Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2013

      Bořivojova 75, Praha 3

      Copyright © 2010 by Chris Carter

      All rights reserved.

      Z anglického originálu The Executioner

      (First published by Simon & Schuster UK Ltd, 2010)

      přeložila © 2013 Jana Pacnerová

      Redakce textu: Robert Kubánek

      Jazyková korektura: Jan Řehoř

Věnováno Samantě Johnsonové… navždy.

Poděkování

      Přestože je jako autor uveden jen jeden člověk, zjistil jsem, že román nikdy není dílem jednotlivce.

      K tomuhle dílu přispělo štědře a nejrůznějšími způsoby mnoho různých osob, a i když prostá kapitolka poděkování nedokáže plně vyjádřit mou vděčnost, byl bych rád, kdyby věděli, že tato kniha by bez nich nikdy nevznikla.

      Obzvlášť jsem zavázaný Samantě Johnsonové za její lásku, nehynoucí trpělivost, pochopení a za to, že se mnou byla na každém kroku. Dále těm nejvýjimečnějším agentům, jaké si jen spisovatel může přát, Darleymu Andersonovi a Camille Boltonové. Jsou to doslova moji literární strážní andělé. A když už jsem u těch andělů, mé nejupřímnější díky náleží také všem zaměstnancům Darley Anderson Literary Agency – těm nepředstavitelně pracovitým Darleyho andílkům. Děkuji také skvělému týmu tvůrčích a nadaných profesionálů z nakladatelství Simon & Schuster UK za veškerou neúnavnou práci. Mé fantastické jazykové redaktorce Kate Lyall Grantové a neuvěřitelným redaktorům Ianu Chapmanovi a Suzanne Baboneauové také náleží má vděčnost navěky.

      Rovněž bych rád poděkoval svým čtenářům a vůbec všem, kteří mě tak fantasticky podporovali od chvíle, kdy vyšel můj první román.

1

      „Je to ale ironie, že jediná jistota v životě je smrt, viď?“ Hlas muže, který promlouval, byl klidný. Držení těla uvolněné.

      „Prosím… nemusíte to dělat.“ Muž na podlaze byl naopak strnulý a vyčerpaný. Hlas měl přidušený slzami a krví. Byl nahý a třásl se. Paže měl natažené nad hlavou, zápěstí přikovaná řetězem k neomítnuté cihlové zdi.

      Temná sklepní místnost se proměnila ve středověkou hrobku, na všech čtyřech stěnách byly připevněné těžké železné okovy. Ve vzduchu se vznášel odporný puch moči a z velké dřevěné bedny, kterou pachatel umístil do rohu, zněl ustavičný bzukot. Místnost byla zvukotěsná a neexistovala odtud možnost úniku. Jakmile vás v ní zamkli, nebylo odtud jak odejít, ledaže by vás někdo pustil ven.

      „Nezáleží na tom, jak jsi prožil svůj život,“ pokračoval druhý muž, aniž krvácející oběť vnímal. „Nezáleží na tom, jak jsi bohatý, čeho jsi dosáhl, koho znáš nebo jaké jsi měl naděje. Nakonec nás všechny potká to samé – všichni zemřeme.“

      „Prosím, panebože, ne.“

      „Záleží jenom na tom, jak zemřeme.“

      Muž na podlaze se rozkašlal, vyprskl jemnou rudou krvavou mlhu.

      „Někteří lidé umírají přirozeně a bezbolestně, když dospějí na konec přírodního cyklu.“ Muž se bizarně, klokotavě zasmál. „Někteří lidé léta trpí nevyléčitelnými nemocemi, bojují každou minutu za to, aby prodloužili svůj život třeba i jen o pár vteřin.“

      „Já… nejsem bohatý, moc toho nemám, ale všechno, co mi patří, můžete mít.“

      „Pssst.“ Muž si přiložil prst na rty a zašeptal: „Nepotřebuju tvoje peníze.“

      Další zakašlání. Další krvavá mlha.

      Na rtech pachatele se objevil zlý úsměv. „Někteří lidé umírají hodně pomalu,“ pokračoval. Hlas měl chladný. „Bolest se může vléct celé hodiny… dny… týdny… Když víš, jak na to, neexistují hranice, věděls o tom?“ Odmlčel se.

      Až do té chvíle si přikovaný muž nevšiml nastřelovačky hřebíků v ruce útočníka.

      „A já opravdu vím, jak na to. Dovol mi malou ukázku.“ Šlápl na kost, vyčnívající ze zlomeného kotníku oběti, sklonil se a rychle muži vpálil tři hřebíky do pravého kolena. Intenzivní bolest vymrštila nohu oběti, vyrazila jí vzduch z plic a na několik vteřin rozmazala zorné pole. Hřeby byly jen pětasedmdesát milimetrů dlouhé. Ne tak dlouhé, aby projely až na druhou stranu, ale dost ostré, aby roztříštily kost, chrupavku a zpřetrhaly vazivové tkáně.

      Přikovaný muž dýchal rychle a mělce. Snažil se mluvit skrz bolest: „Pro… prosím. Mám dceru. Je nemocná. Trpí vzácnou chorobou a nemá nikoho než mě.“

      Místnost se znovu naplnila podivným, klokotavým smíchem. „Ty si myslíš, že mi na tom sejde? Ukážu ti, jak moc to pro mě znamená.“ Popadl hlavičku jednoho hřebu zaklíněného v mužově kolenu, a jako by šroubovákem otevíral plechovku s barvou, zvolna ho páčil ke straně, kam až to šlo. Křupavý zvuk zněl, jako když se šlape po rozbitém skle.

      Oběť začala řvát, jakmile ucítila tlak kovu na kost. Útočník vynaložil právě tolik síly, aby překonal odpor kloubu a rozštípl kolenní čéšku. Střepiny kosti perforovaly nervy a svaly. Přikovaného muže překonala mdloba. Pachatel mu vlepil několik políčků, aby mu zabránil ztratit vědomí.

      „Zůstaň se mnou,“ šeptal. „Chci, aby sis to užil do poslední vteřinky. Tohle ještě zdaleka není všechno.“

      „Proč… Proč to děláte?“

      „Proč?“ Muž si olízl rozpraskané rty a usmál se. „Ukážu ti, proč.“ Vytáhl z kapsy fotografii a podržel ji několik centimetrů od obličeje přikovaného.

      Mužovy oči na několik vteřin spočinuly nechápavě na snímku. „Nechápu. Co…?“ Ztuhl, když konečně pochopil, nač se dívá. „Ach můj Bože!“

      Jeho mučitel se k němu přiblížil, rty se téměř dotýkaly pravého ucha krvácejícího muže.

      „Hádej, co tam je,“ zašeptal s pohledem upřeným na dřevěnou bednu v koutě. „Vím, co tě na smrt vyděsí.“

2

      Do Vánoc chyběl zhruba týden a v Los Angeles panovala sváteční atmosféra. Všechny ulice a výlohy byly vyzdobené barevnými světýlky, Santa Clausy a falešným sněhem. V půl šesté ráno byla cesta autem přes jižní část města až strašidelně klidná.

      Bílé průčelí malého kostelíka se zářivě odráželo od vysokých, holých kalifornských ořešáků po obou stranách klenutého dřevěného portálu. Pohlednicová scenerie. Až na policisty hemžící se kolem budovy a žluté pásky vymezující místo činu a udržující zvědavé přihlížející v bezpečné vzdálenosti.

      Na obloze se začala hromadit temná mračna, když Robert Hunter vystoupil z auta, protáhl si tělo, dýchl do dlaní a pak zapnul zip kožené bundy až ke krku. Obrnil se proti sílícímu studenému tichomořskému větru a zadíval se na oblohu. Hunter věděl, že každou chvíli začne pršet.

      Specializovaná sekce vražd (SSV) je součástí Divize vyšetřování loupeží a vražd Losangeleského policejního sboru, její specializovanou pobočkou. Zabývá se sériovými vrahy a takovými případy vražd, které přitahují značnou pozornost veřejnosti, a vyžadují tudíž hodně času a vysokou odbornost. Hunter byl jejím nejschopnějším detektivem. Jeho mladý partner Carlos Garcia se hodně nadřel, aby se stal detektivem, a dokázal to rychleji než většina ostatních. Hned po přidělení do Centrálního úřadu Losangeleského policejního sboru proháněl několik let členy gangů, ozbrojené lupiče a obchodníky s drogami na severozápadě Los Angeles; pak mu nabídli místo v SSV.

      Hunter si připínal k opasku služební odznak a přitom zahlédl, jak Garcia mluví s nějakým mladým strážníkem. Přes časnou ranní hodinu působil Garcia svěže a čile. Delší, tmavě hnědé vlasy měl ještě vlhké po ranním sprchování.

      „Neměli jsme mít dneska volno?“ utrousil Garcia polohlasem, když k nim Hunter přistoupil. „Měl jsem nějaké plány.“

      Hunter mlčky kývnutím popřál dobré jitro strážníkovi, který gesto opětoval. „Jsme specialisté na vraždy, Carlosi.“ Strčil ruce do kapes bundy. „Výrazy jako ‚volný den, zvýšení platu, svátky a dovolená‘ se na nás nevztahují. To už bys mohl vědět.“

      „Učím se rychle.“

      „Už jsi byl vevnitř?“ zeptal se Hunter a zaostřil bledě modré oči na kostel.

      „Zrovna jsem dorazil.“

      Hunter se obrátil k mladému strážníkovi. „A vy?“

      Statný, nejméně metr devadesát vysoký policista si pod Hunterovým pozorným pohledem rukou nervózně prohrábl krátce ostříhané černé vlasy. „Já jsem vevnitř taky nebyl, pane, ale zřejmě to není pěkný pohled. Vidíte tamhle ty dva?“ Ukázal na dva bledé uniformované policisty stojící nalevo od kostela. „Přijeli první. Prý netrvalo ani dvacet vteřin, než vyběhli ven a div se nevyblili z podoby.“ Mechanicky se podíval na hodinky. „Přijel jsem pět minut po nich.“

      Hunter si masíroval šíji; nahmatal přitom hrubou, hrbolatou jizvu na zátylku. Očima přelétl dav, který se už shromažďoval za žlutou páskou. „Máte u sebe foťák?“ zeptal se strážníka. Ten se svraštělým čelem zavrtěl hlavou.

      „A co foťák v mobilu?“

      „Jo, v osobním mobilu foťák mám. Proč?“

      „Chci, abyste mi pořídil pár snímků toho davu.“

      „Davu?“ zeptal se strážník nechápavě.

      „Jo, ale diskrétně. Dělejte, jako byste pořizoval snímky místa činu před kostelem, nebo tak něco. Snažte se zachytit celý dav. A z různých úhlů. Myslíte, že to dokážete?“

      „Jo, ale…“

      „Důvěřujte mi,“ řekl Hunter klidně. „Vysvětlím vám to potom.“

      Strážník horlivě kývl a pak sáhl do policejního auta pro svůj mobil.

3

      „Supi už jsou tady,“ konstatoval Garcia, když se přiblížili ke žluté pásce. Za jejich zády se reportéři prodírali do předních řad davu, blesky fotoaparátů je oslňovaly v několikavteřinových intervalech. „Myslím, že o tom věděli dřív než my.“

      „To je pravda,“ potvrdil Hunter, „však taky platí za informace moc pěkné peníze.“

      Policista, stojící za páskou, kývl, když se pod ní Hunter a Garcia protáhli.

      „Detektive Huntere,“ zavolal malý, tlustý a plešatý reportér. „Myslíte, že je to dílo náboženského fanatika?“

      Hunter se otočil k eskadře novinářů. Chápal jejich dychtivost. V tom kostelíčku připravili někoho o život a všichni věděli, že pokud byl případ přidělen Robertu Hunterovi, projevil vrah nepředstavitelnou míru krutosti.

      „Sotva jsme dorazili, Tome,“ odpověděl Hunter vyrovnaným tónem. „Ještě jsme nebyli vevnitř. V téhle chvíli víte nejspíš víc než my.“

      „Může to být dílo sériového vraha?“ zeptala se vysoká, hezká bruneta. Měla na sobě tlustý zimní kabát a třímala malý diktafon. Hunter ji ještě nikdy neviděl.

      „Copak jsem koktal?“ zamumlal s pohledem na Garciu. „Zopakuju to pomaleji pro ty z vás, co hůř chápou.“ Zadíval se přímo na brunetu. „Sotva-jsme-dorazili. Ještě-jsme-nebyli-vevnitř. A všichni víte, jak to chodí. Jestli chcete informace, budete muset počkat na oficiální policejní tiskovou konferenci. Pokud nějaká bude.“

      Bruneta opětovala Hunterův upřený pohled a pak zmizela v davu.

      Na vyšlapaných kamenných stupních před vchodem do kostela čekal technik z kriminalistické laboratoře, připravený předat Hunterovi a Garciovi bílé overaly z polyetylenové fólie Tyvek.

      Jen vstoupili dovnitř, zasáhl je zápach. Směsice potu, starého dřeva a ostrého, kovového odéru krve.

      Dvě dlouhé řady kostelních lavic z červeného dubu dělila úzká ulička, která vedla od vchodu až k oltářním stupňům. Při hojné návštěvě se do katolického kostela Sedmi svatých vešlo až dvě stě věřících.

      Malý interiér jasně osvětlovaly dva velké reflektory, které sem instalovali kriminalisté, každý na samostatném železném podstavci. V jejich nepřirozeně ostrém svitu působilo všechno tvrdě a klinicky. Na konci uličky se činili tři agenti z kriminalistické laboratoře; fotografovali a snímali otisky z každičké pídě oltáře a zpovědnice na pravé straně.

      Dveře se za nimi zavřely. Hunter pocítil úzkost, která doprovázela jeho první kroky pokaždé na novém místě činu.

