Co je tohle?“ ukázala na kus papíru, který měl před sebou.

      Hunter si během čekání na snídani začal podvědomě pohrávat s perem a papírem. Mezi několika nesmyslnými čmáranicemi reflexivně načrtl i symbol dvojitého kříže.

      „No, vlastně nic.“

      „To je zvláštní.“

      „Co je zvláštní?“

      „Ta věc, co jsi nakreslil. Už jsem to někde viděla a myslela jsem, že to něco znamená.“

36

      Los Angeles je město mejdanů. Rockové hvězdy, filmové hvězdy, celebrity, politici, superboháči, na tom nezáleží – jednu věc ale mají společnou: lásku k večírkům, touhu být viděni.

      Martin Young byl šestatřicetiletý podnikatel, který si vydělal všechny své miliony na obchodech s nemovitostmi. Jeho firma Young Estates se specializovala na nemovitosti pro superboháče – převážně v Beverly Hills, Bel Air, Malibu a Venice Beach. Stýkal se se slavnými lidmi ze všech oblastí života. Madonna prodala Martinovým prostřednictvím jednu ze svých losangeleských nemovitostí předtím, než se přestěhovala do Londýna. Trvalo jen šest měsíců, než společnost Young Estates vynesla svému majiteli na ziscích první milion. Dva roky po založení firmy už Martin mohl klidně odejít na odpočinek, kdyby chtěl, ale nakazil se touhou po mamonu, a čím víc měl, tím víc chtěl. Stal se z něj nelítostný obchodník a většina jeho života se točila kolem firmy, s výjimkou víkendů. Víkendy podle Martina patřily večírkům, a rád flámoval intenzivně. Jednou měsíčně najal nějaké extravagantní sídlo na okraji města, pozval pár dobrých přátel, zaplatil několik prostitutek a naplnil celý dům drogami všeho druhu – přesně jako včera večer.

      Když Martin otevřel oči, chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Účinky toho, co si včera v noci vzal, ještě jaksepatří nevyprchaly a pořád se cítil omámený. Rozhlédl se po místnosti a zvolna vstřebával podivné středověké zařízení. Párkrát mžikl, aby si projasnil zrak, a pomalu zase začínal zaostřovat. Na protější stěně nad velkolepým mramorovým krbem uviděl rytířský štít, zavěšený nad dvěma zkříženými meči. Napravo od krbu kompletní brnění. Podlaha byla pokrytá perskými koberci a stěny ozdobené tapiseriemi a obrazy anglických vévodů, lordů, králů a královen.

      S ohromným úsilím se posadil. Hlavu měl těžkou a v ústech mu přetrvávala trpká pachuť. Teprve teď si uvědomil, že spal v posteli s nebesy, vystlané hedvábnými prostěradly a polštáři. Sakra, usnul jsem v kulisách z Krále Artuše, pomyslel si v duchu a zasmál se. Na nočním stolku leželo rozházených několik pilulek spolu s malým celofánovým pytlíčkem, v němž zbyl jakýsi bílý prášek.

      Tohle potřebuju, než na mě přijde propadák, pomyslel si. Aniž by věděl nebo se staral o to, co bere, zvedl Martin ze stolku dvě pilulky a strčil je do úst. Rozhlédl se po něčem, čím by je spláchl. Na podlaze u postele stála napůl plná láhev šampaňského. Mocně si lokl a zatřepal hlavou, pak nechal zvětralou tekutinu stéci do hrdla. Čekal pár minut, až prášky začnou účinkovat, potom vstal a zvolna se vydal ven z místnosti.

      Z odpočívadla měl Martin dobrý výhled na obývací pokoj v přízemí. Uviděl dalších devět nebo deset lidí, rozložených po starožitném nábytku a kobercích. Jedno osamělé tělo usnulo na koncertním křídle. Dvě nahé šlapky na podlaze vedle něj. Zdálo se, že všichni tvrdě spí. Martin doklopýtal ke schodišti, přičemž míjel další prázdný pokoj po své pravici. Tohle je určitě zábavní místnost, pomyslel si, když nakoukl dovnitř. Cestou po schodech dolů se přidržoval zábradlí a postupoval zvolna. Když se ocitl na úpatí schodiště, uvědomil si, jaký má hlad.

      „Kde je sakra v tomhle hrozným baráku kuchyně?“ řekl nahlas a přejel očima exoticky zařízenou halu. Uslyšel zvuky, vycházející z místnosti na konci chodbičky nalevo od schodiště. „Někdo je vzhůru.“

      Martin se jako opilý dopotácel ke dveřím. Pokusil se je otevřít, ale skoro se nepohnuly. Nebyl si jist, jestli se zasekly nebo jestli nevynaložil dostatečné úsilí. O krok ucouvl a zkusil to znovu, tentokrát narazil do dveří pravým ramenem a vložil do toho veškerou energii. Dveře se rozlétly a Martin sletěl na podlahu.

      „Hej, chlape, nestalo se ti nic?“ U kuchyňského stolu seděl Duane, Martinův nejlepší přítel, před sebou dvoulitrovou láhev vody.

      Martin se zvolna zvedal z podlahy. Kuchyně byla velmi prostorná a na rozdíl od zbytku domu zařízena příjemným, moderním stylem. Černá pracovní deska z italského mramoru krásně kontrastovala s naleštěnou dvoudveřovou lednicí z nerez oceli, stojící na severní straně místnosti. Nad stolem, kde seděl Duane, visela nádherná a nepřekonatelná sbírka hrnců a pánví.

      „Ty jsi jediný vzhůru?“ zeptal se Duane; znělo to trochu příliš čile.

      „Neviděl jsem, že by byl vzhůru někdo kromě tebe, ale na druhé straně, já jsem přišel k sobě tak asi před deseti minutami.“

      „Už ses tady porozhlédl? Je to úžasné. Je to spíš jako muzeum než dům, až na tuhle kuchyň. Ten, komu to tady patří, je totálně posedlý středověkou Anglií, je to tady všude jako vyrážka.“ Duanova slova zaznívala rychle a v pravidelném rytmu jako kulometná palba.

      „A tobě to připadá úžasné?“ Martinův výraz jasně naznačoval, že Duanovy názory nesdílí.

      „No, je to hodně originální.“

      Martin se o Duanovu kritiku domu moc nezajímal. Přejížděl očima po kuchyni a něco hledal. „Je tu něco k jídlu?“ zeptal se.

      „Jo, chlape, jsou toho tuny, jen koukni do lednice.“

      Martin otevřel dveře ledničky a uvítal ho obrovský výběr nezdravých potravin. Od koblih po marshmallows, od párků v rohlíku po smažená kuřata – hladovcův ráj. Rychle popadl sklenici arašídové pomazánky, sklenici ovocného želé, dvě plechovky limonády a pytlík marshmallows. „A co chleba?“ obrátil se znovu k příteli.

      „Tamhle.“ Duane ukázal k chlebovce na kuchyňské lince.

      Martin nemarnil čas a vzal si dva krajíce chleba. Nožem, který našel ve dřezu, si na ně namazal obrovské množství arašídové pomazánky a želé.

      „Sakra, chlape, pomalu s tou marmeládou,“ zasmál se Duane. „Na čem jedeš, na haši?“

      „Nemám zdání. Vzal jsem si dva prášky, co jsem měl nahoře na stole,“ přiznal Martin mezi obrovskými sousty. Po levé straně úst mu stékalo želé.

      „Sjetej?“

      „Sakra, jo. A co ty?“

      „Ne, chlape, já jedu na andělským prachu. Nespal jsem, co jsme tady. Ještě pořád jsem pekelně nabuzenej, chlape.“

      „Odkdy jsme tady?“ zeptal se Martin s nechápavým výrazem.

      „Sakra, vole, ty jsi sjetej. Od pátku večer,“ odvětil Duane se smíchem.

      „A co je dneska za den?“

      Duane se rozesmál ještě hlasitěji. „Neděle ráno.“

      „Sakra, ty jsi vzhůru dvě noci a den.“

      „To sakra jo,“ zatvářil se Duane hrdě.

      Martin nesouhlasně zavrtěl hlavou, popadl hrst marshmallows a vrátil se k chlebovce. „Nedal by sis sendvič s burákovým máslem a želé?“ nabídl.

      „Ne, chlape, nemám chuť, ale ty se nadlábni.“

      Martin si udělal další sendvič, tentokrát na něj dal ještě víc želé.

      „Hele, Marte, pamatuješ, jak jsem říkal, že mám pro tebe překvapení?“

      Martin na přítele zvědavě pohlédl. „Ne, abych řekl pravdu, to si vůbec nepamatuju.“

      „No, říkal jsem to. Chceš se na to hned podívat?“ Duanův hlas zněl nadšeně a Martin nepoznal, jestli z něj mluví drogy nebo jestli má přítel opravdu radost, že mu může předvést nějaké překvapení.

      „Jasně, co to je?“ zeptal se jakoby nic.

      „Je to DVD. Dojdu pro něj, než dojíš tu marmeládu,“ řekl Duane a ukázal na téměř prázdnou sklenici na pracovní desce.

      „DVD?“ otázal se Martin, na kterého to valný dojem neudělalo.

      „Věř mi, tohle se ti bude líbit.“ Vyřítil se z kuchyně, kde Martin dojídal svůj sendvič. Pár minut nato se Duane přihnal zpátky, v ruce tenké pouzdro s DVD. „Tady je to.“

      Martin si prohlédl pouzdro. Nebyl na něm obal. Ani na disku uvnitř nebyl žádný nápis.

      „Kde si to můžeme pustit?“ zeptal se Duane ještě živěji než prve.

      „Nahoře jsem tuším viděl pokoj, kde je obrovská televize s plochou obrazovkou a prostorovým zvukem.“ Mocnými loky dopil limonádu. „Ale co je to sakra za dévédéčko, Duane?“

      „Bude to pohoda, chlape. Já vím, že trpíš na bondage, je to tak?“ Mluvil jako postava z Waynova světa.

      Pro jeho nejlepšího přítele nebylo tajemstvím, že Martin má rád bondage a drsný sex.

      „Na tom DVD je bondage?“ Teď v jeho hlase zazněl náznak zájmu.

      „Z tohohle, kamaráde, podle všeho zmagoříš. Má to být nějaká extrémní bondage.“

      Martin se zadíval na rozparáděného Duana. „Jdu do toho, čím drsnější, tím lepší.“ Vecpal si do úst poslední marshmallows.

      „Tak kde je ten pokoj s plochou obrazovkou?“

      „Někde nahoře. Najdeme to, neboj. Jen si ještě vezmu koblihu.“

      Martin se vrátil k lednici a vzal si krabici se třemi čokoládovými koblihami a další plechovku limonády. Oba opustili kuchyni.

      Netrvalo dlouho, než našli zábavní místnost s několika prostornými a na pohled velmi pohodlnými koženými křesly naproti největšímu televizoru s plochou obrazovkou, co kdy viděli. Systém prostorového zvuku byl umělecké dílo, stejně jako DVD zařízení.

      „To je teda pohoda,“ skočil Duane na jedno z kožených křesel jako malý kluk v nafukovacím hradu. „A tamto je paráda.“ Spočinul pohledem na působivém televizoru.

      „Dej mi to dévédéčko a přestaň se chovat jako malej harant,“ nařídil Martin. Duane mu podal disk a udělal si pohodlí.

      První, čeho si Martin všiml, byla amatérská kvalita obrazu; tohle rozhodně nebyl profesionálně zhotovený film. V úvodní scéně bylo vidět mladou ženu, nanejvýš pětadvacetiletou, už přivázanou k železné židli. Dlouhé vlasy měla rozcuchané, jako by se právě probudila. Její bílá blůza byla špinavá a propocená. Džínovou sukni měla roztrženou, aby odhalovala pěkně vypracované a opálené nohy. Měla závazané oči a roubík a stékající maskara byla jasným znakem toho, že plakala. Rtěnka na rtech byla rozmazaná a dívka působila vystrašeně a vyčerpaně. Místnost, kde byla, mohla mít tak devět krát sedm metrů a ve zdech byly díry, jako by do nich někdo bušil palicí. Vedle židle, ke které byla připoutaná, se nalézal jediný další kus nábytku v místnosti – malý kovový stolek.

      V místnosti byly další dvě osoby, oba muži, ale kamera je nikdy nezabrala. Po pravdě řečeno, byli vidět jen od trupu dolů. Martina to okamžitě zaujalo, začínal se probírat.

      „Tohle je jiná,“ poznamenal. „Kašlem na zápletku, jde se rovnou k věci, co?“

      „Já věděl, že se ti to bude líbit, chlape.“

      Jeden ze dvou mužů přistoupil k vyděšené ženě, černé kalhoty vyboulené erekcí. Pokusil se jí hrábnout prsty do vlasů, ale když ucítila jeho dotek, divoce ucukla hlavou, zděšený výkřik tlumil roubík v ústech. Její reakce ho rozhněvala. Úder jí přistál na levé tváři tak mocně, až ji to zvedlo ze židle.

      „Nebraň se, ty děvko,“ řekl hrozivým hlasem.

      Muž se otočil k druhé osobě v místnosti, která mu podala vyhazovací nůž. Zvolna jím přejel po dívčině pravé líci. Když ucítila na pokožce studený kov, vydala zděšený výkřik, zpod pásky na očích jí po tváři stékaly slzy. Namířil čepel k její blůze. Rychlým pohybem ji strhl z dívčina těla. Mezi ňadry se vytvořila kapička krve tam, kde ji škrábla špička nože. Zasténala hrůzou a okamžitě dostala další facku.

      „Drž hubu, kurvo!“ zavelel.

      Druhý muž přistoupil k vyděšené ženě, násilím jí roztáhl nohy a rozřízl jí minisukni, takže odhalil průhledné červené kalhotky. Zdály se vlhké a to Martina vzrušilo; poposedl v křesle, aby si udělal větší pohodlí.

      Film pokračoval: oba muži se jí dotýkali, třeli si viditelné erekce o její tělo a počínali si čím dál surověji. Násilí jako by se jim chvílemi vymklo z ruky. Martin se nicméně náramně bavil, až do poslední scény.

      Jeden z mužů si stoupl za mladou ženu, která už tou dobou byla svlečená do naha a několikrát znásilněná oběma kumpány. Náhle jí strhli pásku z očí, takže zběsile mrkala, jak se snažila přivyknout očima na světlo. Přitom zaostřila na druhého muže, stojícího přímo před ní. Nejprve výraz poznání, který pak vystřídala hrůza. Hrůza, jež se odrážela i v Martinově tváři.

      „Kriste Ježíši!“ vydechl a rychle vyskočil. Třásl se strachem po celém těle.

      Muž jí bez varování stáhl hlavu dozadu a odhalil tak hrdlo. Odkudsi se objevil lesklý nůž. Oči jí zesmutněly, protože pochopila, co se stane, už nemělo smysl bránit se.

      „To si ze mě děláš srandu!“ Martin třeštil oči hrůzou. Jeho vzrušení se rozplynulo, vystřídal je odpor.

      Řez nožem byl čistý a rychlý, rozpáral jí hrdlo zleva doprava. Vytryskla z něj tmavá a horká krev, pak jí prýštila po těle. Martin a Duane ještě nikdy neviděli tolik krve. Muž za dívkou jí držel hlavu zvrácenou dozadu, zatímco kamera zabírala její umírající oči. Jediným zvukovým doprovodem byl smích.

      „Do prdele… Co to sakra je?“ řval Martin hystericky.

      Duane už také vyskočil z křesla. Nespouštěl vyděšené oči z obrazovky.

      „To je snuff? Tys mi kurva přinesl snuff?“ obrátil se Martin k Duanovi.

      „Já to nevěděl,“ ucouvl o krok. „Řekli mi, že je to extrémní BDSM, chlape,“ bránil se, bylo mu mdlo, hlas měl nejistý.

      „Extrémní?“ vykřikl Martin. „Je mrtvá, Duane. Zavražděná přímo před našima očima. Jo, řekl bych, že to je kurva extrémní.“ Martin zvedl roztřesené ruce k obličeji a třel si ho, jako by se snažil vymazat to, co právě viděl. „Kdo jsou oni?“

      „Cože?“ Duane se tvářil zmateně.

      „Právě jsi říkal, že ti oni řekli, že je to extrémní BDSM, tak jací oni, sakra? Od koho jsi to dostal?“

      „Prostě od nějakých kontaktů, co mám. Znáš ty lidi, od kterých splašíš drogy nebo holky.“

      „Já si na tyhle lidi nepotrpím!“ křikl Martin nervózně, přistoupil k DVD přehrávači a vytáhl disk. Ruce se mu pořád třásly.

      „Proč jsi z toho vůbec tak kurva vzatej, chlape, s námi to nemá nic společnýho. Prostě se toho disku zbavíme a zapomeneme na to.“

      „To já nemůžu, Duane.“

      „Proč ne?“

      „Protože ji znám.“

37

      „Cože? Jak to myslíš, že už jsi to někde viděla? Kde? Kdy?“ Hunterův hlas stoupl o několik decibelů nad normální hladinu.

      „Nevím, asi před třemi, čtyřmi měsíci,“ řekla Isabella ledabyle. „Ty nebudeš snídat?“

      Huntera opustila chuť k jídlu. „Zapomeň na snídani. Potřebuju vědět, kde už jsi tenhle symbol viděla. Potřebuju vědět kdy a potřebuju to vědět hned.“ Držel ji za ramena.

      Isabella na něj zírala se strachem v očích. „Roberte, ty mě děsíš. Co se to sakra děje?“ Pohnula se ve snaze uvolnit se z jeho sevření.

      Hunter ji pustil, protože si uvědomil, jak šíleně jeho počínání působí. „Promiň,“ zvedl ruce.

      Odstoupila od něj, jako by se vzdalovala od cizího člověka. „O co tady jde? Co to do tebe krucinál vjelo?“ zeptala se polekaně.

      Hunter se zarazil, hrábl si prsty do vlasů a zvolna se uklidňoval. Isabella stála a čekala na nějaké rozumné vysvětlení.

      „Prosím tě, posaď se a já ti to vysvětlím.“

      „Postojím, díky.“

      Hunter se zhluboka nadechl. „Lhal jsem, když jsem říkal, že ten symbol neznamená vůbec nic.“

      „Jo, to jsem uhádla.“

      Hunter pověděl Isabelle o významu dvojitého kříže, přičemž si dával dobrý pozor, aby prozradil jen to, co považoval za nezbytné. Pověděl jí o dvou posledních vraždách, ale nezmínil ani jednu z předcházejících. Symbol byl podle Huntera nakreslen na kus papíru, který se našel na místech obou zločinů. Nepadla zmínka o tom, že byl vyřezán do těla oběti.

      Isabella chviličku stála tiše a nehybně, oči upřené na Huntera. Když promluvila, zněl její hlas nejistě.

      „Takže mluvíš o sériovém vrahovi? Že jsem se mohla ocitnout tváří v tvář sériovému vrahovi?“

      „Nemuselo to tak být,“ snažil se ji zklidnit. „Učebnicová definice sériového vraha je – ‚ten, kdo zabije tři nebo víc osob v rámci tří nebo více samostatných činů‘. My jsme měli zatím jen dvě vraždy,“ lhal znovu.

      „To neznamená, že by byl o to menší psychopat.“

      Hunter souhlasil, ale nic neřekl. „Isabello,“ vyhrkl „potřebuju, abys mi pověděla o tom symbolu. Kde jsi ho viděla?“ Jemně uchopil její třesoucí se ruce.

      „Nevím. Teď jsem tak nervózní, že si nevzpomínám.“

      „Prosím tě, snaž se.“

      Pustila jeho ruce a okamžik si masírovala zavřená víčka. „Jsou to asi dva nebo tři měsíce,“ řekla nakonec. „Šla jsem s kamarádkou do jednoho baru na skleničku.“ Znovu otevřela oči.

      „Pamatuješ si, který to byl bar?“ zeptal se Hunter.

      Zavrtěla hlavou.

      „To nic. Můžeme se k tomu vrátit později. Co se stalo potom?“

      „Seděly jsme u baru a kamarádka si musela odskočit.“

      „Takže jsi byla sama?“

      „Pár minut, ano.“

      „Pokračuj.“

      „Ten chlap ke mně přistoupil a zeptal se, jestli mě může pozvat na skleničku.“

      „Jak vypadal, pamatuješ si?“

      Několik vteřin hleděla do země. „Byl hodně vysoký, tak sto osmdesát osm, sto devadesát. Oholená hlava, na pohled dost silný a vysportovaný, a oči…“ Na okamžik se odmlčela.

      „Co je s očima?“

      „Připadaly mi takové jiné.“

      „Jak jiné?“

      „Chladné… bez emocí… dokonce i strašidelné, jako by mě nenáviděl od první chvíle, co mě uviděl.“

      „Jakou měly barvu?“

      „Zelenou. To si pamatuju moc dobře.“

      „Možná kontaktní čočky?“

      „Ne, to bych neřekla. Vypadaly přirozeně.“

      „Fajn, co jsi řekla, když tě pozval na skleničku?“

      „Řekla jsem ne, díky, já už pití mám.“

      „A co ten symbol?“

      „Naklonil se, opřel se oběma rukama o bar a zeptal se mě, jestli jsem si jistá. Říkal něco o tom, že by to bylo jen tak mezi kamarády. Každopádně mu povyjely oba rukávy, takže bylo vidět zápěstí, a tenkrát jsem to uviděla, měl to vytetované na obou.“

      „Na obou zápěstích?“

      „Ano.“

      „Víš jistě, že to byl ten samý symbol?“ Hunter jí znovu ukázal svůj hrubý náčrt.

      „Jo, bylo to přesně takové. Dokonce jsem se ho na to i zeptala.“

      „Na co ses ho zeptala?“

      „Zeptala jsem se, jestli ty kérky mají něco společného s armádou. Víš, mariňáci nebo vojáci se někdy rádi tetují speciálními znaky, jako by tím stvrzovali svůj závazek.“

      „Co řekl?“

      „Mluvil velice vyhýbavě. Rychle si zase stáhl rukávy a řekl, že to nic není, jen něco osobního.“

      „Vybavuje se ti ještě něco?“

      „To tetování nevypadalo, jako by je dělal profesionál. Vypadalo hrubě, jako kdyby sis to dělal sám jehlou a inkoustem.“

      „Víš to jistě?“

      „Mně to tak připadalo.“

      „Neříkal ještě něco? Nepředstavil se ti nebo tak něco?“ Hunter věděl, že by neuvedl své skutečné jméno, ale pro začátek by to stačilo.

      „Ne. Když jsem se ho zeptala na to tetování, vypadal trochu podrážděně. Řekl ‚Promiň, že jsem otravoval‘ nebo tak něco a odešel.“

      „Když říkáš, že odešel, myslíš tím, že opustil bar, nebo tě prostě jen nechal na pokoji?“

      „Nevím. Myslím, že odešel z baru, vážně se nepamatuju.“

      „To nic, jde ti to fakt dobře. To tetování, kde přesně bylo?“

      Isabella ukázala na vnitřní stranu zápěstí, těsně nad okrajem dlaně. „Zrovna tady.“

      „A jak bylo velké?“

      „Moc velké ne, asi tak dva tři centimetry, tmavým inkoustem.“

      „Vidělas ho ještě někdy od té doby?“

      „Ne.“

      „A co jeho hlas, bylo na něm něco zvláštního?“

      „Nevzpomínám si.“

      „Vraťme se k tomu baru, Isabello. Mohla by ses pokusit vzpomenout na jeho jméno?“

      Zavřela oči a zhluboka se nadechla.

      „Bylo na tom baru něco specifického, neonový nápis, výzdoba stěn nebo třeba lokalita?“

      „Už je to dlouho. Počkej moment, já si vzpomenu.“

      Hunter dvě vteřiny mlčky seděl.

      „Jsem si celkem jistá, že to bylo někde u pláže,“ přimhouřila oči soustředěním.

      „Fajn, zkusíme tohle. Místo aby ses snažila vzpomenout na ten bar, zkus raději myslet na tu kamarádku, se kterou sis ten večer vyšla. Tvému mozku se bude určitě líp vybavovat, jak jste si s kamarádkou vyrazily, než samotný bar. A jedna věc nastartuje druhou,“ vysvětloval Hunter.

      „Ten večer jsem si vyrazila s Pat. Dlouho jsme spolu nikde nebyly,“ zadívala se do podlahy. Pár vteřin nato se na Huntera přívětivě usmála. „Máš pravdu. Když jsem myslela na Pat, vybavilo se mi to. Byly jsme na Venice Beach a byl to bar s grilem Venice Whaler.“

      „Ten bar znám. Párkrát jsem tam byl,“ vyhrkl Hunter vzrušeně. „Můžu se tě zeptat ještě na jednu věc?“

      „Jasně,“ kývla klidně.

      „Myslíš, že bys mohla našemu kreslíři popsat, jak ten muž vypadal? To by nám mohlo opravdu pomoct.“

      „Ano, vynasnažím se,“ pokrčila ostýchavě rameny.

      Hunter se naklonil blíž a políbil ji na rty. „Promiň, že jsem ztratil nervy. Zaskočilas mě, když jsi řekla, že už jsi ten symbol viděla, a tohle je fakt první zlom, který se nám v tomhle případu podařil.“

      „To nic,“ opětovala jeho polibek. Hunter sáhl po volném uzlu, který si prve uvázala kolem pasu, a košile bez knoflíků spadla na podlahu. Na snídani dosud nedošlo.

38

      V Los Angeles byl další horký den s teplotami přes třicítku. Ulice byly plné života, lidé venčili psy, procházeli se, holdovali joggingu nebo se prostě jen tak potulovali.

      Hunter odešel z Isabellina bytu kolem poledne, poté co se konečně nasnídal. Byla pořád ještě trochu otřesená, ale ujišťovala ho, že to přejde.

      „Ježíšmarjá, jestli je to ten náš, mohla být obětí,“ poznamenal Garcia, když mu Hunter sdělil svou novinu.

      „Já vím, odpoledne pošlu k ní do bytu policejního portrétistu, hned jak si promluvíme s tím Petersonem od Talea & Joshe. Mimochodem, máš jeho adresu?“ zeptal se Hunter.

      „Jo, Via Linda Street v Malibu,“ podíval se Garcia na lístek, který si nalepil na monitor počítače.

      „Tak Malibu?“ zvedl Hunter obočí.

      Garcia kývl. „Někteří právníci si zřejmě žijou fakt na vysoké noze.“

      „Nejspíš máš pravdu. A co některá z D-Kingových holek? Něco nového?“

      Od svého pátečního rozhovoru s D-Kingem se Hunter usilovně snažil přesvědčit kapitána Boltera, aby ho dal sledovat čtyřiadvacet hodin denně.

      „Ano, náš objekt šel včera v noci po zavření klubu za jednou z nich domů,“ vytáhl Garcia z kapsy kus papíru.

      „Paráda, můžeme se u ní stavit hned po Petersonovi. Jedeme, řídíš ty.“

      Malibu je třiačtyřicetikilometrový úsek nádherného pobřeží severozápadně od Los Angeles. Je to útočiště lidí jako Barbra Streisandová, Tom Hanks, Dustin Hoffman, Pierce Brosnan a desítky dalších slavných a bohatých hollywoodských hvězd.

      Většina dlouhé cesty autem k Petersonovu domu proběhla mlčky. Hunterovy myšlenky těkaly mezi úžasnou nocí, kterou strávil s Isabellou, a ohromujícím obratem, který možná způsobila ve vyšetřování. Opravdu stanula tváří v tvář vrahovi? Pokud ano, copak nechodil v přestrojení? Vylekala ho, když si všimla tetování na jeho zápěstích? Hunter věděl, že tenhle vrah nikdy nenechává nic náhodě, byla tu však nepatrná možnost, že jeho setkání s Isabellou náhodné bylo. Hunter měl pocit, že se na něj začíná usmívat štěstí.

      „Tohle je ta ulice,“ zahnul Garcia do Via Linda Street.

      „Číslo čtyři, tamhle je jeho dům,“ ukázal Hunter na stavbu s bleděmodrým průčelím, kde na příjezdové cestě parkovala tři auta, z toho jeden zbrusu nový kombík Chevrolet Explorer.

      Podle malibuských měřítek nebyl Petersonův dům nic zvláštního, ale podle měřítek Huntera a Garcii byl prostě obrovský. Byla to třípodlažní moderní budova obklopená velkorysým, dokonale posečeným trávníkem. Oblouková dlážděná pěšina vedla z ulice k obrovským domovním dveřím, jejichž zápraží bylo ozdobeno krásně naaranžovými květinami v nejpestřejších barvách. Ten, kdo se staral o tenhle dům, byl určitě perfekcionista.

      Hunter miloval moment překvapení. Předběžné varování dávalo lidem možnost připravit si lži, uspořádat si je v hlavě. Pokud to jen trochu šlo, raději si výslechy předem nedomlouval, prostě se dostavil. Policajt z oddělení loupeží a vražd s plným pytlem otázek zpravidla řádného občana znervóznil.

      Na domovních dveřích nalezli mosaznou lví hlavu s klepadlem v tlamě.

      „Luxusní,“ poznamenal Garcia a třikrát zaklepal. „Vsadím se, že za domem mají bazén.“

      „Tohle je Malibu, bažante, všechny domy tady kolem mají bazén, ať chceš nebo ne.“

      Pár vteřin nato se dveře otevřely a ukázala se v nich světlovlasá, hnědooká holčička, nanejvýš desetiletá. To nečekali.

      „Ahoj, je doma tatínek?“ zeptal se Garcia se širokým úsměvem a sklonil se, aby byl stejně vysoký jako dívenka.

      O krok ucouvla a chviličku si oba muže před sebou prohlížela. „Smím se zeptat, koho mám ohlásit?“

      Garciu dívenčina výřečnost zarazila. „Samozřejmě že smíš,“ odvětil a snažil se napodobit její pompézní vystupování. „Já jsem detektiv Garcia a tohle je detektiv Hunter,“ ukázal na Huntera.

      „Mohu vidět nějaký průkaz, prosím?“ zeptala se skepticky.

      Garcia se nemohl ubránit smíchu. „Jistě.“ Oba detektivové vytáhli placky a pobaveně sledovali, jak děvčátko kontroluje jejich údaje.

      „Je nějaký problém, detektive?“

      „Ne. Ale potřebujeme mluvit s taťkou, pokud ti to nevadí.“

      „Neříkám svému otci ‚taťka‘. ‚Taťka‘ je pro malé děti. Prosím, počkejte tady,“ řekla suše a zavřela jim dveře před nosem.

      „Co to bylo?“ obrátil se Garcia na Huntera, který pokrčil rameny. „Kolik jí může být? Tak deset let? Umíš si představit, jaká bude v padesáti?“

      „Není to její vina,“ naklonil Hunter hlavu. „Rodiče ji patrně nutí chovat se jako starší dítě, nedovolí jí hrát si venku, nedovolí jí moc kamarádů, nutí ji být příkladnou studentkou. Nevědomky natropí víc škod než užitku.“

      Uslyšeli, jak se blíží těžší kroky. Konečně někdo dospělý. Dveře se otevřely a tentokrát před nimi stál tentýž vysoký, hubený muž, s nímž mluvili ve firmě Tale & Josh.

      „Pane Petersone, hovořili jsme spolu v pátek. Detektivové Garcia a Hunter,“ promluvil jako první Garcia.

      „Ano, ovšemže si vzpomínám. O co jde, pánové? Řekl jsem vám všechno, co vím.“

      „Jen dodatečný dotaz, pane,“ ozval se tentokrát Hunter. „Potřebujeme pouze doplnit pár maličkostí.“

      „A to chcete provést v mém domě?“ zeptal se Peterson podrážděným tónem.

      „Kdybyste nám mohl poskytnout jen deset minut svého času…“

      „Je neděle, pánové,“ přerušil je. „Rád trávím neděle se svou rodinou… nerušeně. Pokud potřebujete něco doplnit, moje sekretářka vám ochotně domluví termín. Teď mě laskavě omluvte.“ Užuž chtěl zavřít dveře, ale Hunter mezi ně strčil nohu a zabránil mu v tom.

      „Pane Petersone,“ řekl Hunter dřív, než Peterson stihl vyjádřit svou nespokojenost nahlas. „Vašeho kolegu, vašeho přítele zavraždil totální šílenec, který nerespektuje nic. Nebyla to vražda ze msty a sakra jistě to nebyla ani náhoda. Nevíme, kdo bude příští, ale víme, že pokud ho nezastavíme, bude tu další oběť.“ Hunter se odmlčel a zahleděl se Petersonovi přímo do očí. „I já bych měl rád v neděli volno, které bych trávil s rodinou, a detektiv Garcia určitě taky.“

      Garcia zvedl jedno obočí.

      „Jenže se snažíme zachraňovat životy. Deset minut, víc nežádáme.“

      Peterson sevřel rty, pořád vypadal dotčeně. „Dobrá, promluvíme si venku, ne tady.“ Ukázal hlavou k ulici, kde parkovalo Garciovo auto. „Zlato, vrátím se za deset minut,“ zavolal do nitra domu a pak za sebou zavřel dveře.

      Když byli u Garciova auta, Hunter se kradmo ohlédl zpátky k domu. Holčička na ně hleděla smutnýma očima z okna v prvním patře.

      „Máte skvělé děcko,“ poznamenal Hunter.

      „Ano, je úžasná,“ odvětil Peterson bez zájmu.

      „Je krásný den. Nehraje si ráda u bazénu?“

      „Musí dělat domácí úkoly,“ odvětil rázně.

      Hunter pokračoval. „To je nový chevrolet?“ Ukázal na auto.

      „Mám ho dva měsíce.“

      „Jakou má spotřebu?“

      „Detektive, nepřišel jste si povídat o mé dceři ani o mém novém autě, tak co kdybyste přešel k věci.“

      Hunter kývl. „Potřebujeme vědět něco víc o tom, jak George trávil úterní večery. Víme, že poker nehrál. Pokud máte nějaké informace, potřebujeme je znát.“

      Peterson vyndal z balíčku v kapse cigaretu, vložil si ji mezi rty a nechal ji volně viset. „Nevadí vám to?“ zeptal se a zapálil si.

      Hunter i Garcia ve stejném okamžiku pokrčili rameny.

      „George byl tichý člověk, s ničím se nesvěřoval,“ vtáhl dlouze kouř.

      „Něco mimořádného?“

      „No…“ Peterson se odmlčel.

      „Ano?“ pobídl ho Hunter.

      „Možná měl nějaký poměr.“

      Hunter několik vteřin mlčky Petersona pozoroval. „S někým z práce?“

      „Ne, ne. To rozhodně ne.“

      „Jak si můžete být tak jistý?“

      „Nemáme ve firmě žádné právničky. Všechny sekretářky a asistentky jsou starší ženy.“

      „No a? Spousta mužů si potrpí na starší ženy,“ nadhodil Garcia.

      „Stejně je to moc riskantní, mohl by přijít o práci. George nebyl pitomec,“ zavrtěl Peterson hlavou.

      „Tak proč říkáte, že podle vás měl nějaký poměr?“ zeptal se Hunter.

      „Náhodou jsem ho párkrát zaslechl telefonovat.“ Peterson si dal záležet, aby zdůraznil slovo „náhodou“.

      „A co jste slyšel?“

      „Milenecké řeči – ‚stýská se mi a uvidíme se dnes večer‘. A tak.“

      „Mohl mluvit s manželkou,“ nadhodil Garcia.

      „To pochybuju,“ odsekl Peterson, zvedl levý koutek úst a vyfoukl tenký obláček kouře.

      „Proč o tom pochybujete?“ zeptal se Hunter.

      „Už jsem ho slyšel mluvit s manželkou. Takhle se s ní nebavil, víte, tak sladce a vůbec, jako novomanželé. Byl to někdo jiný, tím jsem si jistý.“ Odmlčel se a dal si dalšího šluka. „Většina těch tajných hovorů se odehrávala v úterý.“

      „Víte to jistě?“

      „Ano, vím. Takže když jste se přišli do firmy vyptávat na Georgeovy úterní pokerové dýchánky, usoudil jsem, že je to určitě nějaká lež, kterou navykládal své ženě. Nechtěl jsem být krysa, tak jsem držel pusu. Na jeho ženu je toho už tak hodně… chuděra.“

      „Setkal jste se s ní někdy?“

      „Ano, jednou. Je to moc milá žena… příjemná. Já jsem rodinný typ, detektive, taky věřím v boha a neschvaluji podvádění, ale George si nezasloužil to, co ho potkalo. I když byl nevěrný manželce.“

      „A co hazard? Věděl jste, že holdoval hazardu?“

      „Ne!“ odvětil Peterson překvapeně.

      „Neslyšel jste od něj někdy něco o tom, že by navštěvoval psí závody, chrty?“

      Peterson znovu zavrtěl hlavou.

      „Sázky po internetu?“

      „Jestli se věnoval hazardu, pak to musel před všemi v práci opravdu dobře tajit. Starší partneři by to neschvalovali.“

      „A co přátelé mimo firmu? Musel znát i jiné lidi. Setkal jste se někdy s někým z nich, víte, na večírku nebo tak nějak?“

      „Ne, to nemohu říct. Jeho manželka byla jediná osoba, kterou kdy přivedl na nějakou firemní společenskou akci.“

      „A co klienti?“

      „Pokud vím, přísně profesionální vztahy. S nikým se v soukromí nestýkal.“

      Hunter si začínal připadat, jako by se snažil vyždímat krev z kamene.

      „Můžete nám o něm říct ještě něco, něco zvláštního, čeho byste si všiml?“

      „Kromě toho švitoření do telefonu… ne. Jak už jsem říkal, byl to tichý člověk, uzavřený.“

      „Byl ve firmě ještě někdo, kdo si s ním byl bližší, jako kámoš?“

      „Pokud vím, tak ne. George se nikdy nedružil. Nikdy nešel s nikým z nás na skleničku. Udělal v práci, co bylo třeba, a tím to končilo.“

      „Zůstával přesčas?“

      „To zůstáváme všichni, když to případ vyžaduje, ale ne pro zábavu.“

      „Takže jediný důvod, proč jste přesvědčen, že měl poměr, je to, že jste ho náhodou zaslechl švitořit do telefonu?“

      Peterson kývl a vyfoukl další tenký obláček kouře na pravou stranu.

      Hunter se škrábal na bradě a v duchu se ptal, má-li smysl v tomto rozhovoru pokračovat. „Díky za pomoc. Kdyby vás napadlo ještě něco, prosím, dejte nám vědět.“ Podal mu navštívenku.

      Peterson naposled zatáhl z cigarety a odhodil ji na zem. Pokynul oběma detektivům a zamířil zpátky k domu.

      „Pane Petersone,“ zavolal Hunter.

      „Ano,“ odpověděl podrážděně.

      „Je opravdu pěkný den. Co kdybyste vzal dceru na pár hodin ven? Třeba si pohrát. Vezměte ji na zmrzlinu nebo na koblihy. Prostě si spolu užijte.“

      Holčička na ně pořád ještě zírala z okna v prvním patře.

      „Už jsem vám říkal, že se musí učit.“

      „Je neděle. Nemyslíte, že si zaslouží trochu vysadit?“

      „Snažíte se mě poučovat, jak mám vychovávat svou dceru, detektive?“

      „To vůbec ne. Jen návrh, abyste ji neztratil. Aby v dospělosti necítila ke svým rodičům nenávist, jak je to dneska časté.“ Hunter zamával holčičce na rozloučenou a ta mu odpověděla stydlivým úsměvem. „Jak jste říkal, je úžasná.“ Znovu se obrátil k Petersonovi. „Neberte to jako samozřejmost.“

39

      Adresa, kterou hledali, byl Ocean Boulevard číslo 535 v Santa Monice. Garcia zvolil vyhlídkovou trasu po Pacific Coast Highway.

      Na téhle pobřežní dálnici se natáčí většina amerických reklam na auta. Rychlostní komunikace sleduje pacifické pobřeží od písčitých pláží jižní Kalifornie až ke skalnatému pobřeží na severozápadě. Cestou míjí malá pobřežní městečka, četné národní parky a přírodní rezervace.

      Slunce stálo vysoko na obloze a teplota už se vyšplhala k pětatřiceti stupňům; na pláži v Santa Monice bylo narváno. Kdyby to záleželo na nich, oba detektivové by si prostě dali studené pivo v jednom z mnoha barů obrácených k oceánu a lenivě by sledovali plynoucí den, jenže na nich to nikdy nezáleželo.

      Jmenovala se Rachel Blateová, ale klienti ji znali jako Crystal. Hunter věděl, že vyhlášený drogový dealer půjde po tom, kdo zabil Jenny, s veškerým arzenálem. Vyznal se v životě ulice lépe než Hunter. Měl kontakty pod každým špinavým kamenem a v každé zahnojené díře. Jestli D-King na něco přišel, Hunter to chtěl vědět.