      Když uslyšeli, že se detektivové blíží, technici z kriminalistické laboratoře se zarazili a nejistě vzhlédli. Oba detektivové došli až k nim a zastavili se u oltářních stupňů.

      Všude byla krev.

      „Ježíši Kriste!“ zamumlal Garcia a oběma rukama si zakryl ústa a nos. „Co to sakra má být?“

4

      Zima je ve Městě andělů v porovnání s většinou území Spojených států mírná. Teploty jen zřídka klesají pod 10 °C, ale pro obyvatele Los Angeles je to rozhodně dost velké chladno. Ve tři čtvrti na pět ráno začalo studené mrholení. Strážník Ian Hopkins si otřel mobil rukávem uniformy a pak pořídil další snímek přihlížejících před kostelem.

      „Co to sakra děláš?“ zeptal se Justin Norton, jeden ze dvou strážníků, kteří dorazili na místo činu jako první.

      „Fotím,“ odtušil Hopkins.

      „Proč? Máš nějakou morbidní úchylku pro místa činu nebo tak něco?“

      „Speciálka mě o to požádala.“

      Strážník Norton sarkasticky pohlédl na Hopkinse. „No, nevím, jestli sis toho všiml, ale místo činu je tamhle.“ Palcem ukázal na kostel za svými zády.

      „Detektiv nechce fotky kostela. Chce snímky diváků.“

      Tentokrát ustaraně svraštělé čelo. „Neřekl ti proč?“

      Hopkins zavrtěl hlavou.

      „A proč držíš foťák ve výšce prsou, místo aby sis ho dal k oku?“

      „Nechce, aby dav věděl, že ho fotím. Jen se snažím bejt diskrétní.“

      „Tihle detektivové ze speciálky…“ Norton si poklepal levým ukazováčkem na spánek. „Fakt to mají v hlavě pomíchaný, rozumíš mi, že jo?“

      Hopkins pokrčil rameny. „Asi už to stejně stačí. A navíc mi ten déšť zkurví telefon, jestli nebudu opatrný. Hele…,“ zavolal, když Norton vykročil směrem od něj. „Co se tam stalo?“

      Norton se zvolna otočil a zadíval se Hopkinsovi do očí. „Ty jsi ve sboru nový, viď?“

      „Tenhle týden to budou tři měsíce.“

      Norton ho obdařil mdlým úsměvem. „No, já dělám policajta víc jak sedm let,“ řekl klidně a stáhl si čapku hlouběji do očí. „Věř mi, v tomhle městě už jsem šlápnul do lecjakých sraček, ale něco takového jsem ještě neviděl. Běhá nám tady pěkných pár ničemů. Pro tvoje vlastní dobro – udělej ty fotky a jdi si po své práci. Nemáš zapotřebí, aby se ti to, co je tam vevnitř, vpálilo do paměti hned na začátku kariéry. Věř mi.“

5

      Hunter stál úplně nehybně. Očima vstřebával místo činu a celým tělem mu proudil adrenalin. Na kamenné podlaze hned před zpovědnicí leželo v kaluži krve naznak tělo štíhlého muže průměrné výšky, oděné v kněžské sutaně. Někdo je pečlivě naaranžoval. Nohy byly natažené. Ruce zkřížené na hrudi. Hunter se však soustředil především na hlavu.

      Na psí hlavu.

      Někdo ji připevnil k zašpičatělému dřevěnému kolíku a ten potom vrazil do pahýlu krku sťaté oběti, takže tělo na podlaze vypadalo jako groteskní mutace člověka a psa.

      Psí pysky byly tmavě fialové. Tenký, dlouhý jazyk byl zčernalý krví a visel na levé straně ze zdeformované tlamy. Oči byly vytřeštěné a měly matnou, mléčně bílou barvu. Krátká srst byla spečená tmavě rudou krví. Hunter udělal krok dopředu a dřepl si vedle mrtvoly. Nebyl žádný odborník na psí plemena, ale poznal, že tahle hlava patřívala pouliční směsi.

      „Šokující podívaná, co?“ zeptal se vrchní forenzní technik Mike Brindle a přistoupil k oběma detektivům.

      Hunter vstal a obrátil se k němu. Garcia nespouštěl oči z mrtvoly.

      „Ahoj, Mikeu,“ odvětil Hunter.

      Brindleovi táhla padesátka, byl hubený jako tyčka a vysoký, že sotva prošel dveřmi. Rozhodně patřil k nejlepším forenzním technikům v Los Angeles.

      „Jak jsi na tom s insomnií?“ zeptal se Brindle.

      „Pořád stejně,“ pokrčil Hunter rameny.

      Hunterova chronická nespavost nebyla žádným tajemstvím. Začala v mírném měřítku už po matčině smrti, to mu bylo sedm. Jak léta plynula, insomnie sílila. Hunter věděl, že je to všeho všudy jen obranný mechanismus, jímž se jeho mozek brání přízračným nočním můrám. Místo aby se nespavosti bránil, prostě se s ní naučil žít. Stačily mu tři, v případě nutnosti i dvě hodiny spánku za noc.

      „Co to tu máme?“ zeptal se Hunter klidným hlasem.

      „Zrovna jsme začali. Dorazili jsme sem před čtvrt hodinou, takže momentálně toho vím zhruba stejně jako ty, až na jednu výjimku.“ Brindle ukázal na mrtvolu. „Vypadá to, že to býval otec Fabian.“

      „Vypadá to?“ Hunter instinktivně přejel očima okolní prostor. „Vy jste ještě nenašli hlavu?“

      „Ještě ne,“ opáčil Brindle a vrhl tázavý pohled na další dva techniky z kriminalistické laboratoře, kteří zavrtěli hlavami.

      „Kdo našel tělo?“

      „Ministrant, nějaký Hermano. Když dneska ráno přišel do kostela, uvítalo ho to, co tady vidíš.“

      „Kde je?“

      „Vzadu,“ ukázal Brindle nakloněnou hlavou. „Je tam s ním strážník, ale je kapánek v šoku, což není nic překvapivého.“

      „Přibližný čas smrti?“

      „Rigor mortis už hodně pokročila. Řek bych, že to bude osm až dvanáct hodin. Rozhodně někdy včera večer. Ne dneska ráno.“

      Hunter poklekl a ještě chvíli pozoroval mrtvolu. „Žádná defenzivní zranění?“

      „Kdepak.“ Brindle zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že oběť nemá žádný jiný zranění. Zahynul rychle.“

      Hunter se zadíval na krvavou stopu, která začínala u těla a nahoru po stupních, vedoucích k oltáři.

      „Tam nahoře to není o nic lepší,“ poznamenal Brindle, sledující Hunterův pohled. „Abych řekl pravdu, nejspíš se vám to, chlapi, ještě zkomplikuje.“

6

      Garcia odtrhl pohled od mrtvoly a obrátil se k forenznímu technikovi. „Jak to myslíš?“

      Brindle se poškrábal na nose a obrátil se k němu. „No, vy budete muset přijít na to, co to všechno znamená. Vzorec rozstřiku krve tam nahoře…,“ zamyšleně potřásl hlavou, „… nevypadá zrovna nahodile.“

      „Lidská krev?“ zeptal se Hunter.

      „Lidská nebo psí,“ opáčil Brindle a ukázal na psí hlavu.

      „Hm.“

      „To se ještě nedá říct najisto. Na první pohled se to moc těžko pozná. Mají hodně podobné vlastnosti.“

      Hunter jedním svižným skokem zdolal oltářní stupně. Garcia a Brindle ho následovali. Bylo to tu samá krev, ale Brindle měl pravdu – rozhodně v tom byl systém. Jakási symetrie. Na podlaze tvořila tenká, nepřetržitá karmínová stopa kruh kolem celého oltáře. Na stěně přímo za ním byla dlouhá, nerovnoměrná diagonální šmouha, jako by někdo namočil štětec v krvi a cákl jím na zeď. Kdysi křišťálově bílá oltářní pokrývka byla potřísněná stovkami menších stříkanců.

      „Když rozložení krvavých skvrn pokrývá tak velký prostor, obyčejně to zapříčiní jeden ze dvou druhů činnosti,“ vysvětloval Brindle. „Zápas, kde oba účastníci pobíhají, mlátí se navzájem a všechno kolem zakrvácejí, nebo když se poraněná oběť snaží utéct před útočníkem.“

      „Tyhle stříkance neodpovídají scénáři zápasu ani snaze uprchnout,“ analyzoval Hunter situaci. „Vzdálenost mezi nimi – tvary – všechno je to moc symetrické, skoro jako vykalkulované předem. Tuhle krvavou stopu úmyslně vytvořil vrah, ne oběť,“ dodal klidně.

      „Souhlasím,“ založil si Brindle paže na hrudi. „Nebyl to zápas a otec Fabian neměl šanci před ničím utéct.“

      „Mě teda dostává, že pokud toho kněze sejmuli tam dole…,“ ukázal Garcia na mrtvolu, „… jak se všechna ta krev dostala sem nahoru?“

      Brindle pokrčil rameny.

      Hunter přistoupil k oltáři, opatrně ho obešel a přitom pozoroval tenkou krvavou stopu na podlaze. Zastavil se, když opsal úplný kruh.

      „Kolik měříš, Mikeu?“

      „Metr devadesát, proč?“

      „A co ty, Carlosi?“

      „Sto pětaosmdesát.“

      „Pojď sem,“ Hunter gestem přivolal Garciu blíž. „Pojď pomalu se mnou,“ řekl, když k němu parťák přistoupil. „Drž se asi čtvrt metru od té stopy. Dělej krok za krokem a jdi přirozenou chůzí. Začni tady odtud.“ Ukázal na jeden bod na podlaze přímo za středem oltáře.

      Oba další technici z kriminalistické laboratoře ustali v práci a stoupli si k Mikeu Brindleovi vedle jednoho ze silných reflektorů.

      Garcia udělal teprve čtyři kroky, když ho Hunter požádal, aby se zastavil. Sklonil se a rychle porovnal postavení Garciových nohou s krvavou stopou; teprve pak mu dovolil pokračovat. O čtyři kroky dál zastavil Hunter Garciu znovu. Další čtyři kroky, a kruh byl dokončen.

      „Dohromady dvanáct kroků,“ hlásil Garcia se zájmem.

      Hunter přivolal Brindlea a požádal ho, aby udělal přesně totéž, co právě vykonal Garcia.

      „U mě jedenáct kroků,“ oznámil Brindle, když se po opsání úplného kruhu ocitl ve výchozím bodě.

      „Já bych řekl, že vrah má Garciovu výšku,“ usoudil Hunter. „Metr pětaosmdesát, plus minus centimetr.“

7

      Brindleův zkoumavý pohled se ještě okamžik upíral na krvavou stopu, potom se obrátil k Hunterovi. „A jak jsi k tomu dospěl?“ zeptal se.

      „Tamhle přes ty odloučené stříkance.“ Hunter ukázal na dva samostatné body na podlaze za oltářem, kde několik krůpějí krve vytvořilo asi čtvrt metru dlouhou linii, směřující vně od kruhové stopy.

      K Brindleovi přistoupili zbývající dva technici z kriminalistické laboratoře.

      „Mně to není jasný,“ řekl jeden z nich.

      „Kdybys musel nakreslit krví kruh kolem tohohle oltáře, ale neměl bys štětec, jak bys to udělal?“ zeptal se Hunter.

      „Při takovým množství krve,“ navrhl technik z kriminalistické laboratoře s pohledem na kaluž, obklopující tělo, „bys ji mohl nabrat do hrnku a vylít na podlahu.“

      „Moc velký binec,“ nesouhlasil Hunter. „Nemohl bys kontrolovat vylívání, ledaže bys měl konvičku s hubicí.“

      „Každopádně je to stopa tvořená kapkami,“ řekl Brindle s jistotou. „Krev nebyla na podlahu vylitá. Kapala na ni.“

      „To si myslím taky,“ kývl Hunter.

      „Tak jo. Ale stejně, jak z toho odvodíš výšku pachatele?“ naléhal technik z kriminalistické laboratoře.

      „Představ si někoho, kdo jde kolem oltáře a nese malý předmět namočený v krvi,“ vysvětloval Hunter cestou před oltář. „Kapalo z něj na podlahu.“

      „Malý předmět, jako třeba svíčku?“ zeptal se menší z obou agentů a zvedl za knot napůl vyhořelou oltářní svíčku. Dolní polovina byla zbarvena rudě, jako by ji někdo namočil do nevysoké sklenice s krví. „Našel jsem ji nalevo od oltáře.“ Přinesl ji blíž, aby se na ni oba detektivové i Brindle mohli podívat.

      „To je ono,“ souhlasil Hunter.

      „Dejte to mezi důkazy,“ zavelel Brindle.

      „Takže vrah namočí konec svíčky do krve a s její pomocí vytvoří kruhovou stopu,“ agent vložil svíčku do celofánového sáčku. „A co ty oddělené stříkance?“

      „Svíčka není dost savá,“ vysvětloval Hunter. „Udrží se na ní jen velmi omezený množství krve, než z ní přestane kapat.“

      „Takže ji vrah musel namáčet,“ potvrdil Garcia.

      „Přesně tak.“

      Brindle několik vteřin uvažoval. „Takže jsi spočítal, že vrah stihnul jen čtyři kroky, než musel znovu namočit svíčku v krvi.

      Hunter kývl. „Řek bych, že držel nádobku s krví těsně u těla. Ty odloučený stříkance jsou kapky, co spadly ze svíčky pokaždý, když ji namočil v krvi a znova se s ní vracel nad kruhovou stopu.“

      „A jsou přesně v rozestupu čtyř Garciových kroků,“ uzavíral Brindle.

      Hunter znovu kývl. „Tvoje kroky jsou moc dlouhé a moje moc krátké. Já měřím metr osmdesát.“

      „Ale proč dělal kruh kolem oltáře?“ zeptal se Garcia. „Nějaký rituál?“

      Odpovědi se nedočkal. Všichni na chvíli umlkli.

      „Jak jsem řekl…,“ přerušil mlčení Brindle, „… to vy musíte přijít na to, co to všechno znamená. Tyhle cákance krve, psí hlava nastrčená na krku kněze… Vypadá to, jako by se vrah pokoušel předat nějakou zprávu.“

      „Jo, a ta zpráva je jsem zkurvenej magor,“ zamumlal Garcia s dalším pohledem na mrtvolu.

      „Už jsi někdy něco takového viděl, Mikeu?“ naklonil Hunter hlavu směrem k neživému tělu. „Chci říct, psí hlavu naraženou na něčím krku?“

      Brindle zavrtěl hlavou. „Viděl jsem spoustu ošklivých a divných věcí, ale tohle je pro mě novinka.“

      „Musí to něco znamenat,“ prohlásil Garcia. „Každopádně to vrah neudělal jen tak z hecu.“

      „Hádám, že pokud jste nenašli hlavu, nenašli jste ani vražednou zbraň.“ Hunter teď pozoroval stříkance krve na zdi.

      „Zatím ne.“

      „Máte představu, co by to mohlo být?“

      „Doufejme, že na tuhle otázku odpoví pitva, ale můžu ti říct, že řez je na pohled hladký. Žádné hrany. Žádné stopy sekání. Rozhodně moc ostrý nástroj. Takový, co dokázal oddělit hlavu jedním čistým řezem.“

      „Sekera?“ otázal se Garcia.

      „Kdyby byl vrah dost šikovný a silný, tak určitě.“

      Hunter se svraštělým čelem znovu studoval oltář. Kromě zakrvácené pokrývky na něm zbyl už jen jeden předmět. Zlacený kalich zdobený stříbrnými krucifixy. Ležel na boku, jako by ho někdo překotil. Jeho drobné plošky byly zkropené krví. Hunter se sklonil a natočil se trupem tak, aby viděl do poháru, aniž se ho dotkl.

      „V tomhle kalichu je krev,“ konstatoval a dál pohledem analyzoval posvátný pohár.

      „Překvapuje tě to?“ uchechtl se Brindle.

      „Rozhlédni se. Krev je všude, Roberte. Je to, jako by tady explodovala krvavá bomba.“

      „Já bych řekl, že to vrah použil jako nádobku na krev, do které namáčel tu svíčku,“ zdůraznil Garcia.

      „Souhlasím, ale…“ Hunter je přivolal k sobě gestem levé ruky. Garcia a Brindle k němu přistoupili, oba se shýbli, aby měli oči na úrovni kalichu. Hunter ukázal na slabý otisk na okraji.

      „Aby mě čert vzal. To vypadá jako otisk úst,“ vydechl Brindle překvapeně.

      „Tak moment,“ vyhrkl Garcia vytřeštěně. „To jako myslíš, že vrah pil krev kněze?“

8

      Místnost byla malá, špatně osvětlená a prostá veškerého luxusu. Na stěnách měla tapety s nevýrazně modrým a bílým vzorkem, na nichž viselo několik zarámovaných náboženských kreseb. U východní stěny stála vysoká mahagonová knihovna plná staromódních vázaných knih. Napravo od vstupních dveří přiléhala k místnosti malá kuchyňka. Na úzké železné posteli, která zabírala prostor mezi kuchyňkou a zadní stěnou, seděl vyděšený kluk. Byl malý a hubený; mohl měřit tak sto pětašedesát centimetrů, měl úzkou bradu, malá hnědá očka blízko u sebe a nos jako knoflík.

      „Teď to přebíráme my. Děkuju,“ řekl Hunter strážníkovi, stojícímu u knihovny, když spolu s Garciou vstoupil do místnosti. Kluk si jich nevšímal. Jeho pohled byl jako přibetonovaný k nedotčenému šálku s kávou, který držel v rukou. Oči měl zarudlé a napuchlé od pláče.

      Hunter si všiml konvice stojící na dvouplotýnkovém vařiči.

      „Můžu ti udělat ještě jeden hrnek kafe? Vypadá to, že tohle vystydlo,“ zeptal se, jakmile strážník odešel.

      Chlapec konečně vzhlédl vyděšenýma očima. „Ne, pane, děkuju vám,“ řekl téměř šeptem.

      „Nevadí ti, když si sednu?“ přistoupil Hunter o krok blíž.

      Plaché zavrtění hlavou.

      Sedl si na postel vedle chlapce. Garcia se rozhodl zůstat stát.

      „Jmenuju se Robert Hunter. Jsem detektiv z divize vražd. Tamhle ten vysoký šereda je můj parťák, detektiv Carlos Garcia.“

      Na chlapcových rtech se objevil náznak úsměvu, když kradmo koukl po Garciovi. Představil se jako Hermano Cordobes.

      „Bylo by ti milejší, kdybychom mluvili španělsky, muchacho?“ naklonil se Hunter dopředu a napodobil Hermanovu pozici. Oba lokty opřené o kolena.

      „Ne, pane. Klidně anglicky.“

      Hunter vydechl úlevou. „To jsem rád, protože muchacho je v podstatě jediné španělské slovo, které znám.“

      Tentokrát to zabralo a chlapec se usmál naplno.

      Prvních pár minut mluvili o tom, jak se Hermano stal ministrantem v kostele Sedmi svatých. Otec Fabian ho našel žebrat na ulici, když mu bylo jedenáct. Před čtrnácti dny oslavil čtrnácté narozeniny. Vysvětlil jim, že v deseti utekl z domova před otcem násilníkem.

      Do místnosti skrz staré závěsy, zakrývající okno hned za Hermanovou postelí, začínalo pronikat denní světlo a Hunter usoudil, že kluk už je uvolněný dost. Je nejvyšší čas začít doopravdy.

9

      „Můžeš mi ve stručnosti říct, co se stalo dneska ráno?“ zeptal se Hunter klidným hlasem.

      Hermano se na něj zadíval a dolní ret se mu rozechvěl. „Vstal jsem ve čtvrt na pět, osprchoval se, pomodlil a ve tři čtvrtě jsem šel do kostela. Vždycky tam chodím brzo. Musím se postarat, aby bylo všechno jaksepatří připravené na ranní mši v půl sedmé.“

      Hunter se vlídně usmál, nechával chlapce pokračovat vlastním tempem.

      „Jak jsem vstoupil do kostela, hned jsem věděl, že něco není, jak má být.“

      „Jakpak to?“

      Hermano zvedl pravou ruku k ústům a okusoval si zbytek nehtu. „Ještě hořelo pár svíček. Otec Fabian vždycky dbal na to, aby byly všechny zhasnuté, když se zavíral kostel.“

      „Otec Fabian vždycky zavíral kostel osobně?“

      „Ano.“ Začal si kousat další nehet. „To byla jediná denní doba, kdy měl kostel úplně pro sebe. Měl to rád.“ Hermanův hlas umlkl do ztracena a po lících se mu začaly koulet slzy.

      Hunter vytáhl z kapsy bundy papírový kapesník.

      „Děkuju, pane. Moc se omlouvám…“

      „Nemusíš se omlouvat,“ řekl Hunter chápavě. „Nepospíchej. Vím, jak je to těžké.“

      Hermano si otřel slzy z obličeje a znovu se zhluboka nadechl. „Bylo vidět, že na oltáři je binec. Svícny ležely na podlaze. Kalich byl převržený na stranu a oltářní pokrývka umazaná. Byly na ní nějaké šmouhy.“

      „Nevšiml sis, jestli je v kostele ještě někdo?“

      „Ne, pane. Podle mě nebyl. Bylo tam ticho, jako v tu dobu vždycky bývá. Hlavní vchod byl zamčený.“

      „Tak jo, co jsi udělal potom?“ zeptal se Hunter a očima vnímal každičkou Hermanovu reakci.

      „Šel jsem k oltáři zkontrolovat, co se děje. Napadlo mě, že se třeba někdo vloupal do kostela a nastříkal všude barvu. Jako graffiti, víte? Tohle není zrovna nejlepší čtvrť. Některé gangy tady v okolí nemají úctu před ničím. Dokonce ani před Naším Pánem Ježíšem Kristem.“

      „Měli jste tady problémy s gangy už dřív?“ zeptal se Hunter, zatímco Garcia prohlížel kuchyňku.

      „To je právě to divné, pane. Nikdy jsme žádné trable neměli. Otce Fabiana měl každý rád.“

      „A co vloupání? Buď do kostela, nebo tady do té noclehárny?“

      „Ne, pane. Nikdy. Vážně nemáme nic cenného.“

      Hunter kývl. „Tak co bylo dál?“

      „Nevěděl jsem, co dělat. Bylo mi jasné, že v žádném případě nestihnu uklidit a připravit kostel na ranní mši do půl sedmé. Když jsem došel k druhé straně oltáře, tak jsem to uviděl, na podlaze vedle zpovědnice. Zpanikařil jsem. Myslel jsem, že je to ďábel.“

      „Ďábel?“ Hunter vyklenul obočí.

      Hermano už zase plakal. „Muž se psí hlavou, celý od krve. Vypadalo to jako ďábel. Ale byl to otec Fabian.“

      „Jak jsi to poznal?“ zeptal se Garcia.

      „Podle prstenu.“

      „Jakého prstenu?“

      „Velkého zlatého prstenu na levé ruce, je na něm svatý Jiří, jak zabíjí draka,“ odpověděl místo vyslýchaného Hunter, zvedl ruku a zavrtěl prsteníčkem.

      Garcia se kousl do spodního rtu, napůl dopálený, že si v kostele prstenu nevšiml.

      „Přesně tak, pane,“ potvrdil Hermano s úctou; Hunter na něj zjevně udělal dojem. „Otec Fabian ho nikdy nesundával. Prý to byl dárek od jeho babičky, říkal. Když jsem ten prsten uviděl, poznal jsem, že je to on. Byl to otec Fabian.“ Hermano se sesypal, zabořil hlavu do dlaní. Jeho tělem v několikavteřinových intervalech otřásaly prudké vzlyky.

10

      Žal a mlčení jsou ideální partneři. Hunter se v tom velmi dobře vyznal. Už mnohokrát se ocitl ve společnosti lidí, kteří utrpěli šok z nálezu mrtvoly. Slova, aťsi sebevíc konejšivá, jen zřídkakdy něco změnila. Nabídl malému ministrantovi další papírový kapesník a čekal, až si osuší slzy. Když se chlapec k Hunterovi zase obrátil, měl oči třešňově rudé.

      „Já to nechápu, pane. Kdo by něco takového udělal zrovna otci Fabianovi? Nikdy neublížil živé duši. Vždycky každému ochotně pomáhal. Jedno komu. Jedno kdy. Když ho někdo potřeboval, tak si pro něj udělal čas.“

      Hunter zachoval klidný a vyrovnaný hlas. „Hermano, vypadáš jako inteligentní kluk a já ti nechci lhát. Momentálně neznáme žádné odpovědi, ale slibuju ti, že se je ze všech sil vynasnažíme najít. Jestli ti to nevadí, rádi bychom ti položili ještě pár dalších otázek.“

      Hermano se vysmrkal do papírového kapesníku a nervózně přikývl.

      Hunter vytáhl z kapsy bundy pero a malý černý zápisník. „Kdy jsi naposled viděl otce Fabiana?“

      „Včera večer, pane, těsně předtím, než začal zpovídat.“

      „A v kolik hodin to bylo?“

      „Asi ve tři čtvrtě na devět.“

      „Tak pozdě?“ ozval se Garcia.

      „Zpovědi obyčejně probíhají odpoledne od čtyř do pěti,“ vysvětloval Hermano. „Ale v adventu bývá daleko rušněji. Odpolední zpovídání nestačí na to množství lidí, co sem chodí. Otec Fabian pak zpovídá ještě asi hodinu předtím, než se kostel zavře.“

      Hunter si něco načmáral do zápisníku.

      „Když jsem odešel z kostela, vrátil jsem se do svého pokoje, pomodlil se a šel spát. Vstával jsem včera v půl páté.“

      „Vůbec nic jsi už neslyšel potom, co sis lehl?“ Hunterovy oči šmejdily po místnosti.

      „Ne, pane. Neslyšel.“

      Huntera nijak nepřekvapilo, že Hermano nic neslyšel. Jeho pokoj byl v samostatné malé budově za kostelem. Skrz zavřené dveře a tlusté zdi určitě nebylo nic slyšet – leda by vrah vysílal svůj útok ze silných reproduktorů.

      „Řekl bych, že pokoj otce Fabiana je hned vedle. Sousední dveře?“ naklonil Hunter mírně hlavu.

      „Ano, pane.“ Hermano si masíroval zavřená víčka a mírně přikývl. Ke špičce červeného a od kapesníku odřeného nosu mu skanula další slza.

      Hunter mu dal ještě pár vteřin, aby se vzpamatoval, a pak pokračoval. „Nevšiml sis, že by otec Fabian v posledních několika dnech působil nějak jinak? Třeba neklidně nebo nervózně?“

      Hermano zhluboka nasál vzduch nosem. „Nespal dobře. Někdy jsem ho po půlnoci slyšel, jak se ve svém pokoji modlí.“

      Hunter se vsedě na posteli zaklonil a perem nadzvedl dolní okraj těžkého závěsu. „Říkal jsi, že uklízíš kostel, viď? Uklízíš taky tuhle budovu, včetně pokoje otce Fabiana?“

      „Jeho pokoj ne, pane.“ Ministrant zavrtěl hlavou. „Otec Fabian si hodně potrpěl na soukromí. Pořád měl zamčené dveře. Uklízel si tam sám.“

      Hunterovi to přišlo divné. „Nevíš, jak bychom se dostali do jeho pokoje?“

      Bojácné zavrtění hlavou. „Klíč měl jenom otec Fabian.“

      Hunter zavřel zápisník a vrátil ho do kapsy. Vstal a letmo přelétl očima náboženské obrázky na stěnách. „Nevíš, jak se jmenoval ve skutečnosti?“ zeptal se, když byl Hermano u dveří.