      Zatímco Garcia parkoval auto, Hunter rychle kontroloval všechny informace, které o Rachel Blateové měli.

      „To je všechno? Nic víc na ni nemáme?“ zeptal se, když si prostudoval jednostránkový dokument, který předtím dostal od Garcii.

      „Jo, je čistá, čistý trestní rejstřík, žádné zatčení. Její otisky dokonce ani nejsou v databázi. Vzorná občanka.“

      Hunter zklamaně zkřivil tvář. To znamená, že nemůže použít malé policejní vydírání, aby ji přesvědčil ke spolupráci.

      Číslo 535 udělalo na oba detektivy dojem. Skleněný dvanáctipatrový činžovní blok, který se impozantně tyčil na Ocean Boulevard. Každý byt měl vlastní balkon o rozměrech nejméně šest krát čtyři a půl metru. Ve vstupní hale je uvítala mramorová podlaha, kožené pohovky a lustr, který by se hodil spíš do Buckinghamského paláce než do Santa Moniky.

      Byt Rachel měl číslo 44C, ale když přistoupili k recepci, Garcia se jemně dotkl Hunterovy paže a rychle ukázal hlavou směrem k výtahu. Právě z něj vyšla Afroameričanka působivého zevnějšku. Rovné černé vlasy jí nenápadně splývaly přes ramena. Měla na sobě těsně přiléhavé šortky, zhotovené z ustřižených ledově modrých džínů a světle žluté tričko zastrčené v útlém pase. Její postava byla jako vystřižená z prostřední dvojstránky Playboye. Před ostrým denním světlem si zakrývala oči slunečními brýlemi od Gucciho. Hunter v ní okamžitě poznal jednu z dívek, které v pátek večer seděly u D-Kingova stolu.

      Počkali, až kolem nich lhostejně projde na ulici. Po pár krocích ji dohnali.

      „Slečno Blateová,“ zavolal Hunter a přistoupil k ní z boku.

      Zastavila se a obrátila k oběma detektivům. „Zdravím, znám vás?“ řekla vesele.

      Hunter rychle ukázal odznak – stejně tak Garcia. „Můžete nám věnovat pár minut?“

      „Mám nějaký problém?“ zeptala se bezstarostně.

      „Vůbec ne. Po pravdě řečeno, chceme s vámi mluvit o jedné vaší kamarádce.“

      „A kterápak by to byla?“

      „Jenny Farnboroughová.“

      Rychle je zhodnotila pohledem, její oči spočinuly na každém z detektivů nanejvýš dvě vteřiny. „Nevím, o kom mluvíte, pardon,“ prohlásila afektovaně.

      „Ale víte.“ Hunter neměl náladu na nějaké hrátky. „Pracovala pro D-Kinga, stejně jako vy.“ Jeho pohled byl studený a pevný.

      „Pro D-Kinga?“ Svraštila čelo a velmi mírně zavrtěla hlavou, jako by neměla zdání, o kom je řeč.

      „Podívejte, všichni za sebou máme dlouhý týden a přesně jako vy bychom si i my radši užívali sluníčka. Takže čím dřív necháme těch keců, tím dřív si můžeme jít každý po svém. V pátek večer jsme byli v klubu Vanguard, seděla jste s ním, tak nedělejte blbou, to vám nesluší, a jak už jsem řekl, nejste v maléru, jen potřebujeme vaši pomoc.“

      Už se rozpomněla, odkud je zná. Také se rozpomněla, že jí ten modrooký, svalnatý detektiv připadal docela přitažlivý. Sundala si sluneční brýle, nasadila si je na hlavu a shrnula si jimi ofinu z čela. Uvědomila si, že nemá smysl popírat svou známost s D-Kingem nebo s Jenny. Kdyby ji chtěli zatknout, už by to udělali.

      „Tak jo, ale Jenny jsem neviděla od té doby, co se vytratila. Nevím, jak vám tady můžu pomoct.“

      „Vytratila?“ Garciův zmatený výraz prozrazoval překvapení.

      „Ano, myslím, že se rozhodla vrátit domů.“

      „Jak to víte?“

      „To nám bylo řečeno.“

      „D-Kingem?“

      Rachel se zhluboka nadechla a pár vteřin zadržela vzduch v plicích. „Ano.“

      Hunter pochopil, proč D-King lhal Rachel i ostatním dívkám. Zpanikařily by, kdyby se dozvěděly, že Jenny byla unesena, mučena a zavražděna. Měl být nejen jejich šéf, ale také ochránce a strážce. Hunter uvažoval, jak moc je ochoten prozradit. Kdyby jí řekl, co se ve skutečnosti událo, vyvolal by tím paniku v D-Kingově táboře. Rozhodl se nevyvolávat nic – prozatím.

      „Viděla jste někdy tohohle muže?“ Hunter jí ukázal obrázek George Slatera.

      Rachel ho několik vteřin analyzovala. „Hmm… nevím jistě.“

      „Podívejte se znovu.“ Hunter si byl jist, že ho poznala, ale instinktivně lže.

      „Možná… v nějakém klubu nebo na večírku.“

      „Na soukromém večírku?“

      „Jo, možná na jednom extrémním večírku, pokud se nepletu.“ Kousla se do spodního rtu, jako by se snažila něco si vybavit. „Ano, jsem si tím docela jistá, měl rád extrémní večírky. Jeho jméno neznám, jestli se na to chcete zeptat.“

      „Nechci se na to zeptat,“ Hunter rychle zavrtěl hlavou. „Extrémní večírky? Copak to je?“

      „My jim tak říkáme. Někdo má rád večírky, někdo má rád pořádné mejdany a každý má nějakou fantazii, něco, co ho rajcuje. Extrémní večírky jsou v podstatě fantazie, večírky fetišistů.“

      „Jako například?“ Garcia už vypadal zaujatěji.

      Rachel se k němu obrátila a přistoupila o krok blíž. „Všechno, co tě vzruší, zlato.“ Přejela mu jemně prstem po levé tváři. „Gumové oblečení, PVC, bondage, bolest… nebo máš prostě jen rád, když je to drsné.“ Obdařila ho sexy mrknutím. Garcia couvl před jejím dotykem napůl zardělý, napůl v rozpacích.

      „Mrzí mě, že musím přerušit tuhle krásnou chvilku, ale co přesně se na takových večírcích děje?“

      Rachel se opřela o zaparkované auto. „Všechno a cokoli. Proč? Máte snad zájem?“

      Hunter na její otázku nijak nereagoval. „A vy jste některé ty večírky navštěvovala?“

      „Pár jich bylo,“ připustila jakoby nic.

      „A co Jenny?“

      „Jo, na několika byla.“

      „Kolik děvčat na jednom večírku?“ zeptal se Garcia.

      „Záleží na tom, kolik je hostů, ale obvykle je nás deset až patnáct, plus pár dalších.“

      „Pár dalších?“

      „Když je to velký večírek, dvacet nebo třicet hostů, budou potřebovat nejmíň patnáct až dvacet holek a taky chlapy.“

      „Chlapy?“

      Garciova naivita Rachel rozesmála. „Jo, zlato, modely. Jak říkám, lidi mají všechny možné fantazie, včetně bisexuálních a homosexuálních. Pokud se jim to líbí, tak to dostanou. Rajcuje tě to, brouku?“

      Garciův šokovaný výraz Huntera pobavil. „Ne, ovšemže ne,“ odvětil pevným hlasem.

      „To jsem ráda.“ Další sexy mrknutí.

      „Vzpomínáte si, že byste někdy na některém z těch večírků viděla Jenny s tímhle mužem?“ přerušil ji Hunter.

      „Dost možná, těžko říct. Na takových večírcích si každý hraje s každým, jestli víte, co tím myslím, ale pamatuju si, že jsem ho viděla hrát si s jinými chlapy.“

      Hunter i Garcia vyvalili oči překvapením.

      „Nejspíš jste nečekali, že bude na mužské, co?“

      Garcia zavrtěl hlavou.

      „Víte to jistě?“ zeptal se Hunter.

      „No jo. Navíc se s tím dost předvádí.“

      „Jak se můžeme dostat na nějaký takový večírek?“

      „To nemůžete. Ledaže byste byli pozvaní. To nejsou placené večírky. Hostitel, obyčejně nějaký bohatý úchyl, najme modely a pozve si, koho chce. Nejste jeho kamarádi, nedostanete pozvání,“ vysvětlovala.

      Právě toho se Hunter obával. „Odehrávají se tyhle večírky v úterý večer?“

      „Neexistuje pro ně žádný konkrétní den. Nejspíš záleží na tom bohatém úchylovi, kdy se je rozhodne uspořádat.“

      „Konal se nějaký minulé úterý?“

      Rachel o tom několik vteřin uvažovala. „Pokud se konal, tak jsem tam nebyla.“

      „Všimla jste si někdy na těch večírcích někoho divného?“ zeptal se Hunter.

      Rachel se rozesmála. „Kromě lidí, kteří mají rádi, když se na ně čurá nebo šlape, když je někdo vyplácí, pálí horkým voskem nebo jim strká věci do zadku?“

      „Ano, kromě nich,“ odpověděl Hunter.

      „Ne, nikdo divnější tam nebyl.“

      „Zúčastní se těch večírků ještě jiné ženy než modelky?“

      „Někdy. Viděla jsem, že si tam hosté přivádějí svoje manželky nebo přítelkyně. Některé páry jsou nejspíš hodně liberální,“ zasmála se.

      „Takže jste si nevšimla nikoho konkrétního?“

      „Já si lidí na večírcích moc nevšímám. Jsem tam prostě pracovně. Jak kdo vypadá, to v mé práci nehraje roli. Kdyby hrálo, nedělala bych to.“

      To Hunter dokázal snadno pochopit.

      „Bydlela Jenny ve stejném domě jako vy?“ zeptal se Garcia.

      „Ne. Nevím, kde bydlela. Nevím, kde bydlí ostatní holky. D-King to tak má radši. Každopádně její starý byt už bude vyklizený.“

      „Jak to myslíte?“

      „Všechny byty patří jemu. Když jedna holka odejde, nastěhuje se jiná. Stará se o nás dobře.“

      „To vidím,“ Garcia zaklonil hlavu, aby lépe viděl na skleněnou budovu. „Co se stane s jejími věcmi? Tedy pokud po sobě něco nechá.“

      „Většina věcí taky patří D-Kingovi. Zařizuje byt, dává nám šaty, parfémy, líčidla, nač si vzpomenete. Ten nás umí rozmazlovat!“

      Všichni tři na pár vteřin zmlkli.

      „Už můžu jít?“ zeptala se Rachel netrpělivým tónem.

      „Jo, díky za pomoc. A ještě jedna maličkost,“ zavolal Hunter, když už se od nich začala vzdalovat. Zastavila se, hlasitě vzdychla a obrátila se k oběma mužům. Sluneční brýle už měla zase na očích.

      „Nepamatujete si, že byste někdy viděla někoho s tetováním, které vypadá nějak takhle?“ Ukázal jí kresbičku dvojitého kříže.

      Podívala se na ni, svraštila čelo a zavrtěla hlavou. „Ne, to jsem nikdy neviděla.“

      „Určitě?“

      „Docela určitě.“

      „Fajn, tak ještě jednou díky.“ Hunter složil papír a vrátil ho do kapsy, pak jí podal jednu ze svých navštívenek. „Kdybyste někdy uviděla někoho s tetováním, které se tomuhle podobá, nebo kdybyste ten symbol uviděla kdekoliv, prosím, ozvěte se mi.“

      Vzala si Hunterovu navštívenku a s úsměvem si ji prohlédla. „Možná vám zavolám i tak.“

      „Asi se jí líbíš,“ řekl Hunter a poplácal Garciu po zádech, jakmile byla Rachel z doslechu.

      „Já? Volat chce tobě. Možná byste to mohli dát dohromady a kdoví, třeba by tě vzala i na nějaký ten extrémní večírek,“ škádlil ho Garcia.

40

      Hunter ležel ve tmě, nespal a zíral do stropu. Hlavu měl příliš plnou myšlenek, než aby dokázal usnout.

      Takhle si tedy vrah vybíral své oběti? V barech, klubech a na večírcích?

      Tenhle vrah nebyl z těch, co se drží nějaké rutiny, a Hunter měl pocit, že mu něco uniká, ale nedokázal to vyhmátnout. Cítil se vyčerpaný a bez energie. Ať se snažil sebevíc, jeho mozek nikdy nevypnul na víc než na pár vteřin. Věděl, že začíná padat do stejné propasti jako při prvním vyšetřování, a parťák ho na té cestě doprovází. To nemůže dopustit.

      V místnosti bylo ticho až na slabý dech brunety, spící vedle něj. Vlasy měla měkké a lesklé, pokožku krásně hladkou. Její přítomnost ho nesmírně uklidňovala.

      Po rychlém rozhovoru s Rachel Blateovou odjeli Hunter a Garcia zpátky do své kanceláře. Tam se Hunter setkal s Patricií Phelpsovou, portrétistkou Divize loupeží a vražd, a oba se pak vrátili do Isabellina bytu. Garcia se rozhodl zůstat v práci s tím, že chce pár věcí prověřit. Isabella se usilovně snažila rozpomenout na všechno, co se dalo, pokud šlo o tetovaného muže, s nímž se před několika měsíci setkala. Vyžádalo si to pětapadesát minut a tři šálky čaje, ale nakonec Patricia nakreslila podobu, o níž Isabella prohlásila, že se hodně blíží muži, kterého tehdy viděla.

      Když Patricia skončila, Isabella požádala Huntera, aby u ní zůstal na noc. Hunterovo odhalení, že se možná setkala s vrahem, ji příliš vyděsilo. Cítila se osamělá a bezbranná a Hunter byl jediný, kdo ji napadl, jediný člověk, kterého chtěla mít vedle sebe. Hunter měl svrbění, toužil pokračovat v práci na případu. Začít zpracovávat nové informace, které dneska získal, ale nemohl nechat Isabellu samotnou. Dnes v noci ne.

      „Nemůžeš spát?“ Hunter si nevšiml, že Isabella je taky vzhůru. Obrátil se k ní celým tělem.

      „Vlastně ne, ale já nikdy moc nespím, už jsem ti to říkal.“

      „Nejsi unavený?“

      „Tělo je unavené. Mozek je vzhůru. V tomhle sporu můj mozek vždycky vyhraje.“

      Přisunula se blíž a jemně ho políbila na rty. „Jsem ráda, že ses rozhodl zůstat.“

      Hunter se usmál a sledoval ji, jak se pracně snaží udržet oči otevřené. Její hlava mu spočívala na nahé hrudi. Hunter už hodně dlouho nestrávil dvě noci po sobě se stejnou ženou. Neměl čas na románky, ani momentálně neměl zájem dělit se s někým o svůj život. A bylo mu to tak milejší.

      Opatrně jí přesunul hlavu zpátky na polštář a obratně vyklouzl z postele, aniž by ji vyrušil. V kuchyni našel sklenici instatní kávy, kterou koupila zvlášť pro něj, a rty mu zacukaly úsměvem. Hunter si udělal šálek silné kávy, pak šel do obývacího pokoje, žuchl na pohodlnou pohovku a v duchu se přehraboval v obou výsleších z předchozího dne. Znovu to vypadalo, jako by nalezli jakýsi spojovací článek mezi dvěma z obětí. Jenny a George se znali, tím si byl jist. Sexuální večírky, říkal si. Mají ty vraždy nějaký sexuální podtext? Jde vrah po promiskuitních osobách? Pořád víc otázek než odpovědí, ale Hunter cítil, že se zvolna přibližují. Poprvé ho ten případ začal vzrušovat. Poprvé měl něco, za čím jít – obličej – možná.

      Znovu si lokl silné kávy a v duchu se ptal, kolik hrnků bude potřebovat, aby přežil den. Podíval se na hodinky – šest hodin ráno, čas začít se připravovat.

      Pomalu otevřel dveře do Isabellina pokoje, aby ji zkontroloval. Vypadala mírumilovně. Když odcházel, ještě spala.

41

      Před osmou hodinou se Hunter v Divizi loupeží a vražd vyskytoval jen zřídka, ale vývoj uplynulých dvou dní do něj i do vyšetřování vdechl nový život. Dnes byl stejně rozdychtěný jako toho rána, co se stal detektivem.

      „Chodíš ty někdy vůbec domů, nebo ses přestěhoval do kanceláře?“ zeptal se překvapeně, když zjistil, že Garcia už sedí u svého stolu.

      „Máš jít rovnou za kapitánem,“ odvětil Garcia, aniž by partnerově poznámce věnoval pozornost.

      Hunter koukl na hodinky. „Je půl osmé ráno, to myslíš vážně?“

      „Já vím. Volal sem kolem sedmé. Akorát jsem přišel.“

      „Tys tu byl v sedm? Spíte vy chlapi vůbec někdy?“ Hunter si sundal sako. „Neříkal, o co jde?“

      „Mně ne.“

      „Nepředali jsme včera hlášení?“

      „Já ano. O něco později než v deset, jak požadoval, ale hlášení dostal.“

      Hunter ucítil čerstvě vařenou brazilskou kávu a to bylo přesně to, co před setkáním s kapitánem potřeboval.

      Služebna detektivů byla téměř prázdná až na detektiva Maurice, který stál u okna. Jeho psací stůl i podlaha byly poseté kusy papíru. Vypadal, jako by už kolik dní nebyl doma. Hunter řekl ahoj a kývl na něj, ale Maurice jako by ani nezaznamenal jeho přítomnost. Hunter došel ke kapitánově kanceláři a dvakrát zaklepal.

      „Dále!“ křikl kapitán zevnitř.

      I když bylo ještě časně, v místnosti panovalo horko. Nebyla tam klimatizace, žádné okno nebylo otevřené a dva stojací ventilátory v kanceláři byly vypnuté. Kapitán seděl za psacím stolem a četl výtisk ranních novin.

      „Jste tu brzo,“ poznamenal Hunter.

      „Já vždycky chodím brzo,“ zvedl kapitán oči, aby Huntera uvítal.

      „Takže jste se mnou chtěl mluvit?“

      „Jo.“ Kapitán Bolter otevřel horní zásuvku a vyndal z ní kresbu obličeje, kterou včera vyrobila Patricia. „Pojďte se podívat na tohle.“ Ukázal na monitor počítače. Hunter se prodral mezi dvěma velkými křesly a postavil se po kapitánově pravici. Na obrazovce viděl několik permutací kresby – dlouhé vlasy, ostříhané vlasy, plnovous, knír, brýle – dohromady dvacet různých kreseb.

      „Vyzkoušeli jsme všechny kombinace, co nás napadly, a rozeslalo se to na všechny stanice v Los Angeles. Jestli tady ten chlap ještě běhá, dřív nebo později ho sebereme.“

      „Ale běhá, tím jsem si náramně jistý,“ řekl Hunter s nezlomným přesvědčením. „Budeme prověřovat bary a taky kluby, začneme dnes večer v Santa Monice. Při troše štěstí ho možná někdo v poslední době viděl.“

      „To je dobře…“

      Hunter si všiml kapitánovy nejistoty. „To je dobře, ale něco vám vadí.“

      Kapitán Bolter přistoupil ke kávovaru. „Kafe?“

      Hunter zavrtěl hlavou. Jen jednou jedinkrát byl tak naivní, že ochutnal kapitánovu kávu, a zapřísahal se, že už to nikdy neudělá. Sledoval, jak si kapitán nalévá šálek a hází do něj čtyři kostky cukru.

      „Ta žena, co vám to dala… máte s ní něco? Máte něco s potenciální svědkyní?“

      „Počkejte vteřinu, kapitáne. Ani s tím nezačínejte,“ odvětil Hunter a okamžitě přešel do defenzivního tónu. „Párkrát jsme spolu byli, ale seznámil jsem se s ní dřív, než jsem se vůbec dozvěděl, že se střetla s možným podezřelým. Prostě jsme se potkali v baru a… není to potenciální svědkyně. Nebyla ničeho svědkem.“

      „Vy víte, jak to myslím. Zaplést se s někým, kdo má tak či onak účast na probíhajícím vyšetřování, to je přinejlepším riskantní, ani nemluvě o tom, že to odporuje předpisům a že je to blbost.“

      „Spali jsme spolu, kapitáne. To ještě neznamená, že jsme spolu zapletení. Zvlášť v Los Angeles. A ona se nezúčastní tohohle vyšetřování. Není svědek a není podezřelá, ona je šťastná náhoda, a abych vám řekl pravdu, už kurva dlouho nás žádná šťastná náhoda nepotkala.“

      „Copak jste zčistajasna zblbnul?“ Kapitánův hlas byl pevný a suchý. „Víte přece, jak sérioví vrazi pracují. Přesněji řečeno, víte, jak pracuje tenhle. Profiluje si lidi stejným způsobem, jako se my snažíme vyprofilovat jeho. Studuje své vybrané oběti někdy celé měsíce, protože ví, že když vybere nesprávnou osobu, jeho hra skončí. Jestli je to náš člověk, určitě si nemyslíte, že na vaši dámu jen tak náhodou narazil u baru?“

      Tatáž myšlenka strašila Hunterovi v hlavě od té chvíle, co mu Isabella pověděla o muži, se kterým se setkala v baru Venice Whaler. Hunter věděl, že tenhle zabiják je velice metodický, nedělá chyby, neuklouzne. Stopuje své oběti, pozoruje jejich zvyklosti, jejich časové rozvrhy, čeká na nejvhodnější chvíli k akci.

      „Ano, kapitáne. Vím, že tu existuje možnost, že si tak vrah vybírá své oběti. Nejdřív je osloví jen tak jakoby nic, aby si je očíhl v nějakém baru nebo nočním klubu.“

      „A to vám nevadí?“

      „Mně na tomhle případu vadí všechno, kapitáne, ale tenhle konkrétní incident ve mně budí určité naděje.“

      „Naděje? Zešílel jste?“ otázal se kapitán s vyvalenýma očima.

      „Setkali se před víc než dvěma měsíci, kapitáne, dřív než začal znovu zabíjet. Jak si vzpomenete, k první vraždě došlo teprve před týdnem. Možná si Isabellu omrknul a nelíbila se mu, nezapadala do profilu jeho obětí, tak ji nechal být a hledal někoho jiného.“

      „Tu ženu bez tváře?“

      Hunter kývl.

      Kapitán Bolter usrkl kávy a okamžitě stáhl obličej. „Ale proč by to dělal? Proč se mu nezamlouvala? Bydlí sama, ne?“

      „Jo, bydlí.“

      „Takže je snadný cíl. Proč ji nechal běžet?“ Vrátil se ke kávovaru a hodil do šálku další dvě kostky cukru.

      „Ještě nevím, ale to je jeden z důvodů, proč jí musím být nablízku. Potřebuju zjistit, proč se mu nehodila. Možná má prostě moc silnou vůli. Isabella není z těch, co by si nechaly od každého kdeco nakecat. Možná ho skutečnost, že si hned všimla jeho tetování, zastrašila. Možná si uvědomil, že by přece jen nebyla tak snadný cíl.“ Hunter se odmlčel a chviličku se tvářil nejistě. „Anebo možná pořád ještě je možný cíl a vrah ji prostě posunul na seznamu o něco níž.“

      Tahle možnost kapitána Boltera nenapadla. „Myslíte?“

      „U tohohle vraha je možné všechno, kapitáne. Vy to víte a já to taky vím. Jeho příští obětí může být kdokoliv,“ odpověděl Hunter skepticky. Vedro v kanceláři mu začínalo být nepříjemné. „Můžu otevřít okno?“

      „A pustit do mé kanceláře městský smog? To sakra ne.“

      „Vám není horko?“

      „Ne, mně je fajn.“

      „A co některý ten ventilátor, můžu jeden zapnout?“

      Kapitán se zaklonil ve svém křesle, založil si obě ruce za hlavou a propletl prsty. „Když to jinak nejde.“

      „Děkuju.“ Hunter nastavil jeden ventilátor na nejvyšší rychlost otáček.

      „Co myslíte? Může to být náš člověk?“ zeptal se kapitán.

      „Těžko říct, ale rozhodně je to zajímavá osoba.“

      „Takže pokud je to náš člověk, chcete říct, že se po třech letech dopustil první chyby?“

      „Pokud je to on, tak chyby nedělá.“

      Kapitán Bolter vrhl na Huntera nechápavý pohled.

      „Víte, kapitáne, prostě někoho osloví v baru, a jak už jsme říkali, takhle možná navazuje první kontakt s obětí.“

      „Ale nepočítal s tím, že se ta žena, kterou oslovil, stane vaší přítelkyní.“ Na kapitánových rtech vytanul napůl zlomyslný úšklebek.

      „Není to moje přítelkyně,“ odtušil Hunter rázně. „Ale ano, nepočítal s tím, že se známe. A my bychom se nikdy nedozvěděli, že se setkali, nebýt skutečnosti, že jsem mimoděk nakreslil dvojitý kříž na kus papíru, když jsem na ni čekal v obýváku. Proto jsem říkal, že je to šťastná náhoda.“

      „Před novinami to už nedokážeme dlouho tajit, to přece víte. Jestli zabije znovu, tisk se toho chytne a pak už bude jen otázka času, než si nějaký mazaný reportér spojí ty vraždy se starým Krucifixem. Až k tomu dojde, máme to spočítané.“

      „Poznám, když se blížíme k cíli, kapitáne. Tentokrát mi musíte věřit.“

      Kapitán Bolter si přejel rukou po kníru a zahleděl se na Huntera pohledem ostrým jako laser. „Kdysi jsem byl hluchý k vašemu názoru na případ a přišlo mi to draho. Přišlo to draho celou divizi a vím, že vy jste si to nikdy neodpustil. Ten majitel nahrávací společnosti. John Spencer se jmenoval, je to tak?“

      Hunter mlčky kývl.

      „Říkal jste mně a Wilsonovi, že máme nepravého. Že nemohl zavraždit svou ženu. Neměl vlastnosti vraha. Nechtěli jsme to slyšet. Vy jste chtěl pokračovat ve vyšetřování i potom, co byl ten případ oficiálně uzavřený, a já vám to zakázal, to si pamatuju. Sakra, vždyť já vás skoro suspendoval.“ Kapitán Bolter se předklonil, položil oba lokty na desku stolu a opřel si bradu o sevřené pěsti. „Tuhle chybu už neudělám. Dělejte, co je třeba, Roberte. Jen toho zatracenýho vraha chyťte.“

42

      „Máme dobré zprávy od doktora Winstona,“ řekl Garcia, když se Hunter vrátil do kanceláře.

      „Ven s tím,“ opáčil Hunter a dolil si kávu.

      „Jak jsme čekali, Catherine identifikovala tělo naší druhé oběti jako svého manžela George Slatera.“ Hunter nijak nereagoval. Garcia pokračoval. „Potrvá asi pět dní, než dostaneme výsledky testu DNA toho vlasu, co se našel v Georgeově autě, ale potvrdili už, že není jeho.“

      „To je jedno,“ řekl Hunter. „Ještě nemáme podezřelého k porovnání DNA.“

      „To je pravda.“

      Hunter si všiml, že Garcia vypadá nadmíru unaveně. I na stole měl větší binec. „Není ti nic, bažante? Vypadáš ubitě.“

      Garciovi trvalo několik vteřin, než zaregistroval Hunterovu otázku. „Ne, je to dobrý. Za posledních pár dní jsem toho moc nenaspal, to je všechno.“ Odmlčel se a promnul si oči. „Studoval jsem spisy všech obětí z minulosti, snažil jsem se najít nějaké spojení mezi nimi nebo s někým z našich dvou nových.“

      „A našel jsi něco?“

      „Zatím ne,“ odvětil Garcia napůl poraženeckým tónem. „Možná to ve spisech není. Možná je to něco, co vám při původním vyšetřování uniklo.“

      „Uniklo? Co uniklo?“

      „Nějaká souvislost… něco, co by všechny oběti spojovalo. Něco tam být musí, vždycky je. Vrah si je nemůže jen tak vybírat nazdařbůh.“ Garciův hlas zněl dopáleně.

      „Proč, protože se to píše v knížkách?“ Hunter ukázal na knihy z oblasti soudní psychologie, ležící na jeho stole. „Dovol, abych ti něco pověděl o tom spojovacím článku, o té souvislosti mezi oběťmi, kterou pořád tak umanutě hledáš. Pátral jsem po tom přesně jako ty teď, jako když orel hledá potravu, a užíralo mě to zevnitř přesně jako tebe. Musíš ale pochopit, že to spojení možná existovalo jen v hlavě vraha. Nemusí to dávat smysl nám, a ostatně ani nikomu jinému. Pro nás to může být ta nejpovrchnější věc, jako třeba… že příjmení všech obětí obsahuje tři z pěti samohlásek, nebo všechny sedávaly ve stejném parku na stejné lavičce v určitý den v týdnu. To je jedno, co to je. Pro vraha je to důvod k zuřivosti. Něco, co v něm budí touhu zabíjet. Najít ten spojovací článek je jen malá část toho, co musíme udělat. Fajn, připouštím, může nám to pomoct, ale nechci, aby ses na tom úplně vyčerpal… jako já.“

      Garcia zaznamenal z Hunterova hlasu otcovský tón.

      „Nedokážeme udělat všechno, bažante, a ty dobře víš, že děláme, co můžeme. Nikdy nezapomínej, že tu máme co dělat se sociopatem, který má nesmírné potěšení z únosů, mučení a zabíjení lidí. Lidské hodnoty, které nám přijdou jako druhá přirozenost, jsou v mysli toho vraha úplně zkreslené.“

      Garcia si sevřel dvěma prsty kořen nosu, jako by se snažil bojovat se začínající bolestí hlavy. „Každý večer, když si lehnu do postele a zavřu oči, tak je vidím. Vidím Jenny Farnboroughovou, jak na mě civí těma nelidskýma očima. Snaží se něco říct, ale nemá hlas. Vidím George Slatera přivázaného k volantu, kůže mu praská jako bublinková fólie, kašle na mě krev. Jeho poslední vydechnutí, poslední výkřik o pomoc a já nemůžu nic dělat,“ přiznal Garcia a na okamžik odvrátil od Huntera pohled. „Cítím pach smrti z toho dřevěného domu, hnilobný puch z Georgeova auta.“

      Hunter věděl, čím Garcia prochází.

      „Anna se mě začíná bát. V noci ji budím, jak sebou házím a převaluju se. Zřejmě jsem taky začal mluvit ze spaní… teda při těch vzácných příležitostech, kdy se mi podaří usnout.“

      „Pověděl jsi jí o případu?“

      „Ne, mám přece rozum, ale je vyděšená. Je hodně inteligentní a moc dobře mě zná. Nic před ní neutajím.“ Mdle se na Huntera usmál. „Musíš se s ní někdy sejít, bude se ti líbit.“

      „Určitě bude.“

      „Poznali jsme se na střední škole. Zlomila mi nos.“

      „Cože? Děláš si srandu?“

      Garcia se na Huntera upřímně usmál a zavrtěl hlavou. „Moje parta ve škole… byli jsme magoři, to nepochybně. Pořád jsme dělali nějaké sprosté poznámky na všechny pěkné holky. Já jsem dokonce jednou rozplakal její nejlepší kamarádku. Jednou jsem byl dole v knihovně a učil se na maturitu. Anna seděla u stolu přímo přede mnou. Pořád jsme si vyměňovali pohledy a úsměvy, až vstala a přistoupila ke mně. Neřekla ani slovo a máchla těžkou vázanou knihou, co měla v rukou, ta bichle měla pět set stránek. Trefila mě přímo do obličeje. Všude krev. Tím mě dostala. Nedal jsem jí pokoj, dokud mi neslíbila, že se mnou půjde na rande.“

      „Líbí se mi už teď,“ rozesmál se Hunter.

      „Někdy tě pozveme na večeři.“

      Hunter cítil partnerovu úzkost. „Když jsem uviděl první Krucifixovu oběť, pozvracel jsem se už za třicet sekund,“ řekl tlumeným hlasem. „Po tolika letech práce detektiva jsem si myslel, že dokážu zvládnout cokoli, co mi tohle město může předhodit… to jsem se ovšem pletl. Noční můry začaly skoro okamžitě a nikdy už nepřestaly.“

      „Ani když jsi myslel, že vraha máte?“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Když chytíš vraha, ztiší to bolest, ale nevymaže to, co jsi viděl.“

      Zavládlo mezi nimi nejisté ticho.

      „Při té první vraždě byl mezi prvními policisty, co přijeli na místo činu, jeden bažant, byl v policejním sboru zbrusu nový, nanejvýš dva měsíce,“ vybavoval si Hunter. „Nezvládl to. Pár měsíců chodil k policejnímu psychologovi a nakonec od sboru odešel.“

      „Jak to zvládáš ty?“ zeptal se Garcia.

      „Zvládám den po dni, jednu noční můru po druhé. Bojuju ze dne na den,“ odvětil se smutným pohledem.

43

      Musela přiznat, že je nervózní. Možná nervóznější, než vůbec čekala. Becky strávila většinu dne s jedním okem na monitoru počítače a s druhým na hodinách. Nevěděla, jestli je to úzkost nebo radostné vzrušení, ale motýli se jí třepetali v břiše od chvíle, kdy dnes ráno vstala z postele. Sotva se dokázala soustředit na práci, dělala si víc přestávek než v jiné dny, ale dnešek se taky jiným dnům nepodobal, aspoň ne podle Becky.

      Svou kancelář v hlavní pobočce The Union Bank of California na South Figueroa Street opustila kolem půl šesté večer, což nebyla její obvyklá doba odchodu. Jako finanční poradkyně měla vždycky hodně náročnou práci. Nebylo nijak neobvyklé, že Becky zůstávala až do sedmi nebo osmi hodin večer. Dneska jí dokonce i šéf dal pár rad, co by měla a neměla, a byl rád, že odešla o trochu dřív než normálně.

      I když byl dopravní provoz prachmizerný, měla Becky dost času stavit se ve svém bytě a v rychlosti se osprchovat. Taky chtěla vyzkoušet ty malé černé, co si koupila dneska během přestávky na oběd zvlášť pro tuhle příležitost. Jak tak uvažovala o nových šatech a o tom, jak by si měla udělat vlasy, přistihla se, že znovu cítí úzkost. Zapnula rádio a doufala, že ji hudba zklidní.

      Bude to těžké? Byla si jistá, že od té doby, co měla rande naposled, se určitě nic tak moc nezměnilo, ale bylo to už skoro před pěti lety. Živě si to vybavovala. Jak by na to mohla zapomenout? Muž, se kterým měla tenkrát večer schůzku, se stal jejím manželem.

      Becky se s Ianem Taskerem seznámila prostřednictvím banky. Byl to šarmantní, stopětaosmdesáticentimetrový playboy s kudrnatými blond vlasy, který právě zdědil značnou částku peněz po smrti svého otce, milionáře zabývajícího se nemovitostmi. Byl jedináček, matka mu zemřela, když mu bylo pouhých pět let, a tak se stal jediným dědicem otcova majetku.

      Ian to s penězi nikdy moc neuměl, a kdyby to záleželo na něm, patrně by o všechno přišel v Las Vegas nebo v Atlantic City u stolů s blackjackem nebo ruletou, ale kdovíproč se rozhodl dát na radu svého nejlepšího přítele a část peněz investovat.

      Ian nevěděl o financích vůbec nic. Nikdy neušetřil ani halíř, natožpak aby investoval, ale nejlepší kamarád mu zase přispěl radou a doporučil, aby se podíval do The Union Bank of California, kde mají „službu plánovaného bohatství“.

      Vzhledem k částce, kterou zamýšlel investovat, banka s největší radostí přidělila Ianovi osobní finanční asistentku, a tou byla Rebecca Morrisová.

      Jejich vztah začal přísně profesionálně, ale Ianova finanční naivita a okouzlující bleděmodré oči zasáhly Becky na citlivém místě. Počáteční poněkud tlumená přitažlivost byla vzájemná. Ianovi připadala milá stosedmašedesáticentimetrová brunetka fascinující. Byla zábavná, přitažlivá, živá, velmi inteligentní a její smysl pro humor byl ostrý jako laser. Už po jednom jediném týdnu se Ianův hlavní zájem přesunul od Rebečiny finanční odbornosti k Becky samotné. Denně jí telefonoval, žádal o tipy na trh, finanční návrhy, vlastně o cokoli, jen aby se mohl potěšit ze zvuku jejího hlasu.

      Přestože Ian Tasker byl nepopiratelný playboy a sám o sobě tvrdil, že je miláček dam, jeho arogance a sebejistota v přítomnosti Becky mizely. Byla jiná než všechny ostatní kudlanky, se kterými se kdy setkal. O jeho peníze se zřejmě zajímala čistě profesionálně. Trvalo mu skoro dva týdny, než nasbíral dost kuráže, aby ji pozval na první rande.

      Becky už pozvali bankovní klienti na schůzku mnohokrát, většinou byli ženatí a ona všechny zdvořile odmítala. I když Ianovo světácké vystupování bylo na hony vzdáleno tomu, co by si představovala jako vhodný materiál ke schůzce, rozhodla se porušit vlastní pravidlo – „nikdy nechoď s klientem“.

      Ten večer měl k dokonalosti tak blízko, jak jen by se někomu mohlo snít. Ian vybral malou restauraci u moře na Venice Beach a Becky zprvu nevěděla, jak si má vykládat fakt, že na ten večer najal celý podnik. Je to jen trik, kterým chce na ni udělat dojem, nebo je to upřímný pokus o romantiku? V průběhu večera shledávala, že si ji získává, nejprve svou klukovskou a živou osobností, pak tím, jak překvapivě příjemná byla jeho společnost. Nebylo pochyb, že Ian se má rád, ale také byl velmi vtipný, vlídný a zábavný.

      Jejich první romantický večer odstartoval celou šňůru dalších a vztah se s každou schůzkou rozvíjel a vzkvétal. Jeho neuctivost jí brala půdu pod nohama, a když Ian vyhrkl tu důležitou otázku v přímém přenosu do celonárodní televize během přestávky utkání Lakers, stala se z Becky nejšťastnější žena v celém Los Angeles.

      Proti jeho vůli trvala na předmanželské smlouvě s tím, že miluje jeho, ne jeho peníze.

      Jejich manželství plynule navázalo na milenecký vztah. Všechno bylo dokonalé. Ian byl velice pozorný a starostlivý manžel a Becky si připadala jako v pohádce. Dva roky žila jako ve snu. Ve snu o tom, že je šťastná, že je s někým, kdo ji má rád, že je milována. Jenže mělo dojít k drastickému obratu.

      Před dvěma a půl rokem měl Ian tu smůlu, že se ocitl na příslovečně špatném místě ve špatnou dobu. Cestou domů z obvyklého pátečního odpoledního golfového utkání mu Becky zavolala a požádala ho, aby se zastavil v obchodě s nápoji pro láhev červeného vína.

      Zatímco se probíral nezajímavým výběrem, povšiml si, že právě vstoupili dva noví zákazníci v hokejových maskách. Obchod, ve kterém se nacházel, už byl několikrát vyloupen – jen za minulý měsíc dvakrát. Majitel už měl toho, čemu říkal „policejní neschopnost“, plné zuby, a pokud jeho obchod nedokáže ochránit policie, byl rozhodnut ochránit ho sám.

      Ian si konečně vybral láhev australského shirazu, když uslyšel z přední části obchodu hlasitý křik. Zprvu usoudil, že se jen nějaký nespokojený zákazník hádá s majitelem obchodu, ale hádka eskalovala rychleji než obvykle. Kradmo vykoukl do uličky mezi regály. Scéna, kterou uviděl, byla komická a tragická zároveň. Oba maskovaní muži stáli před pultem a vytasenými pistolemi mířili na majitele, který měl pro změnu v ruce dvouhlavňovou brokovnici a ústím hlavně přejížděl z jednoho maskovaného muže k druhému.

      Ian instinktivně ucouvl, aby se pokusil ukrýt za stojan s brandy a whisky. Nedokázal ovládnout svou nervozitu, ucouvl moc rychle, zakopl, narazil do stojanu a shodil s rámusem na podlahu dvě láhve. Nečekaný hluk všechny zaskočil a vylekal oba maskované muže, kteří spustili palbu Ianovým směrem.

      Pozornost obou maskovaných mužů se na zlomek vteřiny soustředila jinam, majitel obchodu postřehl příležitost a rychle vypálil první výstřel na muže, který stál blíž ke dveřím. Síla rány z brokovnice vymrštila oběť do vzduchu a roztříštila jí hlavu. Střepy skla z demolovaných dveří se rozlétly jako krupobití. Druhého maskovaného muže zachvátila panika, když viděl, jak bezhlavé tělo jeho parťáka dopadlo na podlahu. Než majitel obchodu stihl obrátit zbraň proti druhému maskovanému muži, vypálil lupič dva rychlé výstřely po sobě a oba zasáhly cíl do břicha.