      Garcia střelil po Hunterovi tázavým pohledem.

      Hermano se obrátil k oběma detektivům. „Ve skutečnosti se jmenoval Brett.“

      Garcia svraštil čelo. „A kde se vzalo jméno Fabian?“

      „Svatý Fabián,“ odpověděl Hunter a ukázal na jednu z náboženských kreseb – představovala muže, celého oblečeného v bílém, s bílou holubicí na pravém rameni.

      „Přesně tak,“ potvrdil Hermano. „Víte, že než se stal svatým, byl zvolený papežem a…“ Náhle ztuhl, protože si něco uvědomil. Vytřeštil oči. „Panebože!“

      „Copak?“ zeptal se Garcia překvapeně. Přejížděl pohledem mezi chlapcem a Hunterem.

      „Svatý Fabián,“ hlesl Hermano slabým hlasem.

      „Co je s ním?“

      „Takhle umřel. Usekli mu hlavu.“

11

      Hunter odešel od Hermana zpátky do kostela. Brindle našel klíč od pokoje v levé kapse sutany otce Fabiana. Po klíči tedy vrah nešel.

      Pokoj kněze byl větší než ministrantův, ale stejně prostý. Další knihovna plná vázaných knih, starý psací stůl a úzká postel. V protějším rohu soukromá svatyně, oltářík přeplněný náboženskými figurkami. Na protější straně pokoje stál malý šatník. Místo bylo čisté, bez poskvrnky, ale ve vzduchu se vznášel plesnivý pach staroby. Postel byla dokonale ustlaná. Minulou noc v ní nikdo nespal.

      Ve skříni otce Fabiana bylo pracovní oblečení, pár košil s dlouhými rukávy, džíny, tmavomodrý oblek s tenkým proužkem a obnošené boty.

      „V tomhle pokoji to smrdí jako v domě mých prarodičů v Brazílii,“ poznamenal Garcia, který prověřoval psací stůl, zatímco Hunter se zvolna probíral tituly v knihovně.

      „Hermano měl pravdu.“ Garcia zvedl v pravé ruce, navlečené v latexové rukavici, pas. „Pravé jméno našeho kněze bylo Brett Stewart Nichols. Narodil se 25. dubna 1965 přímo tady v Los Angeles. Nepřekvapuje mě, že si změnil jméno. Otec Brett nezní dobře, že ne?“

      „Jsou v tom pasu nějaká razítka?“ zeptal se Hunter se zájmem.

      Garcia zalistoval prvními několika stránkami. „Jen jedno. Itálie, před třemi lety.“

      Hunter kývl. „Ještě něco v šuplatech?“

      Garcia se ještě chvíli prohraboval v zásuvkách. „Už jen pár pohlednic se svatým Jiřím, pera, tužky, guma a… výstřižek z novin.“

      „Co na něm je?“

      „Otec Fabian.“

      Hunter přistoupil ke Garciovi, aby se podíval. Článek byl jedenáct měsíců starý a pocházel z Los Angeles Daily News. Na fotografii byl laskavě vyhlížející kněz, obklopený dětmi. Titulek zněl: COMPTONSKÝ KNĚZ – OPRAVDOVÝ SANTA CLAUS. V článku se popisovalo, jak otec Fabian šetřil z vlastní apanáže, aby viděl úsměv na tvářích dětí bez domova v šesti různých sirotčincích, kde rozdával dárky.

      „Vypadá to, že byl hodný člověk,“ poznamenal Hunter cestou zpátky ke knihovně.

      Garcia souhlasně přikývl a vrátil novinový výstřižek do zásuvky. „Dneska si nejspíš oslavu moc neužijeme,“ řekl a začal prohlížet figurky na oltáříku.

      Večírek na rozloučenou s kapitánem Bolterem měl začít v pět odpoledne v grilbaru Redwood.

      „Nejspíš ne.“ Hunter si dřepl, vytáhl z dolní police svazek vázaný v kůži a přelistoval pár stránek; pak knihu vrátil a proces zopakoval s následující.

      A další.

      A další.

      Všechny byly psané rukou.

      „Co tam máš?“ Garcia si všiml Hunterova zájmu, když přečetl několik stránek.

      „Celou hromadu deníků, nebo něčeho na ten způsob,“ odpověděl Hunter a zase vstal. Přelistoval zpátky na první stránku a pak až na poslední. „Je tady přesně dvě stě stránek.“ Pár dalších namátkou otočených listů. „A všechny jsou popsané od začátku až do konce.“

      Garcia přistoupil za Hunterem ke knihovně a natočil se tak, aby líp viděl na nejnižší polici. „Má tu přes pětatřicet svazků. Jestli každá stránka znamená záznam z jednoho dne, tak dokumentoval svůj život – jak dlouho?“

      „Přes dvacet let.“ Hunter namátkou otevřel svazek, který držel v ruce. „Jeho dny, jeho myšlenky, jeho pochybnosti. Všecko je to tady černé na bílém. Poslechni si tohle,“ otočil se ke Garciovi.

      „Dnes jsem se modlil s těžkým srdcem. Modlil jsem se za jednu ženu – Rosu Perezovou. Chodí do tohoto kostela už pět let. Modlí se jen za jedno jediné. Aby byla schopná porodit dítě. Když ji před téměř osmi lety sexuálně napadli čtyři muži, došlo u ní k těžkému poškození dělohy. Stalo se to v sousední ulici. Tehdy jí bylo šestnáct. Tři roky po znásilnění se Rosa provdala. Od té doby se spolu se svým manželem Antoniem pokoušela o dítě a vloni byly její modlitby konečně vyslyšeny. Otěhotněla. Nikdy v životě jsem neviděl nikoho tak šťastného. Před dvěma měsíci porodila chlapečka, Miguela Pereze, ale došlo ke komplikacím. Děťátko se nenarodilo zdravé. Udatně bojovalo deset dní, ale mělo příliš slabé plíce a srdíčko. Jedenáct dní po narození zemřelo.

      Rosa vstoupila od návratu z nemocnice do tohoto kostela jen jednou. Přišla s jedinou otázkou – PROČ?

      Viděl jsem ji v jejích očích. Už tam nebyla víra. Její víra zemřela spolu se synáčkem.

      Dnes si sama vzala život v malém bytě na East Hatchway Street. Teď se bojím o Antoniovo duševní zdraví. A i když má víra je neochvějná, i já toužím znát odpověď na Rosinu otázku. PROČ, Pane? Proč dáváš, jen abys bral?“

      Hunter pohlédl na Garciu.

      „Kdy to bylo?“

      „Data tu nejsou,“ opáčil Hunter.

      Garcia zavrtěl hlavou a sevřel si dvěma prsty kořen nosu. „To je smutný příběh. Vypadá to, že i kněží čas od času zapochybují ve víře.“

      Hunter zavřel deník a vrátil ho do knihovny. „Jestli se otec Fabian bál o svůj život nebo jestli mu poslední dobou něco vadilo, bude to v jedné z těch knih.“

      Garcia zvolna a zhluboka vydechl. „Budeme potřebovat nějaké lidi navíc, aby to všechno pročetli.“

      „Možná.“ Hunter vyndal první deník zprava. „Doufám, že otec Fabian byl pořádný. Jestli je to tak, budou deníky uspořádané postupně. Pokud mu ‚poslední dobou‘ něco vadilo, bude to v tom posledním.“

12

      Večírek už byl v plném proudu, když tam Hunter dorazil. Byli tu všichni. Od policejního náčelníka až po poslíčka, který v Divizi loupeží a vražd roznášel poštu. Očekával se dokonce i starosta. To nebylo nijak překvapivé, jelikož William Bolter byl náčelníkem Divize loupeží a vražd osmnáct let. Většina detektivů z divize nikdy nesloužila pod jiným velitelem. Každý dlužil kapitánu Bolterovi nějakou tu službičku – každý včetně Roberta Huntera.

      Grilbar Redwood se hemžil policisty. Ti, kteří byli ve službě, měli na opascích připevněné pagery. Ti, kteří byli mimo službu, třímali v rukou lahve s pivem a sklenice whisky.

      Hunter a Garcia strávili celý den v katolickém kostele Sedmi svatých a jeho okolí. Jenže i když chodili dům od domu, nenatrefili na nic než na vystrašené a zdrcené lidi. Hunterova mysl překypovala otázkami a věděl, že odpovědí se hned nedočká.

      „Věř si tomu nebo ne, za barem mají desetiletou flašku macallanky,“ přistoupil Garcia k Hunterovi s dvěma napůl plnými sklenicemi whisky.

      Skotská whisky single malt byla Hunterovou největší láskou. Na rozdíl od většiny lidí ji však dovedl vychutnávat, místo aby se jí jednoduše opíjel.

      „Na kapitána Boltera.“ Pozvedl sklenku. Garcia učinil totéž. „Kde je Anna?“ rozhlédl se Hunter.

      Anna Prestonová bývala Garciovou středoškolskou láskou; vzali se hned po promoci.

      „Je u baru a klábosí s nějakými manželkami,“ udělal Garcia komický obličej. „Nezůstaneme dlouho.“

      „Já taky ne,“ přikývl Hunter.

      „Vrátíš se do kostela?“

      „Roberrrrte,“ vyrušil je detektiv Kyle Byrne, popadl Huntera za paži a zvedl v ruce láhev budweiseru. „Přřřřipíjíííím na kapitána Bolterrrra.“

      Hunter se usmál a ťukl svou sklenkou o Kyleovu láhev.

      „Kam jdeššš?“ zeptal se Kyle, když Hunter zamířil k baru. „Dej si s náma sklenččččku,“ žádal nezřetelně a ukazoval ke stolu, kde seděla a popíjela hrstka detektivů. Vypadali dost zničeně.

      Hunter pokynul všem u stolu. „Za moment se vrátím, Kyle. Jen musím pozdravit pár lidí, ale tuhle Carlos s vámi může chvíli pobýt, kluci.“ Poplácal Garciu po zádech a ten mu odpověděl pohledem, který říkal: ‚Cos mi to udělal?‘

      „Carlossssi. Pojď na sklenčččku.“ Kyle vlekl Garciu ke stolu.

      Pevná ruka uchopila Huntera za rameno dřív, než dorazil k baru. Otočil se, připraven k dalšímu přípitku.

      „Tak ses konečně uráčil.“

      Kapitán Bolter vypadal působivě. Byl vysoký a mohutný jako nosorožec. Přestože mu táhla sedmdesátka, měl hlavu plnou stříbřitých vlasů. Hustý knír byl už dvacet let jeho poznávacím znamením. Hrozivá postava budila respekt.

      „Kapitáne,“ odvětil Hunter s potěšeným úsměvem. „Vy jste si vážně myslel, že se neukážu?“

      Kapitán Bolter objal pravicí Huntera kolem ramen. „Vyjdeme si na vzduch, jo? Další přípitek na své zdraví už bych nevydržel.“

13

      Pod jasnou oblohou se noc zdála ještě chladnější. Hunter si zapnul zip kožené bundy, zatímco kapitán Bolter vytáhl z kapsy saka doutník Felipe Power. „Dáš si taky?“ nabídl.

      „Ne, díky.“

      „Ale no tak, mám rozlučku. Měl bys ochutnat.“

      „Budu se držet skotské.“ Hunter pozvedl sklenku. „Z doutníků se mi motá hlava.“

      „Mluvíš jako holka.“

      Hunter se zasmál. „Holka, co vám na střelnici natrhla zadek.“

      Kapitán Bolter se dal do smíchu. „Víš přece, že jsem tě v pátek nechal vyhrát schválně, ne?“

      „Samozřejmě že nechal.“

      „Já bych si jeden vzal.“

      Hunter a kapitán se otočili k muži, který stál za nimi. Doktor Jonathan Winston byl šedesátník, vrchní soudní patolog města Los Angeles, oblečený v drahém, tmavém italském obleku s bílou košilí a konzervativní modrou vázankou.

      „Jonathane!“ Kapitán Bolter už tahal z kapsy další doutník a podával ho doktorovi.

      „Vypadáte, jako byste zrovna vyšel z kostela, doktore,“ usmál se Hunter.

      Doktor Winston si zapálil doutník, dlouze z něj zatáhl a zvolna vyfukoval kouř. „Vy taky, podle toho, co jsem slyšel.“

      Hunterův úsměv rychle zmizel.

      „Slyšel jsem o dnešním ránu.“ Kapitán také zvážněl. „Podle toho, jak se tváříš, vidím, že to podle tebe nebyla náhodná vražda, viď?“

      Robert zavrtěl hlavou.

      „Náboženská nenávist?“

      „Ještě nevíme, kapitáne. Jsou tu určité stopy, které ukazují na náboženský motiv nebo náboženského cvoka, ale na závěry je ještě moc brzo.“

      „Co máte?“

      „V téhle chvíli víme s jistotou jen to, že vražda byla extrémně brutální, patrně rituální.“

      Kapitán Bolter rychle postřehl, jak Hunter na zlomek vteřiny zaváhal. „Ale jdi, Roberte, já tě znám. Vadí ti něco jiného.“

      Hunter usrkl skotské a ostře nadechl. „Povídali si.“

      „Kdo si povídal? Kněz a vrah?“

      Hunter kývl.

      „Jak to víš?“ zeptal se doktor.

      „Tělo se našlo pár kroků od zpovědnice. Oboje dveře byly otevřené a stejně tak okýnko v přepážce mezi oběma kójemi.“ Na vteřinu se odmlčel. „Když se v katolickém kostele zpovídaný přizná ke všem hříchům a přijme pokání, kněz vždycky zavře okýnko v přepážce. Nějak to symbolizuje, že se za těmi hříchy zavřely dveře a dotyčnému je odpuštěno.“

      „Vy jste katolík?“ zeptal se doktor Winston.

      „Ne, jenom hodně čtu.“

      Kapitán Bolter přesunul doutník do pravého koutku úst. „Takže si myslíš, že se vrah vyzpovídal, než…“ Potřásl hlavou a poskytl tak Hunterovi možnost doplnit nedopověděné.

      „Vyvlekl kněze z jeho kóje a sťal ho.“

      Kapitán zavřel oči, zaklonil hlavu a procítěně si povzdechl. „Odpusťte mi, otče, neboť vám ufláknu hlavu.“

      „Něco na ten způsob.“

      „Všichni víme, co to znamená,“ podotkl doktor a znovu zabafal z doutníku.

      „Že tohle je teprve začátek,“ opáčil kapitán Bolter. „A že jestli toho vraha brzo nechytíme, budeme mít na krku další oběť.“

14

      Zvedl se vítr a doktor Winston si přitáhl límec saka těsněji kolem krku. Pak zvedl tázavě jedno obočí směrem ke kapitánovi. „Budeme? My?“

      „Má pravdu, kapitáne,“ usmál se Hunter. „Od dnešní půlnoci jste v penzi. Už si s tím nemusíte dělat starosti.“

      „Tvá práce zde je vykonána, synu,“ řekl doktor Winston tlumeným hlasem Dartha Vadera z Hvězdných válek.

      „Musí to být příjemné, ne?“

      Kapitán odpověděl Hunterovi nepřesvědčivým úsměvem. „Nejspíš síla zvyku. Dal jsem padesát let života policejním jednotkám v tomhle městě. Přes noc se toho člověk nezbaví, ale jednou to zvládnu.“

      Hunter snadno prokoukl, co se skrývá za kapitánovou udatnou tváří. Je mu líto, že odchází.

      „Copak teď budete dělat, když už si nemusíte dělat starosti s chytáním zločinců?“ zeptal se doktor Winston.

      „Beth se chce přestěhovat.“

      „Vážně? Kam?“

      „Někam daleko odtud. Už má tohohle města dost, a já jí to nezazlívám. V Los Angeles je teď moc násilí.“

      „To můžu potvrdit,“ souhlasil doktor Winston. „Jak léta plynou, je to, co vídáme v márnici, čím dál krvavější a sadističtější. Jako by už neexistovala žádná úcta k životu. A počet vražd stoupá. Sotva stíháme.“

      Hunter hbitě postřehl, že je třeba změnit téma. „Možná se vám po Los Angeles stýskat nebude,“ obrátil se ke kapitánu Bolterovi. „Ale po nás se vám bude stýskat určitě.“

      „Jako po díře do hlavy,“ zabafal Bolter z doutníku.

      Všichni se zasmáli.

      „Nový kapitán je přinejmenším o moc hezčí než já.“

      „To nebude nic těžkého,“ zažertoval Hunter. „Tak už konečně přestanete být tak záhadný a mlžit kolem toho, kdo ten nový kapitán bude?“

      „Oni to ještě nevědí?“ kousl se doktor Winston do dolního rtu.

      „Vy to víte?“ zeptal se Hunter překvapeně.

      „Hm, hm.“

      Hunter probodl kapitána Boltera ostřížím pohledem.

      „Nekoukej na mě jako nasraná manželka,“ řekl kapitán Bolter nevraživě. „Toho si dost užiju doma, a taky jsem chtěl, aby to bylo překvapení.“ Nad jeho širokým úsměvem Hunter zamžoural novou obavou.

      „No, překvapení z ní tedy budou,“ zasmál se doktor Winston.

      „Z ní?“ Hunter se podíval z jednoho na druhého.

      Kapitán Bolter ho ještě chvíli napínal, než podlehl. „Jmenuje se Barbara Blakeová.“

      „To si ale fakt děláte srandu, že jo?“ Hunter se opřel zády o stůl z bukového dřeva.

      „Proč? Protože je to ženská?“ svraštil kapitán čelo.

      „Ne, protože se jmenuje Barbara. Chcete mi tvrdit, že Divize loupeží a vražd bude mít od teďka kapitánku Barbii?“

      „Húúú, nikdy jí neříkejte Barbie,“ potřásl hlavou doktor Winston.

      „To rozhodně ne,“ dodal kapitán Bolter. „Ledaže by tě omrzely vlastní koule. Nedej se oblafnout tím, že je to ženská, Roberte. Je to skvělá velitelka a pěkná mrcha, když je třeba. Už mockrát to potvrdila. Dva roky jsme byli parťáci, než si zažádala o přeložení do Sacramenta.“

      Hunter postřehl v kapitánově hlase smutek. „Jen pracovní parťáci?“ zeptal se a dopil zbytek whisky.

      „Ať tě ani nenapadne dělat mi psychoanalýzu, Roberte. S tím je konec.“ Kapitán Bolter potřásl hlavou a zamířil doutníkem na Huntera.

      „To by mě v životě nenapadlo.“

      „Tady jste, kapitáne.“ Ve dveřích se objevil poručík Sheldon. „Shánějí vás. Je čas na proslov. A všichni chceme vědět, kdo po vás nastoupí. Konec napětí.“

      „Nejspíš to jinak nepůjde.“

      Hunter za nimi dovnitř nešel.

15

      Hlavní pracoviště Úřadu koronera pro okres Los Angeles sídlí na North Mission Road číslo 1104. Budova je vynikající architektonické dílo s neorenesančními prvky. Rozmáchlé vstupní schodiště lemují staromódní stojany pouličního osvětlení. Průčelí velké nemocnice, proměněné v márnici, je z terakotových cihel se světle šedými překlady. Celá budova vypadá jako součást prestižní oxfordské koleje.

      Studentům kriminalistiky Nelsonu Fentonovi a Jamaalu Jacksonovi zbývala ještě hodina do konce noční směny. Přestože pracovali jen na částečný úvazek a jejich činnost byla poměrně jednoduchá, vyžadovala velmi silný žaludek. Jako forenzní technici úřadu koronera měli za úkol převézt, odstrojit, vyfotografovat, očistit a připravit mrtvolu k pitvě.

      „Kolik mrtvol máme ještě na seznamu?“ zeptal se Jamaal, stáhl si chirurgickou masku z úst a nechal si ji volně viset kolem krku. Právě dokončili přípravu pětašedesátiletého muže, kterému vlastní syn zasadil dvaapadesát bodných ran.

      „Dvě.“ Nelson ukázal na dva černé polyetylenové pytle s těly na ocelových stolech na druhém konci místnosti.

      „Tak jdeme na to.“

      Nejdřív museli mrtvá těla svléci a pak důkladně omýt hadicí v rámci přípravy k pitvě. Zatímco si Jamaal upravoval pásek chirurgické masky, Nelson přistoupil k většímu z obou pytlů a rozepnul zip.

      „A do prdele!“ zvedl Nelson obě ruce k ústům a o krok ustoupil.

      „Co je?“

      „Koukni na to.“

      Jamaal se podíval do rozepnutého pytle. „A hergot.“ Udělal obličej, jako by právě ochutnal něco trpkého. „Bez hlavy.“

      Nelson kývl. „Ale podívej, co má na sobě.“

      Teprve teď si Jamaal všiml kněžské sutany. „No páni, to je zlý. Kdo sakra může něco takovýho udělat knězi?“

      „Někdo hodně naštvanej.“ Nelson znovu přistoupil ke stolu.

      „Nejsem katolík ani nic takovýho, ale tohle je prostě…“ Jamaal potřásl hlavou, aniž dokončil větu. „Tohle město je v háji, člověče. Všude samý násilí.“

      „Celej svět je v háji, vole. Doděláme to a padáme odtud. Pro dnešek už toho mám dost.“

      „Nápodobně.“

      Rozepnuli sutanu, rozhalili ji a ztuhli.

      „Do hajzlu,“ zašeptal Nelson.

      „Asi bysme měli zavolat doktoru Winstonovi. Hned.“

16

      Insomnie je velice nevyzpytatelná choroba a postihuje lidi různým způsobem. Může udeřit, ještě než si jdete lehnout, nebo vás může mučit tím, že vás nechá na hodinku usnout, pak se připlíží a udržuje vás v bdělém stavu až do rána. Ve Spojených státech jí trpí každý pátý člověk.

      Poté, co se většinu noci věnoval internetovým rešerším, podařilo se Hunterovi usnout jen na dvě hodiny a už byl zase vzhůru. V hlavě se mu přehrávaly obrázky kostela a vraždy otce Fabiana jako filmová smyčka. Aby vysadil, vydal se Hunter ve čtyři ráno do posilovny.

      V šest hodin, po důkladném tělocviku a horké sprše, civěl z okna svého malého dvoupokojového bytu na jihu Los Angeles. Snažil se uspořádat si myšlenky, když mu zazvonil mobil.

      „Tady detektiv Hunter.“

      „Roberte, tady Jonathan Winston.“

      Hunter se podíval na hodinky. „Co se děje, doktore? Nemůžete spát?“

      „V mém věku už stejně spím po páté hodině jen málokdy, ale nevolám proto, abych probíral svoje spací návyky.“

      Zlověstný tón doktora Winstona zbavil Huntera úsměvu. „Co se děje?“

      „No, měl byste sehnat svého parťáka a přijet sem. Musím vám něco ukázat, než se pustím do pitvy toho bezhlavého kněze.“

      „Než se pustíte do pitvy?“ otázal se Hunter skepticky.

      „Přesně tak.“

      „Jste v márnici?“

      „Jo.“

      „Zavolám Carlose. Budeme tam za půl hodiny, doktore.“

17

      „Tak o co jde?“ zeptal se Garcia, když se v 6:35 setkal s Hunterem na parkovišti u Okresního úřadu koronera. „Ještě ani nemají otevřeno.“

      Hunter pokrčil rameny. „Doktor nic neřekl, ale nejspíš se to brzy dozvíme.“

      Doktor Winston uvítal oba detektivy pevným stiskem ruky u vstupních dveří.

      „Tak co se stalo, doktore?“ zeptal se Hunter cestou do budovy.

      „No, včera večer, když jsem přišel do Redwoodu na Williamovu rozlučku, jsem vypnul mobil. Koneckonců jsem patolog, ne chirurg. Nevolají mě uprostřed noci k naléhavým případům.“

      „Fajn,“ souhlasil Hunter vlažně.

      „Když jsem dneska ráno mobil zase zapnul, měl jsem tam dost zvláštní vzkaz od jednoho forenzního technika.“

      Prošli prázdnou vstupní halou, kolem recepčního pultu do dlouhé, dobře osvětlené chodby.

      „Jak se dá očekávat, patříme ve Spojených státech k těm oddělením koronera, kde je nejhustší provoz. Většinu špinavých přípravných prací před pitvou mají na starosti forenzní technici, což jsou většinou univerzitní studenti.“

      Ocitli se u schodiště na konci chodby a vyšli do prvního patra.

      „Mrtvoly sem přivážejí v běžných polyetylenových pytlích. V konkrétním případě mrtvoly toho vašeho kněze byl vyšetřovatel koronera na místě činu tak laskav, že odstranil od těla psí hlavu, než pytel uzavřel.“

      „Umím si překvapit překvapení takového studenta, když rozepne pytel a najde v něm lidský tělo se psí hlavou,“ poznamenal Hunter.

      „Přesně tak,“ potvrdil doktor. „Tu hlavu jsem ještě neviděl.“

      „Kde je teď?“ otázal se Garcia.

      „V laboratoři. Dneska ráno na ní provedou forenzní testy. Při troše štěstí se z nich něco dozvíme.“

      Zastavili se u dveří převlékárny.

      „Převlečte se,“ vyzval je doktor. „Sejdeme se na pitevně 2B. Předposlední dveře nalevo.“ Ukázal do chodby.

      Když se k němu Hunter a Garcia znovu připojili, doktor Winston pokračoval: „Tak jo, včera v noci tedy forenzní technici připravovali těla na dnešní dopolední pitvy.“ Otevřel dveře místnosti 2B a rozsvítil. Okamžitě je zasáhl pach čpavku, který pálil v plicích. Uprostřed neposkvrněné, čisté dlaždičkové podlahy stál stůl z nerez oceli. U jedné stěny byl velký dvojitý dřez a plechový pult s několika nástroji, úhledně seřazenými, včetně Strykerovy pilky. Na policích podél protější stěny stálo množství mikroskopů, fiól a stojanů se zkumavkami. Na dvou samostatných stolcích trůnily dva složité počítače.

      „Tělo se musí před provedením pitvy umýt,“ přistoupil doktor Winston blíž k nerezovému stolu. Leželo na něm tělo zakryté dlouhou bílou rouškou. „Netřeba dodávat, že před umytím se tělo musí odstrojit.“

      Hunter už tušil, co bude následovat.

      „Když forenzní technici svlékli kněžskou sutanu, našli tohle.“ Doktor Winston odkryl tělo. Všichni tři muži na ně několik vteřin mlčky zírali.

      „A kurva,“ zašeptal Garcia a přerušil tak napjaté ticho. Na hrudi kněze byla červenou barvou vyvedena číslice 3, vysoká asi patnáct centimetrů.

18

      Než Hunter a Garcia dorazili do hlavního štábu Divize loupeží a vražd v North Los Angeles Street, bylo už po půl desáté. Touhle dobou bývala obvykle hlavní kancelář nejméně ze dvou třetin prázdná, protože většina detektivů byla v terénu. Dnes ráno tu bylo překvapivě plno.

      „Páni! Tady je dneska rušno,“ poznamenal Garcia poté, co se rozhlédl po halové kanceláři.

      „A má to svůj důvod,“ opáčil Hunter.