      Majitel obchodu se zapotácel dozadu, ale stejně mu ještě zbývalo dost času a síly, aby stiskl spoušť.

      Střely, které byly vypálené předtím, jaksi Iana úplně minuly a roztříštily jen láhve s whisky a brandy za jeho zády. V panice klopýtl, ztratil rovnováhu a instinktivně se pokusil něčeho chytit, než dopadl na zem. To jediné, nač dosáhl, byl stojan na láhve. Zřítil se jako tuna cihel, stojan mu roztříštil nohy, láhve explodovaly na podlaze. To by byl pro Iana velmi šťastný konec nebýt toho, že stojan na láhve srazil světelný repelent proti hmyzu na stěně, rozbil ho na kusy a způsobil déšť jisker. Alkoholová lázeň, v níž se Ian nalézal, vzplanula jako petrolej.

      Na semaforu naskočila zelená a Becky jela dál; zoufale se snažila neplakat.

      Skoro dva a půl roku se Becky vyhýbala mužům a pořád ještě si nebyla jistá, jestli do toho má jít. Bolest ze ztráty Iana ještě neodezněla.

      S Jeffem se Becky seznámila v místním supermarketu. V tom supermarketu, kde dvakrát týdně cestou z práce nakupovala potraviny a víno. Bylo to náhodné setkání. Becky se snažila vybrat zralý meloun do salátu podle nového receptu. Přecházela od jednoho plodu k druhému, každý podržela oběma rukama, pevně ho stiskla a pak jím zatřepala u ucha.

      „Hledáte ty, co mají vevnitř dárek s překvapením?“ To byla první slova, která k ní Jeff pronesl.

      Usmála se. „Jsem perkuzionistka. Z melounů jsou skvělé rumbakoule.“

      Jeff svraštil čelo. „Vážně?“

      Zasmála se. „Pardon. To ten můj smysl pro humor. Suchý jako Sahara. Jen se snažím najít dobrý meloun… zralý.“

      „No, třepáním to nezjistíte.“ Jeho hlas jaksi nezněl opovržlivě. „Tajemství je ve vůni. Všimněte si, že některé mají sladší, sytější vůni – ty jsou zralé,“ řekl, zvedl meloun k nosu a pořádně si čichl. „Ale nesmí vonět moc sladce, to už by měl nejlepší roky za sebou.“ Natáhl ruku a nastavil jí meloun, který držel. Vyzkoušela jeho techniku. Když přiblížila meloun k nosu, vycházela z něj vlahá, sladká vůně. Jeff na ni letmo mrkl a pokračoval v nakupování.

      V následujících týdnech se srazili ještě několikrát. Becky byla vždycky velmi povídavá a zábavná, kdežto Jeff se spokojil tím, že naslouchal a smál se. Její smysl pro humor v každém rozhovoru zazářil.

      Jeff nakonec sebral dost odvahy, aby po několika měsících, kdy na sebe naráželi jakoby náhodou v supermarketu, pozval Becky na večeři. Zprvu se zdráhala, ale pak se rozhodla pozvání přijmout.

      Domluvili si schůzku na příští pondělí v restauraci Belvedere v Santa Monice, na půl devátou večer.

44

      Washington Square je na tom konci Washington Boulevard, který je blíž pláže, hned přes ulici od Venice Beach. Je domovem několika známých barů a restaurací včetně Venice Whaler. Pondělní večery nejsou zrovna nejrušnější, ale v podniku bylo i tak na první pohled živo; velký bar obklopoval pestrý dav mladých lidí v šortkách a plážových košilích. Atmosféra, která tu panovala, byla uvolněná a příjemná. Nebylo těžké pochopit, proč do tohohle baru Isabella ráda zašla na skleničku.

      Hunter a Garcia dorazili do Venice Whaler v půl šesté a během hodiny stihli promluvit se všemi členy personálu včetně dvou kuchařů a kuchyňského pomocníka, ale s čím větším počtem osob mluvili, tím byli zoufalejší. Dlouhé nebo krátké vlasy, plnovous nebo holá brada, všechno jedno. Nikdo nikdy nezahlédl nikoho, kdo by se podobal některé z kreseb vygenerovaných počítačem.

      Když vyslechli veškerý personál, rozhodli se Hunter a Garcia zeptat několika zákazníků, ale štěstí jim nepřálo a Huntera to nepřekvapovalo. Tenhle vrah je příliš opatrný, příliš připravený, nic neriskuje a Hunter měl silné podezření, že výběr potenciálních obětí v rušných a populárních barech není vlastně jeho styl – je to moc nebezpečné – moc okaté –, je tu příliš mnoho faktorů, které nemůže ovlivnit.

      Nechali vedoucímu kopii kreseb a přesunuli se do dalšího baru ze seznamu – Big Dean’s Café. Výsledkem byla učiněná kopie toho, co se odehrálo ve Venice Whaler. Nikdo si nepamatoval, že by někdy zahlédl někoho, kdo by se podobal některému z obrázků.

      „Tohle bude zase plácnutí do vody,“ poznamenal Garcia, viditelně otrávený.

      „Vítej ve světě honby za psychopatem,“ usmál se Hunter nevesele. „Takhle to chodí. Zklamání je hlavní součást hry. Budeš se ji muset naučit zvládat.“

      Právě uplynula osmá, když vstoupili do třetího a posledního baru z dnešního seznamu – Rusty’s Surf Ranch, kde bylo hlavním motivem dřevo, napuštěné bukovým mořidlem. Jediný barman za malým pultem zvesela obsluhoval hlučný dav zákazníků.

      Hunter a Garcia přistoupili k baru a upozornili na sebe obsluhu. Půl hodiny nato už veškerý personál vyslechl tytéž otázky a viděl tytéž kresby – nic. Garcia nedokázal skrýt zklamání.

      „Vážně jsem doufal, že se to dneska nějak prolomí…“ Rozmyslel si ještě jednou svá slova. „Tak jo, třeba neprolomí, ale že dojde k nějakému vývoji,“ mnul si unavené oči.

      Hunter zapátral pohledem po nějakém místě k sezení. Naštěstí právě odcházela čtyřčlenná společnost a uprázdnila stůl.

      „Nemáš hlad? Já bych si dal něco k jídlu – pojďme si sednout.“ Ukázal na volný stůl a oba se k němu vydali.

      Mlčky si prohlíželi jídelní lístek, Hunter zápolil s rozhodnutím. „Abych řekl pravdu, umírám hlady. Klidně bych snědl polovičku toho, co tady mají.“

      „To ti věřím. Já takový hlad nemám, dám si jen salát Caesar,“ řekl Garcia lhostejně.

      „Salát!“ Z Hunterova hlasu znělo překvapení. „Jsi jako holka. Objednal by sis laskavě něco pořádného?“ požádal suše.

      Garcia neochotně znovu otevřel jídelní lístek. „Tak jo, dám si salát Caesar s kuřetem. Už je to lepší, mami?“

      „A k tomu grilovaná žebírka.“

      „Chceš, abych ztloustnul? To je moc jídla.“

      „Abys ztloustnul? Ty jsi fakt holka,“ rozesmál se Hunter.

      Číšnice si přišla pro objednávku. Kromě salátu Caesar a žebírek objednal Hunter ještě kalifornský hamburger a smažené kalamáry pro sebe, a taky dvě láhve piva. Seděli beze slova, Hunterovy všímavé oči přejížděly od stolu ke stolu, na každém z přítomných pár vteřin spočinuly. Garcia parťáka chviličku pozoroval, pak se opřel oběma lokty o stůl, předklonil se a ztlumil hlas, jako by mu svěřoval nějaké tajemství.

      „Děje se něco?“

      Hunter se vrátil pohledem ke Garciovi. „Ne, všechno dobrý,“ řekl klidně.

      „Rozhlížíš se, jako bys něco nebo někoho viděl.“

      „Aha, tohle. To dělám často, když jsem na veřejnosti, je to jako cvičení, co mi zůstalo z časů psychologie zločinců.“

      „Vážně… jako co?“

      „Hrávali jsme takovou hru. Chodili jsme do restaurací, barů, klubů a takových podniků a střídavě jsme si vždycky vybrali v davu nějaký objekt, pár minut jsme ho pozorovali a snažili se vytvořit co nejlepší profil.“

      „Cože, jenom z několika minut pozorování?“

      „Jo, přesně tak.“

      „Ukaž.“

      „Co? Proč?“

      „Jen chci vidět, jak to funguje.“

      Hunter okamžik váhal. „Tak jo, vyber někoho.“

      Garcia se rozhlédl po rušné restauraci, ale jeho pohled přitahoval bar. Popíjely tam spolu dvě pohledné ženy, jedna blond, druhá bruneta. Blondýna byla daleko povídavější. Garcia si vybral. „Tamhle u baru. Vidíš ty dvě holky, co jsou tam samy? Tu blondýnu.“

      Hunter spočinul pohledem na novém objektu. Pozoroval ji, její oči a pohyby těla, její úsměvy, to, jak mluvila na kamarádku, jak se smála. Trvalo mu jen asi minutu, než se pustil do hodnocení.

      „Tak jo, ví, že je hezká. Je hodně sebejistá a ráda přitahuje pozornost, hodně na tom maká.“

      Garcia zvedl pravou ruku. „Počkat, jak to víš?“

      „V porovnání s kamarádkou je oblečená hodně odvážně. Zatím si čtyřikrát prohrábla rukou vlasy, nejběžnější gesto ‚všimni si mě‘, a tu a tam se potají kontroluje v zrcadle za policí s lahvemi na baru.“

      Garcia blondýnu chvíli pozoroval. „Máš pravdu. Už se tam zase koukla.“

      Hunter se usmál a pokračoval. „Její rodiče jsou bohatí a ona je na to hrdá. Nesnaží se to před nikým skrývat a ví, jak utrácet jejich peníze.“

      „Proč to říkáš?“

      „Pije šampaňské v baru, kde si pětadevadesát procent zákazníků objednává pivo.“

      „Třeba něco slaví.“

      „Neslaví,“ opáčil Hunter s jistotou.

      „Jak to víš?“

      „Protože pije šampaňské a její kamarádka pije pivo. Kdyby oslavovaly, pily by ze společné láhve. A nepřipíjelo se. Když oslavuješ, vždycky si připíjíš.“

      Garcia se usmál. Hunter pokračoval. „Má značkové oblečení i kabelku. Klíče od auta vůbec neschovala do kabelky, radši je nechává na baru všem na očích, a důvod je ten, že na přívěsku má nejspíš emblém nějaké prestižní značky, třeba BMW nebo tak něco. Nemá snubní prsten a každopádně je moc mladá, než aby byla vdaná nebo měla dobře placenou práci, takže peníze musí pocházet odněkud jinud.“

      „Prosím, pokračuj.“ Garciu to cvičení začínalo bavit.

      „Na náhrdelníku má W posázené diamanty. Řekl bych, že se bude jmenovat Wendy nebo Whitney, to jsou dvě nejčastější jména na W, která v Los Angeles dávají svým dcerám bohatí rodiče. Ráda flirtuje, nafukuje jí to ego ještě víc, ale dává přednost zralejším mužům.“

      „Fajn, ale teď přeháníš?“

      „Ne, nepřeháním. Opětuje jen oční kontakty zralejších mužů, flirtování mladších chlapů ignoruje.“

      „To není pravda. Pořád pokukuje po tom chlápkovi, co stojí vedle ní, a ten mi připadá dost mladý.“

      „Nedívá se na něj. Dívá se na balíček cigaret, co má v kapse košile. Nejspíš nechala kouření, nebude to moc dlouho.“

      Garcia měl ve tváři prazvláštní výraz, když vstal.

      „Kam jdeš?“

      „Jdu si zkontrolovat, jak jsi dobrý.“ Hunter přihlížel, jak Garcia míří k baru.

      „Promiňte, nemáte náhodou cigaretu navíc?“ přistoupil k oběma ženám, ale otázku adresoval blondýně.

      Obdařila ho okouzlujícím a příjemným úsměvem. „Je mi líto, ale nechala jsem kouření před dvěma měsíci.“

      „Vážně? Sám se taky snažím. Není to snadné,“ opětoval Garcia úsměv. Zalétl očima k baru a na její přívěsek u klíčů. „Vy máte meďoura?“

      „Jo, teprve pár týdnů.“ Její nadšení bylo takřka nakažlivé.

      „Moc hezké, je to třída C?“

      „SLK kabriolet,“ odvětila hrdě.

      „To je moc dobrá volba.“

      „Já vím. Miluju svoje auto.“

      „Mimochodem, já jsem Carlos,“ podal jí ruku.

      „Já jsem Wendy a tohle je Barbara,“ ukázala na přítelkyni brunetku.

      „Moc mě těšilo. Užijte si zbytek večera,“ řekl s úsměvem a pak se vrátil k Hunterovu stolu.

      „Fajn, teď před tebou smekám ještě víc než prve,“ poznamenal, když usedl. „Jedna věc je jistá. Nikdy s tebou nebudu hrát poker,“ rozesmál se.

      Zatímco Garcia testoval Hunterovy profilovací dovednosti, přinesla jim číšnice večeři. „Jejda, měl jsem větší hlad, než jsem tušil,“ pravil Garcia poté, co dojedl grilovaná žebírka spolu se salátem Caesar. Hunter ještě pořád žvýkal hamburger. Garcia čekal, až dojí. „Jak to, že ses rozhodl být policajtem? Chci říct, mohl jsi dělat psychologické profily, víš… odejít k FBI nebo něco takového.“

      Hunter si lokl piva a otřel ústa ubrouskem. „A ty si myslíš, že pracovat pro FBI je lepší než dělat detektiva na vraždách?“

      „To jsem neřekl,“ namítl Garcia. „Myslel jsem to tak, žes měl na vybranou a rozhodl ses být detektivem na vraždách. Znám spoustu policajtů, kteří by zabíjeli za možnost pracovat u federálů.“

      „A ty?“

      Garciovy oči před Hunterovýma neuhnuly. „Já ne, já vlastně nemám federály moc rád.“

      „A pročpak to?“

      „Pro mě je to jen banda oslavovaných poldů, co si myslí, že jsou lepší než všichni ostatní jen proto, že nosí laciné černé obleky, sluneční brýle a sluchátko v uchu.“

      „Když jsem tě uviděl poprvé, myslel jsem, že chceš být agentem FBI. Měl jsi laciný oblek.“ Úšklebek v Hunterově tváři.

      „Hele, ten oblek vůbec nebyl laciný. Mám ten oblek rád, je to můj jediný oblek.“

      „Jo, to jsem vytušil.“ Úšklebek se změnil v sarkastický úsměv. „Nejdřív jsem myslel, že budu dělat profily zločinců. To když jsem si udělal velký doktorát. Bylo by to logické.“

      „Jo. Slyšel jsem, že jsi byl nějaké zázračné dítě, génius ve svém oboru.“

      „Dokončil jsem školu rychleji, než je běžné,“ zahrál to Hunter do autu.

      „A je pravda, že jsi napsal knihu, kterou FBI používá jako průvodce při studiu?“

      „To nebyla kniha. To byla moje dizertace. Ale ano, vydali to knižně, a co jsem naposled slyšel, u FBI se ještě pořád používá.“

      „To je tedy působivé,“ Garcia odstrčil talíř. „Tak co tě přimělo nestat se odborníkem na profily u FBI?“

      „Celé dětství jsem ležel v knihách. Nic víc jsem v mládí nedělal. Četl. Nejspíš mě začínal akademický život nudit. Potřeboval jsem něco napínavějšího,“ prozradil Hunter jen půl pravdy.

      „A u FBI ti to nepřipadalo dost napínavé?“ zeptal se Garcia posměšně.

      „Psychologové, co dělají profily zločinců, nejsou terénní agenti. Pracují od stolu a v kancelářích. Takové napětí jsem nehledal. A taky jsem nebyl ochotný ztratit to málo zdravého rozumu, co mi ještě zbývalo.“

      „Jak to myslíš?“

      „Podle mého většina lidských mozků není dost silná, aby prošla bez úhony kariérou psychologa specializovaného na profilování zločinců v dnešní společnosti. Každý, kdo se rozhodne podstoupit takový tlak, za to nevyhnutelně zaplatí, a cena je moc vysoká.“

      Garcia se zatvářil trochu zmateně.

      „Koukej, existují v podstatě dvě školy, dvě hlavní teorie, pokud jde o profilování zločinců. Někteří psychologové věří, že zlo je určitým jedincům vrozené, věří, že se s tím lidé rodí – něco jako mozková dysfunkce, která vede k páchání neslýchaně krutých činů.“

      „To znamená, že podle některých je to něco jako nemoc, porucha?“ zeptal se Garcia.

      „Přesně tak,“ pokračoval Hunter. „Jiní jsou přesvědčeni, že z civilizovaného jedince udělá psychopata série událostí a situací, které až doposud život toho dotyčného ovlivnily. Jinými slovy, pokud jsi byl v mládí obklopen násilím, pokud tě v dětství zneužívali nebo týrali, je tu šance, že se to odrazí v tvé dospělosti, že se staneš násilníkem. Pořád je to srozumitelné?“

      Garcia kývl, zaklonil se.

      „Fajn, takže zkrátka a dobře, práce specialisty na profilování spočívá ve snaze pochopit, proč se zločinec chová tak, jak se chová, co ho žene, co ho udržuje v chodu. Snaha myslet a jednat přesně jako pachatel.“

      „No, to jsem taky uhádl.“

      „Fajn. Takže pokud psycholog zvládne myslet jako zločinec, kterého profiluje, pak může mít šanci předpovědět zločincův příští tah, ale jediná možnost, jak to dokáže, je pohroužit se hluboko do zločincova života – tedy do toho, jak si ten život představuje.“ Odmlčel se a lokl si piva. „První teorii vypouštím, protože pokud je zlo něco jako nemoc, nemůžeme proti tomu nic dělat. Neexistuje ani způsob, jak se vrátit v čase a zmapovat pachatelovo dětství, takže zbývá jen jeho současný život, a tady přichází na řadu profilování. Hádáme, jak by mohl jeho život vypadat. Kde by bydlel, kam by chodil, co by dělal.“

      „Hádáme?“ zatvářil se Garcia nevěřícně.

      „O tom je celé profilování. Nic než náš odhad založený na faktech a důkazech nalezených na místě činu. Problém je, že když se vžíváme do kůže takových zvrácených zločinců dost dlouho, jednáme jako oni, myslíme jako oni, hroužíme se tak hluboko do jejich temných myšlenek, nevyhnutelně nám z toho zůstanou jizvy… jizvy na duši, a někdy specialista na profilování přestane vnímat hranici.“

      „Jakou hranici?“

      „Tu hranici, která nám brání stát se tím, čím jsou oni.“ Hunter na okamžik odvrátil pohled. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas smutně. „Byly případy… psychologů, kteří pracovali na vyšetřování pachatelů sadistických sexuálních trestných činů a samotné je posedl sadistický sex, anebo se ubírali opačnou cestou, projevila se u nich sexuální nedostatečnost. Už jen při pomyšlení na sex se jim udělalo špatně. A jiní, kteří pracovali na případech brutálních vražd, začali mít násilnické a tyranské sklony. Někteří dokonce sami spáchali surové zločiny. Lidský mozek je pořád ještě víceméně záhada, a pokud ho zneužíváme dost dlouho…“ Hunter nemusel ani dokončit větu. „Takže jsem se rozhodl zneužívat svůj mozek jiným způsobem a stal jsem se detektivem na vraždách.“ Usmál se a dopil zbytek piva.

      „Jo, a to je teda pořádný zneužívání.“ Oba se zasmáli.

      Půldruhého kilometru od Rusty’s Surf Ranch si dobře oblečený muž zkontroloval svůj odraz ve vysokém zrcadle ve vstupní hale restaurace Belvedere. Měl na sobě na míru šitý italský oblek, čerstvě naleštěné střevíce a dokonale padnoucí blond paruku. Kontaktní čočky dodávaly jeho očím nezvyklý odstín zelené barvy.

      Z místa, kde stál, ji viděl sedět u baru, sklenku červeného vína v ruce. V malých černých vypadala překrásně.

      Je nervózní, nebo vzrušená? To vážně nepoznal.

      Celou tu dobu v supermarketu, celé ty měsíce, co na ní pracoval, cpal do ní lži, získával si její důvěru. Dnes v noci se jeho lži zúročí. Jako vždycky.

      „Dobrý večer, pane, máte se tu s někým sejít, nebo dnes budete večeřet sám?“

      Mlčky několik vteřin zíral na vrchního.

      „Pane?“

      Znovu se na ni podíval. Věděl, že bude dokonalá.

      „Pane?“

      „Ano, mám schůzku s přítelkyní. S tou dámou u baru,“ odpověděl konečně s přívětivým úsměvem.

      „Výborně, pane, prosím, následujte mě.“

45

      V pátek večer se v klubu Vanguard vyskytovala pestrá směsice lidí, ale dnes tu bylo rušněji než obvykle. Dnes se v klubu odehrávalo jediné losangeleské vystoupení vyhlášeného holandského diskžokeje – Tiësta.

      Klub byl nabitý a hlavní představení mělo začít o půlnoci, ale všichni se už skvěle bavili. Bylo to ideální místo pro jeho záměr. Čím víc lidí, tím spíš si ho nikdo nevšimne.

      Šest dní si nechával růst vousy jen proto, aby vypadal jinak. Převlek doplnil módní bavlněnou baseballovou čepicí, parukou uhlově černých vlasů v profesionální kvalitě a velmi pestrou značkovou košilí. Jeho mladický oděv měl daleko k obvyklému podnikatelskému úboru s italským značkovým oblekem a koženou aktovkou. Ale dnes večer tu za žádného podnikatele nebyl.

      Dnes měl v hlavě jen jedno, musel něco doručit. Měl to už šest dní a šest dní uvažoval, co by s tím měl udělat. Podnikatelé nejsou zrovna vyhlášení svou počestností a bůhví, že on nepatřil k těm nejpočestnějším, ale některé věci jsou prostě a jednoduše špatné dokonce i pro něj. Musí s tím něco udělat.

      Zůstal stát v koutě naproti VIP prostoru, pozoroval čilý dav, očima přejížděl po tanečním parketu a hledal někoho, kdo by ho mohl poznat – nikoho neviděl. Vsunul ruku do kapsy kalhot a přejel prsty po předmětu, který měl uvnitř. Okamžitě ucítil v bedrech chladné mravenčení, které vyjíždělo po páteři až do zátylku. Rychle odtáhl ruku.

      „Hej, chlape, nepotřebuješ něco?“

      Mladý tmavovlasý kluk, nanejvýš třiadvacet. Stál před ním a mhouřil oči, jako by chtěl líp vidět. „Co?“

      „Víš, chlape, je to kalba… nechceš si šlehnout?“

      „Ne, to je dobrý,“ odpověděl, když konečně pochopil, o čem ten kluk vlastně mluví.

      „Radši si to sežeň teď, chlape, než to začne,“ řekl kluk, kývl hlavou směrem k pódiu a tmavé vlasy se mu rozlétly jak v reklamě na šampon.

      „Ne… vážně, to je dobrý.“

      „Kdyby sis to rozmyslel, budu tady.“ Kluk opsal prstem kroužek a pak se vzdálil.

      Znovu si lokl Jacka Daniela s colou a poškrábal si svrbící strnisko.

      Hudba umlkla, světla a lasery začaly šílet na tanečním parketu. Závany kouře vycházející z vysokého stropu naplnily podnik pestrobarevným oparem. Dav skákal a ječel a tleskal. Všichni byli připraveni uvítat hlavního hosta večera.

      Tohle je jeho šance. Všichni se soustředí na jeviště, nikdo si nevšimne člověka, který položí na bar malý balíček. Nechal své pití stát a rychle se protlačil mezi žíznivými zákazníky ke stěně na pravém konci nejbližšího baru. Dokonce i barmani přestali na pár vteřin obsluhovat.

      „Dámy a pánové, na tohle jste čekali. Obujte si taneční střevíčky a připravte se na pořádný mejdan. Klub Vanguard má tu čest uvést jediné vystoupení v Los Angeles, jedno z největších jmen house music na světě… Tiësto!“

      Dav začal šílet. Barevné lasery se zaměřily na jeviště.

      Rychle vytáhl z kapsy hranatý balíček, naklonil se a upustil ho. Když balíček dopadl na podlahu, rychle se vzdálil a byl rád, že se ho konečně zbavil. Byl si jistý, že ho přitom nikdo neviděl.

      Čtvrt hodiny nato konečně narazil na balíček druhý barman. Když se hnal na konec baru, aby obsloužil velmi hlučného zákazníka, ucítil pod nohama jakousi nerovnost. Podíval se dolů a všiml si hranatého předmětu. Sklonil se a zvedl ho.

      „Hej, Pietro!“ zavolal barman.

      Pietro dokončil obsluhu dvou hezkých mladých dívek a přešel na druhý konec baru.

      „Není to tvoje?“

      Pietro vzal balíček z Toddových rukou a se zájmem se na něj zadíval. „Kdes to vzal?“

      „Našel jsem to na podlaze, zrovna tady.“ Ukázal na místo na samém konci pultu.

      „Neviděl jsi, kdo to upustil?“

      „Ne, chlape. Mohlo to tam být docela dlouho. Všim jsem si toho jen proto, že jsem na to šlápnul.“

      Pietro zkoumal pevně utažený balíček ve své ruce. Nepoznal, co to je, ale nápis na něm neponechával žádné pochybnosti o tom, komu by měl patřit – „PRO D-KINGA.“

46

      Stoupal po schodech do VIP prostoru a v duchu se ptal, proč úloha pošťáka zbyla zrovna na něj. Prostor se hemžil béčkovými celebritami. Pietro se proplétal hlučným davem k poslednímu stolu na pravé straně – k D-Kingovu stolu. Jerome, který stál jen pár krůčků před šéfem, už dlouhovlasého barmana zahlédl.

      „Děje se něco?“

      „Někdo nechal na baru tohle,“ řekl Pietro a podal hranatý balíček vysloužilému boxerovi, ten si ho tázavě prohlédl.

      „Počkej tady.“

      Pietro sledoval, jak svalovec kráčí ke stolu za svými zády, sklání se, něco šeptá svému šéfovi a předává mu balíček. Pár vteřin nato dostal signál, aby přistoupil blíž. Věděl, že nemá důvod k nervozitě, ale přesto cítil, jak se mu stahuje hrudník kolem srdce.

      „Kdes to vzal?“ zeptal se D-King, aniž by vstal.

      „U baru. Někdo to tam nechal.“

      „Takže někdo to prostě jen nechal ležet na baru a odkráčel, nebo ti to předal?“

      „Nic z toho, někdo to hodil přes pult na podlahu za barem. Našel to Todd, ten druhý barman.“

      „A neviděl, kdo to tam hodil?“

      „Prý neviděl.“

      „Kdy to bylo, kdy to našel?“

      „Asi před pěti minutami. Dal mi to a já to hned přinesl, ale mohlo to tam nějakou chvíli ležet. Máme u baru fakt nával a Todd říkal, že si toho všiml jen proto, že na to šlápnul.“

      D-King několik vteřin bedlivě pozoroval muže před sebou. „Tak jo,“ řekl a pohybem ruky barmana propustil.

      „Můžu to otevřít, zlato? Já hrozně ráda rozbaluju dárky,“ ozvala se jedna ze tří dívek, sedících u stolu.

      „Jasně, tumáš.“

      Rychle roztrhla obal a její vzrušený úsměv okamžitě zmizel, když odhalila obsah. „To je nějaký disk?“ řekla bez zájmu.

      „Co sakra?“ D-King jí vzal pouzdro z ruky, převrátil je a pozoroval několik dalších vteřin. „To je DVD,“ řekl lhostejně.

      „Škoda, já se těšila na diamanty,“ poznamenala další z dívek.

      „V obalu něco je,“ řekl Jerome a všiml si bílého lístečku, přilepeného na vnitřní straně odhozeného balicího papíru. D-King po něm sáhl a mlčky si ho přečetl.

      Je mi líto.

      „Co tam stojí, zlato?“

      „Co kdybyste si vy tři šly zatančit,“ zavelel D-King. „Vraťte se tak za dvacet minut.“

      Věděly, že to nebyl návrh. Všechny tři oslnivě krásné dívky mlčky opustily VIP prostor a rychle zmizely v tančícím davu.

      „Máme v limuzíně DVD přehrávač, ne?“ zeptal se D-King; už to znělo trochu zvědavěji.

      „Hm, jo,“ kývl Jerome.

      „Podíváme se na to hned.“

      „Jasně, šéfe.“ Jerome okamžitě vyndal z kapsy tmavého obleku značky Tallia mobilní telefon. „Warrene, přijeď s autem dozadu… Ne, ještě neodcházíme, jen si potřebujeme něco prověřit.“

      Auta měl D-King rád a nijak se tím netajil. Jeho drahá soukromá sbírka obsahovala i takové modely jako Ford GT, Ferrari 430 Spider, Aston Martin Vanquish S a nejnovější přírůstek – limuzínu Hummer pro dvanáct osob.

      Za pět minut se sešli s Warrenem za klubem Vanguard.

      „Děje se něco, šéfe?“ zeptal se Warren, stojící vedle otevřených zadních dveří téměř dvanáctimetrového vozidla.

      „Ne, všechno je v pohodě. Jen se musíme na něco mrknout.“ D-King a Jerome naskočili dozadu a čekali, až za nimi Warren zavře dveře.

      Na malém panelu vedle hlavního sedadla byla řada tlačítek a kotoučů, umožňujících pasažérovi úplnou kontrolu nad vším: různá nastavení síly a barev světel, zvuku a konfigurace reproduktorů, přístup k špičkovému HD DVD systému a taky ke skryté přihrádce, obsahující malý arzenál zbraní.

      D-King se pohodlně uvelebil na hlavním sedadle a rychle stiskl tlačítko. Napravo od něj se odsunula čelní stěna dřevěné skříňky a odhalila tak tenký DVD přehrávač. Bez zaváhání do něj vložil disk. Přední panel, který odděloval kabinu řidiče od zbytku auta, se zasunul a od stropu se spustila kolosální obrazovka přes celou šířku vozidla. Celá operace netrvala ani deset vteřin.

      Monitor se zaplnil obrazem nízké kvality a Jerome měl chviličku co dělat, než pochopil, co se na ní děje.

      Ve špinavé a zchátralé čtvercové místnosti byla mladá žena se zavázanýma očima a roubíkem, přivázaná k železné židli. Její tělo bylo napůl odhalené rozervaným šatstvem.

      „Co to kurva je?“ zeptal se Jerome, stále s nechápavým výrazem.

      „Vydrž, negře,“ odvětil D-King a sáhl po tlačítku rychlého přehrávání. Obrazy pár vteřin tančily jako zběsilé, než tlačítko pustil a film pokračoval. Oba se ještě chvíli mlčky dívali, jak je vyděšená dívka fyzicky, verbálně a sexuálně týrána.

      „To je hnus, šéfe. Někdo si z vás udělal srandu,“ řekl Jerome, odvrátil tvář od obrazovky a připravoval se opustit luxusní vůz.

      „Počkej moment,“ zarazil D-King svého osobního strážce dřív, než stihl otevřít dveře. Něco se děje, D-King to cítil. Sáhl znovu po tlačítku rychlého přehrávání a nechal disk přeskočit o několik minut dál. Když znovu přepnul na normální rychlost přehrávání, film pokračoval v předvádění dalšího násilí a zneužívání.

      „A kruci. Vypněte to, šéfe, mně je z toho zle,“ prosil Jerome.

      D-King dal zvednutím ruky Jeromeovi pokyn, aby byl vteřinu zticha. Znovu film posunul a zarazil ho těsně před poslední scénou.

      Zatímco dvě další záhadné postavy zaujímaly pózy k vrcholné scéně filmu, D-King pochopil, co se stane. Jerome zřejmě pořád ještě neměl tušení, co se před ním odehrává, ale přesto se stále soustředil na obrazovku. Oba sledovali, jak jí strhávají pásku z obličeje.

      „Co to kurva je!“ zařval Jerome a škubl sebou dozadu. Kamera se zaměřila na dívčinu tvář. „To je Jenny.“ Jeho hlas napůl konstatoval to, co bylo zřejmé, napůl kladl otázku.

      D-King poznal, kdo ta dívka je, o celou minutu dřív než Jerome. Hněv mu prýštil ze všech pórů těla. Pozorovali s ponurým mlčením, jak jí nůž protíná krk, jako když samurajský meč projíždí rýžovým papírem. Kamera zabrala ve velkém detailu její bezmocné umírající oči a pak krev, tryskající ze smrtelného zranění na krku.

      „Co se to sakra děje, šéfe?“ vykřikl Jerome vzrušeně.

      D-King zůstal zticha, dokud DVD nedohrálo do konce. Když promluvil, byl jeho hlas studený jako led. „Co myslíš, že se děje, Jerome? Právě jsme viděli, jak mučili a zabili Jenny.“

      „Ale to je chyba. Detektivové říkali, že neměla žádné rány od nože ani od kulek, že ji stáhli z kůže zaživa. My jsme zrovna viděli, jak jí někdo podřízl krk.“

      „Detektivové říkali, že ta holka na obrázku, co nám ukazovali, byla stažená z kůže zaživa. Mysleli jsme, že ta holka je Jenny. Spletli jsme se.“

      Jerome si oběma rukama zakryl obličej. „To je v prdeli, šéfe.“

      „Poslouchej mě.“ D-King dvakrát luskl prsty, aby znovu upoutal Jeromeovu pozornost. „Konec parádiček. Chci ty dva z toho videa,“ zařval s takovým vztekem, až se Jerome zachvěl. „Chci toho hajzla, co držel kameru, chci toho, komu patří ten zasranej barák, a chci toho, kdo za celou tu zkurvenou operaci odpovídá, slyšíš mě?“

      „Slyším vás, šéfe,“ vzpamatoval se Jerome.

      „Ať se to nerozkřikne. Nechci ty zmrdy vyděsit. Použij jenom spolehlivé lidi. Chci je rychle a pokud možno živé. Je mi jedno, komu zaplatíš. Je mi jedno, kolik zaplatíš. Ať to stojí co stojí.“

      „A co policajti?“ zeptal se Jerome. „Asi by se měli dozvědět, že ta holka na fotce není Jenny.“

      D-King nad tou myšlenkou okamžik uvažoval. „Máš pravdu, ale nejdřív chci ty chlapy. Potom se s nimi spojím.“

47

      Už uplynulo několik dní a pátrání v barech a klubech nepřineslo dosud žádné výsledky. Pokryli celou Santa Moniku a přestěhovali se do barů a klubů v Long Beach, ale reakce byla všude stejná. Zbytek vyšetřování také uvízl na mělčině. Přesně jako u první série vražd se jim dosud nedařilo objevit mezi oběťmi žádné zřetelné spojovací články. Existovala možnost, že se Jenny a George znali z nějaké sex-party, ale stejně se dosud nepodařilo první oběť pozitivně identifikovat. Nikdo nemohl potvrdit, že tělo ženy bez tváře skutečně patří Jenny Farnboroughové. Carlos ještě nenašel její příbuzné v Idahu ani Utahu. Mohli se řídit jedině podle dohadů, a kapitán Bolter dohady nenáviděl. Chtěl fakta.

      S každým dnem, který uplynul, aniž by dosáhli nějakých výsledků, byli o něco blíž k dalšímu telefonátu – k další oběti. Všem už docházela trpělivost, včetně policejního náčelníka. Požadoval od kapitána Boltera výsledky a ten se zase dožadoval výsledků od svých dvou detektivů.

      Vyšetřování všechny zvolna užíralo. Garcia posledních pár dní takřka vůbec neviděl Annu. Hunter párkrát mluvil s Isabellou telefonicky, ale na romantické schůzky neměl kdy. Čas se krátil a oni to věděli.

      Hunter jednou přišel do Divize loupeží a vražd brzy a zase shledal, že Garcia už sedí u svého stolu.

      „Máme nové zprávy,“ řekl Garcia, hned jak Hunter vstoupil do dveří.

      „Potěš mě, řekni mi, že někdo poznal našeho podezřelého podle obrázku.“

      „No, zase tak úplně dobré zprávy to nejsou,“ dodal Garcia o trochu méně nadšeně.

      „Tak fajn, povídej.“

      „Doktor Winston mi právě poslal výsledky DNA testu z toho vlasu, co se našel v autě George Slatera.“

      „Konečně, a co?“

      „Z vlasu se nedala získat žádná DNA, protože neměl žádné kožní folikuly.“

      „Takže nevypadl přirozenou cestou. Nebyl vytržený, ale ustřižený.“

      „Přesně tak.“

      „Takže nic nemáme?“ Hunter nebyl nijak nadšený.

      „Ne, ne, na tom vlasu byly chemikálie a podle nich v laborce zjistili, odkud pochází.“

      „A?“

      „Je to evropský vlas.“

      „Z paruky?“ Hunter vyvalil oči překvapením.

      „Jak víš, že evropské vlasy se dávají do paruk?“

      „Hodně čtu.“

      „No jasně, já zapomněl,“ kývl Garcia cynicky. „Takže když vyřadíme paruky ze syntetických vlasů, tři nejlepší typy paruk, co se dají koupit, jsou: pravé vlasy, lidské vlasy a evropské vlasy. V parukářském průmyslu se pravými a lidskými vlasy míní asijské vlasy, které se zpracují, odbarví a pak obarví tak, aby odpovídaly evropským barvám vlasům. Tímhle procesem se vlas poškodí, ale jsou velmi dostupné a nejsou drahé. Ale evropské vlasy…,“ Garcia potřásl hlavou, „… jsou takřka nezpracované. Pocházejí hlavně z východní Evropy. Žádné barvivo se na ně nepoužívá, ačkoliv jsou potažené vysoce koncentrovaným kondicionérem kvůli trvanlivosti. Nic, co by mělo blíž k přírodně rostlým vlasům, neseženeš.“

      „Ale něco to stojí,“ usoudil Hunter.

      „To si piš – ceny začínají na pouhých čtyřech tisících dolarů.“

      „Fjú,“ hvízdl Hunter a usedl.

      „Přesně tak. Tyhle paruky se dělají na objednávku. Trvá jeden až dva měsíce, než jsou hotové, a to znamená, že ten, kdo si je objedná, musí nechat adresu nebo kontaktní telefon.“ Garcia se nadšeně usmál. „V Los Angeles nemůže být bůhvíkolik míst, kde se prodávají paruky z evropských vlasů.“

      „Catherine?“

      „Cože?“

      „Prověřil jsi Catherine Slaterovou? Možná nosí paruky. Dneska je nosí spousta ženských. Rozhodně si to může dovolit.“

      „Ne, ještě ne.“ Garciovo nadšení poněkud ochablo. „Hned se do toho pustím, ale pokud paruky nenosí, nemyslíš, že bychom měli kontaktovat všechny vlásenkáře v Los Angeles, co prodávají paruky z evropských vlasů?“

      Hunter se poškrábal na bradě. „Jo, můžeme to zkusit. Jen si myslím, že náš vrah je na to moc chytrý.“

      „Moc chytrý na co?“

      „Říkal jsi, že tyhle paruky se vyrábějí na objednávku?“

      „Správně.“

      „Ale já se vsadím, že když přijdeš do vlásenkářství, budou jich tam mít pár vystavených, jako na ukázku. Náš vrah by nebyl tak pitomý, aby si objednal paruku a nechal po sobě papírovou stopu. Prostě by vzal to, co má vlásenkář vystaveno, zaplatil v hotovosti a tím to končí. Nezapomínej, vrah si nekupuje paruku kvůli tomu, aby nějak vypadala, takže mu stačí jakákoli.“ Hunter vstal a přistoupil ke kávovaru. „Ještě je tu jedna věc.“

      „Jaká?“

      „Internet,“ řekl Hunter.

      Garcia se zamračil. „Internet nám může pomáhat a překážet současně,“ vysvětloval Hunter. „Před pár lety by možná stačilo prověřit vlásenkáře a při troše štěstí bychom narazili na něco, co by nás dovedlo až k našemu vrahovi, ale dneska…“ Nalil si šálek kávy. „Dneska si ji vrah mohl objednat po internetu z jakékoli země na světě a měl by ji v ruce ani ne za týden. Mohl si ji koupit z Japonska nebo Austrálie nebo přímo z východní Evropy.“ Odmlčel se, napadlo ho ještě něco dalšího. „A pak tu máme eBay, kde si ji vrah mohl koupit od soukromníka a nikdo by se o tom nikdy nedozvěděl. Tenhle chlap je moc chytrý, než aby po sobě nechával stopy na papíře.“

      Garcia musel uznat, že na tom, co Hunter říká, něco je. Každý gramotný člověk si dneska může koupit na internetu takřka cokoli a nechat po sobě stopu tak nepatrnou, že je prakticky nemožné ji vysledovat. Jde jen o to vědět, kde nakupovat.