      „Vražd v Los Angeles konečně ubylo?“ zažertoval Garcia.

      „To by nedokázal ani Bůh.“ Hunter ukázal na dveře na protějším konci kanceláře. „Tamhle je důvod.“ Na dveřích se skvěl nápis KAPITÁN BARBARA BLAKEOVÁ.

      „Zatraceně! Já úplně zapomněl, že úvodní schůze s novou kapitánkou je dneska v osm ráno.“

      „Měli jsme důležitější věci na práci.“ Hunter sundal bundu a pověsil ji na opěradlo židle u svého psacího stolu.

      Než si stihl sednout, dveře do kapitánčiny kanceláře se otevřely a vykoukla z nich hlava kapitána Boltera. „Roberte, Carlosi, pojďte sem.“

      Oba detektivové bez zaklepání vstoupili do prostorné kanceláře. U velkého okna vzadu stál elegantní psací stůl z růžového dřeva. Napravo od stolu byla stěna s policemi, plnými spisů různých případů. Většina zarámovaných fotografií, které místnost kdysi zdobily, už zmizela. Hunter usoudil, že jsou zabalené v krabicích, úhledně uspořádaných u západní stěny. Kapitán Bolter se zabýval kávovarem v koutě. Vedle stolu stála oslnivě krásná ženská.

      „Robert Hunter, Carlos Garcia – seznamte se s novou kapitánkou, Barbarou Blakeovou,“ míchal William Bolter kávu v šálku, který třímal v ruce.

      Kapitánka Blakeová měla dlouhé tmavé vlasy, elegantně svinuté do uzlu. Její pokožka pod světlým make-upem působila hladce a pěstěně. Měla světlou rtěnku, perlový náhrdelník a stejné náušnice. Značková košile z bílého hedvábí byla úhledně zastrčená do úzké černé sukně. Hunter věděl, že je jí něco přes padesát, ale vypadala nanejvýš na čtyřicet.

      „Prosím, posaďte se.“ Ukázala na dvě kožená křesla před svým stolem. „Tohle bylo naposled, co některý z vás vstoupil do mé kanceláře bez zaklepání,“ řekla, jen co oba detektivové dosedli.

      William Bolter se zachechtal. „Já vám říkal, že dovede být pěkná mrcha.“

      Hunter zůstal zticha. Studoval pohledem novou kapitánku. Hraje to dobře. Hned si vymezuje pozice. Ukazuje, že si nedá od svých detektivů nic líbit. Tak to má být, když jste první den v tak vysoké funkci v oblasti ovládané převážně muži.

      „Vynechám ten ukecaný proslov, co jsem prve držela k ostatním detektivům. Určitě by to nebylo pro vás nic nového, a nejsem tu proto, abych se na vás vytahovala.“ Sedla si za svůj nový stůl. „Nic se nezmění. Dál budete dělat svou práci a podávat mi hlášení jakožto své kapitánce, přesně tak, jako jste to dělali s Williamem.“ Kývla hlavou směrem ke kapitánu Bolterovi.

      Hunterovi se její styl líbil. Nejdřív postrašit, pak nasadit přátelský tón. Barbara Blakeová není žádná prvnička.

      Hodila směrem k oběma detektivům úhledně složené noviny. „Váš nový případ už budí rozruch.“

      Hunter noviny zvedl a přečetl si titulek.

      KNĚZ BEZ HLAVY VYPADAL JAKO ĎÁBEL. Nebyly u toho žádné obrázky.

      Hunter předal noviny Garciovi, aniž článek dočetl. „To se dalo čekat, kapitánko. Novináři byli u kostela dřív než my. Jen jsme měli štěstí, že se nikomu z nich nepovedlo vlézt dovnitř a vyfotit mrtvolu.“

      Kapitánka Blakeová se opřela v křesle dozadu. „Zrovna jsem měla telefon se starostou Edwardsem. Jak patrně víte, je to římský katolík. Také je velmi dobrým přítelem biskupa Patricka Clarka, což je episkopální vikář regionu San Pedro. Katolický kostel Sedmi svatých do tohoto regionu patří.“ Odmlčela se a zadívala se Hunterovi do očí. „Starosta Edwards volal, aby na mě přitlačil. Chce, aby tohle vyšetřování bylo typickou ukázkou rychlé spravedlnosti. Ujistila jsem ho, že se budeme snažit jako vždy. Zeptal se, komu jsem případ přidělila, a když jsem mu sdělila vaše jméno, začal vyvádět.“

      Carlos svraštil čelo.

      „Požadoval, abych svěřila vyšetřování někomu jinému.“

      „Cože?“ Garcia pohlédl na Huntera.

      „Má s vámi nějaký problém.“ Neodvracela pohled. „Řekla bych dokonce, že vás nenávidí do morku kostí. Co jste mu provedl, spal jste s jeho ženou?“

      Hunter mírně sklonil hlavu. William Bolter nespouštěl oči ze šálku s kávou.

      „Sakra, to snad ne,“ vyvalila oči. „Prosím vás, řekněte mi, že jste nespal se starostovou ženou.“

      Garcia zvedl obě obočí.

      „S veškerou úctou, kapitánko, nechápu, co má můj osobní život společného s případem.“

      Kapitánce zacukaly rty. Vstala a obešla stůl. „S tímto konstatováním musím souhlasit. William tvrdí, že jste nejlepší ze všech, kterým kdy velel. Důvěřuji jeho úsudku. A čert mě vem, jestli první den ve funkci kapitánky Divize loupeží a vražd dovolím, aby se mě nějakej snobskej politickej sráč pokoušel zastrašit, natožpak aby mi vykládal, kterého ze svých detektivů mám nebo nemám pověřit vyšetřováním.“

      William Bolter se usmál.

      „Řekla jsem starostovi, že případ mají na starosti nadmíru schopní a zkušení detektivové. A aby se mi už nikdy nepokoušel radit, jak mám řídit svou divizi.“

      „Vy jste se hned první den vzepřela starostovi Los Angeles?“ zeptal se Hunter klidně. „Většina lidí by ho radši měla na své straně.“

      Kapitánka Blakeová se opřela o svůj stůl přímo před Hunterem. „Myslíte, že jsem udělala chybu, detektive Huntere?“

      Hunter neuhnul pohledem. „Myslíte si vy, že jste udělala chybu, kapitánko?“

      Úsměv kapitánky Blakeové byl plný sebejistoty. „Aby bylo od začátku jasno, ano? Vždycky budu stát při svých detektivech. Nevadí mě nasrat politiky. Vadí mi, když nemám důvěru lidí, se kterými pracuju.“ Její hlas byl klidný a pevný. Dívala se střídavě na oba detektivy. „Jestli má na vás starosta pifku jen proto, že jste mu hobloval ženu, pak s tím bude muset žít. Na takové blbosti já nemám čas. Takže abych odpověděla na vaši otázku, detektive Huntere – ne, nemyslím si, že bych udělala chybu.“

      Hunter jí neměl co vytknout. Opravdu uměla vynášet karty přímo skvěle.

19

      Barbara Blakeová nedopustila, aby zavládlo ticho.

      „Tak jak jsme na tom s tím novým případem?“

      Hunter jí pověděl to málo, co dosud věděli o vraždě otce Fabiana.

      „Krucinál,“ vyprskla. „Takže vrah už patrně zabíjel dvakrát?“

      „Je to možné, ale není to jisté,“ odvětil Hunter a sevřel si prsty bradu.

      Kapitánka Blakeová zvedla obočí, vyzývala ho, aby pokračoval.

      „Číslice tři může znamenat, že otec Fabian je třetí oběť, nebo taky můžeznamenat něco úplně jiného.“

      „Co třeba?“

      „Nevím. Něco důležitého pro vraha, nebo pro otce Fabiana, nebo pro oba. Pravda je, že to zatím nevíme – a bylo by nezodpovědné dělat takhle brzy závěry.“

      „Fajn, máte pravdu,“ souhlasila kapitánka Blakeová. „Myslíte, že by to mohlo souviset s tím ministrantem? To by nebylo nic neslýchaného.“

      „To si nemyslím,“ odvětil Hunter.

      „Proč ne?“

      „Aby někdo někoho zabil tak, jak byl zabit otec Fabian, vyžaduje to určitý typ osobnosti. Hermano není fyzicky ani mentálně dost silný. Je mu teprve čtrnáct.“

      „Taky by tu chyběl motiv,“ ozval se Garcia. „A už jsme vydedukovali, že vrah měří něco kolem sto pětaosmdesáti centimetrů. Hermano má tak sto pětašedesát, nanejvýš sto šedesát osm.“

      „Jak jste vypočítali výšku vraha?“

      Garcia začal vysvětlovat, ale po třiceti vteřinách ho kapitánka zarazila zdviženou pravicí. „Zapomeňte, že jsem se ptala.“ Vrátila se na své místo a obrátila se k Hunterovi. „Jaký z toho máte počáteční pocit?“

      „Zatím máme jen jednu oběť, a tím pádem není podle čeho určit konzistentní vzorec. Počáteční analýza místa činu nasvědčuje tomu, že pachatel je velmi silný, obratný, inteligentní, metodický a brutální. Navzdory té divočině, co jsme našli v kostele, byla vražda otce Fabiana dobře naplánovaná.“

      „Metodický a naplánovaná?“ Zamračila se. „Podle toho, co jsem slyšela, byla všude krev. Nesmírně zaneřáděné místo činu. Nenasvědčuje to spíš vzteku a ztrátě sebekontroly?“

      „Většinou ano.“

      Čekala, až bude Hunter pokračovat. Nepokračoval. „Nechtěl byste to rozvést, detektive?“ pobídla ho.

      „Místo činu u Sedmi svatých sice působí na první pohled zaneřáděně a neuspořádaně, ale pro vraha to tak není. Skvrny od krve a cákance byly přesně tam, kde je chtěl mít. Byl to kontrolovaný a plánovaný binec.“

      „Rituál?“

      Hunter se v křesle předklonil a přejel si dlaní přes nos a ústa. „To, co zatím máme, tomu nasvědčuje.“

      „Křest ohněm pro tebe, Barbaro,“ řekl William Bolter a přistoupil k oknu za jejím psacím stolem.

      „Přidělím vám policistu navíc,“ oznámila s pohledem na Huntera. „Mohlo by vám to pomoct s pochůzkami. Kdybyste potřebovali ještě něco, dejte mi vědět. Taky už jsem vás dva přestěhovala nahoru, do místnosti zvláštních operací. Budete potřebovat víc prostoru. Zřídila jsem anonymní linku, kam můžou občané volat tipy. Vím, že obvykle způsobí víc starostí než čeho jiného, ale kdoví? Třeba budeme mít štěstí.“ Kapitánka Blakeová se odmlčela a zalistovala několika papíry na svém stole. „Protože máme na krku tisk a nasranýho starostu, bude na nás velký tlak, abychom přišli s řešením… a to rychle.“

20

      Místnost pro zvláštní operace byla prostorná a světlá. Uprostřed stály dva kovové psací stoly, už vybavené počítačovými terminály a telefony. Na malém dřevěném stolku v rohu byl fax. Většinu západní stěny zaujímala velká magnetická tabule a poloprázdná knihovna. V protějším rohu byla staromódní korková nástěnka na podstavci s kolečky a vedle ní stály dvě otlučené plechové kartotéční skříňky.

      Na Hunterově stole už ležely fotky z místa činu a výpovědi svědků, připravené k uspořádání. Zapnul počítač a vtom někdo zaklepal na dveře.

      „Je otevřeno,“ zavolal Hunter.

      Do místnosti vstoupil strážník Ian Hopkins s hnědou papírovou obálkou v ruce.

      „Detektive Huntere, tady jsou ty fotografie davu, co jste mě o ně žádal včera před kostelem.“ Podal obálku Hunterovi.

      Garcia už na to úplně zapomněl.

      Snímků bylo dohromady pětadvacet. Hunter je rozprostřel po svém psacím stole, sklonil se a každý několik vteřin pozorně zkoumal pohledem.

      „Myslíte, že se vrah mohl koukat?“ zeptal se Hopkins se stopou vzrušení v hlase.

      „Je to možné,“ souhlasil Hunter a přelétl očima k další fotografii.

      „Jestli se můžu zeptat, detektive, proč by to dělal?“ Hopkinsova zvědavost vzrůstala.

      „Je to základní lidská vlastnost. Všichni toužíme po uznání za to, co jsme udělali. Spoustu vrahů baví sledovat drama, které rozpoutají jejich činy. Jsou na své dílo moc hrdí.“

      „Hrdí?“ Hopkins se nervózně usmál. „To je hodně ujetý.“

      „To sérioví vrazi bývají,“ poznamenal Garcia od svého stolu.

      „Sérioví vrazi?“ zeptal se Hopkins trochu příliš nadšeně. „Byla to včera práce sériového vraha?“

      Garcia se zasmál.

      Hunter nespouštěl oči z fotografií.

      „Myslíte, že na některé z těch fotek je vrah, detektive Huntere?“ naléhal Hopkins.

      „Když jste tohle fotil, už pršelo.“ Hunter potřásl hlavou. „Všichni mají buď nasazenou kapuci, nebo otevřený deštník. Pokud tam je, nepoznáme to.“

      „Zvoral jsem to,“ hrábl si Hopkins rukou do vlasů. „Měl jsem jít blíž, že jo?“

      Hunter se k němu obrátil. „Není to vaše vina, že začalo pršet, strážníku…?“

      „Hopkins, pane. Ian Hopkins.“ Natáhl ruku a Hunter jí rázně potřásl.

      „Udělal jste, co jsem po vás žádal, strážníku Hopkinsi.“

      Hopkins obdařil Huntera nepřesvědčivým úsměvem. Měl pocit, že si mohl vést líp.