      „Možná budeme mít štěstí, třeba si s námi nedělal starosti a objednal si paruku v dílně,“ řekl Garcia optimisticky.

      „Možná. Nezříkám se žádných možností. Prověříme pro každý případ všechny vlásenkáře.“

      „Jen jsem se k němu chtěl dostat aspoň o krůček blíž, než přidáme na tu zatracenou nástěnku falší fotografii,“ ukázal Garcia na korkovou desku a upoutal tak na ni Hunterovu pozornost.

      Hunter stál chvíli nehybně, oči upřené na fotografie.

      „Není ti něco?“ zeptal se Garcia po chviličce ticha. „Nemrkáš.“

      Hunter zvedl ruku a požádal tak Garciu, aby okamžik počkal. „Něco nám tu chybí,“ řekl posléze.

      Garcia se obrátil čelem k tabuli. Všechny obrázky tam byly. S ničím nebylo hnuto, tím si byl jistý.

      „Co nám chybí?“

      „Ještě jedna oběť.“

48

      „O čem to sakra mluvíš? Jak to myslíš, že nám chybí oběť? Jsou tam všechny, sedm z první série a dvě za tu dobu, co začal zabíjet nanovo.“ Garcia sjel pohledem od tabule s fotografiemi k Hunterovi.

      „Máme oběť, kterou neoznačil, neudělal jí dvojitý kříž na zátylek, nezatelefonoval mi. Máme oběť, kterou nezabil.“

      „Oběť, kterou nezabil? Jsi ožralej? To nedává smysl.“

      „Ovšemže dává. Nezabil ji tak, jak to udělal se všemi ostatními oběťmi… dal ji zabít.“

      „Slyšíš se, co říkáš, šílenče? Koho nezabil?“

      Hunter sjel pohledem ke Garciovi. „Mikea Farloea.“

      „Mikea Farloea?“ Garcia se tvářil nechápavě.

      „Skutečný vrah z něj udělal Krucifixe, pamatuješ? Dokonce jsem se o tom i zmínil, o tom telefonátu, když mi vrah volal hned potom, co jsme našli tu ženu bez tváře, ale kdovíproč mi to nedocvaklo.“

      „Pamatuju si, jak jsi to říkal, ano. Stál jsem hned vedle tebe.“

      „Tím, že to na něj hodil, udělal z Mikea Farloea oběť.“

      „Omylem,“ přijal to Garcia.

      „To je jedno, stejně je to oběť.“ Hunter se vrátil ke svému stolu a začal se prohrabovat v papírech. „Tak jo, co o našem vrahovi víme?“

      „Nic,“ uchechtl se Garcia.

      „To není pravda. Víme, že je velice metodický, inteligentní, pragmatický a moc, moc pečlivě si vybírá oběti.“

      „Tak jo,“ řekl Garcia, pořád stejně nejistě.

      „Vrah si nevybral Mikea Farloea jen tak pro nic za nic. Stejně jako jeho oběti musel i tenhle objekt zapadat do konkrétního profilu. Rozdíl je tady v tom, že objekt musel zapadat do profilu vraha. Přesněji řečeno do profilu sadistického, nábožensky založeného sériového vraha.“

      Garcia začínal chápat Hunterovu teorii. „To znamená, že kdybys zatkl někoho, kdo do toho profilu nezapadá, jako vraha bys ho vyřadil?“

      „Správně. Vrah je chytrý, ale ví, že my taky nejsme žádní blbci. Neskočili bychom jen tak na prvního člověka, na kterého by se to rozhodl hodit. Musel to být správný týpek. Někdo uvěřitelný. Někdo, koho spolkneme. Mike Farloe byl ideální volba.“

      Garcia si hrábl oběma rukama do vlasů, shrnul je dozadu a udělal si z nich culík. „Měl Mike nějaký záznam v trestním rejstříku?“

      „To sakra měl. A kolik… Třikrát stál před okresním soudem za obnažování na veřejnosti. Hrozně rád se předváděl školním dětem.“

      „Pedofil?“ zkřivil Garcia ústa.

      „S velkým P. Odkroutil si osmadvacet měsíců za to, že ohmatával dvanáctiletého kluka na veřejných záchodcích.“

      Garcia potřásl hlavou.

      „A kde najdeš člověka jako Mike Farloe?“ pokračoval Hunter.

      „Možná ho vrah znal z dřívějška,“ nadhodil Garcia.

      „Možná, ale pochybuju. Mike byl samotář, žil sám, bez manželky, bez přítelkyně, bez dětí. Pracoval jako popelář a většinu volného času trávil zamčený ve svém špinavém bytečku četbou bible. Nevedl nijak společenský život.“

      „A co zdravotní záznamy? Náš vrah mohl mít přístup ke zdravotním záznamům. Jediné, co víme, je, že má zdravotnické znalosti, dokonce i doktor Winston říkal, že by ho nepřekvapilo, kdyby se z vraha vyklubal chirurg.“

      Hunter kývl. „Přesně to jsem si říkal.“

      „Náboženské kulty, církve? Kdyby Mike nějaké navštěvoval, vrah si ho tam mohl vyhlídnout.“

      „To taky prověříme.“

      „Co ještě víme o Mikeu Farloeovi?“ zeptal se Garcia.

      „Nic moc. Nebyl důvod ho víc prošetřovat, přiznal se, nezapomínej.“

      „Ano, nezapomínám, a to mě přivádí k prvnímu proč. Proč se sakra přiznal? Proč by se přiznával k tak hnusným zločinům, kdyby je nespáchal, a přitom věděl, že dostane trest smrti?“

      „Aby něčím ukončil svůj život,“ řekl Hunter rozhodně.

      „Prosím?“

      „Slyšel jsi přece o lidech, co nemají kuráž spáchat sebevraždu, tak si místo toho koupí pistoli a jdou po ulici a ohánějí se s ní. Přijede policie, řekne dotyčnému, aby odložil zbraň, dotyčný s ní ještě trochu zamává a policajti ho zastřelí.“

      „Ano, slyšel jsem o sebevraždě policajtem.“

      „Správně. Tohle je podle stejné teorie. Jak už jsem říkal, Mike byl samotář, bez přátel, neměl dohromady žádný život a ani vyhlídku, že by se to zlepšilo. O Krucifixovi zřejmě věděl.“

      „O Krucifixovi věděl každý, tisk se o to postaral.“

      „Správně, takže tě nepřekvapí zjištění, že po světě běhalo pár náboženských fanatiků, kteří si doopravdy mysleli, že Krucifix dělá správnou věc. Zabíjí hříšníky.“

      „A Mike patřil mezi ně,“ dokončil Garcia Hunterovu myšlenku.

      „Patrně vedl fanklub.“

      Garcia se zasmál.

      „Každopádně byl Krucifix pro tyhle lidi hrdina, co koná boží dílo, a Mike najednou dostal příležitost stát se jeho hrdinou.“

      „Chceš říct, nechat se zavřít místo svého hrdiny?“

      „To je jedno. Pro zbytek světa se jméno Mike Farloe stalo synonymem Krucifixe. Svůj život v zapomnění hodil za hlavu. Jeho jméno se bude uvádět v učebnicích a bude se o něm přednášet v hodinách kriminologie. Po smrti získá slávu, jakou zaživa nikdy neměl.“

      „Ale říkal jsi, že Mike věděl o obětech určité věci, které by nejspíš věděl jenom vrah… jako třeba důvody, proč je zabil. Říkal třeba, že se jedna z obětí prošukala až do čela své firmy. Odkud to mohl vědět?“

      „Od vraha,“ usoudil Hunter.

      „Cože?“

      „Jen o tom uvažuj. Jsi vrah a chceš na někoho hodit to, co jsi udělal. Konečně najdeš správného člověka. Spřátelíš se s ním.“

      „Což by nebylo nijak těžké, protože Mike žádné přátele neměl.“

      „Správně. Většina vašich rozhovorů by se točila kolem Krucifixových vražd. Jak skvělou práci vrah odvádí, když zbavuje svět hříšníků a podobně. Teď začneš nalejvat Mikeovi do hlavy všelijaké řeči. ‚Slyšel jsem, že jedna z obětí byla nakažená prostitutka… další měla sex s kdekým ve své firmě, jen aby se dostala nahoru.‘“ Hunter změnil hlas, předstíral, že je vrah.

      „Připravoval ho na chvíli, kdy ho chytnou,“ přerušil ho Garcia.

      Hunter se kousl do spodního rtu a kývl.

      „Ale proč mu neřekl o tom, co Krucifix ve skutečnosti vyřezal na zátylek obětí?“

      „Protože o tom nevěděl nikdo kromě skutečného vraha a hrstky lidí, co na případu pracovali. Kdyby Mikeu Farloeovi pověděl o skutečném symbolu, byl by okamžitě podezřelý. Mike neměl všech pět pohromadě, ale hloupý nebyl.“

      „To znamená, že by toho, kdo mu to všechno vykládal, mohl považovat za skutečného vraha?“

      „Bylo by to možné, ale ne pravděpodobné. Mike by si myslel, že ten chlap kecá.“

      „Proč?“

      „Jak myslíš, že se Mike o Krucifixovi vůbec dozvěděl?“

      „Ze zpráv a z tisku.“

      „Přesně tak. Mike nejspíš četl a sledoval všechno, co na něj média o Krucifixovi chrlila. A věřil všemu do posledního slůvka. Lidi jsou velice ovlivnitelní. Kdybys Mikeovi řekl, že to, co čte a čemu věří, je hromada keců, nezískal by sis jeho důvěru, jen bys ho odradil. Komu myslíš, že by normální člověk z ulice věřil – novinám a televizi, nebo úplně cizímu člověku?“

      Garcia okamžik přemýšlel. „Na tom něco je.“

      Hunter kývl. „Vrah věděl, co musí udělat, aby získal Mikeovu důvěru.“

      „Myslíš, že vrah počítal s tím, že se Mike přizná?“

      „Možná, nevím to jistě.“

      „Neměl co ztratit,“ usoudil Garcia, ale stejně vypadal, jako by mu něco vadilo. „Ale proč?“

      Hunter na něj vrhl polekaný pohled. „Ty jsi neposlouchal, co jsem říkal? Právě jsem ti to vysvětlil.“

      „Ne, proč to hodil zrovna na Mikea?“

      Hunter se odmlčel a zadíval se do svého kelímku s kávou. „Na to jsem se chtěl taky zeptat. Jaké má člověk důvody, aby svou vinu házel na někoho jiného?“

      „Pomsta?“

      „V reálném životě ne.“

      „Co?“

      „Hodit něco na někoho ze msty, to se stává jen v hollywoodských filmech. Ve skutečném životě lidi všechny ty kecy vynechají, jdou rovnou ke zdroji a vystřelí mu díru do hlavy. Proč se namáhat s plánováním nějaké takové boudy? A navíc Mike zemřel smrtící injekcí, to není nijak strašné utrpení. Kdyby náš vrah chtěl, aby trpěl, postaral by se o Mikea osobně.“

      Garcia souhlasně kývl. „To je pravda.“

      „Tak proč bys jinak na někoho něco shazoval?“

      „Možná chtěl, aby policie ukončila vyšetřování.“

      „To je možné.“

      „Třeba měl původně v úmyslu spáchat jenom sedm vražd.“ Garcia se otočil a nalil si sklenici vody. „Když vrah dosáhl, co si předsevzal, proč by udržoval vyšetřování otevřené a riskoval, že nějaký policajt natrefí na důkaz, který by je k němu mohl za pár let dovést? Na někoho to hodí, případ se uzavře a on je volný jako pták.“

      „Takže teď si to vrah rozmyslel a chystá se spáchat dalších sedm vražd?“

      Garcia zvedl jedno obočí. „Možné to je.“

      „To neberu. Tenhle vrah má všechno naplánované od první chvíle a určitě se toho drží. Až dodělá to, co si naplánoval – pokud ho do té doby nechytíme –, zmizí a už o něm nikdy neuslyšíme.“ Hunterův hlas zněl chmurně.

      „Když zatkli Mikea, měli jste jiného podezřelého, vyšetřovali jste někoho?“ přerušil mlčení Garcia.

      Hunter zavrtěl hlavou.

      „Neblížili jste se k někomu nebo k něčemu?“

      „Už jsem ti to říkal: neměli jsme nic, žádné podezřelé, žádná vodítka – ale vím, kam míříš. Kdybychom se k někomu blížili, zvlášť kdybychom se blížili k tomu pravému, pak by nás samozřejmě zatčení Mikea odchýlilo od správného kurzu.“

      „Hm, hm! Vyšetřování by se tím zastavilo. Proč pokračovat ve vyšetřování, když máš podezřelého s tak nepřekonatelnými usvědčujícími důkazy?“

      „No, ale my jsme žádné podezřelé neměli.“

      „Jenže to vrah nevěděl. Ledaže by měl nějaké vnitřní informace přímo od policie.“

      „Ty informace mělo hodně málo lidí, a všichni jsou důvěryhodní.“

      „Fajn, tak jste se možná vrtali v něčem, co mělo k vrahovi hodně blízko.“

      Hunter napjal čelistní svaly. „Nevrtali jsme se v ničem. Jediné, co jsme měli, bylo sedm obětí a spousta frustrací,“ zahleděl se z okna s nepřítomným výrazem. „Ale projdeme znova spisy… dva měsíce před Mikeovým zatčením. Prověříme si, co jsme tenkrát měli.“

      „Je tu ještě jedna možnost,“ zalistoval Garcia papíry na svém stole.

      „A to sice?“

      „Jak dlouhá doba uplynula mezi zatčením Mikea Farloea a první obětí z téhle série?“

      „Asi rok a půl?“

      „Co jestli to vrah na Mikea hodil, protože věděl, že bude určitou dobu mimo provoz? Jako třeba že byl vrah ve vězení kvůli nějakému menšímu prohřešku.“

      Hunter se opřel do židle a zkřížil paže na hrudi. „Tady je problém, že by musel vědět předem, že bude tak dlouho mimo provoz. Ušít na někoho boudu, to chce čas, a jak už jsme říkali, musel si nejdřív najít správného člověka. Před zatčením tě nikdo nevaruje s takovým předstihem. Ale…“ Hunter namířil ukazováček směrem ke Garciovi.

      „Co?“

      „Operace,“ zvedl Hunter obě obočí. „Vrah mohl mít naplánovanou nějakou operaci. O tom by věděl hodně dlouho předem.“

      „Ale vrah byl mimo provoz víc než rok. Jaká operace tě vyřadí na tak dlouho?“

      „To je snadné. Operace páteře, operace kyčle, jakákoli operace, která vyžaduje, aby pacient absolvoval fyzioterapii, aby se mu vrátila hybnost a síla. Náš vrah potřebuje na spáchání těch vražd hodně síly. Neudeřil by znovu, kdyby nebyl stoprocentně fit. Měli bychom si udělat seznam nemocnic a rehabilitačních klinik.“

      Garcia už ťukal do klávesnice.

49

      Zbytek dne se vrtali v životě Mikea Farloea. Jeho trestní rejstřík byl dlouhý, ale nijak strašný: odsouzení pro neslušné odhalování, nenásilné sexuální obtěžování a pedofilie. Byl to šmejd, říkal si Hunter, ale ne násilník. Při posledním pobytu ve věznici našel boha a po propuštění se začal potulovat ulicemi a kázat evangelium těm, kdo byli ochotni naslouchat, i těm, kdo nebyli.

      V Mikeových zdravotních záznamech nebylo nic mimořádného. Několikrát si léčil pohlavní choroby a zlámané kosti z pouličních bitek, ale to bylo všechno. Neměl žádnou psychiatrickou anamnézu a nic se nevymykalo z běžného rámce. Dospěli k závěru, že si vrah nemohl vybrat Mikea na základě zdravotního nebo trestního rejstříku. Pořád hledali ve všech náboženských kultech, do kterých se Farloe mohl zaplést, ale půl hodiny před půlnocí ještě neměli vůbec nic.

      Garcia se letmo podíval na hodinky, když parkoval auto před svým činžákem. „Zase po půlnoci.“ Za uplynulé dva týdny se mu ani jednou nepodařilo dorazit domů dřív než k ránu. Věděl, že se nedá nic dělat. Práce to vyžadovala a on byl rozhodně ochoten vyhovět. Totéž se ovšem nedalo říci o Anně.

      Seděl chvíli potmě na parkovišti. Z auta hleděl do oken svého bytu v prvním patře. V obývacím pokoji se ještě svítilo. Anna byla dosud vzhůru.

      Říkal jí, aby si nedělala starosti, že případ, na kterém pracují, je složitý a že do něj musí vkládat hodně hodin práce navíc, ale věděl, že ho neposlouchala. Věděl, že by byla radši, kdyby byl právník nebo lékař; vlastně cokoli jiného než detektiv na losangeleském oddělení vražd.

      Zvolna se vydal kolem ostatních aut na parkovišti k budově a nahoru do svého bytu. I když si byl jist, že Anna nebude spát, otevíral dveře co nejtišeji. Anna ležela na modré látkové pohovce proti televizoru na východní stěně. Měla na sobě tenkou bílou noční košili a vlasy na jedné straně slehlé. Oči měla zavřené, ale otevřela je, když Garcia vstoupil do bytu.

      „Nazdárek, zlato,“ řekl unaveným hlasem.

      Posadila se, zkřížila nohy pod tělem. Její manžel se změnil. Každou noc, když se k ní vracel domů, vypadal o trochu starší a o trochu unavenější. Byl v Divizi loupeží a vražd ani ne měsíc, ale v Anniných očích to působilo jako celá léta.

      „Jak je, miláčku?“ řekla tiše.

      „Je to dobrý… jen jsem unavený.“

      „Máš hlad? Jedl jsi? V ledničce je večeře. Musíš něco sníst,“ naléhala.

      Garcia neměl hlad. Po pravdě řečeno, vůbec neměl chuť k jídlu už od té doby, co před několika týdny vstoupil do toho starého dřevěného domu, ale nechtěl dát Anně košem. „Jo, něco bych snědl.“

      Oba šli do kuchyně. Garcia si sedl k malému jídelnímu stolu, zatímco Anna vyndala z ledničky talíř a vložila ho do mikrovlnky.

      „Chceš pivo?“ zeptala se cestou zpátky k ledničce.

      „Abych řekl pravdu, single malt by mi udělala líp.“

      „K jídlu to nejde. Teď si dej pivo a jestli budeš chtít ještě potom…“

      Podala mu otevřenou láhev piva a sedla si proti němu. Mlčení přerušil zvonek mikrovlnky, ohlašující, že jeho pozdní večeře je ohřátá.

      Anna uvařila jeden z Garciových oblíbených pokrmů – rýži, brazilské fazole, kuře a zeleninu, ale Garcia do sebe vpravil jen asi tři lžíce, než začal přerovnávat jídlo na talíři, aniž by donesl k ústům další sousto.

      „Chybí něco tomu kuřeti?“

      „Ne, broučku. Víš, jak miluju tvou kuchyni. Jenom nemám takový hlad, jak jsem si myslel.“

      Anna bez varování zabořila hlavu do dlaní a rozplakala se.

      Garcia se k ní rychle vrhl a klekl si před její židlí. „Anno, co se děje?“ Pokoušel se jí zvednout hlavu z dlaní.

      Trvalo ještě několik vteřin, než na něj konečně pohlédla očima plnýma slz a smutku. „Bojím se.“

      „Bojíš? Čeho se bojíš?“ zeptal se s obavou.

      „Toho, co s tebou tahle nová práce dělá… co to dělá s námi.“

      „Jak to myslíš?“

      „Podívej se na sebe. Už kolik týdnů ses pořádně nevyspal. Když náhodou usneš, za pár hodin se probudíš celý zpocený a div že nekřičíš. Nejíš. Zhubl jsi tolik, že vypadáš jako nemocný, a já… na mě už se ani nepodíváš, natož abys se mnou mluvil.“

      „Promiň, kočičko. Víš, nemůžu s tebou mluvit o případech, na kterých pracuju.“ Pokusil se ji obejmout, ale odtáhla se.

      „Nechci, abys mi říkal detaily vyšetřování, ale stal se z tebe přízrak. Už tě vůbec nevídám. Už spolu nikdy nic neděláme společně. I z maličkostí, jako je třeba společné jídlo, se stal luxus. Odcházíš ještě za tmy a vracíš se v nekřesťanskou dobu. Každý den se dívám, jak procházíš těmi dveřmi a vypadáš, jako by z tebe další kousíček zůstal tam venku. Začínáme být vůči sobě jako cizí. Co bude ode dneška za šest měsíců nebo za rok?“ ptala se a stírala si slzy z tváří.

      Garciu zaplavil nepřekonatelný ochranitelský pocit. Chtěl ji vzít do náručí a utišit, ale pravda byla taková, že se taky bál. Ne o sebe, ale o všechny ostatní. Venku běhá vrah, kterému dělá potěšení působit tolik bolesti, kolik jen oběť může vydržet. Vrah, který nerozlišuje podle rasy, náboženství, společenských vrstev ani podle ničeho jiného. Příští obětí může být kdokoli, každý včetně Anny. Připadal si bezmocný.

      „Prosím tě, neplač, kočičko, všechno dobře dopadne,“ dotýkal se jemně Anniných vlasů. „Děláme ve vyšetřování pokroky a s troškou štěstí ten případ hodně brzy uzavřeme.“ Garcia si nebyl jist, jestli sám sobě věří.

      „Promiň,“ řekla, stále v slzách. „Ale žádný jiný případ, na kterém jsi pracoval, na tebe takhle nepůsobil.“

      Garcia nevěděl, co na to říct.

      „Bojím se, co s tebou tahle práce může udělat. Nechci tě ztratit.“ Znovu jí vhrkly slzy do očí.

      „Neztratíš mě, kočičko. Miluju tě.“ Políbil ji na tvář a setřel zbytek slz. „Slibuju ti, že všechno bude zase dobrý.“

      Anna mu chtěla uvěřit, ale neviděl v jejích očích žádné přesvědčení.

      „No tak, půjdeme do postele,“ pomáhal jí vstát.

      Oba se zvolna zvedli. Objala ho a políbili se. „Dojdu zhasnout do obýváku,“ řekla.

      „Tak jo, já dám nádobí do myčky.“ Garcia očistil svůj talíř a rychle ho opláchl pod kohoutkem.

      „Kriste Ježíši!“ zazněl Annin výkřik z obývacího pokoje.

      Garcia nechal talíř na myčce a vyřítil se z kuchyně. „Co se děje?“ přistoupil k Anně, která stála u okna.

      „Někdo byl dole a koukal sem na mě.“

      „Co? Kde?“ Garcia se zadíval z okna na prázdnou ulici a parkoviště.

      „Tam dole, zrovna mezi těmi dvěma auty,“ ukazovala na dva vozy, zaparkované v půli ulice.

      Garcia znovu vyhlédl z okna. „Nic nevidím, a navíc je tam dole docela tma. Víš jistě, že jsi někoho viděla?“

      „Ano. Viděla jsem někoho, jak zírá přímo na mě.“

      „Víš to jistě?“

      „Ano. Díval se nahoru na mě.“

      „On? Byl to muž?“

      „Nevím. Myslím si to.“

      „Možná to byla kočka nebo tak něco.“

      „To nebyla žádná kočka, Carlosi. Někdo nám koukal do bytu.“ Annin hlas už nezněl tak jistě.

      „Do našeho bytu? Možná ten člověk jenom koukal na dům.“

      „Díval se přímo na mě, já to vím, cítila jsem to, vyděsilo mě to.“

      „Možná to byl nějaký kluk ze sousedství. Víš, že pořád někde běhají – dlouho do noci.“

      „Kluci ze sousedství mě takhle nevyplaší.“ V jejím hlase znovu zřetelně zněly slzy.

      „Tak jo, chceš, abych sešel dolů a porozhlédl se?“

      „Ne… prosím tě, zůstaň u mě.“

      Garcia ji objal a cítil, jak se její tělo chvěje. „Jsem tady, kočičko. Jsi jen unavená a rozčilená. Určitě to nic nebylo. No tak, půjdeme si lehnout.“

      Z parkoviště, skrytého ve tmě, sledoval pozorovatel s úsměvem plným zloby, jak se objímají a vzdalují od okna.

50

      Rozdělili si úkoly. Garcia měl projít spisy z původního Hunterova a Scottova vyšetřování a vrátit se v nich do období tří měsíců před zatčení Mikea Farloea. Měl také na starosti prověření výrobců paruk a rehabilitačních zařízení.

      Hunter se ujal pátrání v nemocnicích. Uvažoval o tom, že by je kontaktoval a vyžádal si seznamy pacientů, kteří byli operováni v časovém rozmezí dvou měsíců po zatčení Mikea Farloea. Kteří podstoupili operaci vyžadující dlouhou rekonvalescenci, obzvlášť fyzioterapii. Ze zkušenosti věděl, že zodpovězení takového dotazu, aťsi je sebevíc naléhavý, zabere stejně celé týdny. Aby proces urychlil, rozhodl se prověřit nemocnice v centrální oblasti Los Angeles osobně a písemnou žádost podat do těch zbývajících.

      Úkol byl pracný a pomalý. Nejprve museli zúžit výběr na to, jaké operace vyžadují tak dlouhé období rekonvalescence, a pak hledat záznamy skoro půldruhého roku staré.

      Huntera nepřekvapilo zjištění, že archivace nemocničních dokumentů hraničí s groteskou. Část uskladněná v nějakém uprášeném a přeplněném archivu. Další část v dezorganizovaných počítačových sjetinách a ještě další část uložená v databázích, do kterých umělo vstupovat jen velmi málo osob. Nemá to moc daleko k archivování spisů v Divizi loupeží a vražd, říkal si.

      Dělal na tom od půl deváté ráno. V poledne teplota vzduchu dosáhla 37 °C a ve špatně větraných místnostech působil Hunterův úkol spíš jako trest. Na konci odpoledne měl promáčenou košili, a to zvládl pouhé tři nemocnice.

      „Byl jsi plavat?“ svraštil Garcia čelo nad Hunterovou mokrou košilí, když se vrátil do kanceláře.

      „Zkus se na pár hodin zavřít do zatuchlé, zoufale mrňavé místnosti v suterénu nemocnice a uvidíš, jak se ti to bude líbit,“ odsekl Hunter, kterého to nepobavilo.

      „Kdybys zahodil tu bundu, nejspíš by to pomohlo. Jak to vůbec šlo?“

      Hunter zamával hnědou obálkou. „Seznamy pacientů ze tří nemocnic. Nic moc, ale pro začátek dobrý.“

      „A co je tohle?“ ukázal Garcia na krabici, kterou měl Hunter pod levou paží.

      „No, to jsou jen boty,“ opáčil věcně.

      „Dali jsme se do utrácení?“

      „Přesně tak. Uviděl jsem je za výlohou krámu blízko jedné nemocnice. Za týden zavírají, takže mají výprodej. Dostal jsem je za hubičku.“

      „Fakt? Můžu se podívat?“ procitla v Garciovi zvědavost.

      „Jasně,“ podal mu Hunter krabici.

      „Jejda, ty jsou pěkné,“ zvolal Garcia, když vyndal obě černé kožené polobotky z krabice a prohlédl si je ze všech úhlů. „A pámbuví, že potřebuješ nové,“ ukázal na Hunterovy staré boty.

      „Ale musím je rozchodit. Ta kůže je dost tuhá.“

      „Při tom, kolik toho poslední dobou nachodíme, s tím nebudeš mít problém.“ Garcia uložil obě boty do krabice a předal ji Hunterovi.

      „A vůbec, jak pokračuješ?“ vrátil se Hunter k vyšetřování.

      „Podařilo se mi kontaktovat Catherine Slaterovou. Paruky nenosí.“

      „Skvělé. Uspěl jsi teda u vlásenkářů?“

      Garcia zkřivil ústa, zamračil se a zavrtěl hlavou. „Jestli chceme seznam klientů, co si objednali paruky z evropských vlasů od některého vlásenkáře v Los Angeles, budeme potřebovat povolení k prohlídce.“

      „Povolení?“

      „Neodtajní svůj seznam klientů. Záminka je pokaždé stejná… soukromí klientů. Jejich klienti by nebyli nadšení, kdyby se do světa inzerovalo, že nosí paruky.“

      „Inzerovalo do světa? My nejsme tisk, my tady vyšetřujeme vraždu. Nechceme prodávat informace bulváru,“ odsekl Hunter.

      „To máš jedno. Když nebude povolení, nebude žádný seznam klientů.“

      Hunter položil obálku na svůj stůl, pověsil bundu na opěradlo židle a přistoupil k ventilátoru.

      „Tihle lidi jsou k neuvěření. My se jim snažíme pomoct, pokoušíme se chytit sadistického vraha, jehož příští obětí může být někdo z jejich rodiny nebo oni sami, ale co nás čeká místo spolupráce? Podělaná nevrlost a neochota. Jako bysme ti špatní byli my. Hned jak řekneme, že jsme policajti, je to, jako bychom je praštili do břicha. Všechny dveře se zabouchnou a ke slovu přijdou bezpečnostní zámky,“ stěžoval si Hunter cestou zpátky ke svému stolu. „Promluvím s kapitánem Bolterem. My to zkurvený povolení i seznam dostaneme, hned jak…“ Hunter zaznamenal pochybnosti, které z Garcii vyzařovaly. „Něco ti vadí.“

      „Vadí mi ten vlas, co se našel v autě George Slatera.“

      „Pokračuj,“ vybídl ho Hunter.

      „V tom autě se nic jiného nenašlo, je to tak? Otisky prstů, ani vlákna, jen jeden vlásek z paruky?“

      „A ty si myslíš, že to na našeho hocha nevypadá, viď?“ usoudil Hunter. „Vrah vyčistí celé auto stejně jako na každém místě činu, ale nechá po sobě vlas?“

      „Nikdy ještě nic nezvoral, proč by to měl zvorat teď?“

      „Možná to nezvoral.“

      Garcia se na Huntera zadíval s výrazem nejistoty. „Co to říkáš? Už chce, abysme ho chytili?“

      „To vůbec ne. Možná si s námi jen hraje – jako vždycky.“

      Garcia pořád vypadal nejistě.

      „Ví, že si to nemůžeme dovolit přehlédnout. Ví, že po tom půjdeme, že prověříme všechny vlásenkáře v Los Angeles, budeme mrhat časem i finančními prostředky.“

      „Takže myslíš, že tam ten vlas mohl nechat naschvál?“

      Hunter kývl. „Aby nás zdržel. Aby měl čas naplánovat další vraždu. Blíží se k poslednímu dějství,“ řekl tiše.

      „Jak to myslíš, k poslednímu dějství?“

      „Tyhle vraždy mají pro vraha nějaký význam,“ vysvětloval Hunter. „Jak už jsem říkal, vrah určitě má nějaký cíl a něco mi napovídá, že se ho chystá dovršit.“

      „A ty věříš, že pokud ho nechytíme dřív, než toho svého psychocíle dosáhne, nechytíme ho nikdy. Prostě zmizí.“

      Hunter zvolna kývl.

      „Tak ho chytíme,“ řekl Garcia a ukázal na hnědou obálku, kterou si Hunter přinesl z nemocnic.

      Hunter se usmál. „První, co musíme udělat, je vyřadit z tohohle seznamu všechny osoby mladší než dvacet nebo starší než padesát let. Pak se pokusíme udělat si obrázek o všech zbývajících. Možná na něco natrefíme.“

      „Jasně, dej mi jeden z těch seznamů.“

      „Už jsi prošel ty staré vyšetřovací spisy?“

      „Ještě na nich dělám.“

      Hunter se na chvilku zatvářil zádumčivě.

      „Co je?“ zeptal se Garcia.

      „Něco mi tu vadí. Možná to Krucifix nehodil na Mikea Farloea, aby nás svedl ze stopy. Možná udělal chybu a musel ji zakrýt.“

      „Chybu?“

      „Možná. Mohlo to nějak souviset s poslední obětí. S tou těsně předtím, než jsme chytli Mikea Farloea. Byla to mladá právnička, to si pamatuju. Máš její spis?“

      „Měl by být tady.“ Garcia začal pátrat ve složkách na svém stole.

      Z rozhovoru je vyrušilo zvonění Garciova faxu. Přisunul se blíž ke stolu a čekal, až z přístroje vyjede papír.

      „Vocę tá de sacanagem!“ řekl Garcia znenadání poté, co asi půl minuty zíral na přijatý fax.

      Hunter nerozuměl portugalsky, ale věděl, že ať to znamená cokoli, není to nic dobrého.

51

      Hunter upřeně hleděl na parťáka a čekal, ale Garcia nespouštěl oči z faxu a pořád si něco mumlal portugalsky. „Co to sakra je?“ křikl Hunter netrpělivě.

      Garcia natáhl ke kolegovi ruku a ukázal mu černobílý obrázek ženy. Hunterovi trvalo pár vteřin, než pochopil, nač se dívá. „To je Jenny Farnboroughová?“

      Garcia zavrtěl hlavou. „Ne, tohle je Vicki Bakerová.“

      „Kdo?“

      „Vicki Bakerová, čtyřiadvacet let, pracuje jako manažerka v 24 Hour Fitness na Santa Monica Boulevard,“ četl Garcia z dolního okraje obrázku.

      „Tu tělocvičnu znám,“ přerušil ho Hunter.

      „Zřejmě měla druhého července odjet do Kanady.“

      „A odjela?“

      „To tu nestojí.“

      „Kdo nám to poslal?“

      „Logan z Oddělení pohřešovaných osob. Ještě pořád sledujeme všechny, co se podobají tomu počítačovému obrázku od doktora Winstona, pamatuješ?“

      Hunter kývl.

      Protože první oběť dosud nebyla pozitivně identifikována, probíhala nadále všechna opatření podle protokolu, a k tomu patřilo i průběžné prověřování nových záznamů v databázi Jednotky pohřešovaných a neidentifikovaných osob.

      „Kdy byla hlášená jako pohřešovaná?“

      Garcia se podíval na druhou stránku faxu. „Předevčírem.“

      „Kdo to nahlásil?“

      Další nahlédnutí. „Joe Bowman, hlavní manažer fitcentra.“

      Hunter vzal fax z Garciovy ruky a minutu ho studoval. Podoba tu byla, jenomže hezké, vysoké blondýny jako by v Los Angeles rostly na všech stromech. Hunter si uměl jasně představit, jak snadno by Vicki Bakerová i Jenny Farnboroughová mohly odpovídat počítačové podobizně. Jak spěchali s identifikací první oběti, prostě předpokládali, že je to Jenny Farnboroughová.

      „Kdy se Jenny ztratila z klubu Vanguard?“ zeptal se Hunter.

      Garcia zalistoval v papírech, které vyndal z horní zásuvky. „Prvního července. Vicki se začala pohřešovat o den později.“

      „Tahle dívka se šestého ještě nemusela pohřešovat. Mohla odletět do Kanady a ztratit se tam, anebo mohla zmizet až po návratu, to ještě nevíme. Zavoláme do tělocvičny a zjistíme si, jestli má ten Joe Bowman dneska službu. Pokud ano, vyrazíme tam. Šéf celního na letišti je můj starý kámoš. Řeknu mu, aby prověřil, jestli šestého nastoupila do letadla.“

      Garcia se rychle vrátil k počítači a několika kliknutími získal informace o fitcentru. Vytočil číslo, opřel se do své židle a netrpělivě čekal, až někdo na druhém konci zvedne sluchátko. Stalo se to hned po třetím zazvonění. Rozhovor se omezil jen asi na pět vět.

      „Je tam dneska až do půl dvanácté,“ řekl Garcia, když zavěsil.

      „Jdeme, řídíš ty. Nejdřív ale zavolám Trevorovi.“

      Trevor Grizbeck byl vedoucí Celní a imigrační služby na Losangeleském mezinárodním letišti, zvaném zkráceně LAX. Hunter věděl, že v žádném případě nepřiměje leteckou společnost prozradit informace o cestujících bez povolení k prohlídce, a neměl čas si je opatřovat. Je na čase využít protekci.

      Slunce už zapadlo, ale vedro bylo takřka stejně intenzivní jako odpoledne. Hunter mlčky seděl a zas a znova si pročítal listy se zprávou o Victorii Bakerové, která přišla faxem, ale stejně mu to připadalo příliš surrealistické. Zrovna když přijížděli k tělocvičně v Santa Monice, vyrušil ho z rozjímání mobil.

      „Trevore! Co pro mě máš?“

      „No, jak víš, nemám přístup k záznamům leteckých společností, ale můžu do záznamů Imigračního. Jen pro jistotu jsem si to prověřil od 1. do 12. července. Victoria Bakerová vůbec neprošla pasovou kontrolou.“

      „Vůbec nenastoupila do letadla.“

      „Vypadá to tak.“

      „Díky, kámo.“

      „Jasně, chlape. Ozvi se.“

      S odznakem v ruce se Hunter prodral nevelkým davem ve vstupní hale fitcentra až k recepčnímu pultu.

      „Je tady vedoucí, Joe Bowman?“ zeptal se, ještě než si některá ze dvou recepčních stihla zkontrolovat jeho průkaz

      „Ano.“ Odpověď zněla trochu ostýchavě.

      „Musíme s ním mluvit,“ řekl autoritativně.

      Oba detektivové sledovali, jak plavovlasá recepční rychle zvedá telefon a vytáčí číslo Bowmanovy přímé linky. Následoval rychlý polohlasitý hovor.

      „Trish, zvládneš to tady pět minut sama?“ zeptala se blondýna, odložila telefon a obrátila se k druhé recepční, malé rudovlásce se sprškou pih pod azurově modrýma očima.

      „Jo, jasně,“ odvětila Trish s lehkým texaským přízvukem.

      Blond recepční stiskla knoflík za pultem a na jednom turniketu se rozsvítilo zelené světýlko. „Prosím, pojďte tudy, pánové,“ řekla oběma detektivům a na druhé straně se k nim připojila. „Prosím, za mnou.“

      Kancelář vedoucího byla až na konci nabité hlavní tělocvičny. Recepční třikrát zaklepala, a když se dveře otevřely, uvítal je nádherný Afroameričan, asi o pět centimetrů vyšší a nejméně o deset kilo těžší než Hunter, samý sval. Měl na sobě černé, těsně přiléhavé tričko, asi o dvě velikosti menší, než by potřeboval, a s vojenským účesem na ježka vypadal jako armádní seržant. Představil se jako Joe Bowman.

      „Předpokládám, že jde o Vicki,“ řekl bez okolků a uvedl oba detektivy do místnosti.

      „Správně,“ přitakal Hunter, když usedli do dvou kožených křesel proti hezkému černobílému psacímu stolu. Joe si sedl za stůl.

      Hunter si rychle a důkladně muže za stolem prohlédl. „Jste mi povědomý, neznáme se odněkud?“ zamžoural, jako by pátral v paměti.

      Bowman chvilku Huntera pozoroval. „Nemyslím, každopádně si to nevybavuju.“

      Hunter po několika vteřinách myšlenku zaplašil a letmo pokrčil rameny. „Vy jste ten, kdo nahlásil, že se Victoria Bakerová pohřešuje, je to tak?“ zeptal se.

      „Ano.“

      „A pročpak?“

      Bowman zvedl oči od desky stolu s nechápavým úsměvem. „Protože se pohřešovala.“ Vyslovoval pomaleji než normálně.

      Vtipálku, pomyslel si Hunter. „Myslím jako, proč zrovna vy? Jste její manžel, přítel, milenec?“

      Bowmanovy oči zalétly k recepční, která dosud stála u dveří. „Můžeš jít, Carey. Já už to obstarám.“

      Mlčky vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře.

      Znovu věnoval pozornost detektivům. „Nejsem její manžel, přítel ani milenec. Jsem ženatý.“ Ukázal hlavou na psací stůl, kde stál obrázek ženy s krátkými černými vlasy a nakažlivým úsměvem.

      Hunter vzal fotografii na vědomí, ale smutek v očích Bowmana zradil.

      „Měla se vrátit do práce šestadvacátého, ale neukázala se. To se jí vůbec nepodobalo. Je velmi zodpovědná, velmi profesionální, nikdy si nebere volno ani nemarodí, vždycky chodí včas.“

      „Ale proč vy a ne její rodina, manžel nebo přítel?“

      „Vicki není vdaná a momentálně nemá žádný vztah. Její rodina pochází z Kanady. Letěla ji navštívit. Žije sama v malém pronajatém bytě pár kilometrů odtud.“

      „Kontaktovala vás její rodina?“ zeptal se Hunter. „Pokud ji čekali a ona se neukázala, nedělali by si starosti?“

      Bowman na Huntera nervózně pohlédl. „Nevěděli, že tam má namířeno. Takové jako překvapení, víte? Jak to myslíte, že se neukázala?“

      „Prověřovali jsme leteckou společnost, vůbec nenastoupila do letadla.“

      „Ach bože můj!“ hlesl Bowman a hrábl si rukama do vlasů. „Ona se pohřešovala celou tu dobu?“

      „Říkal jste, že se měla vrátit šestadvacátého minulý měsíc, a přesto jste ji hlásil jako pohřešovanou teprve předevčírem – jedenatřicátého. Proč jste čekal pět dní?“

      „Jedenatřicátého jsem se teprve vrátil z Evropy. Byl jsem na soutěži kulturistů.“

      „Kdy jste odlétal do Evropy?“ zeptal se Garcia.

      „Dva dny po tom, co odlétla Vicki.“ Sklopil oči ke svým rukám, které se třásly. „Měl jsem jí zkusit zavolat z Evropy; mluvili jsme spolu ten den, co měla odletět do Kanady,“ mumlal smutně.

      „Proč byste jí volal? Je to jen zaměstnanec, ne?“ dloubl si Hunter.

      Joe Bowman vypadal neklidně. Pokusil se vrhnout na Huntera chabý úsměv, ale nezdařilo se.

      Hunter si přitáhl křeslo blíž ke stolu, předklonil se a opřel se oběma lokty o desku. „No tak, Joe, je čas jít s pravdou ven – ona byla víc než jen zaměstnanec, že?“

      Ticho.

      „Koukejte, pane Bowmane, my nejsme mravnostní policie. Nejsme tu proto, abychom se vás vyptávali na váš vztah s vaší paní,“ ukázal na zarámovaný obrázek na stole. „Jenže Victoria Bakerová se mohla dostat do těžkých nesnází a my jí jen chceme pomoct, ale k tomu potřebujeme vaši spolupráci. Ať nám řeknete cokoli, zůstane to mezi námi. Jestli pro vás něco znamená, prosím, pomozte nám.“ Hunter ho obdařil sebejistým úsměvem.

      Bowman okamžik váhal, pohled upřený na obrázek manželky. „Milujeme se,“ vzdal to nakonec.

      Hunter nespouštěl z Bowmana oči, čekal, až bude pokračovat.

      „Uvažujeme o tom, že bychom se k sobě nastěhovali.“

      Garcia vyvalil oči překvapením. „A co vaše manželství?“ zeptal se.

      Bowman si pravou rukou masíroval oči a nespěchal s odpovědí. „Moje manželství umřelo před dvěma roky.“ Vrátil se pohledem k obrázku na stole. „Láska umřela… už se spolu nebavíme… jako bychom si byli úplně cizí. Před rokem jsme se snažili dát všechno zase dohromady, ale ono není co dávat dohromady.“ Jeho tón byl pevný, s náznakem smutku.

      „Kdy jste začal chodit s Vicki?“

      „Asi před osmi měsíci. Měla v sobě něco zvláštního, takovou nakažlivou radost… zase jsem byl šťastný. Takže jsem se před dvěma měsíci rozhodl, že požádám manželku o rozvod a udělám to, co mi přináší štěstí – budu s Vicki.“

      „Věděla o tom Vicki? Pověděl jste jí o svých plánech?“

      „Ano, právě proto se vracela do Kanady.“

      Hunter na něj vrhl nechápavý pohled.

      „Chtěla sdělit rodičům, že uvažuje o tom, že bychom spolu bydleli. Chtěla od nich požehnání.“

      Hunterův nechápavý pohled přetrvával.

      „Pochází z velmi konzervativní rodiny,“ vysvětloval Bowman. „Chtěla, aby mě přijali.“

      „Aby se smířili se skutečností, že se jejich dcera stěhuje k ženatému muži?“ zeptal se Garcia se zájmem.

      „Ne,“ Hunter odpověděl jako první. „Aby se smířili se skutečností, že se jejich dcera stěhuje k Afroameričanovi,“ usoudil.

      „K černochovi,“ opravil ho Bowman. „Jsme rádi, když se nám říká černoši. Jsme černí a černoch není sprosté slovo. Tahle politická korektnost, to jsou samé kecy, jestli chcete něco vědět, ale máte pravdu. Dá se říct, že její rodina by náš vztah neschvalovala.“

      „A vy jste s ní neudržoval kontakt, když jste byl v Evropě?“

      „Ne… měl jsem…,“ jeho hlas vyzněl do ztracena.

      „Proč ne?“

      „Chtěla to tak. Řekla, že potřebuje čas, aby jim to vysvětlila. Věděl jsem, že jedenatřicátého už má být zpátky tady, tak jsem se pokoušel volat z Evropy, ale nebrala to. Odtamtud jsem nemohl nic dělat. Když jsem se vrátil, nemohl jsem ji najít, tak jsem zpanikařil a zavolal policii.“

      „Říkal jste, že bydlí jen pár kilometrů odtud?“ zeptal se Hunter.

      „Ano, na North Croft Avenue.“

      „Máte klíče od jejího bytu?“

      „Ne, nemám,“ Bowman se nedokázal podívat Hunterovi do očí. „Ale tohle všechno už jsem probíral s jinými policisty.“

      „Z Oddělení pohřešovaných osob?“

      „Přesně tak.“

      „My nejsme z pohřešovaných osob. My jsme z vražd.“

      Bowman se zamračil překvapením a strachem. „Z vražd?“

      Hunter vyndal kopii kresby, kterou jim dala Isabella, spolu s dvaceti různými permutacemi podoby, a položil ji na Joeův stůl.

      „Viděl jste někdy tohohle muže?“

      Bowman třesoucíma se rukama zvedl kresby a pozorně se na ně zadíval.

      „Ne, to nemůžu tvrdit. Kdo to má být?“

      Hunter beze slova vytáhl počítačem vygenerovaný portrét první oběti a položil ho na stůl. Joe na něj nechápavě zíral. Jeho oči prosily o nějaké vysvětlení. „Proč máte digitální obrázek Vicki?“ pronesl nejistým hlasem s uslzenýma očima dřív, než Hunter stihl položit otázku.

      „Co to má společného s tím, že se Vicki pohřešuje? Proč mám v kanceláři detektivy z oddělení vražd? Proč máte digitální obrázek Vicki?“

      „Může existovat souvislost s jedním jiným vyšetřováním, které provádíme,“ vysvětloval Garcia.

      „Vyšetřování vraždy? Myslíte, že by mohla být mrtvá?“ zasípal hrůzou.

      „Ještě nevíme.“

      „Ach bože můj! Proč by někdo ubližoval Vicki? Je to ta nejhodnější osoba na světě.“

      „Nedělejme ještě ukvapené závěry, pane Bowmane,“ snažil se ho uklidnit Hunter. „Stran tohohle člověka,“ ukázal na kresby. „Víte jistě, že jste ho neviděl u vás v tělocvičně?“

      „Jestli do téhle tělocvičny chodí, měli byste se zeptat recepčních.“

      „Žádné strachy, my se jich zeptáme. Taky budeme potřebovat adresu Vicki.“

      Joe mlčky napsal adresu a podal ji Hunterovi.

      „Chodili jste do klubů, na večírky, do restaurací, však víte, tyhlety věci?“ pokračoval Hunter.

      Bowman na Huntera nechápavě pohlédl. „Ne, vůbec ne. Kvůli mé situaci jsme opravdu nemohli inzerovat náš vztah do světa.“

      Hunter kývl. „Chodila do takových podniků ráda sama nebo třeba s kamarádkami?“

      „Pokud vím, ne,“ odpověděl Bowman zdráhavě.

      „Nevíte, jestli se zúčastnila neortodoxních večírků?“ vložil se do řeči Garcia.

      Bowman a Hunter pohlédli na Garciu se stejně nechápavým výrazem. Žádný z nich si nebyl skutečně jist, co těmi neortodoxními večírky míní.

      „Nevím, nač se mě ptáte,“ odvětil Bowman.

      Huntera zajímalo Garciovo vysvětlení stejně jako Bowmana.

      Nemá smysl chodit kolem horké kaše, pomyslel si Garcia. „Účastnila se sex-party, BDSM, fetiše… takových a podobných věcí?“

      „Co je to za otázku?“ vytřeštil oči Bowman.

      „Je to otázka, která se vztahuje k tomuhle vyšetřování.“

      „Ptáte se mě, jestli je Vicki úchyl?“ vybuchl Bowman uraženým tónem.

      „Ne, jenom jestli vám není známo, že by takové věci provozovala.“

      „Ne, neprovozovala.“

      Hunter se rozhodl vložit do hovoru. „Je zámožná? Chci říct, je dobře placená?“

      Bowman se obrátil k Hunterovi s výrazem, který říkal, „co to má s čím společného?“

      „Může si dovolit drahé věci?“ pokusil se to objasnit Hunter.

      „Jaké věci? Drogy?“ Bowmanův výraz byl teď ještě zmatenější.

      „Ne. Zkrášlovací prostředky – pleťová mléka, krémy, líčidla, však víte, ženské záležitosti.“

      „No, bohatá není, aspoň ne podle losangeleských měřítek, ale řekl bych, že vydělává dost. Tedy pokud jde o to krášlení, za to utrácí majlant. Viděl jsem ji, jak platí přes 300 dolarů za noční krém proti vráskám, a přitom ta lahvička byla velká jak balíček žvejkaček.“

      Hunter překvapeně zvedl obě obočí.

      „To není všechno,“ pokračoval Bowman. „Čtyři sta dolarů za oční krém ze Švýcarska, sto padesát dolarů za lahvičku laku na nehty, a to nepočítám, co utrácí za manikúru, pedikúru, hydratační krémy, kosmetiku a lázně. Obejde se bez jídla, ale ne bez těch svých zkrášlovacích krémů a vodiček. Vicki je hodně marnivá. Možná až moc marnivá.“

      „Má tady Vicki nějakou skříňku nebo místo, kde si nechává věci?“ zeptal se Hunter.

      „Ano. Jako všichni členové personálu. Všem doporučujeme cvičit. Všichni máme svoje přidělené skříňky.“

      „To je skvělé. Můžeme vidět tu její?“

      „Má elektronický zámek a potřebuje čtyřmístný kód. Zná ho jen ona.“

      „Ano, ale určitě existuje nějaký univerzální kód,“ řekl Garcia.

      Bowman zkřivil ústa a uvažoval, jestli to má udělat. „Nepotřebujete povolení, abyste mohli prohlížet její věci?“

      „Snažíme se ji najít, ne dostat do vězení. Získat povolení může trvat den dva, mezitím ztrácíme drahocenný čas,“ odsekl Hunter.

      „Je to v dámské šatně.“

      „Stačí nám jen pět minut, jenom řekněte všem, co v té šatně jsou, aby se zakryly,“ řekl Garcia.

      Následovalo krátké mlčení.

      „Ztrácíme čas,“ naléhal Hunter.

      „Tak jo,“ vzdal to konečně Bowman. „Počkejte chvilku. Požádám recepční, aby to ohlásila.“

      Hunter pozoroval Bowmana, zatímco rychle telefonicky mluvil s recepcí. „Víte jistě, že jsme se ještě nesetkali? Opravdu jste mi povědomý,“ řekl hned, jak Bowman zavěsil.

      „Moje fotky byly v několika kulturistických magazínech. Jsem profesionální kulturista. Vy taky vypadáte docela namakaně. Kupujete si někdy nějaké fitness magazíny?“ opáčil Bowman.

      Hunter luskl prsty. „Občas ano. Tam jsem vás nejspíš viděl.“

      Bowman obdařil Huntera úsměvem, který postrádal jakékoli nadšení.

      Deset minut nato už stáli před skříňkou číslo 365 v dámské šatně. Bowman vyťukal šestimístný kód, jímž obešel ten původní, který si nastavila Vicki. Světýlko na mechanismu zámku změnilo barvu z červené na zelenou a dveře se s cvaknutím otevřely. Garcia předtím přinesl z auta latexové rukavice a Hunterovi připadl úkol probrat její věci.

      Moc tam toho nebylo. Běžecké boty, dva páry ponožek, cvičební šortky, dámské tílko a pár vzpěračských rukavic bez prstů. Na horní polici našel to, co hledal. Plechovku deodorantu ve spreji a kartáč na vlasy. Obojí vzal a vložil každé zvlášť do plastikových sáčků.

      Bowman to mlčky sledoval a v duchu se ptal, proč berou jen dva předměty a ostatní tu nechávají.

52

      V osm hodin večer se doktor Winston připravoval skončit s prací a jít domů, když vtom mu zavolal Hunter. Bylo třeba sejmout otisky a provést testy DNA z plechovky deodorantu ve spreji a kartáče na vlasy.

      Hunter věděl, že potrvá asi pět dní, než přijdou výsledky testu DNA – možná tři dny, pokud to podají jako superurgentní požadavek – ale analýza otisků se dá udělat ještě dnes večer. Doktor Winston okamžitě slíbil, že na ně počká.

      Hunter byl rád, že nejsou v suterénní místnosti, kde byla uložena těla obou obětí. Byl nesvůj z celé budovy úřadu koronera, ale ve sklepní místnosti mu naskakovala husí kůže. Kriminalistická laboratoř sídlila v prvním patře a doktor Winston už předem požádal Ricarda Pinheira, jednoho z forenzních analytiků, aby zůstal a pomohl jim s prací na otiscích. Hunter předal Ricardovi plechovku deodorantu a sledoval, jak na ni aplikuje prášek ke snímání otisků, vyrobený z oxidu titaničitého. Vysoký index odrazu světla prášku na hladkém kovovém povrchu plechovky reagoval takřka okamžitě a odhalil několik latentních otisků prstů.

      Ricardo oprášil z nádobky přebytečný prášek a začal přenášet otisky na několik hladkých proužků celofánu.

      „Při letmém pohledu pouhým okem bych řekl, že tu nejspíš máme troje otisky.“ Ricardo se mýlil jen vzácně. Odnesl proužky celofánu k nejbližšímu mikroskopu a pokračoval v analýze.

      „Jo, troje různé otisky, ale jedna sada zřetelně převládá,“ řekl po chvilce u mikroskopu.

      „Tak tedy prověříme nejdřív tu převládající sadu,“ řekl doktor Winston. „Můžeš ji přenést do počítače?“

      „Jasně,“ přitakal Ricardo, vzal proužky a přenesl je k jednomu z videomikroskopů, které už byly napojeny na laboratorní počítače. Pořídil snímek každého otisku a u všech snímků fotoanalytický software promítl na monitor počítače zvětšený obraz.

      „Chcete, abych ty otisky projel policejní databází?“ zeptal se Ricardo.

      „Ne, porovnej to s tímhle.“ Doktor Winston mu podal malý flashdisk s digitálním obrazem otisků první oběti.

      Ricardo stáhl obraz na harddisk počítače a stačilo pár kliknutí, aby měl oba obrazy vedle sebe na analytickém softwaru. Klikl na tlačítko „porovnej“.

      Na snímcích obou otisků se objevilo několik červených teček, označujících srovnávací body. Softwaru trvalo necelých pět vteřin, než se na dolním okraji orazovky objevilo slovo Shoda.

      „Jo, je to ta samá osoba,“ potvrdil Ricardo.

      „Je to oficiální, máme shodu pro naši oběť,“ řekl doktor Winston. „Kdopak to byl?“

      „Jmenovala se Victoria Bakerová. Kanaďanka… žila v Los Angeles čtyři roky,“ odvětil Garcia.

      Hunter nespouštěl oči z obrázků otisků na počítači. „Pro každý případ projedeme ty další dvoje otisky policejní databází,“ řekl nakonec; něco mu očividně vadilo. Teprve když se vrátili do Garciova auta, znovu promluvil.

      „Pokud jde o spojovací články mezi oběťmi, začínáme zase od nuly. Tím jde do háje ta teorie s naší ‚sex-party‘. George Slater o Victorii Bakerové patrně nikdy ani neslyšel.“

      Garcia si přejel oběma rukama obličej a přitom si promnul oči. „Já vím.“

      „Musíme zjistit, odkud byla unesena. Její byt by nám mohl poskytnout nějaká vodítka, ale povolení dostaneme až zítra.“

      Garcia souhlasil. „Taky musíme kontaktovat její příbuzné v Kanadě a sdělit jim to.“

      Hunter zvolna přikývl. Bez tohohle úkolu by se oba rádi obešli.

      „Udělám to dnes večer,“ řekl Hunter.

      Když Garcia parkoval znovu před budovou Divize loupeží a vražd, Hunter se v duchu ptal, jestli vypadá stejně unaveně a zkroušeně jako jeho parťák.

      „Promluvím s kapitánem Bolterem o tom povolení a doufejme, že ho dostaneme hned zítra ráno,“ řekl Hunter. „Sejdeme se tady kolem půl jedenácté, nejdřív zkusím sehnat další seznam pacientů ještě z jedné nemocnice.“

      Garcia si opřel hlavu o opěrku a zhluboka se nadechl.

      „Jeď domů, bažante,“ Hunter kradmo koukl na hodinky. „Ještě není ani devět. Ať jsi večer s manželkou. Ty to potřebuješ a ona taky. Dneska už nic dělat nemůžeme.“

      V kanceláři vždycky bylo co dělat, ale Hunter měl pravdu. Dnes večer už ničeho nedosáhnou. Garcia myslel na to, co se událo s Annou včera večer, a docela mu vyhovovalo, že bude aspoň jednou za tenhle týden doma dřív, než jeho žena půjde spát. Celé týdny pracovali po nocích, ani nevěděli, kolik je hodin. I maličká přestávka bude příjemná.

      „Jo, Anna bude ráda, když budu večer doma.“

      „Přesně tak,“ souhlasil Hunter. „Kup jí cestou domů kytku. Ne nějaký laciný pugét, něco hezkého. Nezapomínej, když kupuješ někomu dárek, je to důkaz, jak znáš jeho osobnost, tak jí přines něco, o čem víš, že se jí to bude líbit,“ řekl s povzbudivým úsměvem.

53

      Garcia dal na Hunterovu radu a zastavil se v Markey’s, což byl malý obchod se smíšeným zbožím na North Rampant Boulevard. Na skladě tam měli takřka všechno, od květin po chlast, a jejich sendvič s masovými kuličkami a čerstvě vařená káva taky nebyly špatné. Garcia se tam stavoval už mockrát, když býval detektivem u Losangeleského policejního sboru. Byla to malá zajížďka cestou domů, ale byl si jist, že Anna ocení jeho úsilí.

      Vysoká, velmi hezká blondýna za pultem uvítala Garciu širokým úsměvem, v němž předvedla krásně tvarované zuby. Garcia úsměv opětoval a prohrábl si rukou vlasy ve snaze vypadat o trochu přijatelněji.

      Garcia se rozhodl vzít domů kromě květin také láhev dobrého červeného vína. Už to bylo dost dlouho, co si s Annou vypili lahvinku, a Anna měla ráda dobrý mok z oblasti La Rioja. Květiny byly vystavené hned u vchodu do obchodu, ale Garcia si jich momentálně nevšímal.

      „Promiňte, kde máte lahve s vínem?“

      „Až vzadu,“ odvětila blondýna s dalším úsměvem.

      Výběr nebyl zrovna působivý, ale na druhou stranu Garcia nebyl žádný znalec. Vybral láhev podle ceny. Čím víc stojí, tím líp by mělo chutnat, říkal si. Vrátil se ke květinám a vybral pěkně naaranžovanou kytici červených růží.

      „To je asi všechno,“ položil svůj nákup na pult.

      „Dělá to 40,95, prosím.“

      Garcia jí podal tři dvacetidolarové bankovky.

      „Ta má ale štěstí,“ řekla blondýna, když mu vracela drobné.

      „Prosím?“

      „Ta dáma, pro kterou jsou ty květiny… má velké štěstí.“ Znovu se usmála a Garcia si všiml, jak je mladá a hezká.

      „Aha! Děkuju,“ zarděl se.

      „Bydlíte tady někde poblíž?“

      „Hmm… ne, jen jsem potřeboval pár věcí. Jsem na cestě domů,“ zalhal.

      „Aha… to je škoda, ale třeba byste se tu mohl ještě někdy zastavit?“

      Garcia se místo odpovědi zmohl jen na bojácný úsměv.

      Cestou ke svému autu nemohl Garcia uvěřit, že po něm prodavačka vyjela. To se mu už hodně dlouho nestalo.

      Kromě zbrusu nové dodávky Chevrolet nebylo na parkovišti žádné další auto. Otevřel dveře u spolujezdce a opatrně položil růže na sedadlo. V myšlenkách se vracel k průběhu uplynulého dne. Ještě pořád mu vrtalo hlavou, jak si byly Jenny Farnboroughová a Victoria Bakerová podobné. Garcia nevěřil na náhody, ale také nevěřil, že by bylo současné zmizení obou žen předem naplánované. Tenhle vrah si nenechává oběti dlouho. Jakmile je unese, najdou se pak za pár dní zmučené a mrtvé. Vicki Bakerová byla oběť. Jenny Farnboroughová se pravděpodobně jenom pohřešuje, říkal si.

      Najednou se Garcia rozpomněl, že ještě pořád mají nasazenou sledovačku na D-Kinga. Při tom, jak rychle se odvíjely události posledních několika hodin, na to úplně zapomněl. Bude to muset odvolat, protože už je to zbytečné. Uchopil mobil a hledal v adresáři správné číslo. Byl tak zaujatý svými myšlenkami, že si ani nevšiml, jak se k němu zezadu někdo blíží. Odraz tmavé postavy na svém naleštěném autě zaznamenal příliš pozdě. Než se Garcia stihl otočit k útočníkovi, ucítil ostré bodnutí na pravé straně šíje.

      Droga zapůsobila takřka okamžitě. Garcia náhle viděl rozmazaně a ucítil, jak se mu podlamují kolena. Upustil mobil a slyšel, jak se rozbil, když dopadl na zem. Pokusil se přidržet dvířek auta, aby udržel rovnováhu, ale už bylo pozdě, někdo ho už vlekl k blízké dodávce.

54

      Jerome měl před sebou ještě poslední zastávku, ještě jedno setkání, než se vrátí domů, kde ho čeká další noc jako ze zlého snu. D-King mu zadal jeden jediný úkol – najít lidi, co sejmuli Jenny.

      Viděl už mnoho lidí umírat mnoha různými způsoby, pěkných pár z nich zahynulo jeho vlastní rukou a jemu to nikdy nevadilo. Jejich umírající tváře mu nepřetrvávaly v paměti, ale scény z toho DVD, které sledoval v D-Kingově limuzíně, ho vůbec neopouštěly. Nemohl spát, nemohl jíst. Stýskalo se mu po ní. Jenny byla jeho oblíbená holka. Pořád se usmívala, vždycky se ke všemu stavěla pozitivně. Ať vypadala situace sebehůř, vždycky na ní dokázala najít nějakou dobrou, zábavnou stránku.

      Jerome už na tom dělal skoro dva týdny. Využíval všech podezřelých pokoutních kontaktů, které v ulicích měl. Každá informace vedla jen k dalšímu šmejdovi. Nejnověji měl na seznamu nuzného feťáka jménem Daryl.

      Pavučina špíny, která obklopovala obchod s filmovým snuffem, byla upředená pevně. Nikdo zaručeně nic nevěděl, anebo pokud věděl, nepromluvil. Jerome dostal informace, že Daryl nemá s filmovým žánrem snuff nic společného, ale možná narazil na něco, co by mu mohlo poskytnout vodítko.

      Daryl žil na ulici, spal v kdejaké díře, která mu na noc poskytla přístřeší. Dneska sdílel přepychové ruiny polozbořené budovy v jižním Los Angeles s několika dalšími feťáky bez domova. Stačilo jen ho najít.

      Jerome trpělivě čekal a pozoroval budovu z bezpečné vzdálenosti. Dostal docela dobrý popis Daryla, ale připadalo mu, že všichni tady kolem vypadají víceméně stejně. Výhodou pro Jeromea bylo, že Daryl měl měřit víc než metr devadesát, a tím pádem nebude těžké ho poznat.

      Teprve po jedné hodině si Jerome všiml vysoké, nemotorné postavy, přecházející ulici a mířící k polorozpadlému domu. Jerome rychle prodloužil krok, aby ho dohnal.

      „Daryle!“

      Muž se zastavil a obrátil k Jeromeovi. Oblečení měl špinavé a potrhané. Oholená hlava byla pokrytá jizvami a strupy. Bylo zřejmé, že se pěkných pár dní neholil a nesprchoval. Vypadal vyděšeně.

      „Kdo se ptá?“

      „Přítel.“

      Muž si prohlédl Jeromea od hlavy k patě. Jerome byl oblečený skromně, obvyklý tisícidolarový oblek vyměnil za obyčejné tričko a džíny, ale stejně byl na tuhle část města až moc nastrojený.

      „Jaký přítel?“ zeptal se dlouhán a o krok ucouvl.

      „Takový, co ti může pomoct,“ vytáhl Jerome z kapsy malý celofánový sáček, obsahující trochu hnědého prášku. Sledoval, jak se mužovy oči rozzářily vzrušením.

      „Co chceš, chlape?“ zeptal se Daryl, ještě stále podezíravě.

      „Chci vědět, jestli jsi Daryl nebo ne.“

      „A jestli jsem, dostanu ten pytlík?“

      „Přijde na to, jestli mi můžeš povědět to, co potřebuju vědět.“

      Dlouhán přistoupil blíž a Jerome si všiml, jak je na pohled slabý. Bylo zřejmé, že Jerome by z něj mohl informace prostě po libosti vymlátit.

      „Jsi polda, chlape?“

      „Vypadám jako polda?“ Jerome se vždycky divil, proč lidé tuhle otázku kladou – jako by policajt pracující v utajení prostě vyložil karty na stůl a řekl: „Ano, dostals mě, jsem polda.“

      „Policajti dneska dokážou vypadat všelijak.“

      „No, nejsem. Jsi Daryl, nebo ne?“

      Dlouhán ještě pár vteřin váhal, oči upřené na sáček s hnědým práškem. „Ano, jsem.“

      Ach, ta síla úplatku, pomyslel si Jerome. „Dobře, tak si můžeme promluvit,“ řekl a vložil celofánový sáček zpátky do kapsy.

      Darylovy oči posmutněly, jako když malý kluk ztratí bonbon. „O čem chceš mluvit?“

      „O něčem, co víš.“

      Daryl se znovu zatvářil pochybovačně. „A copak že to mám vědět?“

      Jerome vycítil v Darylově hlase nepřátelský podtón. Je zapotřebí dalších úplatků. „Nemáš hlad? Já bych si teda rozhodně dal něco k jídlu a hrnek kafe. Hned za rohem je nonstop bufet. Co kdybychom si zašli popovídat tam? Já to platím.“

      Daryl vteřinu váhal, pak kývl. „Jo, kafe a něco k jídlu, to by bylo fajn.“

      Kráčeli mlčky, Daryl pořád dva kroky před Jeromem. Dorazili do prázdného bufetu a sedli si ke stolu vzadu. Jerome si objednal kávu a lívance a Daryl si dal dvojitý cheeseburger s hranolky. Jerome s jídlem nespěchal, zato Daryl hltal.

      „Dal by sis ještě?“ zeptal se Jerome, jakmile Daryl dojedl. Daryl dopil bylinkovou limonádu a hlasitě si krknul.

      „Ne, díky. To mi akorát sedlo. Tak copak jsi chtěl vědět?“

      Jerome se opřel dozadu a zatvářil se uvolněně. „Potřebuju informace o nějakých lidech.“

      „Lidech? O jakých lidech?“

      „Nejsou zrovna příjemní.“

      Daryl se podrbal v huňatém plnovousu a pak nakrčil nos. „Do týhle kategorie zapadají všichni, co znám,“ pousmál se.

      „Podle toho, co jsem slyšel, tyhle lidi vlastně neznáš, jenom víš, kde je můžu najít.“

      Daryl zvedl obočí. „To mi musíš povědět něco víc, chlape.“

      Jerome se předklonil a položil obě dlaně na desku stolku. Počkal, až Daryl udělá totéž. „Víš, jakým filmům se říká snuff?“ zašeptal.

      Daryl uskočil, málem shodil Jeromeovu kávu ze stolu. „Kurva, chlape. Já věděl, že jsou to kecy. O tom nic nevím.“

      „Já slyšel něco jiného.“

      „Tak to jsi slyšel špatně. Kdo ti to sakra nakecal?“

      „To je vedlejší. Důležité je, že potřebuju vědět, co víš ty.“

      „Já nevím nic, chlape,“ gestikuloval agresivně a přitom před Jeromem uhýbal pohledem.

      „Koukej, jsou dvě možnosti, jak to provedeme.“ Jerome se na vteřinu odmlčel a vyndal tentýž celofánový sáček, který už jednou Darylovi ukázal. „Můžeš mi povědět, co víš, a já ti jich dám deset.“

      Daryl poposedl. „Deset?“

      „Přesně tak.“

      Tolik heroinu nikdy neměl. Mohl by dokonce i něco z něj prodat a trochu vydělat. Přejel si nervózně jazykem popraskané rty. „Já v tom nejedu, chlape.“

      „Nikdy jsem neřekl, že jedeš. Jen potřebuju vědět, co víš.“

      Daryl se začal potit. Potřeboval dávku.

      „Ty lidi, co s tím svinstvem kšeftujou… to jsou hnusný sráči, chlape. Jestli přijdou na to, že jsem něco řek, jsem mrtvej.“

      „Nejsi, pokud se k nim dostanu dřív. Už si s nimi nikdy nemusíš dělat starosti.“

      Daryl si napjatě přejel oběma rukama přes ústa, jako by něco stíral. „Ta druhá možnost bude nejspíš bolestivá, že jo?“

      „Pro tebe… ano.“

      Daryl se zhluboka nadechl a zvolna vypustil vzduch. „Tak jo, ale neznám jména a tak.“

      „Jména nepotřebuju.“

      „Víš, už dost dlouho mi nepřeje štěstí.“ Darylův hlas zněl tlumeně a smutně. „Někdy jím celej den jen zbytky. Kdybych se mohl každej den osprchovat, tak bych to udělal, ale není to tak snadný, když jsi fakt na dně. Většinou musím spát pod širákem, to jde kdekoli, ale když najdu nějaký místo pod střechou, je to o moc lepší.“

      Jerome naslouchal.

      „Před pár měsíci jsem byl sjetej, ožralej, a skončil jsem v takový nějaký opuštěný starý fabrice v Gardeně.“

      „Gardena? To je za městem,“ přerušil ho Jerome.

      „No, hodně jsem se stěhoval, to se bezdomovcům stává.“ Daryl se přiměl k chabému úsměvu. „Na konci hlavní budovy je ještě nad jednou místností kus střechy, tak jsem se tam uložíroval. Probudilo mě auto. Neměl jsem zdání, kolik je hodin, nejspíš bylo pozdě v noci, ještě byla tma. Každopádně jsem ze zvědavosti vykouknul dírou ve zdi, co se děje.“

      „Co jsi uviděl?“

      „Čtyři chlapi táhli z velký dodávky svázanou ženskou.“

      „Kam ji vedli?“

      „Dozadu, po pěšince. Začal jsem bejt zvědavej, tak jsem je sledoval. Vůbec jsem nevěděl, že v tý budově je nějakej podzemní prostor, ale je. Těžký železný dveře schovaný ve vysoký trávě na konci tý pěšinky. Čekal jsem asi pět minut, pak jsem šel za nima.“

      „A?“

      „Bylo to tam příšerně špinavý, samá krysa a bordel a smrdělo to tam jako ve stoce.“

      Když to říká Daryl, pomyslel si Jerome, tak to už musí být opravdu něco.

      „Měli to tam všechno připravený, chlape. Světla a kamery a takový věci. Ta místnost je úplně rozmlácená, plná děr ve zdech, bylo snadný všechno sledovat tak, aby si mě nikdo nevšimnul.“

      „Co dělali?“

      „No, já myslel, že natáčejí porno, chlape. Přivázali tu holku k židli. Kopala a řvala, fakt se pořádně bránila, ale oni ji pořád fackovali. Dva chlapi obsluhovali kameru a dva se pustili do tý holky. Ale porno to nebylo, chlape.“ Darylův hlas zeslábl. „Nejdřív ji mlátili a šukali, a pak ji podřízli, chlape. Podřezali ji jako halloweenskou tykev, a nebyl to žádnej trik.“ Jeho pohled se upřel do dálky, jako by před sebou pořád ještě viděl obrazy z té noci. „Potom se všichni smáli, chlape, jako by zrovna dohráli baseball. Bylo to hnusný.“

      „Co jsi dělal ty?“

      „Já zpanikařil, ale věděl jsem, že kdybych dělal rámus, budu další na řadě. Takže když po sobě uklízeli, odplížil jsem se zpátky nahoru a schovával se v tý starý fabrice až do rozednění. Už jsem se tam nikdy nevrátil, chlape.“

      „Ale pamatuješ si, kde to je?“

      „Jo, sakra,“ přikývl.

      „Tak jedem.“ Jerome vyndal z náprsní tašky dvacetidolarovou bankovku a nechal ji na stole.

      „Jedem kam?“

      „Do Gardeny. Do té staré továrny.“

      „Hele, chlape, vůbec nic jsi neříkal, že se tam budeme vracet.“

      „Říkám to teď.“

      „Já ty lidi neznám. Řekl jsem ti, co vím, taková byla dohoda. To za ty pytlíky stojí, ne?“

      „Jestli je chceš, musíš mě tam dovést.“

      „To není fér, hele, to jsme si nedomluvili.“

      „Měním dohodu,“ prohlásil Jerome pevně.

      Daryl věděl, že nemá na vybranou. Potřeboval dávku – naléhavě. „Tak jo, chlape, ale jestli tam ti sráči jsou, tak kurva zůstávám v autě.“

      „Jen chci vědět, kde to je.“

55

      Tma byla absolutní a procitání velmi pomalé. Zbytkové účinky drogy mu přetrvávaly v rozbolavělém těle. Pulzující bolest z hlavy dosahovala až do šíje a k lopatkám, a i sebemenší pohyb působil učiněná muka. Snažil se vybavit, co se stalo a kde je, ale paměť měl pořád ještě zamženou.

      Několik minut ho ovládal zmatek, pak se začaly vynořovat detaily.

      Vybavil si obchod, tu hezkou blond prodavačku, jak vybíral láhev vína a kytici růží pro Annu. Anna… nezavolal jí, že přijede domů dřív než obvykle. Nebude ho čekat.

      Rozpomněl se na něčí tmavý odraz v okně auta, ale nestihl se dost rychle otočit, ostrá bolest na šíji a pak už nic.

      Mžoural do tmy a snažil se pochopit, kde je, ale nic nedávalo smysl. Vzduch byl vlhký a páchl hnilobou.

      Neměl zdání, jak dlouho byl v bezvědomí. Pokusil se podívat na hodinky, ale nemohl pohnout rukama.

      „Haló!“ Pokusil se volat. Hlas měl příliš slabý. „Haló!“ Zkusil to znovu a uslyšel, jak se zvuk odráží od stěn. Snažil se posadit a ucítil, jak ho něco drží za pravý kotník. Pokusil se vyprostit, ale chňaplo ho to ještě pevněji. Přejel po tom prsty.

      Řetěz.

      Hodně tlustý řetěz, připevněný k železnému kruhu na cihlové zdi. Zatáhl co nejsilněji, ale nepomohlo to.

      „Haló, je tady někdo?“

      Ticho.

      Zhluboka se nadechl ve snaze ovládnout nervozitu. Musí zachovat klid a jasně uvažovat.

      Co se stalo? Někdo mě přepadl, ale proč?

      Zbraň byla pryč, ale náprsní tašku a detektivní odznak měl pořád ještě u sebe. Náhle se zachvěl, protože si uvědomil, kdo ho mohl unést.

      Vrah – Krucifix.

      Jestli má pravdu, pak je víceméně už mrtvý. Nikdo ho nikdy nenajde, dokud s ním vrah neskoncuje.

      Zavřel oči a myslel na Annu.

      Nikdy jí nedokázal povědět, jak moc ji ve skutečnosti miluje, jak se mu po ní stýská. Litoval, že jí neposkytl lepší život. Život, ve kterém by nemusela čekat a v duchu se ptát, jestli se její manžel vrátí domů nebo ne. Život, ve kterém by nehrála druhé housle až po jeho práci.

      „Seber se, Carlosi, ještě nejsi mrtvej,“ zašeptal sám k sobě.

      Musí identifikovat své okolí, pochopit, kde je. Sáhl znovu po řetězu kolem svého kotníku a přejel po něm prsty, aby zjistil, jak moc má prostoru k pohybu. Vstal a poprvé si uvědomil, jak má zesláblé nohy. Rychle se chytil nejbližší stěny. V nohou ho píchaly tisíce jehliček. Dlouhou chvíli stál a čekal, až se mu vrátí normální krevní oběh.

      S rukama u stěny se začal pohybovat doleva. Cihlová zeď byla vlhká, ale pevná. Podařilo se mu urazit jen asi půldruhého metru, než dotápal k další zdi. Pokračoval doleva, ale než se dostal na konec stěny, řetěz kolem kotníku ho zastavil. Natáhl paži a dotkl se třetí stěny. Garcia se otočil a vydal se opačným směrem. Dorazil k něčemu, co na omak působilo jako těžké dřevěné dveře. Zabušil na ně zaťatými pěstmi, ale ozývaly se jen tlumené rány. Ať byl kde byl, rozhodně to bylo velmi pevné vězení.

      Zamířil zpátky k počátečnímu bodu, když do něčeho narazil nohou. Instinktivně klopýtavě couvl a čekal, ale nic dalšího se nedělo. Dřepl si a opatrně hmatal po předmětu. Dotkl se ho prsty – plastová láhev plná tekutiny.

      Odzátkoval ji a přiložil láhev k nosu. Nic necítil. Namočil do ní pravý ukazováček. Tekutina byla řídká jako voda a to mu připomnělo, jakou má žízeň. Opatrně donesl ukazováček k ústům a dotkl se jím špičky jazyka – žádná chuť, docela jako voda.

      Možná ho vrah nechce usmrtit, aspoň zatím ne. To by nebylo nic neslýchaného, vrahové drží své oběti nějaký čas naživu, než s nimi skoncují. Jestli má mít Garcia šanci v nějakém zápase proti vrahovi, potřebuje všechny síly, které dokáže nashromáždit. Znovu namočil prst do láhve a donesl ho k ústům. Byl si jist – je to voda. Pomalu zvedl láhev ke rtům a napil se. Převaloval chvíli tekutinu v ústech, aniž by polykal, hledal nějakou abnormální chuť. Nenašel. Nakonec nechal tekutinu stéci do hrdla a připadal si jako v nebi.

      Čekal asi dvě minuty, nebude-li žaludek nějak reagovat, ale nic se nestalo. Rychle vypil další tři nebo čtyři doušky. Voda nebyla studená, ale plnila ho životem.

      Zazátkoval láhev a sedl si čelem proti dřevěným dveřím s lahví vody mezi nohama. Dveře byly jediná cesta do místnosti a z místnosti a on doufal, že se otevřou – raději dřív než později. Potřeboval nějaký plán, ale nestihl ho zosnovat.

      Po čtvrt hodině začal cítit ospalost. Energicky se pleskal oběma rukama do obličeje, aby se udržel vzhůru, ale nepomohlo to. Bylo mu mdlo. Sáhl po lahvi s vodou a mrštil s ní o dřevěné dveře. Pochopil, co udělal. Sám a dobrovolně se zdrogoval.

56

      Hunter vstal v pět hodin ráno po další neklidné noci. Usínal v nepravidelných intervalech, vždycky nanejvýš na dvacet minut. Dvojitá skotská pomohla, ale ne dost. Seděl v kuchyni a léčil si ranní bolest hlavy sklenicí pomerančového džusu a dvěma silnými analgetiky.

      Doufal sice, že začne brzy ráno, ale v pět hodin, to přece jenom ne. Chtěl získat ještě aspoň jeden seznam pacientů, než se v Divizi loupeží a vražd sejde s Garciou. Křížové odkazy a pátrání v obrázcích z předchozího večera nepřinesly žádné výsledky, ale ještě pořád tu zbývalo několik nemocnic a rehabilitačních zařízení a Hunter se snažil zachovat pozitivní přístup.

      Usoudil, že toho dneska dost nachodí, a to mu dávalo ideální příležitost k rozšlápnutí nových bot. Byly mu trochu těsné, když v nich pochodoval po obýváku, ale věděl, že pár dní chůze po Los Angeles určitě všechno vyřeší.