      „Jak dlouho jste u policie, Iane?“ prohlížel si Hunter Hopkinse.

      „Tenhle týden to budou tři měsíce, pane,“ odpověděl strážník hrdě.

      „Líbí se vám to?“

      „Ano, moc.“

      „Včera to bylo vaše první místo činu?“

      „Ne, pane. Už jsem dělal pár přestřelek gangů a jednu ozbrojenou loupež. Všude byly oběti na životech.“

      „Včera v kostele,“ pokračoval Hunter, „jste byl hodně zvědavý, chtěl jste se podívat na místo činu. Proč jste se tam nepodíval?“

      „Protože jsem měl rozkaz zůstat venku a zajistit přihlížející. A pak pořídit pár jejich fotek.“ Ukázal na fotky na Hunterově stole.

      Hunter pohlédl na Garciu a vyměnili si nevyřčený souhlas. „Tak jo, co kdybyste dál pomáhal s vyšetřováním?“

      Hopkinsovi se rozzářily oči.

      „To by bylo fantastický… pane.“ Nemohl uvěřit svému štěstí. Pro policisty jsou případy sériových vrahů něco jako šampaňské pro milovníky vína, a jemu se právě dostalo VIP pozvánky na večírek.

      „Tak jo. Kapitánka Blakeová řekla, že nám přidělí jednoho policistu. Vyžádám si vás.“

      „Děkuju, pane.“

      „Nevím, jestli mi ode dneška za týden ještě budete děkovat.“ Hunter se opřel dozadu a propletl si prsty za hlavou. „Nebude to snadné.“

      „Nemám rád snadné věci, pane.“

      Hunter se usmál. „To je dobře, takže začneme s tím, že přestaneme blbnout s vykáním. Já jsem Robert a tohle je Carlos.“ Hunter ukázal na Garciu. „Umíš to s počítačem? Vyhledávání na internetu, rešerše a tyhlety věci?“

      „Jo, v tom jsem moc dobrý.“

      „Skvělé. Představím tě Jacku Kerleymu, hlavnímu ajťákovi. Zařídí ti přístup.“

      „Tak jo, to zní skvěle.“

      „Ještě jedna věc,“ dodal Hunter a zarazil tak Hopkinse dřív, než strážník opustil místnost. „O tomhle případu a o všem, co s ním souvisí, se nebude mluvit s nikým jiným než s Carlosem a se mnou, rozumíš?“

      „Ano, pane.“ Horlivě kývl a už byl u dveří.

      Telefon na Hunterově stole zazvonil.

      „Detektiv Hunter.“

      Byl to doktor Winston. „Roberte, mám výsledky pitvy a pár laboratorních testů. Můžu vám je poslat e-mailem, ale…“

      Hunter vycítil nejistotu v doktorově hlase. „To je dobrý. Hned tam budem, doktore.“

21

      V poledním losangeleském provozu jim trvalo přes pětadvacet minut, než urazili tři kilometry z velitelství Divize loupeží a vražd k Úřadu koronera. Doktor Winston na ně čekal v místnosti 2B, v tomtéž pitevním sále, kde byli prve.

      „Tak copak pro nás máte, doktore?“ zeptal se Hunter a pravou rukou si zakrýval nos.

      „Nechtěl byste masku, Roberte? Máme jich plno,“ všiml si doktor Winston jeho nepříjemných pocitů.

      „Ne, to je dobrý, ale kdyby se to dalo urychlit, byl bych moc rád.“

      „Tak jo, pojďte.“ Doktor přistoupil k nerezovému stolu. Hunter a Garcia ho následovali. Bezhlavé tělo kněze bylo čistě umyté. Známý řez ve tvaru Y, sahající od přední strany obou ramenou ke stydké kosti, už byl zašitý. Velké černé stehy trčely z přízračně bílé kůže jako jedovaté trny.

      „Otisky prstů potvrdily, že oběť je skutečně Brett Stewart Nichols alias otec Fabian. Čas smrti odhadem mezi 22.00 a středeční půlnocí.“

      Hunter kývl. „Zavírací doba v kostele.“

      „Kromě místa, kde byla oddělena hlava, nejsou na těle žádné známky násilí,“ doktor si navlékl nový pár latexových rukavic. „K dekapitaci nedošlo po smrti. Laicky řečeno, byla to příčina smrti. A tohle je zajímavé: nic nenasvědčuje tomu, že oběť byla spoutána. Žádné oděrky ani stopy na zápěstích či kotnících.“

      „Byl pod sedativy?“ Hunter se sklonil, aby si prohlédl pahýl krku.

      Mírné zavrtění hlavou. „Toxikologie vyšla negativně na jakákoli anestetika.“

      „Proč myslíš, že mohl dostat sedativa?“ obrátil se Garcia k Hunterovi.

      „Většina lidí by se bránila, kdyby se jim někdo chystal useknout hlavu.“

      Doktor Winston souhlasně přikývl. „Vzhledem k nepřítomnosti defenzivních poranění víme, že se kněz nebránil. Není snadné useknout hlavu člověku, který se pohybuje.“

      „Nemohl toho kněze někdo omráčit?“ zeptal se Garcia.

      „I to jsem vzal v úvahu,“ odvětil doktor Winston a obešel stůl z druhé strany. „Bez hlavy to nemohu potvrdit.“

      Garcia kývl.

      „Jenže tahle možnost má jeden zádrhel,“ pokračoval doktor a ukázal na pahýl krku. „Hlava byla oddělena jediným mocným úderem. Nepochybně velmi ostrou a přesnou zbraní. Žádné sekání, žádné řezání pilou. Podle forenzního týmu nebyly na podlaze kolem těla žádné stopy, ani zářezy, nic. Kdyby oběť ležela v bezvědomí na podlaze, úder ostré dekapitační zbraně by určitě zanechal nějaké poškození. Linie řezu na krku nasvědčuje tomu, že kněz byl ve vzpřímené pozici, patrně klečel nebo seděl. Rána přišla shora a z levé strany oběti, což napovídá, že vrah je pravák.“

      Hunter několik vteřin mlčky zvažoval doktorova slova. „Nevěřím, že byl kněz omráčený.“ Odstoupil od těla a opřel se o pult s mikroskopy.

      „Proč ne?“ zeptal se Garcia. „Vrahovi by se tím ledacos hodně usnadnilo.“

      „Tenhle vrah nestojí o to, aby to měl snadné nebo jednoduché. Viděls stopy brutality na místě činu. Sadističtí vrahové jen málokdy projeví soucit. Zabít oběť v bezvědomí, to by mu nepřineslo uspokojení. Tenhle vrah toužil po strachu oběti. Vsadím se, že se díval otci Fabianovi rovnou do očí, když mu zasazoval smrtící úder.“

      Garcia ucítil, jak mu po těle přejel mráz. „Jestliže tedy byl otec Fabian při vědomí, proč se nebránil? Nebo aspoň nezvedl ruce, aby si chránil obličej? To je přece přirozené.“

      „Strachy se nemohl pohnout,“ nadhodil Hunter.

      „Velice pravděpodobné,“ připustil doktor Winston.

      „Naznačujete, že tam jen seděl jako socha, když se po něm vrah rozmáchnul?“

      „Stává se to,“ kývl doktor Winston. „Přijde na to, jak je oběť vyděšená, ale není nijak vzácné, že mozek prostě vypne. Nikam nevyšle žádné motorické stimuly. A i kdyby oběť třeba chtěla, nedokáže se pohnout.“

      „Odtud termíny zkamenělý strachy a ztuhlý hrůzou,“ potvrdil Hunter.

      Garciův pohled spočinul znovu na těle kněze. „Chudák. A co zbraň, kterou vrah použil, doktore? Sekera?“

      „Sekera se snadno obstará, ale hodně těžko se s ní zachází a ovládá se,“ vysvětloval doktor. „Je objemná, těžká a – na rozdíl od toho, co třeba vídáte ve filmech – délka čepele není k dekapitaci ideální. Vrah by musel být mistrovský dřevorubec, aby dosáhl takovéhle přesnosti jediným máchnutím.“

      „Poradíte nám, co bychom měli hledat, doktore?“ Oba detektivové se obrátili k doktoru Winstonovi.

      „Protože jsme zatím nenašli hlavu, mohu analyzovat jen řez na krku. Soudě podle toho, jak je hladký a přesný, řekl bych, že se velmi podobá ráně, jakou by způsobil samurajský meč.“

      „Samuraj?“ vytřeštil oči Garcia. „Jako ninja?“

      Doktor Winston se zasmál. „Není to totéž, ale chápete to správně.“ Doktor chvilku pozoroval oba detektivy.

      „Chci vám ukázat něco, co by snad mohlo pomoct.“

22

      Z pultu za svými zády vzal doktor Winston pozoruhodně vyhlížející meč. Jeho dlouhá, mírně zakřivená čepel měla povrch lesklý jako zrcadlo.

      „Krucinál, doktore,“ Hunter o krok ucouvl. „Vy určitě koukáte na ty praštěný kung-fu filmy, co dávají v noci.“

      Doktor Winston nevěnoval jeho poznámce pozornost. „Tohle je typický samurajský meč, zvaný také katana. Dá se snadno koupit přes internet – nepotřebujete ani průkaz totožnosti. Čepel je z karbonové oceli. Délka bývá různá, ale obvykle někde mezi pětapadesáti a třiasedmdesáti centimetry.“ Přistoupil blíž k tělu kněze. „Je to přesná zbraň, ostrá jako laser. Ideální ke stínání hlav. Pokud je šermíř dost obratný, může být rána bleskurychlá. Skoro se jí nedá uhnout.“ Držel meč oběma rukama a zvolna jím pohyboval dolů, k pahýlu krku mrtvoly. „Ale skvělé je na téhle zbrani to, že je tak lehká, že ji vrah při smrtící ráně mohl držet v jedné ruce. A zásah by byl úplně stejně přesný.“

      „Skvělý,“ podotkl Garcia.

      „Už došly některé laboratorní výsledky.“ Doktor Winston změnil téma a vrátil meč na pult. „Jak jsme čekali, všude po kostele a zpovědnici byly stovky otisků prstů.“ Vytáhl z hnědé obálky několik listů papíru. „Momentálně je prohánějí celostátní databází otisků prstů, ale nečekal bych žádné velké objevy.“

      Hunter kývl. Věděl, že patrně získají pozitivní shodu u drobných zločinů, vloupání, možná i přečinů spáchaných se střelnou zbraní. Compton je nevalná čtvrť, ještě pořád se tu činí gangy. Většině zdejších obyvatel není násilí nijak cizí. „Máme něco z oltáře?“ přelétal očima listy, které mu doktor Winston prve podal.

      „Dvoje otisky. Patří buď oběti, nebo ministrantovi. Od neidentifikovaného zdroje nic.“

      „A co ten kalich?“ zeptal se Garcia. „Nepil vrah údajně z poháru krev kněze?“

      „Pil.“

      „Takže můžeme získat vrahovu DNA,“ vyhrkl Garcia vzrušeně.

      „Ne, to nemůžeme.“ Hunter si promnul unavené oči.

      „Proč ne? Copak se DNA nedá extrahovat z jeho slin?“ obrátil se Garcia k doktoru Winstonovi.

      „Ano, dá.“

      „Ale krev v kalichu přece patřila otci Fabianovi, ne?“ zeptal se Hunter.

      Doktor Winston kývl.

      „To znamená, že DNA našeho vraha odebraná ze slin by se smísila s DNA kněze v jeho krvi. Jakmile se DNA pomíchají…“ Hunter potřásl hlavou. „Nedají se už oddělit.“

      Garcia pohlédl na doktora Winstona, aby mu to potvrdil.

      „Robert má pravdu,“ kývl. „Laboratoř dokáže určit, že jsou tu dva různé zdroje DNA. Ale nedokážou je od sebe oddělit.“

      „Fantastický.“ Garcia si přiklopil nos dlaní. Odporný zápach na něj doléhal. „Je to každou vteřinou lepší a lepší. Máme něco průkazného?“

      Doktor Winston se zhluboka nadechl. „Krev, kterou vrah nakreslil číslici 3 na knězovu hruď. Je lidská a nepatří otci Fabianovi.“

      Hunter nedočkavě zvedl jedno obočí.

      „Patří ženě.“

      „Ženě?“ Garcia se zatvářil nechápavě. „To jsem nevěděl, že se dá určit pohlaví z jednoduchého krevního testu?“

      „Z testů DNA to jde, nebo pokud konkrétně testujete hladinu estrogenu.“

      Hunter se instinktivně podíval na hodinky. „Takhle rychle jste nemohl mít výsledky DNA, doktore. A neměl jste důvod testovat hladinu estrogenu.“

      „Tak jak víte, že krev pochází od ženy?“ naléhal Garcia.

      „Ledaže…“ Hunterovy tázavé oči se vrátily k doktoru Winstonovi.

      „Ledaže co?“ zeptal se Garcia dychtivě.

      „Ledaže byla těhotná.“

      Doktor Winston zavřel oči a zvolna přikývl.

23

      Amanda Reillyová znovu zanesla čísla do tabulkového kalkulátoru a stiskla tlačítko RETURN.

      Nic se nezměnilo.

      Konečnému součtu ještě pořád trochu chybělo do sumy, kterou potřebovala na pokrytí měsíčních účtů své realitní agentury. Odložila čtecí brýle před sebe na stůl a stiskla si špičkami prstů kořen nosu. Už čtvrtý měsíc po sobě bude muset několik plateb vynechat. Blíží se konec týdne a ze dvou prohlídek, které během něj měli, nevypadla žádná nabídka. Pokud brzy něco neprodá, bude si podle svých výpočtů moci dovolit udržovat agenturu už jen pár týdnů – možná měsíc.