      Návštěva další nemocnice, kterou měl na seznamu, probíhala stejně zvolna jako všechny včerejší. Další stísněná místnůstka, další systém řazení záznamů, ve kterém by se vyznal leda kryptograf. „Proč mají nemocnice počítače, když je tu nikdo neumí používat?“klel pod vousy, když se mu konečně podařilo získat seznam pacientů, který potřeboval – právě včas, aby to stihl zpátky do Divize loupeží a vražd.

      Hunter nevěnoval valnou pozornost tomu, že Garcia nesedí za svým stolem, když ve čtvrt na jedenáct vstoupil do kanceláře. Usoudil, že parťák je nejspíš dole a prochází s kapitánem Bolterem denní hlášení.

      Položil obálku s novým seznamem pacientů na svůj stůl a krátce se zahleděl na korkovou tabuli plnou obrázků. Potřebuje hrnek brazilské kávy, než půjde dolů. Zaznamenal, že Garcia ji ještě nepřipravil. Zvláštní, říkal si, protože to byla vždycky jedna z prvních věcí, které jeho parťák udělal, hned jak vešel do dveří.

      Hunter uvařil kávu sám.

      „To jsou nové boty?“ zeptal se s úsměvem detektiv Lucas, když Hunter vstoupil do služebny.

      Hunter si Lucasova sarkasmu nevšímal.

      Většina ostatních detektivů zvedla oči od monitorů, aby se podívala.

      „Jsou nové, viď, ty outrato?“ naléhal Lucas.

      „Kupuju si nové boty jednou za deset let a ty se do mě navážíš?“ opáčil Hunter vzdorovitě.

      Než mu to Lucas mohl oplatit, zazvonil Hunterovi mobil.

      „Haló, tady detektiv Hunter.“

      „Ahoj, Roberte, mám pro tebe překvapení. Mluvil jsi poslední dobou se svým parťákem?“

57

      59, 58, 57… Hunter upíral oči na digitální displej těsně nad Garciovou hlavou. Srdce mu bušilo v hrudi jako palice. Přestože ve sklepní místnosti bylo jako v sauně, Hunter cítil chlad. Mrazivý chlad, který vycházel z jeho nitra, až se roztřásl.

      Vyber barvu… jedno jakou barvu, říkal si. Černá, bílá, modrá nebo červená. Barvy mu mžikaly před očima jako v psychedelickém filmu. Díval se na Garciu, přibitého ke kříži. Po tváři mu stékala krev z koruny z ostnatého drátu, kterou měl naraženou na hlavě.

      „Je to jednoduchá hra,“ vysvětlil předtím kovový hlas z magnetofonu. Vyber správnou barvu a dveře neprůstřelné klece z plexiskla se otevřou. Hunter bude moci vzít Garciu a vypadnout odtud. Vyber špatnou barvu a pustíš vysokovoltážní proud přímo do koruny na Garciově hlavě. Kdyby to snad bylo málo sadistické, detonují výbušniny za klecí a vyhodí celou místnost do vzduchu, pokud by se na monitoru, odečítajícím Garciův tep, ukázala rovná čára.

      Garcia zase ztratil vědomí.

      „Bažante, zůstaň se mnou,“ křikl Hunter a prudce zabušil pěstmi na dveře klece.

      Žádný pohyb – žádná reakce.

      „Carlosi…“ Hlasitý výkřik se odrazil od stěn sklepní místnosti.

      Tentokrát mírný pohyb hlavy.

      Hunter se znovu podíval na srdeční monitor. Kulička světla se pořád ještě pohybovala.

      43, 42, 41…

      „No tak, bažante, zůstaň se mnou,“ prosil a rozhlížel se po místnosti, jestli nenajde nějaké vodítko, cokoli, co by ho mohlo nasměrovat ke konkrétnímu knoflíku. Nic nenašel.

      Necelé dva měsíce. Nejsou to ani dva měsíce, co Garcia nastoupil k Divizi loupeží a vražd. Proč ho museli přidělit ke mně? – klel v duchu Hunter. Tohle neměl být jeho první případ.

      Garciovo tělo se mírně křečovitě pohnulo a Hunterovy myšlenky se tak vrátily do téhle suterénní místnosti.

      32, 31, 30…

      Kolik krve ztratil? I kdybych ho odtud dostal, nemusí to přežít. Doufal, že je Garcia silnější, než vypadá.

      Jen pár vteřin před smrtí. Hunterův mozek pracoval tak rychle, jak jen dokázal, ale věděl, že potřebuje zázrak, aby uhádl, které tlačítko má stisknout. Nezbývalo mu než hádat. Byl duševně vyčerpaný. Bylo mu nanic a už ho unavovalo hrát tyhle hry. Hry, o nichž věděl, že v nich nikdy nemůže zvítězit, protože vrah má příliš navrch. Ani teď neměl záruku, že Krucifix mluví pravdu. Možná dveře té klece neodemkne žádné tlačítko. Možná jde na jistou smrt.

      Hunter se obrátil ke dveřím sklepa. Ještě pořád by se odtud mohl dostat živý.

      „Jestli tady zůstanu, jsem v podstatě mrtvý,“ zašeptal.

      Na zlomek vteřiny zapomněl na všechno, čemu kdy věřil, a uvažoval, zda nemá utéct a zachránit si život. Při té myšlence se mu udělalo špatně studem.

      „Co mě to kurva napadá? Ještě nejsme mrtví.“

      15, 14, 13…

      „Do prdele!“ Sevřel si dvěma prsty kořen nosu a co nejpevněji stiskl víčka. „To je ono, vyber kurva tlačítko, Roberte!“ říkal si. „Barevné kódování, proč barevné kódování? Vrah mohl použít čísla, proč je odlišil barvou?“

      Věděl, že mu dochází čas.

      „Zase si kurva hraje, jako u těch psích závodů…“ Náhle se zděšeně zarazil. „Psí závody… vítěz, jakou měl barvu?“ snažil se myslet. Věděl, že to byl pes číslo dvě, ale jakou barvu měl jeho dres?

      „Do prdele, jakou barvu měl vítěz?“ vykřikl nahlas.

      Zvedl oči od tlačítek a setkal se s pohledem Garcii, kterému se zase vrátilo vědomí.

      6, 5, 4…

      „Promiň,“ řekl Hunter se smutkem v očích. Užuž chtěl sáhnout po jednom tlačítku, když uviděl, jak se Garciovy rty pohnuly. Nevyšel z nich žádný zvuk, ale Hunter z nich dokázal snadno odečítat.

      „Modrou…“

      Hunter neměl čas váhat. Stiskl modré tlačítko.

      2…

      Digitální displej znehybněl. Ze dveří plexisklové klece vyšel bzučivý zvuk a s cvaknutím se otevřely. Na Hunterově tváři se rozestřel širokánský úsměv. „Ať mě vezme čert!“ Vběhl dovnitř a zvedl Garciovu bradu ze zakrvácené hrudi. „Vydrž, kámo.“

      Hunter rychle zhodnotil pohledem vnitřek klece. Garciovy ruce byly přibity hřeby k dřevěnému kříži. Nepřipadalo v úvahu, že by ho dokázal osvobodit. Musí přivolat pomoc.

      „No tak, kde je signál, kurva,“ křičel a zkoušel mobil. Nebylo to k ničemu, musí zpátky nahoru, do přízemí.

      „Vydrž, bažante, musím jít zavolat pomoc. Hned jsem zpátky.“ Ale Garcia už zase upadl do bezvědomí. Hunter vykročil z klece a zamířil ke dveřím, ale pípavý zvuk ho přinutil zastavit se a otočit. Vytřeštil oči hrůzou.

      „To si ze mě kurva děláš srandu!“

58

      Červený digitální displej znovu ožil.

      59, 58, 57…

      „Zmáčkl jsem správné tlačítko – to byla kurva dohoda,“ řval Hunter z plných plic. Utíkal zpátky ke kleci a znovu zkontroloval dřevěný kříž. Neexistoval způsob, jak z něj Garciu osvobodit. Hřeby, které mu proťaly ruce, byly hluboko zaražené do dřeva. Hunter si všiml, že hlavní břevno kříže vězí v samostatném dřevěném základu.

      42, 41, 40…

      Jediná naděje spočívala v tom, že kříž zvedne ze základny a stihne odvléct z místnosti včas.

      33, 32, 31…

      Už neměl čas přemýšlet. Rychle vsunul pravé rameno pod Garciu a levé břevno kříže. Ze vzpěračské zkušenosti věděl, že ke zvedání musí využít nohy a ne paže a záda. Pevně se vzepřel nohama; pokrčil kolena a jediným rychlým tahem vynaložil všechnu sílu k tomu, aby ramenem nadzvedl dřevěný kříž. Až ho překvapilo, jak to šlo snadno.

      Dveře klece zůstaly otevřené, ale Hunter skrze ně nemohl kříž dostat, aniž by ho naklonil. Zkroutil trup, otočil se v pase doleva, kam až to šlo. Garcia tlumeně zasténal bolestí, ale Hunterova akrobacie měla úspěch. Byli venku z klece. Teď to musel stihnout ke dveřím.

      20, 19, 18…

      Cítil strašlivou bolest v nohou a záda mu začínala vypovídat službu. „Ještě pár kroků,“ šeptal si, ale znenadání se mu podlomilo levé koleno a on upadl a narazil jím na betonovou podlahu. Nohou mu projela palčivá bolest, na pár vteřin pocítil závrať – drahocenné vteřiny. Přesto se mu jaksi pořád dařilo udržet kříž na zádech.

      Hunter si nebyl jist, kolik času mu ještě zbývá. Bál se otočit a pohlédnout na hodiny, ale věděl, že musí zase vstát. Zpevnil pravou nohu na zemi a s řevem se zvedl.

      9, 8, 7…

      Konečně byl u dveří. Znovu se musel celý zkroutit, aby prošel, ale tentokrát nemohl spoléhat na to, že udrží celou váhu na levém kolenu. Využil tedy jako hlavní těžiště pravou nohu, když opakoval stejný pohyb jako před několika vteřinami. Řval bolestí a modlil se, aby to vydržel jen ještě pár kroků. Cítil v ústech zvratky, celé tělo mu umdlévalo a zápasilo s nesnesitelnou bolestí. Hunter vnímal, jak jeho stisk slábne – ztrácí kříž.

      Už jen jeden krok.

      Poslední gram síly využil k tomu, aby se spolu se svým břemenem prodral ze dveří.

      Už není čas.

      Nechal za sebou zapadnout těžké železné dveře a doufal, že budou dost silné, aby přečkaly výbuch. Hunter pustil kříž a padl vlastním tělem na parťáka, aby ho zakryl. Zavřel oči a čekal na explozi.

59

      Sanitka se skřípěním brzd zastavila před vchodem na pohotovost. Na pacienty už čekaly tři sestry. S hrůzou sledovaly, jak vyvážejí první nosítka. Polonahý muž s korunou z ostnatého drátu na hlavě byl přibitý k dřevěnému kříži v životní velikosti. Z otevřených ran mu prýštila krev.

      „Ježíši Kriste…,“ zajíkla se první sestra, která k pacientovi dorazila.

      Druhý muž byl pokrytý řídkým šedým prachem, jako by ho vyhrabali zpod zřícené budovy.

      „Mně nic není, nechte mě. Postarejte se o něj,“ křičel hlasitě druhý pacient. Hunter se snažil posadit, ale záchranáři ze sanitky ho drželi. „Nesahejte na mě,“ dožadoval se.

      „Pane, o vašeho přítele už je postaráno. Prosím, uklidněte se a nechte doktory, ať se na vás podívají. Všechno dobře dopadne.“

      Hunter mlčky pozoroval, jak sestry spěšně odvážejí Garciu dvojitými dveřmi na konci rušné chodby.

      Když otevřel oči, pracně se snažil pochopit, co se děje. Několik vteřin bylo všechno rozmazané, pak si všiml bílých stěn. Cítil závrať a zoufalou žízeň.

      „To je dobře, že jste vzhůru.“ Ženský hlas byl tichý a milý.

      S ohromným úsilím otočil hlavu směrem k ní. Shlížela na něj droboučká sestra s krátkými tmavými vlasy.

      „Jak vám je?“

      „Pít.“

      „Tumáte…“ Nalila trochu vody z aluminiového džbánu vedle lůžka do plastového pohárku. Hunter dychtivě pil, ale voda ho pálila v hrdle. Na tváři mu vytanul výraz bolesti.

      „Je vám něco?“ zeptala se sestra ustaraně.

      „Bolí mě v krku,“ vydechl slabě.

      „To je normální. Počkejte, změřím vám teplotu,“ podávala mu tenký skleněný teploměr.

      „Nemám horečku,“ protestoval Hunter a odstrkoval teploměr od úst. Konečně se rozpomněl, kde je a co se stalo. Pokusil se posadit, ale místnost s ním udělala salto nazad.

      „Jejda!“

      „Klídek, mistře,“ položila mu ruku na hruď. „Musíte ležet.“

      „Musím odtud sakra vypadnout.“

      „Možná později. Nejdřív se o vás musím postarat.“

      „Ne, musíte mě poslouchat. Kamarád… jak je mu?“

      „Který kamarád?“

      „Ten, co ho sem přivezli přibitého na kříži. Myslím, že jste ho nemohla přehlédnout. Vypadal jako Ježíš Kristus. Pamatujete si ho? Měl zemřít za naše hříchy.“ Hunter se znovu pokusil usednout. V hlavě mu dunělo.

      Otevřely se dveře a strčil do nich hlavu kapitán Bolter. „Nezlobí vás?“

      Sestra obdařila kapitána úsměvem v barvě slonoviny.

      „Kapitáne, kde je Carlos? Jak je mu?“

      „Můžete nás chviličku nechat?“ zeptal se kapitán sestry a vstoupil do místnosti.

      Hunter čekal, až bude sestra pryč. „Přežil to? Musím ho vidět,“ pokusil se vstát, ale zhroutil se zpátky na postel.

      „Nikam nepůjdete,“ řekl kapitán rázně.

      „Mluvte, kapitáne, je naživu?“

      „Ano.“

      „Jak je mu?“ vyptával se Hunter.

      „Carlos ztratil spoustu krve, doktoři tomu říkají krvácení čtvrtého stupně. V důsledku toho má značně oslabené srdce, játra a ledviny. Dostal transfúzi, ale jinak nemůže nikdo moc dělat. Musíme čekat, jak to vybojuje.“

      „Vybojuje?“ Hunterův hlas se teď slabě chvěl.

      „Je stabilní, ale pořád v bezvědomí. Ještě to prý není kóma. Životní funkce jsou slabé… hodně slabé. Je na JIPce.“

      Hunter zabořil hlavu do dlaní.

      „Carlos je silný – dostane se z toho,“ ujišťoval ho kapitán.

      „Musím za ním.“

      „Zatím nikam nepůjdete. Co se kurva stalo, Roberte? Málem jsem ztratil dva detektivy najednou a ani jsem nevěděl, co se sakra děje.“

      „Co byste krucinál tak asi řekl, kapitáne? Vrah šel po Carlosovi,“ odsekl Hunter hněvivě.

      „Ale proč? Chcete mi říct, že se vrah zčistajasna rozhodl změnit hru a začít zabíjet policajty? To není jeho cíl.“

      „Vážně? Tak mi prosím vás řekněte, kapitáne, jaký cíl ten vrah má?“

      Kapitán Bolter se vyhnul Hunterovu pohledu.

      „Jdu po něm už přes tři roky a vím jen to, že jeho cílem je mučit a zabíjet. Koho zabíjí, to je mu, zdá se, úplně ukradený. Pro něj je to jenom hra a Carlos měl být další pěšák,“ snažil se Hunter zvýšit hlas.

      „Řekněte mi, co se událo,“ nařídil kapitán klidným tónem.

      Hunter prošel všechny deaily od chvíle, kdy přijal telefonát, až po okamžik, kdy zavřel oči a čekal na explozi.

      „Proč jste mi nezavolal? Proč jste nepřivolal posily?“

      „Protože vrah řekl žádné posily. Nechtěl jsem hazardovat s Carlosovým životem.“

      „To nedává smysl. Jestliže jste ho porazil v jeho vlastní hře, proč znovu nastavil detonátor?“

      Hunter potřásl hlavou, zadíval se do podlahy.

      „Chtěl vás oba zabít. Jednoznačně,“ usoudil kapitán Bolter.

      „To si nemyslím.“

      „Jestli vás nechtěl zabít, proč resetoval tu bombu?“

      „Důkazy.“

      „Cože?“

      „Ta místnost byla plná důkazů, kapitáne. Magnetofon, klec, výbušniny, mechanismus zamykání dveří, invalidní vozík. Kdybychom to všechno dostali do rukou, něco by nám určitě poskytlo vodítko. Vyhodil to všechno do vzduchu a my nemáme nic.“

      Kapitán udělal obličej, jako by ho to moc nepřesvědčilo.

      „Kříž vyjel z patky jako namazaný,“ pokračoval Hunter. „Šlo to moc snadno. Množství výbušnin, které vrah použil, stačilo přesně akorát na zničení té prádelny. Byli jsme jen asi půl metru od dveří. Vrah mohl připravit silnější explozi, která by zlikvidovala celý suterén a nedala nám šanci uniknout. Primárním cílem exploze nebylo zabíjet.“

      „Takže vrah se vyzná ve výbušninách?“

      „Aspoň trochu,“ přikývl Hunter.

      „Jak to myslíte, ‚aspoň trochu‘?“

      „Nevěřím, že ta bomba byla něco mimořádného. Rozhodně ne umělecké dílo v teroristickém stylu. Ano, vrah se musel trochu vyznat ve výbušninách, aby ji dal dohromady a sestrojil odpalovací mechanismus, ale nemusel to být expert.“

      „A kde vzal kurva výbušniny?“

      „Tady jsme v Americe, kapitáne,“ odpověděl Hunter a sarkasticky se uchechtl. „V zemi, kde se dá za peníze koupit všechno, co chcete. Když máte správné kontakty a dost peněz, můžete si sehnat i protiletadlové dělo, natožpak trošku výbušnin, co vyhodí do vzduchu jednu sklepní místnost. Jestli se vrah dost vyznal v chemii, mohl si to vyrobit sám s pomocí snadno dostupných chemikálií.“

      Kapitán pár vteřin mlčky vrtěl hlavou. „Budeme muset jít s tímhle případem na veřejnost, víte to, že ano? Tisk už je na nohou. Výbušniny, detektiv ukřižovaný zaživa. Venku panuje cirkus, a my jsme klauni.“

      Hunter neměl co říct. Místnost už se skoro přestala točit, a tak se znovu pokusil vstát. Když se dotkl nohama podlahy, vydal Hunter bolestný sten. Novým botám se pěkně povedlo rozedřít mu chodidla do krve.

      „Kam chcete sakra jít?“ zeptal se kapitán.

      „Musím za Carlosem – kde je?“

      Kapitán si přejel rukou knír a upřel na Huntera ostrý pohled. „Už jsem vám říkal, že na JIPce. Pojďte, ukážu vám to.“

      Cestou kolem malého zrcadla nalevo od dveří pokoje se Hunter zastavil a kriticky pohlédl na svůj obraz. Vypadal jako smrtka. Unavenou a bledou tvář mu pokrývaly stovky malých oděrek. Oči měl podlité krví. Dolní ret napuchlý a znetvořený. Pravý koutek úst zdobila skvrna zaschlé krve. Zestárl za jedno odpoledne o deset let.

      „Vy musíte být Anna,“ řekl Hunter, když vstoupili na pokoj jednotky intenzivní péče, který měl tvar L.

      Žena s krátkými tmavými vlasy seděla vedle Garciova lůžka. Pleť měla matnou, oříškové oči napuchlé pláčem.

      „A vy musíte být Robert.“ Znělo to slabě a otřeseně.

      Hunter se na ni pokusil usmát, ale lícní svaly mu vypověděly službu. „Mrzí mě, že se poznáváme takhle.“ Podal jí třesoucí se ruku.

      Stiskla ji tím nejněžnějším dotykem, oči se jí plnily slzami. Všichni tři mlčky hleděli na Garciu v bezvědomí. Ležel pod tenkou přikrývkou. Z úst, nosu a paží mu vystupovaly hadičky, klikatily se skrz rám postele a byly napojeny ke dvěma samostatným přístrojům. Ruce a hlavu měl důkladně obvázané a obličej pohmožděný a pořezaný. V koutě místnosti pravidelně pípal monitor srdeční činnosti a při pohledu na něj se Hunter otřásl.

      Garcia vypadal klidně, ale křehce. Hunter přistoupil blíž a jemně mu položil ruku na pravé rameno.

      „No tak, bažante, tohle vybojuješ, je to hračka,“ šeptal vlídně. „To nejtěžší už máš za sebou. Dostali jsme se odtamtud, bažante. Porazili jsme ho. Porazili jsme ho v jeho vlastní hře… ty a já.“

      Hunter ještě chvíli držel dlaň na Garciově paži, než se obrátil k Anně. „Je hodně silný, snadno to zvládne. Nejspíš jen vyspává.“

      Anna nenalézala odpověď. Po tváři se jí koulely slzy. Hunter se znovu soustředil na Garciu a sklonil se, aby měl hlavu na jeho úrovni. Jako by něco hledal.

      „Děje se něco?“ zeptal se kapitán.

      Hunter zavrtěl hlavou a stlačil Garciův polštář kolem šíje, přičemž dával pozor, aby se nedotýkal hlavy. Velmi jemně přejel prstem po parťákově zátylku.

      „Ale no tak, potřebuje klid a vy taky,“ řekl kapitán a zamířil ke dveřím. Hunter chtěl Anně něco říci, ale prostě nenalézal slov. Jenom následoval kapitána a nikdo neřekl ani slovo, dokud nebyli zpátky v Hunterově pokoji.

      „Neměl znamení,“ promluvil jako první Hunter.

      „Cože?“

      „Vzadu na krku… Carlos neměl nic vyřezáno. Vrah ho neoznačkoval.“

      „A co to znamená?“

      „To znamená, že neměl zemřít.“

      „Neměl zemřít? Ale mohl jste zmáčknout nesprávné tlačítko.“

      Hunter nenalézal odpověď. Snažil se myslet, ale dunění v hlavě mu v tom bránilo. Sedl si na postel a pokoj se znovu začal točit.

      „Budete muset informovat o případu Matta a Doylea,“ přerušil ticho kapitán.

      „Cože? O čem to mluvíte?“

      „Musím vás stáhnout z vyšetřování, Roberte, znáte přece předpisy. Převezmou to Matt a Doyle. Chci, abyste jim sdělil všechno, co víte, všechno jim předáte.“

      „Do prdele s protokolem, kapitáne! To jsou kecy…“

      „Víte přece, že vás nemůžu nechat pokračovat v práci na tomhle případu. Z nějakého ujetého důvodu se na vás ten vrah upnul. Telefonáty. Oslovování křestním jménem. Zabijácké hrátky. Než se nadějete, budete s ním chodit do hospody. Jako by vás až moc dobře znal.“

      „Přesně tak, a jestli mě z případu stáhnete, mohlo by ho to rozzuřit ještě víc. Kdo ví, co pak udělá.“

      „Kdoví, co dělá teď, Roberte. Nic na něj nemáme a vy to víte. Tři roky vyšetřování, a houby výsledek. Možná tohle vyšetřování potřebuje dva čerstvé mozky.“

      „Tohle vyšetřování potřebuje, abych pokračoval tam, kde jsem skončil. Blížíme se, kapitáne. Carlos a já jsme byli na stopě něčemu, co by nás k němu určitě dovedlo.“

      „To je dobře, tak o té stopě můžete informovat Matta a Doylea.“

      „Tohle je moje vyšetřování, moje a Carlose.“

      „Nemáte náhodou otřes mozku? Nepoškodil vám ten výbuch hlavu? Projdeme si spolu v rychlosti reálnou situaci,“ odsekl kapitán útočně. „Carlos leží na intenzivce v polovičním kómatu. Byl ukřižovaný zaživa, Roberte. Někdo mu narazil na hlavu korunu z ostnatého drátu tak prudce, až mu trny poškrábaly lebeční klenbu. Dva patnácticentimetrové hřeby proražené skrz dlaně. Nějakou dobu potrvá, než udrží pero, natožpak pistoli. Jste psycholog, takže nejspíš dokážete uhádnout, jaká traumata bude muset překonat, než se vrátí zpátky do práce, pokud se do práce vůbec vrátí. Byl to jeho první případ.“

      „Myslíte, že to nevím, kapitáne?“

      „Momentálně nemáte partnera. Nemám nikoho, koho bych vám přidělil, a i kdybych měl… neudělal bych to, ne hned.“

      Hunter namířil na kapitána Boltera prstem. „Ještě před pár dny jste říkal, že neuděláte tu samou chybu jako v případě Johna Spencera. Říkal jste, že jste mě měl poslechnout, když jsem všem říkal, že svou manželku nezabil. Říkal jste, že jste mě měl nechat pokračovat ve vyšetřování…“

      „Tohle není případ Johna Spencera, Roberte,“ přerušil ho kapitán. „Nemáme ve vazbě nevinného. Nemáme ve vazbě nikoho, a to je ten problém. Máme jen mrtvoly. A ty se nám kurva hromadí.“

      „Děláte další chybu, kapitáne. Nestahujte mě z toho případu.“

      Kapitán Bolter se zhluboka nadechl. Pohledem spočinul na podlaze.

      „Co se to sakra děje, kapitáne?“

      „Podívejte, Roberte. Víte, že důvěřuju vašemu instinktu. A lituju, že jsem mu v minulosti nedůvěřoval víc. Máte nějaký šestý smysl, když na to přijde, ale teď už to nezáleží na mně.“

      „Jak to myslíte?“

      „Dupou po mně všichni, co jsou nade mnou, od starosty až po policejního náčelníka. Chtějí řešení a já žádné nemám. Tuhle hru teď ovládají oni, já už do toho nemám moc co mluvit. Vymklo se nám to. Slyšel jsem, že to převezme FBI. Budu mít kliku, jestli se mi podaří nepřijít o práci.“

      Hunter si promnul tvář oběma rukama. „Odvolat mě z tohohle případu je chyba.“

      „No, nebude to v tomhle vyšetřování první chyba, že?“

      Dveře se otevřely a znovu vstoupila ta drobná tmavovlasá sestra. „Pánové, tohle je nemocnice, ne fotbalový stadion. Možná bych vám měla dát znovu sedativa,“ obrátila se k Hunterovi.

      „To si nemyslím,“ vyskočil Hunter. „Kde mám sakra šaty?“

      „Máte tady zůstat nejméně čtyřiadvacet hodin na pozorování,“ přistoupila sestra blíž k němu.

      „No, takhle se to prostě nestane, zlato, tak vycouvejte a ukažte mi, kde mám šaty.“

      Pohlédla na kapitána Boltera s nadějí, že jí poskytne podporu, což se ale nestalo. Zdráhavě ukázala na malý šatník vpravo od dveří. „Tam.“

      „My na něj dáme pozor,“ řekl kapitán a ukázal ke dveřím. Čekal, dokud naštvaná sestra neodešla.

      „Vezměte si nějaký čas volno, Roberte.“

      „Cože?“

      „Potřebujete si odpočinout. Chci, abyste si vzal nějaký čas volno, až předáte informace Mattovi a Doyleovi.“

      „To mě jako suspendujete?“

      „Ne, jen vám říkám, abyste si vzal volno.“

      „Vy mě u toho vyšetřování potřebujete, kapitáne.“

      „Potřebuju, abyste informoval dva nové detektivy o případu a pak abyste si vzal dovolenou. To není zdvořilá žádost, ale rozkaz, Roberte. Udělejte si pauzu, dejte se do figury a zapomeňte na tenhle případ. Udělal jste, co jste mohl. Až se vrátíte, můžeme si promluvit o tom, co bude dál.“ Kapitán Bolter se zastavil u dveří. „Já na vašem místě bych tu sestru poslechl. Asi je to dobrý nápad, zůstat tady přes noc.“

      „To je taky rozkaz?“ řekl Hunter a sarkasticky kapitánovi zasalutoval.

      „Ne, jen návrh, ale mám strach.“

      „Z čeho?“

      „O vás. Ten vrah šel po Carlosovi, příště můžete být na řadě vy.“

      „Kdyby mě vrah chtěl zabít, už bych byl mrtvý.“

      „Možná už vás zabít chce, proto byly v té místnosti výbušniny. Vraha už třeba přestaly bavit hrátky a teď jde po vás.“

      „Tak ať si přijde,“ řekl Hunter vzpurně.

      „No jo. Jste pravý muž, nebojíte se smrti, opravdový tvrďák.“

      Hunter se vyhnul kapitánovu pohledu.

      „Nejste superhrdina, Roberte. Co byste dělal, kdyby se po vás vrah rozhodl jít dneska v noci? Vytáhl byste něco ze Superhunterova rukávu?“

      „Proč by to dělal?“

      „Aby dokončil, co začal.“

      Na to Hunter neměl odpověď. Civěl na své bosé nohy plné puchýřů.

      „Koukejte, Roberte, vím, že máte skvělou kondici. Bůh ví, že bych si na vás vsadil v boji muže proti muži – takřka proti komukoli, ale momentálně na tom nejste nejlíp… hlavně psychicky. Jestli po vás vrah půjde během příštích několika dnů, bude v moc velké výhodě.“

      Hunter musel uznat, že na tom, co kapitán říká, něco je. Nepříjemně ho zamrazilo.

      „Myslete, Roberte, nebuďte blázen, nejste nadčlověk. Zůstaňte přes noc tady, kde vás někdo může pohlídat.“

      „Nepotřebuju chůvu, kapitáne,“ přistoupil k oknu.

      Kapitán Bolter věděl, jak je zbytečné pokoušet se Roberta Huntera přesvědčovat rozumovými argumenty. Už se o to snažil mnohokrát.

      Hunter se zadíval na rušné nemocniční parkoviště. „Moje auto, co se stalo s mým autem?“

      „Odtáhli je na Divizi. Jestli chcete, můžu vám je zítra přivézt,“ zkusil to naposled.

      Hunter se obrátil čelem ke kapitánovi. „Nezůstanu tady přes noc, kapitáne. Vyzvednu si ho cestou domů,“ řekl rázně.

      „Jen si poslužte, já už se s vámi hádat nebudu. Vezměte si zítra a pozítří volno, pak potřebuju, abyste uvedl Matta a Doylea do obrazu.“ Když opouštěl místnost, práskl za sebou dveřmi.

60

      Hunter vystoupil z taxíku a změřil si pohledem budovu Divize loupeží a vražd. Celé tělo měl rozbolavělé. Potřeboval odpočinek, ale věděl, že by v žádném případě nedokázal přenocovat v nemocničním pokoji.

      Začínal ho trápit pocit viny. Měl zůstat s Garciou, měl zůstat s parťákem, ale k čemu by to bylo dobré? Je u něj manželka – je v dobrých rukou. Vrátí se tam hned ráno.

      Závrať už polevila, ale ne natolik, aby mohl hned sednout za volant a jet domů. Možná potřebuje šálek silné kávy.

      Nechal za sebou zvolna zaklapnout dveře a zadíval se do prázdné kanceláře. Pohled mu padl na tabuli pokrytou fotkami. Dívalo se na něj devět obětí. Devět obětí, kterým nemohl pomoci, a stačilo jen stisknout nesprávné tlačítko, aby jich bylo jedenáct.

      Vrátily se mu vzpomínky na tu starou prádelnu a zčistajasna se v místnosti ochladilo. Zachvěl se, když si uvědomil, jak blízko měli on i Garcia k smrti. Hrdlo se mu sevřelo a vyschlo.

      Zvolna připravoval konvici kávy tak, jak ho to Garcia naučil, což odstartovalo další kanonádu vzpomínek.

      Proč Carlos? Proč šel po policajtovi? Proč šel po jeho parťákovi a ne po něm? A žádná řezba, žádná značka dvojitého krucifixu v týle. Proč? Možná Garcia skutečně neměl zemřít, anebo možná nemělo smysl označovat oběť, pokud by exploze stejně místnost srovnala se zemí. Hunter si byl jist, že vrah měl od počátku nějaký cíl, a třeba má kapitán pravdu, vrah dosáhl toho, co si zamanul, a Hunter je poslední kousek skládačky.

      Nalil si velký hrnek kávy a možná naposled usedl ke svému stolu. Nový seznam pacientů, který získal v nemocnici teprve dnes ráno, dosud ležel na jeho stole. Kterýkoli jiný den by spustil počítač a začal hledat shodu s policejní databází, ale dnešek nebyl kterýkoli jiný den, dnes byl poražen. Vrah zvítězil. Ať se od nynějška stane cokoliv, i kdyby ti dva noví detektivové dokázali vraha chytit, Robert Hunter prohrál. Vrah byl lepší.

      Dotkl se dolního rtu a ucítil, jak mu pod špičkami prstů pulzuje. Zaklonil se, opřel si hlavu o opěradlo židle a zavřel oči. Potřeboval si trochu odpočinout, ale nevěděl, jestli dokáže usnout. Možná je dnes vhodný večer na to, aby se opil do němoty, říkal si, to by mu od bolesti rozhodně pomohlo.

      Masíroval si spánky a uvažoval, co dál. Potřebuje na čerstvý vzduch, musí vypadnout z kanceláře. Návrat do budovy Divize možná přece jen nebyl moc dobrý nápad – ne dneska.

      Z myšlenek ho vyrušilo vyzvánění mobilu.

      „Tady detektiv Hunter,“ řekl bez nadšení.

      „Huntere, tady Steven.“

      Hunter už zapomněl na tu sledovačku, kterou nasadili na D-Kinga. Steven byl příslušníkem jednoho ze tří týmů, které nespouštěly D-Kinga z očí čtyřiadvacet hodin denně.

      „Panebože, Stevene!“ zavřel Hunter oči. „Já zapomněl odvolat tým. Můžete té sledovačky nechat. Byla to falešná stopa.“

      „Dík, že mi to říkáš zrovna teď,“ odvětil Steven trochu podrážděně.

      „Promiň, chlape, ale mám za sebou dost rušný den, neměl jsem moc času.“

      „Takže nechceš vědět, co se děje dneska v noci?“

      „Co se děje dneska v noci?“ procitl v Hunterovi nový zájem.

      „Nevím jistě, ale každopádně je to něco velikýho.“

61

      Hunter uposlechl Stevenových pokynů a sešel se s ním před opuštěnou továrnou v Gardeně.

      „Ježíšmarjá! Co se ti sakra stalo?“ zeptal se Steven, jen co zahlédl Hunterův potlučený obličej.

      „To je na dlouhé povídání. Co tady máme?“

      Steven předal Hunterovi dalekohled. „Tam dole, u zadního konce budovy.“

      Hunter se zadíval naznačeným směrem.

      „Je moc tma. Co mám sakra vidět?“

      „Těsně u severní zdi. Hned tamhle,“ řekl Steven a znovu ukázal na hlavní budovu.

      „Počkej… Není to dodávka?“ zeptal se Hunter, teď trochu vzrušeněji.

      „To je D-Kingova dodávka. On a čtyři jeho muži tam zaparkovali asi před půl hodinou a vstoupili do podzemí vchodem o kus dál směrem za budovu. Nesli s sebou menší arzenál.“

      Hunterův zájem rychle sílil. „O co tady jde?“

      „To nevím, ale rozdělili jsme sledovací tým na dva. Jeden měl na mušce D-Kinga a druhý se pověsil na jeho pravou ruku, na toho obřího svalovce.“

      „Jo, a?“

      „No, za posledních pár dní se leccos událo. Jako šílení něco nebo někoho hledali. Nevím, po čem jdou, ale myslím, že je to tady.“

      Hunter vrhl další letmý pohled k zadnímu traktu hlavní budovy. D-King neví, že první oběť není Jenny, pomyslel si. Jde po vrahovi a možná něco našel, nějaké vodítko. „Kde je zbytek sledovacího týmu?“

      „Stáhl jsem je. Říkal jsi, že už nemusíme mít tvého kámoše dealera na očích. Jen ti to ukazuju, protože jsem si říkal, že by to mohlo být zajímavé. Jsem tady sám.“

      „Než odejdeš – kam přesně šli?“

      „Vidíš tu pěšinku za hlavní budovou?“ Znovu ukázal na továrnu. „Jdi po ní. Tam šli, ale jestli se tam chceš vydat sám, tak ses zbláznil. Kde je sakra tvůj nový parťák?“

      Hunter zaváhal pár vteřin. „Už jede,“ řekl nepříliš přesvědčivým tónem.

      „Mám zavolat posily?“

      „Ne. My to zvládneme.“ Hunter věděl, že kapitán Bolter by dostal hysterický záchvat, kdyby po jejich předchozím rozhovoru žádal posily.

      „Jen si poslužte.“

      Hunter sledoval, jak Steven naskakuje zpátky do svého neoznačeného vozu a odjíždí.

      „Co to kurva dělám?“ podivoval se nahlas, zatímco si kontroloval zbraň. „Copak sis toho za jeden den neužil dost, Roberte?“ Vyndal z přihrádky v palubní desce malou baterku a pustil se směrem k pěšince, kterou mu před chvílí ukázal Steven.

62

      Hunter se ubíral po prašné cestě za starou továrnou, až narazil na železné dveře, zakryté přerostlou vegetací. Za dveřmi našel kamenné schody, které vedly do podzemí. Pár vteřin čekal a poslouchal.

      Ticho.

      Opatrně se vydal do temného tunelu.

      Těžký, vlhký pach plísně mu zvedl žaludek. Doufal, že jeho dávivé zakašlání nikdo neslyšel.

      „Co je, Roberte?“ zašeptal si pro sebe. „Obyčejný starý barák, obyčejný tmavý sklep…“

      Tunel pod schody byl úzký, vybetonovaný a plný suti. Jak pokračoval dál do podzemí, začaly se ozývat hlasy – několik hlasů – hněvivé hlasy. Ohavný puch se teď začal mísit s čímsi, co připomínalo otevřenou kanalizaci. Všude kličkovaly krysy.

      „Kurva, nesnáším krysy,“ mumlal Hunter skrz zaťaté zuby.

      Ocitl se ve velkém kruhovém prostoru s napůl rozpadlou čtvercovou stavbou uprostřed. Její stěny byly plné děr. Hlasy vycházely z nitra té improvizované stavby.

      Zhasl baterku a sunul se blíž, dával přitom pozor, aby nekopl do žádné uvolněné cihly, kterými byla podlaha podzemí posetá. Přistoupil k čtvercové stavbě zprava a zaujal pozici za několika starými pytli cementu, jen pár krůčků od stěny. Hunter se sklonil a pokusil se nakouknout dovnitř jednou z děr. Viděl uvnitř jakýsi pohyb, ale z daného úhlu neměl dobrý výhled.

      Hluk zesílil. Jasně rozpoznával D-Kingův hlas.

      „Neublížíme ti. Jsme tu, abychom tě od těch sráčů tady odvedli. Jsi volná, je po všem. Sundám ti pásku z očí a roubík, neboj se, já ti neublížím.“

      Co se to tady kurva děje? pomyslel si Hunter. Musím se dostat blíž. Přisunul se pomaloučku ke zdi a rychle si našel lepší pozici s očima u jednoho z větších otvorů. Čelem k protější stěně stáli tři muži s rukama za hlavou. Jeden z nich byl úplně nahý, záda měl celá pokrytá tetováním, které se podobalo Ježíši na kříži. D-King klečel uprostřed místnosti před zděšenou brunetkou, nanejvýš třicetiletou. Měla zavázané oči, v ústech roubík a byla přivázaná ke kovové židli. To, co zbylo z jejích černých šatů, bylo špinavé a roztrhané. Podprsenku jí někdo serval z těla. Kolem obou bradavek měla čerstvé spáleniny od cigaret, na nichž už se začínaly tvořit nalité puchýře. Nohy měla roztažené a přivázané k oběma stranám židle. Šaty měla vyhrnuté, takže odhalovaly vaginu, kolem které byly další spáleniny od cigaret. Vlasy měla místy slepené, podle všeho zaschlou krví. Dolní ret byl napuchlý a rozseknutý.

      Hunter sledoval, jak D-King sahá ženě za hlavu a rozvazuje pásku i roubík. Když jí spadla páska z očí, rychle několikrát zamrkala. Silné světlo ji bodalo do očí. Roubík měla tak utažený, až se jí zařízl do koutků úst. Prudce se rozkašlala, když se jí uvolnila ústa. D-King vytáhl z kapsy papírový kapesník a otřel jí z obličeje maskaru a krev. Jeden z D-Kingových mužů už jí uvolnil ruce a nohy. Znovu se rozplakala. Tělo se jí s každým dalším vzlykem otřásalo, tentokrát však slzy pramenily ze směsice strachu a úlevy.

      Hunter slyšel, jak se D-King ptá: „Jak se jmenuješ?“

      „Becky,“ odpověděla mezi vzlyky.

      „Bude to dobré, Becky. Odvedeme tě odtud,“ řekl D-King a pokusil se jí pomoci vstát, ale kolena se pod ní podlomila. Rychle ji chytil kolem pasu, než se zhroutila zpátky na židli.

      „Jen klid… ještě máš slabé nohy. Musíme pomalu.“ Obrátil se na jednoho ze svých mužů. „Najdi něco, čím ji zakryjeme.“

      Muž pátral v místnosti pohledem po kusu látky nebo něčem vhodném, ale nic nenašel.

      „Na, vezmi si tohle.“ Hunter poznal Jeromea z nočního klubu. Sundal si košili a podal ji D-Kingovi. Obrovská košile na drobné ženské postavě vypadala skoro jako dlouhé šaty.

      „Bude to dobré, Becky. Už je po všem.“

      D-Kingův hlas zazněl úplně jiným tónem. „Vezmi ji nahoru, dej ji do auta a nehni se od ní,“ štěkl na někoho.

      Hunter se rychle přikrčil za pytle s cementem, jak nejlépe a nejtišeji dovedl, stíny ho pomáhaly ukrýt. Otvorem mezi pytli Hunter viděl, jak z místnosti vychází další obrovský muž. V náručí nesl hrůzou ochromenou Becky.

      „Se mnou se ti nic nestane, Becky,“ ujišťoval ji starostlivým hlasem.

      Hunter čekal, dokud nezmizeli v chodbě, a pak se zase přisunul blíž.

      „Tak ty věříš na Ježíše, jo?“ zeptal se D-King hněvivě, když přistoupil k nahému tetovanému muži.

      Žádná odpověď.

      Hunter viděl, jak D-King vrazil dřevěnou pažbu své dvouhlavňové brokovnice muži do beder; ten se zhroutil na podlahu. Nejmenší ze tří zajatců instinktivně zareagoval, ale než se stihl pohnout, Jerome ho praštil přes obličej samopalem Uzi. Na zdi se rozstříkla krev. Dva zuby se rozlétly po podlaze.

      „Kdo ti kurva říkal, že se máš pohnout?“ zařval Jerome hněvivě.

      Sakra, Steve si nedělal legraci, když říkal, že tu mají menší arzenál, pomyslel si Hunter.

      „Té holce bylo kolik, osmadvacet, devětadvacet?“ D-King znovu zasáhl muže na podlaze, tentokrát prudkým kopancem do břicha. „Vstaň a otoč se, ty sračko.“ D-King přecházel před muži, na kterých už bylo znát obrovské zděšení.

      „Víte, kdo jsem?“ Otázka visela ve vzduchu, dokud nejmenší z trojice nepřikývl.

      D-King se zatvářil užasle. Klidným hlasem pokračoval: „Tak vy víte, kdo jsem, a přitom mi vezmete jednu z mých holek, znásilníte ji, mučíte ji a zabijete?“

      Žádná odpověď. „Páni, právě jste vynesli slovo blbost do nových výšin. Vy dva… svléknout,“ nařídil a ukázal na oba muže, kteří byli dosud oblečení.

      Nechápavě na něj pohlédli.

      „Jste hluchý, vy sráči? Řekl svlíknout,“ zavelel Jerome a praštil do břicha toho s brýlemi.

      „Jejda, na vás by potřebovala lupu, hoši,“ řekl D-King při pohledu na jejich nahá těla. „Není divu, že máte problém se sháněním ženských. Přivažte je k židlím, přesně tak, jak uvazovali svoje oběti.“

      Cvak, uslyšel za svými zády Hunter nezaměnitelný zvuk pojistky poloautomatické pistole. Zlomek vteřiny nato ucítil, jak se mu její studená hlaveň přitiskla k zátylku.

      „Ani se nehni,“ přikázal mu čísi hlas.

63

      Dveře se otevřely a ten, kdo ho zajal, strčil Huntera do místnosti, přičemž mu stále pevně tiskl do týla pistoli.

      „Tuhle sračku jsem našel, jak šmíruje venku. Měl u sebe tohle,“ řekl muž a hodil na podlahu pistoli, kterou před chvilkou Hunterovi odebral. D-King se otočil k nově příchozímu.

      „Detektiv Hunter? To je ale překvapení.“

      „Detektiv?“ opakoval užasle Warren, který Huntera našel a zajal.

      „Co se vám to sakra stalo?“ zeptal se D-King s pohledem na Hunterovu pohmožděnou a pořezanou tvář.

      „Na mě nekoukejte, šéfe,“ zvedl Warren ruce. „Takhle hnusně vypadal, už když jsem ho našel.“

      Hunter rychle přelétl očima okolí. Místnost byla osvětlena profesionálními filmařskými reflektory na baterie a celá podlaha byla pokryta igelitovými plachtami. Kovová židle, ke které byla dříve připoutaná Becky, zůstala uprostřed místnosti. U stěny za D-Kingem ležela na malém stolku sbírka nožů. V jednom rohu stála na trojnožce poloprofesionální videokamera a hned za ní další dvě židle. Hunterovi netrvalo ani tři vteřiny, než pochopil, kde se ocitl.

      „Studio, kde se natáčí snuff? Moc nóbl.“ Upřel pohled na D-Kinga.

      „No, jste rychlej,“ řekl D-King, než si všiml Hunterova opovržlivého výrazu. „Počkejte moment. Vy si myslíte, že tenhle zkurvenej podnik vedu já? Sakra, to ne.“

      Hunter zalétl pohledem ke třem naháčům, stojícím u jižní zdi, a pak k Jeromeovi bez košile. „Takže tady pořádáte večírek? Sestup do hlubin?“ škádlil je komicky nosovým hlasem.

      „Tak vy máte náladu na vtípky?“ zeptal se D-King a sklonil brokovnici. „Co tady kurva děláte, detektive?“

      „Byl jsem tady poblíž. Tohle je jeden z mých nejmilejších zapadáků.“

      „Na to, abyste trousil fóry, jste v sakra podělaný situaci,“ upozornil ho Jerome.

      Hunter zalétl pohledem k trojici mužů.

      „Moje otázka pořád platí, detektive,“ řekl D-King. „Co tady kurva děláte?“

      Hunter zůstal zticha.

      „Počkejte moment,“ přimhouřil D-King oči. „Vy poťouchlá svině. Vy jste chtěl, abych za vás udělal vaši práci, není to tak?“

      Jerome se zatvářil nechápavě. „Cože?“

      „Věděl, že půjdu po tom, kdo ublížil Jenny, všemi prostředky, tak seděl, nespouštěl mě z očí a čekal, až odvedu všechnu těžkou práci – čekal, až za něj prošmejdím ulice, aby se mohl objevit v poslední chvíli a shrábnout všechnu slávu.“

      „Tak docela to není,“ odvětil Hunter.

      „No, mám pro vás špatnou zprávu, detektive. Ta holka na obrázku z vašeho počítače není Jenny. Váš šílený vrah ji neoddělal. Oddělali ji tihle tři sráči.“ Ukázal na tři nahé muže. „Znásilňovali ji, mučili a sodomizovali, a pak jí podřízli krk. Mám to všechno nafilmováno.“ Do D-Kingova hlasu se vrátil hněv. Znovu vybuchl vztekem a praštil hlavní brokovnice podruhé do podbřišku tetovaného muže. Hunter to pozoroval.

      „Přivaž je k židlím,“ zavelel D-King a ukázal hlavou na Warrena.

      „Jste policista, dělejte něco,“ prosil ten s brýlemi.

      „Drž hubu, kurva,“ odpálil Warren a praštil muže pěstí do úst.

      „Má pravdu,“ vmísil se do hovoru Hunter. „Nemůžu vám jen tak dovolit, abyste se mstili, jak se vám zachce.“

      „Kurva, nepleťte se do toho, detektive. Tohle není vaše parketa.“

      „Od teďka je.“

      D-King se rozhlédl po místnosti se sarkastickým úsměvem na rtech. „Myslím, že máte proti sobě přesilu, detektive. Co asi můžete dělat?“

      „A jestli má posily, šéfe?“ zeptal se Jerome.

      „Nemá. Kdyby měl, už by tady dole byly,“ řekl D-King a vrhl na Huntera vzdorovitý pohled.

      „Přivažte je,“ nařídil D-King znovu.

      Pár minut nato už tři nazí muži seděli přivázaní ke kovovým židlím uprostřed místnosti.

      „Podívejte, ještě jste nic špatného neudělali,“ přistoupil Hunter o krok blíž k D-Kingovi. „Ještě se vám to nevymklo z ruky. Nechte mě, ať je zatknu. Ať se s nimi vypořádá zákon. Shnijou ve vězení.“

      „Já na vašem místě bych se ani nehnul,“ pravil Warren, zvedl pistolí a zamířil ji na Hunterovu hlavu.

      „Vy na mém místě byste nebyl tak zřízený jako já,“ odsekl Hunter. „D-Kingu, vím, že vás rozčililo to, co udělali Jenny, ale můžeme to vyřešit, jak se má.“

      D-King se hlasitě zasmál. „‚Rozčililo‘ není tak nějak docela přesné. A řešit se to má takhle. Dovolte, abych vás vrátil do reality, detektive Huntere. Zákon je pustí na svobodu, a vy to víte. Obrátí to naruby nějakými kecy o technickém pochybení, jako vždycky. Když je zatknete, musíte do toho zatáhnout nás, a to se nestane, kamaráde. Je mi líto, Huntere, vyřídíme to s nimi po našem.“

      „Nemůžu tady jen tak stát a dívat se, jak je zabíjíte.“

      „Tak zavřete oči. Ani tady nemáte co dělat. Tihle lidi unášejí, znásilňují a zabíjejí ženské pro peníze.“

      Hunter se nervózně zasmál. „Od vás to zní úžasně.“

      „Ale to snad sakra ne. Snad mě nesrovnáváte s těmihle hajzly? Já nenutím žádnou ze svých holek dělat to, co dělá. Taky nikoho nenutím, aby si je najímal. To, co provádějí tihle chlapi, ať se na to díváte jak chcete, je prostě k zblití. Koukněte se na tuhle místnost. Copak se to dá srovnávat s tím, co dělám já?“

      Najednou všechny zaskočilo, když se stěna za D-Kingem rozevřela. Vynořil se z ní vysoký muž s oholenou hlavou, v každé ruce pistoli Desert Eagle ráže 50, oči vytřeštěné, zorničky rozšířené, vzedmutá chřípí. Ve tváři měl vražedný a nepříčetný výraz.

      Nikdo neměl čas reagovat. Místností se rozlétla sprška střel, Hunter vycítil příležitost, skočil na zem a hledal svou pistoli.

      Projektily neměly ani cíl, ani konkrétní směr. Jeden z filmařských reflektorů explodoval s ohlušující ranou. Náhlá změna osvětlení všechny na zlomek vteřiny oslepila a D-King se instinktivně shýbl – kulky zasáhly stěnu za ním, o kousíček minuly jeho hlavu. Warren vydal bolestný výkřik, jeho olbřímí tělo se zhroutilo na podlahu, oběma rukama si zakrýval tvář a krev mu kapala mezi prsty.

      Jerome stál nehybně na místě jako nebojácný voják, připravený čelit smrti. Stiskl spoušť samopalu a série kulek našla svůj cíl s vojenskou přesností. Vetřelcovo tělo se divoce otřáslo při každém zásahu a zapotácelo se dozadu. Salva byla tak mocná, až mu skoro oddělila nohy od trupu. Jeho bezvládné tělo kleslo na podlahu. Celá přestřelka trvala ani ne deset vteřin.

      Když výstřely dozněly, jejich ozvěny vystřídal zděšený křik tří bezmocných nahých mužů. Jako zázrakem byli dosud naživu.

      „Držte huby, sakra!“ zařval Jerome zuřivě a namířil na ně svůj uzi.

      „Klid, negře!“ křikl D-King a namířil brokovnici na čerstvě odhalené dveře. „Od těch nám nic nehrozí. Prohledej ho,“ ukázal na napůl znetvořeného vetřelce.

      Warren byl dosud na podlaze, ruce a košili pokryté krví.

      Hunter už byl taky na nohou, s pistolí v ruce. „Tak jo, odložte všichni zbraně.“

      D-King zamířil zbraní na Huntera místo na dveře, stejně tak Jerome. „Teď není čas na takové kecy, detektive, v té místnosti se můžou schovávat ještě další lidi. Nebudu se s vámi handrkovat, teď ještě ne, ale když to jinak nepůjde, odprásknu vás jako prašivýho psa. Nezapomínejte, že proti sobě pořád ještě máte přesilu chlapů i zbraní.“

      Hunter dál mířil na D-Kinga. Spoušťový mechanismus Hunterovy pistole Wildey Survivor byl upravený tak, že stačil lehčí dotek než obvykle. Spolu s vědomím, že průměrný odpor spouště dvouhlavňové brokovnice je asi o čtvrt kila větší než u většiny pistolí, to znamenalo, že Hunter by mohl vystřelit nejméně o vteřinu rychleji než D-King. Na druhé straně Jerome se svým uzi představoval větší problém. Jenže oni nebyli nepřátelé. Hunter se nechystal rozpoutat další přestřelku. A rozhodně nechtěl riskovat, že ho někdo přestřelí vejpůl kvůli těm třem nahým šmejdům v téhle místnosti. Odvrátil pistoli od D-Kinga.

      „Fajn, zajistíme to tady.“

      „Warrene, mluv, jak je, kámo? Dostals to?“ zvolal D-King, aniž by odpoutal pozornost od svého primárního cíle.

      Warren jako raněné zvíře hlasitě zavrčel na znamení, že je dosud naživu.

      „Tenhle je po smrti,“ oznámil Jerome, stojící nad neživým tělem u nových dveří.

      D-Kingse znovu obrátil ke třem svázaným mužům. „Ještě je někdo tam, odkud vyšel ten hajzl?“

      Žádná odpověď.

      „Je v té místnosti ještě někdo?“ zeptal se a přitiskl hlavně brokovnice k hlavě tetovaného muže.

      „Ne.“ Odpověď nakonec přišla od nejmenšího z trojice.

      D-King pokynul Jeromeovi, který zasunul do svého uzi nový zásobník a velmi obezřele vstoupil do nové místnosti. „Čisto,“ zavolal po několika vteřinách.

      „Musím prohlédnout Warrena. Jerome, drž na mušce Huntera.“

      Jerome se otočil a zamířil uzi na Huntera, který jeho projev přízně opětoval.

      D-King odložil brokovnici na podlahu a hnal se k Warrenovi.

      „Tak jo, ukaž. Dej pryč ruce.“

      Warren obezřele odtáhl zkrvavené ruce z obličeje. D-King otřel trochu krve košilí, aby líp viděl. Spatřil dva velké šrámy – jeden na Warrenově čele a druhý na levé líci.

      „Kulky tam nejsou,“ řekl D-King po letmé prohlídce. „Nestřelil tě. Vypadá to jako střepiny ze stěn. To přežiješ.“ Sundal košili a vložil ji Warrenovi do rukou. „Tumáš, jen si to tiskni na rány.“

      „Šéfe, na tohle se musíte jít podívat.“

      Cosi v Jeromeově hlase D-Kinga znepokojilo.

      „Copak je?“

      „To musíte vidět na vlastní oči.“

64

      D-King zvedl brokovnici a přistoupil k Jeromeovi, který stál u otevřených dveří. Ztuhl. Očima pečlivě přejížděl nově objevenou místnost. „Co to sakra je?“ zašeptal. „Huntere, pojďte se podívat na tohle.“

      Hunter k nim obezřetně přistoupil.

      Vedlejší místnost byla v daleko lepším stavu než ta, ve které stáli. Strop byl modře natřený a ozdobený snad milionem fluoreskujících hvězdiček. Stěny byly ještě pestřejší, krášlily je všemožné kresby – draci, čarodějové, koně, skřítci… U protější stěny stála řada dřevěných regálů s působivou sbírkou hraček – panenky, autíčka, mechanické figurky, a ještě další hračky se povalovaly na podlaze. Nalevo od dveří stál velký houpací kůň. U západní stěny se na trojnožce tyčila videokamera.

      Hunter cítil, jak se mu srdce svírá v hrudi. Odtrhl pohled od zařízení místnosti a spočinul jím na D-Kingově nechápavé tváři.

      „Děti,“ zašeptal zděšený Hunter. Hněv v jeho hlase zněl jasně jako hlasitý výkřik.

      D-King nespouštěl oči ze zařízení místnosti. Trvalo mu dalších třicet vteřin, než se obrátil k Hunterovi. „Děti?“ D-Kingův hlas vyzněl do ztracena. „Děti?“ Tentokrát to byl mocný výkřik, s nímž vtrhl zpátky do první místnosti. Smutek v jeho nitru vystřídala čirá zuřivost.

      „To je v hajzlu, chlape,“ potřásl hlavou Jerome.

      „Vy tohle děláte dětem? Co jste to za ujetý sráče?“ zastavil se D-King proti třem svázaným mužům. Odpovědí mu bylo ticho, nikdo se mu nepodíval do očí.

      Hunterův pohled spočinul na třech naháčích. Prostě už mu to bylo jedno.

      „Něco vám řeknu, detektive Huntere.“ D-Kingův hlas se chvěl hněvem. „Vyrůstal jsem na ulici. Celý život mám co dělat s lidskou spodinou. Jestli jsem se něco naučil, tak to, že my se tady dovedeme vypořádat s věcmi po svém. Většina hajzlů se nebojí, že je chytnou. Vězení je jako prázdninový tábor. Je to pro ně druhý domov. Mají tam svoje gangy, svoje drogy a svoje děvky. Není to o moc jinačí než venku. Ale podělají se s rachotem, když jim na dveře zabuší zákon ulice. Tady jsme porota, soudce i kat my sami. Tohle se netýká vás ani vašeho práva. Zaplatí za to, co udělali Jenny, a vy se mezi nás nebudete plést.“

      Nebyl v tom jen vztek. Hunter věděl, že má D-King pravdu. Jenny pro něj byla mnohem víc než jen jedna z jeho holek.

      Hunter se obrátil ke třem mužům, přivázaným ke kovovým židlím. Opětovali jeho pohled s drzými úsměvy, jako by věděli, že je musí zatknout, takový je předpis, to policajt udělat musí.

      Hunter pocítil únavu. Už toho měl dost. Ani tady nemá co dělat. Tohle nemá nic společného s Krucifixem. Tohle je D-Kingův problém.

      „Seru na předpisy,“ zašeptal Hunter. „Nikdy jsem tu nebyl.“

      D-King letmo kývl a sledoval, jak Hunter zastrkuje zbraň do pouzdra a mlčky míří ke dveřím.

      „Počkat!“ zařval tetovaný muž. „Nemůžete jen tak odejít. Jste kurva policajt. Co naše lidská práva?“

      Hunter se nezastavil. Ani se neohlédl a zavřel za sebou dveře.

      „Práva?“ zeptal se D-King s rozjařeným smíchem. „My vám dopřejeme vaše právo… na poslední pomazání.“

      „Co uděláme s tímhle místem… a s nimi,“ Jerome ukázal hlavou na muže v první místnosti.

      „Zapalte to tady, ale je vezmeme s sebou. Ještě z nich musíme dostat jméno jejich pohlavára.“

      „Myslíte, že budou mluvit?“

      „To tedy budou, věř mi. Jestli si potrpí na bolestivou sodomii, tak jim ji dopřejeme… na deset dní.“ Nad zlověstným úsměvem na D-Kingových rtech se zachvěl dokonce i Jerome.

      Hunter seděl v autě, upřeně zíral na své třesoucí se ruce a zápasil s trýznivým pocitem nejistoty. Je detektiv. Má dodržovat zákon a nepřehlížet ho. Srdce mu říkalo, že udělal správnou věc, ale svědomí nesouhlasilo. V uších mu dosud zněla D-Kingova slova. Tady jsme porota, soudce i kat my sami. Najednou se Hunterovi zatajil dech.

      „To je ono,“ řekl třesoucím se hlasem. „Odtud ho znám.“

65

      Hunter mířil zpátky do Divize loupeží a vražd, jak nejrychleji dovedl, a srdce mu bušilo v hrudi jako zběsilé. Musel si prověřit staré záznamy.

      Když vstoupil do své kanceláře, byl rád, že je v jiném podlaží než všichni ostatní detektivové. Musí to provést sám, bez vyrušování. Zamkl za sebou dveře a spustil počítač.

      „Ať je to ono… ať je to ono…,“ říkal si, když vstupoval do databanky kalifornského ministerstva spravedlnosti. Hunter rychle vyťukal jméno, které chtěl vyhledat, vybral kritéria a stiskl tlačítko „hledat“. Datový server ministerstva spravedlnosti se dal do práce a Hunter seděl a stále úzkostlivě hleděl na malou tečku, pohybující se sem a tam po obrazovce. Vteřiny mu připadaly jako minuty.

      „Dělej…,“ vybízel počítač k rychlejšímu tempu, zatímco nervózně přecházel kolem stolu. Dvě minuty nato se tečka zastavila a na obrazovce se objevila zpráva Výsledky nenalezeny.

      „Do háje!“

      Zkusil to znovu. Tentokrát se vrátil ještě o pár let dál. Věděl, že má pravdu, věděl, že to musí být ono.

      Známá tečka se dala znovu do pohybu a Hunter znovu začal přecházet po místnosti. Úzkost v něm jen vřela. Zastavil se před korkovou tabulí pokrytou obrázky a zadíval se na fotografie. Věděl, že to tu je, že odpověď existuje.

      Pátrací tečka se zastavila a tentokrát se obrazovka naplnila údaji.

      „Ano…,“ vydechl vítězoslavně, vrátil se ke stolu a rychle přelétl pohledem informace na monitoru. Když našel, co hledal, zamračil se.

      „To si ze mě děláš srandu!“

      Hunter mlčky seděl a uvažoval, co dál. „Rodokmeny,“ řekl. „Rodokmeny obětí.“

      Při původním vyšetřování vyzkoušeli Hunter a Scott všechno, co je napadlo, aby určili spojovací článek mezi oběťmi. Sledovali dokonce i rodokmeny některých z nich. Hunter věděl, že to někde měl. Začal se přehrabovat v hoře starých spisů na svém stole.

      „Tady je to,“ řekl, když na seznamy konečně narazil. Pár minut je analyzoval. „Tohle je ono.“ Hunter se vrátil k počítači a vyťukal nové jméno. Výsledek naskočil skoro okamžitě, když se teď kritéria vyhledávání zúžila přesně na to, co potřeboval.

      Další shoda… a pak další.

      Hunter si masíroval unavené oči. Celé tělo ho bolelo, ale tenhle objev mu vlil do žil nový život. Nedokázal určit spojovací články mezi všemi oběťmi, ale už věděl, proč.

      „Jak mi to mohlo předtím uniknout?“ ptal se sám sebe a bušil se do čela zaťatou pěstí. Jenže důvod přesně znal. Tohle byl starý případ, několik let nazpátek. Případ, v němž zatýkal pachatele. Skryté spojovací články k obětem někdy podle rodokmenů přesahovaly až tři generace. Někteří z nich vůbec nebyli příbuzní. Bez nápovědy by to nikdy nezjistil. Bez D-Kinga by ho to nikdy nenapadlo.

      Robert znovu začal přecházet po místnosti a zastavil se u Garciova stolu. Hrdlo se mu sevřelo náhlým nepřekonatelným smutkem. Parťák leží v nemocnici v polovičním kómatu a on nemůže nic dělat. Vzpomněl si na Anniny smutné oči. Jak seděla u manželova lůžka a čekala na nějaký projev života. Milovala ho ze všeho nejvíc. Není silnější láska než rodinná, pomyslel si Hunter a pak ztuhl. Chloupky v týle se mu zježily.

      „Do háje!“

      Hnal se zpátky k počítači a následující hodinu hltal všechny výsledné stránky, na které narazil, s ohromující dychtivostí a překvapením. Pomalu mu do sebe všechno začínalo zapadat.

      Záznamy zatčení… tetování, vybavovalo se mu. Pár minut nato, když prohledal vlastní databázi Divize loupeží a vražd, už upřeně hleděl na záznamy zatčení z toho starého případu.

      „To není možné…,“ vykoktal jako ochromený. Směs vzrušení a strachu mu vysála z těla všechen žár. Náhle se rozpomněl na to, co viděl před pouhými několika týdny, a sevřel se mu žaludek. „Jak jsem mohl být tak slepý?“ zamumlal a pak spustil na počítači poslední vyhledávání. Jméno, které mohlo všechno pospojovat. Trvalo mu necelou minutu, než je našel.

      „Měl jsem to přímo před sebou,“ šeptal a prázdnýma očima civěl na obrazovku počítače. „Měl jsem odpověď rovnou před očima.“

      Potřeboval ještě jedno poslední potvrzení, a to muselo přijít ze Sanfranciského policejního sboru. Když telefonicky promluvil s poručíkem Morrisem od sanfranciské policie, netrpělivě čekal, až mu Morris faxem pošle záznam ze zatčení. Když záznam půl hodiny nato přišel, Hunter na něj jen beze slova zíral. Jeho mozek se vzpíral realitě. Byla to stará fotografie, ale nebylo pochyb – věděl, kdo na ní je.

      Důkaz. K tomu směřuje každé vyšetřování, a Hunter žádný neměl. Neexistoval způsob, jak spojit osobu na té fotografii s některou z Krucifixových vražd, a on to věděl. Ať už si byl sebevíc jistý, bez důkazu neměl nic. Ještě jednou se podíval na hodinky, pak sáhl po telefonu a vyřídil poslední hovor.

66

      Hunter jel pomalu, nevšímal si ostatních řidičů, kteří uháněli kolem něj a z okének na něj metali nadávky.

      Zaparkoval před svým činžákem a na okamžik si opřel čelo o volant. Pokud se jeho bolest hlavy nějak změnila, pak k horšímu; věděl, že tabletky by nezabraly. Než vystoupil z auta, zkontroloval si na mobilu zmeškané hovory a zprávy. Marná snaha, byl si jistý, že tam žádné nemá. Všem v nemocnici dal pokyn, aby ho informovali, jen co se Garciovi vrátí vědomí, ale něco mu říkalo, že dnes v noci k tomu nedojde.

      Vstoupil do prázdného bytu, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně tělem, v němž to pulzovalo bolestí. Pustošivá samota obývacího pokoje ho rozesmutnila ještě víc.

      S mozkem napůl otupělým kráčel zvolna do kuchyně, otevřel ledničku a prázdnýma očima do ní pár vteřin civěl. Žaludek by mu měl řvát hlady, protože za celý den nic nejedl, ale přesto vůbec hlad neměl. Ve skutečnosti umíral touhou po sprše. Pomohla by mu uvolnit napjaté svaly, ale bude muset počkat. V první řadě teď potřeboval dvojitou skotskou.

      Pracně se rozhodoval, několik vteřin zíral na láhve ve svém malém baru. Usmál se, když se rozhodl pro něco silnějšího – třicetiletou Aberlour. Naplnil si sklenici do poloviny a tentokrát vynechal led. „Čím silnější, tím líp,“ řekl si a zhroutil se na svou omšelou pohovku. Když smočil rty v silné tekutině, vlila se do něj nová energie. Whisky pálila na drobných rankách, které měl kolem úst, ale on ten pocit uvítal – příjemná bolest.

      Opřel si hlavu o opěradlo pohovky, ale přiměl se nezavírat oči. Bál se obrazů, skrytých pod víčky. Pár minut civěl do stropu a nechával si výraznou chutí single malt otupět jazyk a ústa. Věděl, že brzy mu otupí celé tělo.

      Vstal a přistoupil k oknu. Venku na ulici byl klid. Obrátil se znovu čelem do prázdného obývacího pokoje. Tělo se mu zvolna uvolňovalo. Dal si další doušek whisky a opět zkontroloval mobil; stiskl pár kláves, aby se ujistil, že funguje, jak má.

      V kuchyni postavil sklenici na stůl a sedl si. Opřel se v nepohodlné dřevěné židli dozadu a energicky si třel obličej oběma rukama. Přitom zaslechl slabý vrzavý zvuk z chodbičky, která vedla do jeho pokoje. Mimořádnou rychlostí mu projel tělem záchvěv strachu. Někdo tu je.

      Hunter vyskočil a okamžitě ucítil, jak se s ním kuchyně točí. Nohy začaly ztrácet sílu, musel se přidržet pracovní desky, aby udržel rovnováhu. S nástupem zmatku spočinul pohledem na prázdné sklenici od whisky na stole. Je zdrogovaný.

      Než se sesul na kuchyňskou podlahu, jeho rozostřený zrak zaznamenal temnou postavu, která se k němu blížila.

67

      Pomalu otevíral oči, ale nic se tím nezměnilo. Tma byla neproniknutelná. Cítil závrať a točila se mu hlava. Ať už vypil s whisky jakoukoli drogu, sejmula ho na několik minut. První, co si uvědomil, bylo, že sedí připoutaný k nějaké nepohodlné židli. Ruce měl svázané za zády, kotníky připoutané k nohám židle. Pokusil se uvolnit, ale jeho úsilí bylo marné. Tělo ho teď bolelo ještě víc, ale byl si jistý, že nemá polámané žádné kosti – aspoň zatím ne. Měl žízeň – velkou žízeň.

      Hunter neměl zdání, jak dlouho byl mimo. Pomalu a bolestivě se mu začala vracet vzpomínka na to, co se událo. Snažil se zklidnit a vstoupil do něj pocit něčeho dobře známého. Rozhlédl se ve tmě, a i když nic neviděl, poznal, kde je. Vůbec neopustil svůj byt. Seděl v obývacím pokoji.

      Znovu se pokusil pohnout, ale ruce a nohy měl svázané příliš pevně. Pokusil se křičet, ale nevydal takřka ani hlásku. Překvapovalo ho, jak je zesláblý. Najednou za sebou ucítil čísi mrazivou přítomnost.

      „Slyším, že jsi vzhůru.“

      Místností zazvučel tentýž robotický hlas, který ho trýznil víc než tři roky; zaskočil ho a polekal, až ztuhl. Ozýval se za jeho zády z nějakého reprodukčního zařízení. Hunterem projel podivný pocit. Konečně se ocitl v přítomnosti vraha. Krucifixe.

      Hunter se pokusil otočit, kroutil krkem, kam až to šlo, ale ve tmě útočníka neviděl.

      „Neuspěchej to, Roberte. Tohle je poslední kapitola. Aspoň pro tebe. Dneska v noci všechno skončí. Přímo tady. Ty jsi poslední.“

      Poslední. Zjištění, k nimž Hunter dospěl ve své kanceláři, se teď potvrdila. Šlo jen a jen o pomstu.

      Najednou uslyšel cvaknutí kovu o kov. Chirurgické nástroje, předpokládal. Tělo mu instinktivně ztuhlo strachem, ale vědomě se přinutil zachovat klid. Hunter chápal psychologii vrahů, zvlášť sériových vrahů. To jediné, po čem touží ze všeho nejvíc, je dojít pochopení. Všechny vraždy pro ně mají význam, slouží nějakému účelu a chtějí, aby jejich oběti věděly, že neumírají nadarmo. Před vraždou vždycky přijde vysvětlení.

      „Dnes v noci zaplatíš za to, co jsi udělal.“

      Při těch posledních slovech projelo Hunterovi tělem poznání. Hlas, který se ozval za jeho zády, byl silný a jasný – ne robotický – ne kovový – nezkreslený. Hunter nemusel pátrat v paměti, nemusel o ničem přemýšlet. Znal ten hlas, a znal ho dobře. Zčistajasna temnota zmizela. Hunter pevně zavřel oči, jak se mu zorné pole formovalo nepravidelnými kruhy světla. Zorničky se mu stáhly, snažily se přivyknout na jasnou záři. Zorné pole se postupně projasňovalo a před očima se mu zjevila známá postava.

68

      Jako by trvalo celou věčnost, než přestal vidět rozmazaně, ale jakmile oči znovu zaostřily, věděl, že měl pravdu. Kupodivu se mu tomu nechtělo uvěřit. Upíral oči na osobu, která stála před ním.

      „Podle toho, jak se tváříš, vidím, že jsi překvapený,“ řekla hlasem sladkým jako vždycky.

      Hunter původně doufal, že se přece jen mýlí. Ale když teď na ni hleděl, všechno do sebe zapadalo. Vypravil ze sebe šeptem jen jediné slovo: „Isabello.“

      Usmála se na něj. Byl to úsměv, který viděl mnohokrát, ale tentokrát v něm bylo ještě něco, něco, co v něm nikdy dříve neviděl. Skryté zlo.

      „Myslela jsem, že budeš mít radost, až mě uvidíš.“ Její italský přízvuk zmizel. Po pravdě řečeno, byla celá jiná. Jako by Isabella, kterou znal, zmizela a nahradila ji úplně cizí žena.

      Hunterův výraz se nezměnil. Jeho mozek si konečně skládal dohromady poslední kousky mozaiky.

      „Zasloužíš si oscara. Tvůj italský přízvuk neměl chybu.“

      S úklonou přijala pochvalu.

      „A taky to byl moc chytrý trik s tím telefonátem do restaurace. Dokonalé alibi,“ řekl Hunter, když si vzpomněl, jak mu vrah volal, když s ní poprvé obědval. „Nahraná zpráva s časovačem. Jednoduché, ale velmi účinné.“

      Rty jí zvlnil náznak úsměvu. „Dovol, abych se představila…,“ řekla klidně.

      „Brenda…,“ přerušil ji Hunter chraplavým a slabým hlasem. „Brenda Spencerová. Sestra Johna Spencera. Toho hudebního producenta.“

      Střelila po něm překvapeným a nespokojeným pohledem. „Doktorka Brenda Spencerová, s dovolením,“ opravila ho.

      „Doktorka medicíny,“ připustil Hunter.

      „Když to musíš vědět… jsem chirurg.“ Další zlomyslný úsměv.

      „To celé byla pomsta za smrt tvého bratra?“ zeptal se Hunter, i když odpověď už znal.

      „Výborně, Roberte,“ řekla s přehnaným nadšením a zatleskala jako dítě, které právě dostalo další nečekaný dárek.

      Přízračné ticho, které následovalo, jako by trvalo celou věčnost.

      „Spáchal sebevraždu ve své cele,“ pronesl nakonec Hunter.

      „Spáchal sebevraždu, protože jsi zkurvil svou práci.“ Hněv v jejím hlase se nedal přehlédnout. „Chránit a sloužit, náramný vtip. Byl nevinný a tys to věděl.“ Odmlčela se, nechala svá slova plout místností. „Mockrát ti říkal, že by Lindě nikdy neublížil. Miloval ji takovou láskou, jakou ty bys nikdy nepochopil.“ Okamžik trvalo, než se zase vzchopila. „Vyslýchal jsi ho. Věděl jsi, že je nevinný, a stejně jsi ho nechal odsoudit. Mohl jsi něco udělat, ale tys jim místo toho dovolil, aby odsoudili nevinného člověka k smrti.“

      Hunter se rozpomněl, jak byl u Isabelly na večeři. Lhala o všem, co souviselo s jejím životem, ale zmínila se o mrtvém bratrovi. To byla chyba, přeřeknutí. Rychle to zakryla příběhem o mariňákovi, řekla, že bratr zemřel při službě vlasti. Kecy, ale Hunter to nepostřehl. To, co té noci viděl v jejích očích, nebyl smutek. Byl to vztek.

      „Nebylo to v mých rukou.“ Uvažoval, zda jí nemá povědět, jak se snažil přesvědčovat ostatní a získat je pro svůj názor v případě jejího bratra, ale už to nemělo smysl. Nic by se tím nezměnilo.

      „Kdybys vedl vyšetřování, jak se mělo vést, našel bys skutečného vraha dřív, než bratr přišel o rozum, než se oběsil. Ale vy jste přestali pátrat.“

      „Nemůžeš vinit ze sebevraždy svého bratra policii.“

      „Já neviním policii. Viním tebe.“

      „Nakonec bychom skutečného vraha našli a tvého bratra by pustili.“

      „Ne, nenašli byste ho.“ V jejím hlase zněl už zase hněv. „Jak byste našli skutečného vraha, když jste nehledali? Nechali jste vyšetřování, protože počáteční povrchní důkazy ukazovaly na Johna, a tobě a tvému parťákovi to stačilo. Netřeba hledat pravdu. Další úspěšný rozsudek pro dvě detektivní hvězdy. Dostali jste zase pochvalu, na ničem jiném nezáleželo. Odsoudili ho pro vraždu, Roberte. Dostal trest smrti za něco, co neudělal. Nikdo mu nedopřál výhodu pochybností, nikdo, ani ta ubohá náhražka poroty. Mého bratra označili za nestvůru. Za žárlivou, vraždící nestvůru.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „A já ztratila celou rodinu kvůli tobě, tvému parťákovi a té podělané, zbytečné, marné porotě. Nepoznali by pravdu, i kdyby před nimi tančila nahá.“ Oči jí planuly zuřivostí.

      Hunter na ni nechápavě hleděl.

      „Dvacet dní potom, co John spáchal sebevraždu, umřela maminka, puklo jí srdce. Víš, co to je?“

      Hunter neodpověděl.

      „Nejedla, nemluvila, ani se nepohnula. Prostě seděla ve svém pokoji a koukala z okna s Johnovou fotografií v ruce. Slzy se jí koulely po tváři, dokud nevyschly, pak už neměla co plakat. Úzkost a bolest v srdci ji užíraly zevnitř, až byla tak slabá, že už se nemohla bránit.“

      Hunter zůstal zticha, očima ji sledoval, když zvolna přecházela po místnosti.

      „Tím to neskončilo.“ Brendin hlas byl teď temný a chmurný. „Pětatřicet let, Roberte. Moji rodiče byli manželé pětatřicet let. Když během tak krátké doby ztratil syna i manželku, začal tatínek podléhat nekonečnému smutku.“

      Hunter už závěr příběhu uhádl.

      „Dvaadvacet dní potom, co jsme pohřbili maminku. Když skutečného vraha konečně chytili, přemohla ho deprese a tatínek se vydal za bratrem. Byla jsem sama… zase.“ Její hněv byl takřka hmatatelný.

      „Takže ses rozhodla pomstít porotě,“ řekl Hunter. Hlas měl pořád ještě slabý.

      „Nakonec jsi na to kápl,“ odvětila klidně. „Trvalo ti to dost dlouho. Možná že velký Robert Hunter přece jen není tak skvělý.“

      „Ale nešla jsi po samotných porotcích. Zabíjelas vždycky někoho, kdo jim byl blízký. Někoho, koho milovali,“ pokračoval Hunter.

      „Není pomsta sladká?“ zeptala se s děsivě spokojeným úsměvem. „Oko za oko, Roberte. Vrátila jsem jim to, co udělali mně. Stesk, osamělost, prázdnotu, smutek. Chtěla jsem, aby cítili ztrátu tak velikou, že se pro ně každý den změní v zápas.“

      Ne všechny oběti byly přímo spřízněny s některým z porotců z případu Johna Spencera, ale bylo snadné uhádnout, proč. Některé byly milenci. Zakázaní milenci, mimomanželské poměry, ba i homosexuální milenci. Skryté vztahy, které se nedaly vysledovat k žádnému z porotců. Nicméně milované bytosti.

      „Zasvětila jsem svůj život hledání pravé osoby. Té, kterou nejvíc milovali. Sledovala jsem je beze spěchu. Studovala jsem jejich každodenní rutinu. Zjišťovala jsem si o nich všechno, co se dalo. Kam rádi chodí. Tajemství z jejich minulosti. Dokonce jsem se zúčastnila i hnusných sex-party, jen abych se k jednomu z nich přiblížila. Ale musím uznat, že sledovat, jak porotci trpí při každé nové vraždě, to mi dodávalo energii.“

      Hunter po ní vrhl ustaraný pohled.

      „No ano, vyhradila jsem si čas na to, abych je po každé vraždě pozorovala,“ vysvětlovala. „Chtěla jsem je vidět trpět. Jejich bolest mi dávala sílu.“ Krátce se odmlčela. „Tři porotci spáchali sebevraždu, věděls o tom? Neunesli svou ztrátu. Nevydrželi tu bolest, stejně jako ji nedokázali snášet moji rodiče.“ Zle se zasmála, až místnost jako by potemněla. „Jen abych dokázala, jak je policie neschopná, nechala jsem u každé oběti stopu, a vy jste mě stejně nedokázali chytit,“ pokračovala.

      „Dvojitý kříž na šíji obětí,“ potvrdil Hunter.

      Zlomyslně kývla.

      „Jako to tetování, co měl na zátylku tvůj bratr?“

      Brenda na něj vrhla další překvapený pohled.

      „Prověřil jsem si bratrovy záznamy potom, co jsem si to zjistil o porotcích. Vzpomněl jsem si, že v jedné zprávě o zatčení mezi zvláštní znamení zaznamenal velící policista několik tetování, ale vůbec je podrobně nepopsal. Musel jsem si prověřit pitevní zprávu, abych zjistil, jaká tetování to byla. Byl mezi nimi dvojitý kříž na zátylku. Dávala jsi každé oběti bratrovu značku.“

      „Ty jsi ale chytrý! Sama jsem ten dvojitý kříž bratrovi na zátylek vytetovala,“ řekla hrdě. „John miloval bolest.“

      Hunter cítil, jak se vzduch v obývacím pokoji náhle ochladil. Když si Brenda vybavovala, jak působila vlastnímu bratrovi bolest, čišela z jejího hlasu mrazivá rozkoš.

      „Ale proč jsi to hodila na Mikea Farloea? Neměl s případem tvého bratra nic společného,“ ozval se Hunter ve snaze vyplnit jednu z mezer, na které dosud neznal odpověď.

      „Patřil do toho plánu odjakživa,“ odsekla věcně. „Hodit to po poslední vraždě na někoho uvěřitelného, a nikdo by už dál nečmuchal. Případ se uzavře a všichni jsou spokojení,“ usmála se zeširoka. „Ale naneštěstí jsem narazila na malý problém. Celé se to muselo posunout.“

      „Sedmá oběť!“ řekl Hunter.

      „Jejda. Ty jsi ale chytrý.“ Zatvářila se, jako by to na ni zapůsobilo.

      Mike Farloe byl zatčen těsně poté, co se našla sedmá oběť. Nadějná mladá právnička, dcera jednoho z porotců. Nejbližší příbuzná ze všech obětí. Ještě chvíli a Hunter s Wilsonem by na to určitě kápli, ale proč se snažit hledat spojovací článek mezi oběťmi, když už mají ve vazbě vraha, který se sám přiznal? S Mikeovým zatčením se celé vyšetřování Krucifixe zastavilo.

      „Měla to být moje poslední oběť,“ ušklíbla se Brenda. „Ale jak jsem měla vědět, že má fotografickou paměť? Zapamatovala si mě ze soudní síně, rozpomněla se hned, jak jsem ji oslovila. Dokonce si i pamatovala, co jsem tenkrát měla na sobě. Stala se z ní bezprostřední hrozba, takže mi nezbývalo než ji na seznamu posunout dopředu. Potom jsem potřebovala čas, abych zreorganizovala svůj plán. Vždycky jsem měla v úmyslu nakonec to na někoho hodit. Mikea Farloea jsem našla, jak káže evangelium na ulici, hned potom, co jsem zabila tu sračku účetního.“

      Pátá oběť, pomyslel si Hunter.

      „S Mikem to bylo snadné. Ujetý pedofil, který si udělal z Krucifixe modlu. Připravovala jsem si Mikea kolik měsíců, cpala jsem do něj všechny nezbytné informace. Jen tolik, aby mluvil přesvědčivě, až ho chytnou. Věděla jsem, že je připravený.“ Pokrčila rameny. „Nepočítala jsem ale s tím, že se přizná, to byl jen bonus. Vyšetřování se tím úplně zastavilo. Přesně to jsem potřebovala,“ uchechtla se. „Ale s jeho zatčením se mi naskytla příležitost přidat si na seznam ještě někoho. Jednoho z hlavních protagonistů mého utrpení… toho podělaného blbce, tvého partnera.“

      Hunterovy oči se naplnily náhlou hrůzou.

      „Aha, já zapomněla,“ pronesla s mrazivým úsměvem. „Ty jsi nevěděl, že to bylo moje dílo, viď?“

      „Co bylo tvoje dílo?“ zeptal se Hunter chvějícím se hlasem.

      „Exploze té lodičky.“

      Hunter cítil, jak se mu svírá žaludek.

      „Když případ Krucifix skončil, nijak mě nepřekvapilo, že jste si ty a tvůj parťák chtěli dát pauzu. Bylo to jen fér, po takovém zdlouhavém vyšetřování. Stačilo jen ho sledovat.“ Odmlčela se a pozorovala, jak Hunter bojuje se svým pocitem ošklivosti. „Víš, pozvali mě na svou loď. Vždycky můžeš počítat s tím, že policajt pomůže osobě v nouzi, zvlášť ženské. Jak jsem byla na palubě, zabít je už byla hračka. Svázala jsem ho, přesně jako teď tebe, a pak se musel dívat. Musel se dívat, jak ta jeho malá čubka trpí. Bylo tam moc krve, Roberte.“ Okamžik upírala pohled na Huntera a vychutnávala si jeho bolest. „A ano, věděla jsem, že je to tvoje jediná příbuzná. To mi působilo ještě větší radost.“

      Hunterovi se dělalo špatně, v ústech cítil chuť zvratků.

      „Žadonil o její život. Nabízel mi výměnou za něj svůj. Nejvyšší oběť lásky, ale to mi k ničemu nebylo. Stejně jsem měla jeho život v rukou.“ Následovala krátká odmlka, než pokračovala. „Umírala pomalu a on brečel jako mimino. Nezabila jsem ho hned, víš. Nechala jsem ho pár hodin, aby mohl nasávat bolest z její smrti. Potom už mi zbývalo jen přenést pár sudů paliva z mé lodi na jeho, udělat malou dírku, nastavit pár časovačů a… bum. Oheň zničil všechny důkazy, které mi snad unikly.“

      Z jejího hlasu zněla ledová rozkoš.

      „Nejlepší pak bylo dívat se, jak padáš až na samé dno, to byla krása. Po jejich smrti jsem myslela, že to uděláš. Myslela jsem, že to vzdáš a vystřelíš si mozek z hlavy. Moc nechybělo.“

      Hunter nedokázal odpovědět nahlas.

      „Ale pak jsi dostal nového parťáka a vypadalo to, že se začínáš sbírat. Ještě pořád jsem měla na seznamu dva kusy, tebe nepočítaje, tak jsem usoudila, že je nejvyšší čas pustit se znovu do hry.“ Prohrábla si s přehnanou ležérností vlasy rukou. „Bylo těžké tě dostat. Fakt samotář. Žádná manželka, žádná přítelkyně, žádné děti, žádná milenka a žádní příbuzní. Tak jsem stvořila tu couru Isabellu. Tu, co tě sbalila v nějakém slizkém baru. Tu, do které ses zamiloval.“ Její arogance byla přímo majestátní.

      „Máš představu, jaké to je, lézt do postele s někým, koho nenávidíš? Dovolit, aby se tě ten někdo dotýkal, aby tě líbal?“ Znechuceně zkřivila tvář. „Každou vteřinu, co jsme byli spolu, mi naskakovala husí kůže. Pokaždé, když ses mě dotknul, jsem si připadala jako znásilněná. Pokaždé, když jsi odešel, myla jsem se celé hodiny, drhla jsem si kůži, až byla rudá.“ Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Měl ses do ní zamilovat. Kvůli ní jsi měl riskovat život. Ona ti měla vyrvat srdce z těla, než tě zabije. Chápeš tu ironii, Roberte?“

      Hunter neuhnul před jejím pohledem.

      „Jenže ty jsi před romantikou utíkal jako čert před svěcenou vodou,“ pokračovala klidným hlasem. „Nepoznal jsi, jak je mimořádná, viď? Byl jsi pro ni moc dobrý? To sis myslel? Skvělý Robert Hunter je moc dobrý pro malou chudinku Isabellu, je to tak?“ nasadila posměšně výraz smutného dítěte.

      „To byla moje chyba. Měl jsem s Isabellou trávit víc času.“

      Brenda se zahleděla hluboko do Hunterových očí a chvíli tak zůstala. „Vím, na co myslíš. Myslíš si, že kdybys s ní trávil víc času, byl bys ji prokoukl.“ Zasmála se. „Mám pro tebe novinku, Roberte. Mohl jsi s ní trávit celé měsíce a stejně bys na nic nepřišel. Isabella byla dokonalá. Vyrobila jsem ji bez jediné chybičky. Vytvářela jsem ji přes rok, žila jsem její život, než jsem tě konečně oslovila. Osvojila jsem si nové manýry a návyky. Začala jsem od nuly. Nový život, nový byt, nová práce, nové všechno. Psychologické splynutí. Víš přece, co to je, ne, Roberte? Doslova se ze mě staly dvě různé osoby. S Isabellou mě nic nespojovalo.“

      Hunter viděl, že má pravdu. To, jak chodila, její gesta, držení těla. Všechno bylo jiné.

      „To je jedno, jak jsi dobrý, Roberte. Nejsi jasnovidec. Nevidíš, co neexistuje. To nevidí nikdo. Isabella nic neprozradila. Neudělala chybu, nic jí neuklouzlo. Jak už jsem říkala, vyrobila jsem ji dokonale.“ Nechala o tom Huntera pár vteřin rozjímat, než pokračovala. „Každopádně mi docházel čas. Musela jsem pozměnit svůj plán. Protože ses do Isabelly nezamiloval, musela jsem najít někoho, kdo by ji nahradil. Někoho, pro koho bys riskoval život. Někoho, koho bys měl rád, jenže nikdo takový neexistuje, viď, Roberte? Tvou nejbližší osobou byl tvůj nový partner, takže bylo nasnadě, že to padne na něj. Musela jsem jednat rychle.“

      Hunter si vzpomněl na Garciu, ležícího v kómatu. Jeho jediná vina spočívala v tom, že ho přidělili Hunterovi jako partnera.

      „Musím uznat, že jsem měla své pochybnosti. Nemyslela jsem, že bys riskoval život, abys ho zachránil. Nemyslela jsem, že budeš schopen takového činu. Čekala jsem, že odkráčíš a necháš ho umřít o samotě. Byla jsem si jistá, že si budeš chránit vlastní kůži a nic víc.“ Odmlčela se a neuctivě pokrčila rameny. „Robert mučedník, co? To je sakra fór.“

      Brenda se lišila od Isabelly tolik, až z toho šel děs. Hunter ji několik vteřin pozoroval, analyzoval její pohyby. Začínala být rozrušená.

      „Ale tobě se nějak podařilo dvakrát porazit čas a ještě zachránit parťáka. Vedl sis dobře, ale snad sis nemyslel, že mě přemůžeš?“ usmála se posměšně, sklonila se a zahleděla se do Hunterových unavených očí. „Mě nikdy nepřemůžeš, Roberte. Jsem lepší než ty. Jsem inteligentnější než ty. Jsem bystřejší než ty a nedělám chyby. Nejsi pro mě konkurence. Můj plán byl dokonalý. Já jsem dokonalá.“

      Hunter ji ztratil z dohledu, protože obešla jeho židli. Za jeho zády zazněl nezaměnitelný zvuk broušení čepele a jemu se zrychlil tep. Věděl, že mu dochází čas. Připravovala se k poslední vraždě.

69

      „A teď je na čase, abys konečně zaplatil za to, co jsi udělal. Za svou neschopnost, za všechnu bolest, cos mi způsobil, Roberte. Hádám, že s tebou nejspíš můžu zůstat dva dny o samotě. Po tom, co se dneska stalo, ti kapitán určitě řekl, aby sis vzal pár dní volna. Nikdo nečeká, že by ses ozval tak brzy. Tvůj partner je mimo provoz. Nikomu nebudeš chybět, Roberte. Než tě přijdou hledat…“ Nemusela dokončit větu.

      „Dovol, abych ti poskytla představu, co s tebou bude. Nejdřív tě uspím, abych ti mohla operovat hrdlo. Nic velkého. Ačkoliv to bude hodně drsné. Jenom ti přeruším hlasivky. Nemůžeš tady řvát dva dny.“

      Bruuuum. Hunter uslyšel za svými zády pronikavý zvuk elektrické vrtačky. Zhluboka se nadechl, ale cítil, jak ho zmáhá strach.

      „Pak,“ pokračovala. „Až budeš zase vzhůru, vyvrtám ti díry skrz kolenní čéšky, lokty a klouby kotníků. Tím se kosti roztříští na stovky malých, ostrých kousků. Sebemenší pohyb, dokonce i dýchání ti způsobí neuvěřitelnou bolest. Budu si to pár hodin vychutnávat, než postoupíme dál.“

      Hunter zavřel oči a snažil se ovládat chvějivě křečovité záškuby, které mu začaly projíždět celým tělem.

      „Potom začnu experimentovat s tvýma očima, zuby, genitáliemi a obnaženou svalovinou.“ Zazubila se. „Ale žádné strachy, udržím tě naživu a budeš trpět až do poslední vteřiny.“

      Hunter zakroutil krkem, ale neviděl na ni. Mysl mu zaplavovaly pochybnosti. Strach už se zabydlel a on začínal litovat svého rozhodnutí. Možná jeho plán nevyjde.

      „Ale je tu něco, co bych chtěla udělat ze všeho nejdřív,“ zašeptala Brenda.

      Nečekaně ucítil, jak ho nesmírnou silou popadla vzadu za vlasy. Prudce mu strhla hlavu dopředu. Snažil se bránit, ale prostě neměl dost sil, dost energie. Ocelová čepel na zátylku nejprve studila jako led, pak pálila jako sopečný oheň. Nebyl to hluboký řez, jak cítil. Jen aby se kůže zjizvila.

      Dvojitý kříž, říkal si Hunter. Jsem označkovaný na smrt.

      „Počkej…,“ zvolal. Jeho hlas byl dosud nejistý, hrdlo pořád příliš vyschlé, žhnulo horečnatým žárem. Musí něco udělat. Získat trochu času. „Nechceš vědět, kde jsi udělala chybu? Nechceš vědět, proč tě čeká prohra?“

      Cítil, jak se čepel vzdaluje od jeho šíje. Její znepokojivý smích se rozezvučel Hunterovým malým obývacím pokojem. „Vždyť ty ani neumíš blufovat, Roberte. Nikdy jsem neudělala chybu. Nikdy jsem po sobě nic nenechala. Můj plán byl odjakživa bezchybný,“ řekla s blahosklonnou arogancí. „A myslím, že začínáš trpět bludy. Dovol, abych ti popsala situaci. Mám tě svázaného, o samotě a slabého jako raněné zvíře. Mám v ruce všechny trumfy, a ty si myslíš, že prohraju?“

      „Víš, máš skoro pravdu,“ zvedl znovu hlavu. Cítil pálení řezné rány, kterou mu způsobila na šíji. „Ale dneska večer, když jsem přišel na to, jak to bylo s tvou pomstou a s porotci, na to, kdo vlastně jsi, zjistil jsem taky, že dneska má tvůj bratr narozeniny.“

      Brenda vyšla zpoza židle a znovu stála proti Hunterovi. V pravé ruce měla lesklou čepel, v obličeji zaujatý výraz.

      „Tak jsem usoudil, že to takhle chceš,“ pokračoval Hunter. „Závěrečná pomsta na bratrovy narozeniny. Dokonalé finále.“

      „Výborně, Roberte,“ zatleskala rukama. „Škoda že ses rozhodl pustit do detektivní práce až v den své smrti.“

      „Takže…,“ pokračoval Hunter rychle, „než jsem odešel z Divize, zavolal jsem pro jistotu kapitánovi, vysvětlil mu, co jsem našel, a on na mě nasadil sledovačku.“

      Brenda svraštila čelo. V očích zrnko pochybnosti.

      „Když jsem přijel domů, poznal jsem, že něco není, jak má být, poznal jsem, že tu někdo byl. Ten někdo jsi musela být ty. Věděla jsi, že si večer dám pár skleniček, takže jsi přidala drogu do všech lahví whisky, co tu mám, protože jsi nemohla tušit, po které sáhnu. Jenže jsi je měla vrátit nazpátek ve správném pořadí.“

      Brendiny oči přelétly od Huntera k jeho malému baru a pak zpátky k němu.

      „Léta jsou uspořádané stejně. Nikdy je nepřendávám.“

      „Jestliže jsi věděl, že je v lahvích droga, proč jsi ji vypil?“ zeptala se drze.

      „Protože jsem věděl, že mě neotrávíš. To není tvůj styl. To by nebyla žádná pomsta, kdybych zemřel a nevěděl proč.“

      Hunter vycítil, že Brenda začíná být neklidná. Srdce mu uhánělo jako zběsilé, ale zachoval klidný tón.

      „Věděl jsem, že jsi v mém bytě. Cítil jsem tvou přítomnost. Věděl jsem, že mě budeš sledovat, tak jsem předstíral, že si kontroluju telefon stisknutím několika kláves, ale ve skutečnosti jsem vytáčel číslo na kapitána. Když se mi podíváš do kapsy, zjistíš, že můj mobil je pořád ještě zapnutý. Když se podíváš z okna, uvidíš, že budova je obklíčená. Nedostaneš se odtud. Je po všem.“

      Spočinula pohledem na okně za Hunterovými zády. Ve tváři nervózní a rozrušený výraz. Podcenila ho a věděla to.

      „Blufuješ,“ řekla nervózním hlasem.

      „Podívej se z okna,“ odvětil udatně.

      Nepohnula se. Ruka se jí třásla přívalem adrenalinu. „Není po všem,“ vykřikla konečně vztekle a vyrazila za Hunterovu židli.

      Nečekaně a s hlasitým bouchnutím se dveře Hunterova obývacího pokoje rozlétly. Vzduchem pršely třísky dřeva z rozbitých pantů. Ve zlomku vteřiny do nich vtrhli tři agenti jednotky rychlého nasazení. Jejich laserové zaměřovače vytvořily tři rudé tečky na Brendině srdci.

      „Odhoďte nůž! Odhoďte ho hned,“ zavelel první policista autoritativním tónem, ale Brenda už stála za Hunterem. Klekla si, takže většinu svého těla skrývala za ním. Nůž, který původně držela v pravici, teď svírala oběma rukama a celá jeho čepel se tiskla vodorovně k Hunterovu krku, jako by se ho chystala podřezat.

      „Odhoďte nůž,“ nařídil policista znovu.

      „Počkat…,“ zvolal Hunter. Věděl, co udělala. Zaujala takovou pozici, aby ji celá váha táhla dozadu, pryč od Hunterovy židle. S čepelí přitisknutou k hrdlu Hunter věděl, že kdyby padla naznak, víceméně by mu uřízla hlavu. Jestliže zemře ona, zemře s ní i on. „Spusťte zbraně,“ řekl Hunter.

      „To nejde, pane,“ zněla okamžitá odpověď.

      Hunter věděl, že policisté necouvnou; pro takovéhle chvilky žijí.

      „Isabello, poslouchej mě,“ zašeptal. Nechtěl ji oslovit skutečným jménem. Doufal, že v ní zbylo něco z Isabelly. „Tyhle chlapy svrbí prsty na spoušti. Bez zaváhání tě zastřelí. Bez zaváhání zastřelí i mě, aby tě dostali.“ Hunter mluvil co nejklidněji. Ve stresových situacích se vyznal. Věděl, že lidé mají tendenci vyrovnat se úzkosti těch, které mají kolem sebe. „Prosím, nedovol, aby to skončilo takhle. Chápu, jakou bolestí jsi prošla, ale bolest nemusí trvat pořád dál.“

      „Ty bolest nikdy nepochopíš,“ odpověděla mu šeptem.

      „Chápu ji. Vidělas to, sama jsi to říkala. Když jsem ztratil partnera a svou jedinou příbuznou, bolest mě málem sežrala zaživa. Dopadl jsem na dno, ale nezůstal jsem tam. Dej nám šanci, ať ti pomůžeme.“

      „Ty mi chceš pomoct?“ Její hlas maličko zněžněl.

      „Ano, dovol, ať ti pomůžu. Prosím.“

      „Jako jsi dneska pomohl svému partnerovi, Roberte?“ Italský přízvuk se vrátil. Hunter vycítil, že žena za jeho zády už není Brenda.

      „Ano… jako jsem pomohl Carlosovi.“ V Hunterově hlase nebylo znát zaváhání.

      Ucítil, jak se mu čepel tiskne o maličko pevněji k hrdlu a kůže začíná praskat.

      „Udělal bys pro mě totéž, Roberte?“ šeptala mu do pravého ucha. „Riskoval bys pro mě život?“

      „Máte tři vteřiny na to, abyste odhodila nůž, pak vás na místě zastřelíme,“ nařizoval znovu policista, tentokrát s nepřekonatelnou podrážděností.

      Hunter věděl, že nemá moc času.

      „Neodpovíš mi?“ opakovala otázku.

      Následoval zlomek vteřiny mlčení.

      „Ano…,“ odpověděl šeptem. „Riskoval bych pro tebe život.“

      Hunter vycítil plachý úsměv na jejích rtech dřív, než odtáhla čepel od jeho krku. Rychlostí blesku se vztyčila, a než stihl tým rychlého nasazení vypálit, pohroužila si nůž hluboko do břicha. Laserově ostrá čepel pronikla kůží a svalovinou neuvěřitelně lehce a s chirurgickou přesností. Hunter ucítil, jak mu na zátylek vytryskl proud horké tekutiny.

      „Ne!“ zasípal.

      „Kriste Ježíši!“ zařval velitel jednotky rychlého nasazení a spustil zbraň. „Zdravotníky… hned,“ rozkazoval. Všichni se hrnuli k Hunterovi a Brendě, která už ležela na podlaze. Kaluž krve kolem jejího těla se šířila neuvěřitelnou rychlostí.

      Velitel jednotky rychlého nasazení v okamžiku vlastním nožem přeřízl pouta Hunterovi, který padl na kolena a třásl se po celém těle.

      „Není vám nic, pane?“ zeptal se policista.

      Hunter nereagoval. Upíral oči na Brendino bezvládné tělo. Agent jednotky rychlého nasazení teď držel její hlavu v dlaních. Hunter cítil, jak z ní uniká život. Výraz v agentově tváři mu sdělil to, co už věděl.

70

      O čtyři dny později

      Hunter zvolna otevřel dveře do Garciova pokoje a nakoukl dovnitř. Anna stála vedle postele a něžně hladila manžela po rameni.

      „Je vzhůru?“ zašeptal.

      „Ano, jsem vzhůru,“ odpověděl Garcia slabým hlasem a obrátil hlavu ke dveřím.

      Hunter ho obdařil širokým úsměvem a vstoupil do pokoje. Pod pravou paží třímal krabici čokoládových bonbonů.

      „Ty mi nosíš dárky?“ zeptal se Garcia s ustaraným výrazem.

      „Sakra, ne… tohle je pro Annu,“ odvětil a předal jí bonbony.

      „Jé! Mockrát děkuju,“ přijala dárek a lehce políbila Huntera na tvář.

      „Co se to tu děje?“ zeptal se Garcia. „Bonbony… polibky… než se naděju, budeš k nám chodit na večeři.“

      „To bude,“ potvrdila Anna. „Už jsem ho pozvala. Hned jak se vrátíš domů.“ Sladce se usmála, až se místnost rozjasnila.

      „Jak je ti, parťáku?“ zeptal se Hunter.

      Garcia sklopil oči k obvázaným rukám. „No, kromě těch nevyžádaných děr skrz obě dlaně, hlubokých škrábanců na hlavě a pocitu, jako by mě hodili z mostu Golden Gate, si připadám výborně, a co ty?“

      „Asi tak stejně dobře jako ty,“ odvětil nepříliš přesvědčivě.

      Garcia zalétl pohledem k Anně, která signál pochopila.

      „Nechám vás tu chvilku o samotě. Stejně si chci zajít dolů do bufetu,“ řekla, sklonila se a něžně políbila Garciu na rty. „Musím vyřídit nějaké bonbony,“ poškádlila ho.

      „Pár mi jich schovej,“ mrkl na ni Garcia.

      Když odešla, promluvil Garcia jako první.

      „Slyšel jsem, žes ji chytil.“

      „Já slyšel, že si toho moc nepamatuješ,“ odvětil Hunter.

      Garcia zvolna zavrtěl hlavou. „Nevybavuju si nic konkrétního. Záblesky vzpomínek, ale nedokázal bych vraha identifikovat, kdyby na to přišlo.“

      Hunter kývl a Garcia zaznamenal v jeho očích stín smutku. „Přišel jsem na to, ale nechytil jsem ji,“ přistoupil o krok blíž k posteli.

      „Jak jsi to dokázal?“

      „Joe Bowman…“

      Garcia svraštil čelo, snažil se rozpomenout, komu to jméno patří. „Ten manažer z fitcentra? Ten steroidový svalovec?“

      Hunter kývl. „Já věděl, že už jsem ho někde viděl, ale přesvědčil mě, že to bylo v nějakém fitness magazínu. Docvaklo mi to vlastně, ve chvíli, kdy D-King řekl něco o tom, že je porota, soudce i kat.“

      „D-King?“ vyhrkl Garcia překvapeně. „Ten drogový dealer?“

      „To je dlouhá historie, povím ti to později, ale oživilo mi to v paměti případ Johna Spencera. Joe byl jeden z porotců. Vypadal tenkrát úplně jinak. Bez steroidů, o hodně drobnější, ale věděl jsem, že je to on.“

      Výraz Garciovy tváře vybízel Huntera, aby pokračoval.

      „Pak už jsem zjistil, že všechny oběti byly nějak spojené s porotci – někteří byli příbuzní, jiní milenci nebo bokovky, zrovna jako Victoria Bakerová. Byla to milenka Joe Bowmana, nezapomínej, že je ženatý.“

      Garcia mlčky souhlasil. „A George Slater?“

      „Měl homosexuálního milence Rafaela, jednoho z porotců. Včera jsme s ním mluvili.“

      „Ví to jeho žena?“

      „Asi ne. Myslím, že to nemusí vědět. Jen by ji to ještě víc rozesmutnilo.“

      „Souhlasím. A tipovali jsme správně, že měl s někým poměr.“

      Hunter kývl. „Můj problém byl uhádnout, kdo je vrah. Bylo zřejmé, že se to celé točilo kolem případu Johna Spencera, kolem pomsty, ale kdo?“

      „Rodina,“ řekl Garcia.

      „Neexistuje silnější láska než rodinná,“ souhlasil Hunter. „Ale další prověrka ukázala, že jediný příbuzný, co zůstal naživu, je jeho sestra… jeho adoptivní sestra.“

      „Adoptivní?“

      Znovu kývnutí. „Brenda byla adoptovaná až v devíti letech. Ne proto, že byla sirotek, ale protože ji ministerstvo zdravotnictví a sociálních služeb odebralo z biologické rodiny, kde ji týrali. Johnova rodina se jí ujala a poskytla jí lásku, jakou nikdy nepoznala. Cítila se u nich v bezpečí, zajištěná. Stali se rodinou, jakou ve skutečnosti nikdy neměla. Jejich smrt spustila cosi v jejím podvědomí. Možná pocit strachu, že je zase osamělá. Možná vzpomínky na všechno týrání, které zažila, když byla malá. Možná strach z toho, že ji odvezou zpátky k původní rodině.“

      Garcia se zatvářil nechápavě.

      „V traumatických situacích jako ta, kterou prošla,“ vysvětloval Hunter, „při ztrátě celé rodiny v tak rychlém sledu není nijak nezvyklé, že mozek nerozlišuje věk. Prostě vynese z podvědomí vzpomínky. Všechen strach a hněv, které prožívala jako dítě, se jí vrátí se stejnou intenzitou, ne-li silněji – zase si připadá jako osamělá malá holčička. To v ní mohlo probudit jakousi zuřivost, nějaké skryté zlo. Vinila každého, kdo se na bratrově případu nějak podílel, že ji připravil o rodinu. Zvlášť porotu, Scotta a mě. Nemohla dopustit, aby to zůstalo nepotrestáno.“

      „Kdy jsi pochopil, že je to Isabella?“

      „Když jsem přišel na to, že jde o Johna Spencera. Vzhledem k tomu, že sestra byla jeho jediná žijící příbuzná, zbývalo mi už jen zjistit, kdo to je. Nové pátrání odhalilo, že byla odsouzena krátce po otcově smrti.“

      „Odsouzena?“

      „V San Francisku, kde tenkrát žila. Po otcově smrti se jí zmocnil vztek a zřejmě přišla o rozum… šílela, zničila svůj byt a málem zabila přítele. Tenkrát žili spolu.“

      „Takže byla zatčena,“ konstatoval Garcia spíš, než že by se ptal.

      „Nejdřív ano, a pak ji odvezli na psychiatrickou kliniku Langley Porter, kde zůstala dva roky. Volal jsem na sanfranciskou policii a oni mi poslali faxem zprávu o zatčení. Na obrázku vypadala o hodně jinak. Jiná barva a délka vlasů, vlastně vypadala starší, jako by z ní to, čím prošla, vysálo všechen život. Ale nebylo pochyb. Tenkrát jsem pochopil, o koho jde.“

      Hunter přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Den byl krásný, na obloze ani mráčku. „A pak jsem si vzpomněl na její sbírku cédéček a všechny pochybnosti, co jsem ještě měl, se prostě rozplynuly.“

      „Sbírku cédéček?“

      „Ten první večer, co jsem večeřel u Isabelly, jsem si kdovíproč prohlédl její sbírku cédéček.“

      Garcia udělal obličej, který se němě tázal „K čemu ti to bylo?“

      „Celou její sbírku tvoří jazzová cédéčka, ale měla tam hrstku rockových alb, všechna s autogramy – ne od kapely, ne od hudebníků, ale od producenta Johna Spencera. Jen jsem tenkrát nevěděl, že John se nikdy nepodepisoval John Spencer, tak se mu v hudební branži neříkalo. Dával autogramy jako Specter J. Jeho rockový pseudonym nebo co, našel jsem to na internetu. Právě proto mě to vůbec nenapadlo, když jsem tenkrát večer četl ty autogramy na cédéčkách. Bylo tam napsáno něco jako ‚Od Velkého B s nehynoucí láskou‘. Prostě jsem usoudil, že je to takové to divné jméno, co si dneska umělci dávají, však víš, jako Puffy nebo LL Cool J. Specter J a Velký B mi tenkrát nic neříkaly.“

      „Velký Bratr?“ Garcia se napůl ptal, napůl usuzoval.

      Hunter kývl. „John Spencer byl o rok starší než Brenda.“

      „Takže za tu dobu, co byla v péči psychiatrů, měla času habaděj, aby si zosnovala plán.“

      „Dva roky,“ potvrdil Hunter.

      „A tím se vysvětluje časový odsup mezi případem Johna Spencera a první Krucifixovou vraždou.“

      Hunter znovu kývl. „A včera jsem se dozvěděl o její vojenské minulosti.“

      „Vojenské?“

      „No, tak nějak. Dělala chirurgii a byla velmi talentovaná, podle toho, co jsem zjistil. Na začátku své kariéry strávila dva roky v Bosně a Hercegovině s americkými jednotkami a zdravotním týmem, co pomáhal obětem nášlapných min.“

      „Děláš si srandu?“ Garcia překvapeně zvedl obočí a pak pochopil. „Výbušniny?“

      „Tam o nich získala znalosti. Patří to k jejich výcviku, vyznat se v minách, výbušninách, rozbuškách, směru a síle exploze… a takové věci. Pak už měla k ruce všechny manuály.“

      „Takže šlo jen o to vědět, kde hledat, s kým promluvit a mohla si snadno získat všechen potřebný materiál.“

      „Přesně tak.“

      Následovala krátká odmlka. „Ta kresba, co nám dala?“ zeptal se Garcia, ačkoliv odpověď už tušil.

      „Aby nás zavedla na slepou kolej. Tenkrát večer jsem nevědomky načmáral na kus papíru dvojitý kříž. Podvědomý reflex, protože jsem byl v myšlenkách úplně pohroužený do případu. Isabe…“ Hunter se odmlčel a rozmyslel si, co chce říct. „Brenda,“ opravil se, „byla velmi chytrá a rychle ji napadlo, že má ideální příležitost svést nás ze stopy, takže přišla s tou fiktivní historkou, že poznala někoho v baru. Někoho s dvojitými kříži vytetovanými na zápěstích. Tenkrát jí stačilo jen dát nám falešný popis a vyšetřování už se ubíralo nesprávnou cestou.“

      „Promarnili jsme dva týdny běháním za tím falešným popisem.“

      „A promarnili bychom ještě víc,“ souhlasil Hunter. „Neměli jsme důvod pochybovat. Domnívali jsme se, že jdeme po správné věci.“

      „A jak jsi poznal, že po tobě ten večer půjde?“

      „Tři věci. Za prvé, už nezbývali žádní porotci, kterým by se pomstila.“

      „Ale odpravila jen devět obětí; porotců je dohromady dvanáct.“

      „Ostatní tři už zemřeli přirozenou smrtí. Už jim nemohla ublížit. Scott, můj parťák, druhý zatýkající detektiv, byl taky mrtvý.“ Hunter se na okamžik zarazil, protože si vzpomněl, co mu Brenda vyprávěla před čtyřmi dny. Zhluboka se nadechl a pokračoval. „Zbýval jsem už jenom já.“

      „To není zrovna skvělá pozice,“ zažertoval Garcia.

      Hunter souhlasil. „Za druhé, byly Johnovy narozeniny. Pro ni den konečné pomsty. Poslední dárek bratrovi a rodině.“

      Následovala dlouhá pauza.

      „A za třetí? Říkal jsi, že jsi to poznal podle tří věcí.“

      „Nesl jsem tvůj kříž.“

      „Cože? Nerozumím,“ Garcia se posunul na posteli, snažil se zaujmout lepší polohu.

      „Největší analogie posledního dne na zemi.“

      Garcia o tom pár vteřin uvažoval. „Nést na hřbetě kříž. Ježíšův poslední den na zemi,“ pochopil Garcia, jak to Hunter myslel.

      Hunter znovu kývl. „Věděl jsem, že mám jen pár hodin, abych něco vymyslel. Věděl jsem, že po mně půjde.“

      Hunter se znovu obrátil k oknu, jeho pohled byl nepřítomný a cizí. Jemně se dotkl zátylku a ucítil jizvu, která se dosud plně nezhojila.

      „Jestliže jsi měl silné podezření, že je to Isabella, proč jsi to všechno absolvoval? Proč jsi riskoval život a dovolil jí, aby k tobě přišla? Proč jsi ji prostě nezatknul?“ zeptal se Garcia a znovu se zavrtěl.

      „Neměl jsem důkaz, jen podezření. Jen šílenou teorii o pomstě. Jak víš, neměli jsme na vraha nic, ani DNA, ani otisky prstů, nic, co by ji mohlo spojit s některou z obětí na místech činů. Kdybychom ji sebrali, prošlo by jí to a určitě bychom ji ztratili navždy. Moje jediná naděje byla v tom, že ji nechám, aby šla po mně.“

      „Tak jsi nastražil past. Nebezpečnou past.“

      Další kývnutí. „Nic jiného mě nenapadalo, krátil se mi čas.“

      „Jak mohla být schopna tolika vražd, takového zla?“ zeptal se Garcia.

      „To se nikdy s jistotou nedozvíme, ale když byla sama s některou obětí, stával se z ní někdo jiný. Hořela vztekem a zlobou. Byla schopná všeho. Já to vím. Viděl jsem jí to v očích. Doslova jsem vnímal zuřivost, která ji obklopovala.“

      Garcia několik vteřin mlčky parťáka pozoroval. „Není ti nic?“ zeptal se.

      „Je to dobré,“ odvětil Hunter s jistotou. „Jsem rád, že je po všem.“

      „Nápodobně,“ řekl Garcia a zvedl obě zabandážované ruce.

      Oba se zasmáli.

      „Pokud mě kapitán Bolter nepřidělí k nějakému papírování.“

      „Ani náhodou,“ prohlásil Hunter. „Jsi můj parťák. Jestli mám pronásledovat padouchy, půjdeš se mnou.“

      Garcia se usmál. „Díky, Roberte,“ řekl vážnějším tónem.

      „To je dobrý. Stejně bych nikdy nedopustil, aby ti dal kapitán práci v kanceláři.“

      „Za to ne… za to, že jsi riskoval život… abys mě zachránil.“

      Hunter jemně položil ruku na parťákovo levé rameno. Nepadlo ani slovo. Nebylo třeba.

      Doktor Winston otevřel dveře pitevny v suterénu Úřadu koronera a vpustil kapitána Boltera dovnitř.

      „Tak copak tu máme?“ nemarnil kapitán čas. Jako většině lidí i jemu v suterénní pitevně naskakovala husí kůže, a čím rychleji odtud vypadne, tím lépe.

      „Příčinou smrti byla těžká lacerace žaludku, střev a aortální aneurysma spolu s masivním krvácením. Když do sebe zabodla nůž, podařilo se jí táhnout jím zleva doprava. Trochu jako ten japonský rituál,“ vedl doktor kapitána k tělu na ocelovém stole.

      „Harakiri?“

      „Ne přesně, ale dosáhla stejného konečného efektu. Věděla, že do minuty bude mrtvá. Neměla šanci na přežití.“

      Oba mlčky hleděli na mrtvé tělo.

      „No,“ řekl kapitán, „musím přiznat, že jsem rád, že to máme za sebou.“

      „Já taky,“ odvětil doktor Winston s úsměvem. „Jak se vede Carlosovi?“ změnil téma.

      „Zlepšuje se to. Dáme mu čas a bude v pořádku.“

      „A co Robert?“

      „Ještě pořád je trochu otřesený. Vyčítá si, že na to nepřišel dřív.“

      „To je pochopitelné. Vražedkyně se k němu dostala blízko, vlastně až moc blízko. Emocionálně i fyzicky. Ale neznám jiného detektiva, který by z toho vyšel živý.“

      „Já taky ne.“ Kapitán Bolter se vrátil pohledem k tělu. „No, je mrtvá. Robert se z toho dostane a příští týden už bude dělat na jiném případu.“

      „To určitě bude, ale stejně, proto jsem vás sem nepozval.“

      Kapitán Bolter se zájmem svraštil čelo a čekal, co doktor Winston řekne dál.

      „Robert bude chtít vidět pitevní zprávu.“

      „Takže?“

      „Asi bych ji měl pozměnit.“

      Kapitán Bolter po něm střelil ustaraným pohledem. „Proč byste to dělal?“

      Doktor Winston vyndal ze stolu kus papíru a podal ho kapitánu Bolterovi, který ho pozorně pročetl. V polovině stránky se zarazil a vyvalil oči překvapením.

      „Víte to jistě, doktore?“

      „Tak jistě, jak jen to jde.“

      „Jak dlouho?“

      „Soudě podle velikosti embrya nanejvýš čtyři až pět týdnů.“

      Kapitán Bolter si hrábl rukou do vlasů, pak znovu pročetl pitevní zprávu. „To je zhruba v době, kdy se poznali, ne?“

      „To jsem si taky říkal,“ odvětil doktor.

      „Víte jistě, že je to jeho?“

      „Ne… bez testu DNA ne, ale měla v hlavě jen jeden cíl. Nepřipadá mi jako ten typ, co by se vyspal s kdekým na potkání, rozhodně ne, když všechno úsilí vynakládá na to, aby pomstila smrt své rodiny a dostala se na kobylku Robertovi.“

      Kapitán Bolter položil zprávu zpět na doktorův stůl. Uplynula minuta ticha, než znovu promluvil.

      „Robertovi by nijak neprospělo, kdyby se to dozvěděl.“

      „Souhlasím. Tohle je to poslední, co potřebuje.“

      „Kdo ještě o tom ví?“

      „Vy a já, to je všechno.“

      „Tak ať při tom zůstane. Změňte tu zprávu,“ zavelel kapitán rázně.

      „Prý jsi dostal pochvalu od policejního náčelníka a samotného starosty,“ řekl Garcia, když si Hunter nalil sklenici vody ze skleněného džbánu u Garciova lůžka.

      „Ty taky.“

      Garcia zvedl obě obočí.

      „Jsme parťáci, vzpomínáš si? Dělali jsme na tom případu společně.“

      Garcia se usmál.

      „Na první případ detektiva u Divize loupeží a vražd to není špatné,“ škádlil ho Hunter.

      „Jo, není to špatné na někoho, kdo může používat ruce místo píšťalek.“ Garcia zvedl pravou ruku, pohnul jí sem a tam před svými ústy, předstíral, že do ní fouká, a vydal rychlý hvízdavý zvuk.

      Oba vybuchli smíchem.

      Jemné zaklepání na dveře upoutalo jejich pozornost. „Slyším vás dva, jak se smějete, až na konec chodby,“ řekla Anna, když vstoupila do místnosti. „Je to skvělé, když se oba smějete.“

      „To rozhodně je,“ přitakal Hunter a položil ruku na Garciovo rameno. „To rozhodně je.“