      Amanda opustila střední školu bez maturity v sedmnácti letech poté, co desátou třídu opakovala. Byla inteligentní, ale když došlo na testy a ústní zkoušení, srdce se jí rozběhlo jako trysková stíhačka, v hlavě měla najednou prázdno a nedokázala ze sebe dostat jedinou odpověď.

      Amanda věděla, že to moc dobře umí s lidmi. A měla charisma – na rozdávání. První zaměstnání získala jako broker-elév v malé realitní kanceláři v centru Los Angeles. Netrvalo dlouho a pochopila, oč jde; do roka už uměla prodávat ze všech zaměstnanců agentury nejlépe.

      V centrálním Los Angeles nezůstala dlouho, přijala práci v Palm Properties, což byla jedna z největších realitních kanceláří v Palm Springs.

      V Kalifornii neexistuje vražednější podnikání než v realitách, ale Amanda uměla využít svých výhod. Kromě toho, že byla chytrá, charismatická a okouzlující, byla také velmi přitažlivá; měla blond vlasy k ramenům, nebesky modré oči a pleť hladkou jako porcelán. Dalo by se říct, že se prosouložila k partnerskému postavení ve firmě pouhé tři roky poté, co do Palm Properties nastoupila.

      Amanda zůstala v agentuře jedenáct let, pak se partnerství vzdala a otevřela si vlastní kancelář – Reilly’s – v Západním Hollywoodu. Byla pracovitá a během následujících deseti let otevřela v různých částech Los Angeles další tři pobočky. Jenže o něco víc než před rokem se vzkvétající americký trh s nemovitostmi naráz zadrhl. Exekuce dosahovaly historických vrcholů. Bankovní úvěry prakticky neexistovaly. Nikdo nekupoval. Ani superboháči.

      Amanda vyzkoušela všechny triky, kterým se v průběhu let naučila, aby udržela hlavu nad vodou, ale nic nefungovalo. Musela zavřít všechny pobočky agentury, až na svou vlajkovou loď v Západním Hollywoodu. Poslední čtyři měsíce byly pro Amandu a její společnost obzvlášť těžké. Musela propustit všechny zaměstnance až na svou nejlepší přítelkyni a první zaměstnankyni firmy Reilly’s, Taniu Riggsovou.

      Navzdory pochmurnému týdnu měla Amanda pocit, že jí štěstí přeje. Včera odpoledne volal potenciální kupec, který jevil velký zájem o jednu z jejích nejdražších nemovitostí. Sídlo se sedmi ložnicemi a devíti koupelnami v ceně čtyř milionů dolarů na Pacific Coast Highway v Malibu. Volající našel inzerát nemovitosti na jejich webových stránkách a zalíbila se mu – plavecký bazén, velký excentrický krb v obývacím pokoji, tenisový kurt, krásný park – dům byl dokonalý. Vyžádal si prohlídku na dnes pozdě odpoledne.

      „Tumáš.“ Tania Riggsová podala Amandě zelenou plastovou složku.

      Amanda požádala Taniu, aby připravila „zabijácký“ balíček materiálů k nemovitosti.

      „Zahrnula jsem tam všecko,“ říkala Tania. „Fotky, podrobné informace o domě a parku – dokonce i seznam celebrit, co bydlí v okruhu tří kilometrů. Taky je tam cédéčko s tou powerpointovou prezentací, co jsem ti prve ukazovala.“

      Amanda se usmála. „To byla fantastická prezentace, Tanio, díky. Mám z toho dobrý pocit.“ Zavrtěla složkou v ruce.

      „Já taky. Je to moc krásný dům, a když máš peníze… skvělý kšeft.“

      Amanda obdivovala Taniin optimismus. Na někoho, kdo už pět týdnů nedostal mzdu, rozhodně dokázala zůstat pozitivní.

      Zazvonil telefon a Tania ho běžela ke svému psacímu stolu zvednout.

      „Amando,“ odložila Tania sluchátko na stůl. „To je pro tebe, pan Turner.“

      Amanda kývla a sáhla po telefonu na svém stole. Rozhovor netrval ani minutu.

      „Prosím tě, řekni mi, že to nezrušil,“ zaúpěla Tania nervózně, jen co Amanda zavěsila.

      „Ne, ne.“

      „Díky Bohu za to.“

      „Ale opozdí se asi o hodinu.“

      „Ale tak to nevadí,“ usmála se Tania. „Chceš, abych počkala s tebou?“

      „Není třeba. Všechno mám tady.“ Ukázala na tmavě zelenou složku, kterou jí Tania prve dala. „Jdi domů, holka. A snaž se přes víkend pěkně odpočívat.“

      „Určitě. Hodně štěstí.“

      Tania si zapnula kabát až ke krku a pak za sebou zavřela dveře.

      Amanda se opřela pravým loktem o desku stolu, bradou o zaťatou pěst a zadívala se znovu do tabulkového kalkulátoru na obrazovce počítače. Ledacos se změní, cítila to v kostech.

24

      Hunter a Garcia studovali fotografie, pořízené v kostele, když vtom bez zaklepání vstoupila do místnosti kapitánka Blakeová a zavřela za sebou dveře. Očima spočinula na hromadách v kůži vázaných zápisníků na stolech obou detektivů.

      „To jsou deníky toho kněze?“ Přistoupila ke Garciovu stolu, zvedla jeden svazek a zalistovala prvními několika stránkami.

      Hunter kývl.

      „Něco zajímavého?“

      „Přijde na to, co považujete za zajímavé.“

      Kapitánka Blakeová vrhla na Huntera pohled, který mu sděloval, že nemá čas na zbytečné kecy.

      „Procházíme je co nejrychleji,“ vysvětloval Hunter. „Ale je tam toho spousta. Nejsou to normální deníky nebo diáře. Jsou to prostě knížky, kam si kněz zapisoval myšlenky, jak se cítí, co udělal… Nemá to návaznost. Většina zápisů se čte jako učené pojednání a sahá daleko do minulosti.“ Vrátil se ke svému stolu. „Problém je, že vlastně nevíme, co hledáme. Mohlo by to být cokoliv, slovo, věta… Nebo to může být schované mezi řádky. Jestli se otec Fabian bál o svůj život, doufali jsme, že najdeme něco v nejčerstvějším deníku, jenže nejsou datované. Ty idioty, co je sem přivezli, když technici sejmuli otisky prstů, nenapadlo knihy očíslovat ve stejném pořadí, v jakém se našly na policích v pokoji otce Fabiana.“

      „Zamíchali je jako balíček karet,“ poznamenal Garcia.

      „Takže pokud vás zajímají příběhy usouženého kněze, pak ano, jsou moc zajímavé,“ pokračoval Hunter. „Ale pokud se ptáte: ‚Našli jsme něco, co by nám mohlo dát vodítko k tomu, proč byl zavražděn?‘, pak odpověď zní ne – zatím ne.“

      Kapitánka Blakeová zavřela deník a vrátila ho na hromadu. Teprve teď si všimla, jak úhledně uklizený je Garciův stůl. Všechno leželo na svém místě. Žádné zbytečné krámy. Všechny předměty byly symetricky uspořádané. „Co myslíte tím usouženým knězem?“

      „Vypadá to, že nejednou pochyboval o své víře,“ nadhodil Garcia.

      „To se tu a tam stane každému,“ pokrčila rameny.

      „To je pravda.“ Hunter hledal něco v horní zásuvce. „Ale zdá se, že to, co otec Fabian za ta léta viděl a slyšel, v něm vzbudilo pochybnosti, jestli je opravdu povolán být knězem.“

      „Proč?“

      „Musíte věřit v Boha, pokud chcete být knězem. Občas pochyboval o boží existenci:“

      „A taky je tam pár pasáží, ze kterých jasně plyne, že dost zápolil s koncepcí celibátu,“ dodal Garcia.

      „Na kolik takových pasáží už jste narazili?“

      „Každý po třech, a četli jsme celou noc,“ odpověděl Hunter.

      Kapitánka si založila paže a zhluboka vydechla. „Biskupu Clarkovi tyhle deníky dělají starosti.“

      „Jaký starosti?“ Hunter zapraskal klouby a kapitánka Blakeová se lekla.

      „Strachuje se, že si otec Fabian možná zapisoval věci, které zapisovat neměl.“

      „Můžete se vyjádřit trochu konkrétněji, kapitánko?“ zeptal se Hunter. „Na hádanky nemáme moc času.“

      „Především to dilema s celibátem.“

      Garcia zakašlal. „Takže biskupu Clarkovi dělá větší starosti to, že otec Fabian možná šlápl vedle, než to, že ho brutálně sťali ve vlastním kostele? To je ujetý.“

      „Také mu dělá velké starosti, jestli si otec Fabian nezapisoval věci, které vyslechl u zpovědí. To je v katolické církvi učiněná velezrada.“

      „Jen kdyby to otec Fabian slovně probíral s někým jiným,“ nesouhlasil s ní Hunter. „Zapisování do soukromého deníku není hřích ani žádný katolický zločin.“

      „Vy jste katolík?“ svraštila čelo.

      Zavrtěl hlavou.

      „Tak jak to víte?“

      „Hodně čtu.“

      Garcia se usmál.

      „To vám tedy doporučuji, abyste četl rychleji.“

      „Proč?“

      „Biskup Clark naléhá, abychom deníky vrátili.“

      „Jen ať naléhá.“ Hunterovi to nedělalo starosti. „Z obsahu těch deníků se možná vyklube důkaz v probíhajícím vyšetřování. Pokud vím, policie ještě pořád má oprávnění zabavit jakékoli důkazy z místa činu.“

      „K soudu s tím nepůjde.“ Kapitánka Blakeová opětovala Hunterův upřený pohled.

      „Nechte mě hádat. Můj starej kamarád starosta Edwards?“

      „Který nepochybně promluví se svým starým kamarádem, policejním náčelníkem. Potom se to zkomplikuje.“

      „Komplikace jsou náš chleba, kapitánko. Musíme ty deníky projít.“

      „Jenom je projděte co nejrychleji a co nejdůkladněji, ano?“

25

      Kapitánka Blakeová přistoupila ke korkové tabuli na kolečkách a zadívala se na fotografie, které na ní byly přišpendlené. „Chápu, co myslíte tou rituální vraždou. Dekapitace, psí hlava, kruh kolem oltáře, teorie s pitím krve, očíslování oběti… Nic nechybí, viďte?“

      Žádný z detektivů neodpověděl.

      „Víte, to mi právě vadí,“ pokračovala kapitánka. „Rituály nikdy nejsou uspěchané, a tahle vražda taky uspěchaně nevypadá. To mi sděluje, že vrah potřeboval nejméně dvacet až třicet minut, aby nerušeně dosáhl svého cíle.“

      Hunter vyjádřil souhlas mírným přikývnutím.

      „Riskantní, ne? Zvlášť když vezmete v potaz, že vražda byla spáchána na veřejném místě. Kdokoli mohl vraha vyrušit.“

      „Měl to pod kontrolou,“ namítl Hunter.

      „Jak to?“

      „Vypadá to, že vrah byl uvnitř kostela těsně před zavřením přestrojený za kněze.“

      „Cože?“

      „Odhadovaný čas smrti se shoduje se zavírací dobou kostela – kolem desáté.“ Hunter hledal v papírech na svém stole. „Zpovědi měly končit za deset minut deset. Dvacet minut před desátou byl kostel skoro prázdný, až na dva lidi – jistou paní Moralesovou a paní Willisovou. Vypověděly, že v uvedeném čase je kněz, kterého neznaly, požádal, aby odešly.“

      Kapitánka Blakeová zamžourala.

      „Kněz jim sdělil, že přišel pomoct otci Fabianovi a že zavírají předčasně, protože je třeba připravit kostel na mimořádnou mši, která se bude konat zítra ráno. Ministrant Hermano nic neví o žádném knězi, který by vypomáhal. A podle něj se žádná mimořádná mše konat neměla.“

      „Mluvili jste s těmi dvěma ženami? Máme portrét toho záhadného kněze?“

      „Mluvil jsem s nimi, ano, ale portrét nemáme.“

      „Proč ne?“

      Hunter zvedl ze stolu dva listy papíru a předal je kapitánce Blakeové. „Tohle jsou výpovědi obou svědkyň stran kněze, který je požádal, aby odešly.“

      Kapitánka si je pozorně přečetla. Čelo se jí zvrásnilo, těkala očima z jedné stránky na druhou a zase zpátky. „To je myšleno vážně?“

      „Bohužel ano,“ přikývl Hunter.

      „Takže paní Moralesová říká, že kněz byl mladý běloch, vysoký, s krátkými blond vlasy a dlouhým nosem.“ Kapitánka Blakeová potřásla listem v levé ruce. „Zatímco paní Willisová se domnívá, že kněz ‚nebyl moc vysoký‘ a vypadal hispánsky, měl krátce ostříhané hnědé vlasy, bambulatý nos a tenký knírek. Copak jsou obě slepé?“

      „Ne,“ odvětil Hunter ledabyle. „Jsou staré. Paní Moralesové je sedmdesát dva a paní Willisové je sedmdesát sedm let. Jejich paměť už není, co bývala. A vy určitě víte, že naše vizuální paměť je nejslabší. Žádní dva svědci nikdy nevidí totéž.“

      „Skvělé.“ Kapitánka Blakeová vrátila oba zápisy výpovědí Hunterovi. „Ale vrah stejně hodně riskoval, když mluvil se dvěma různými osobami a požádal je, aby opustily kostel. Nemohl vědět, jak ho popíšou.“

      „To je vykalkulované riziko,“ odvětil Hunter a masíroval si šíji. „Pokud se namáhal přestrojit za kněze, dá rozum, že změnil i svůj zevnějšek. Kontaktní čočky, paruka, falešný nos a knír… cokoliv. Nevěřím, že něco nechal náhodě.“

      „Velmi metodické.“

      „To rituální vrazi obvykle bývají.“

      „Co jestli se vrah nepřestrojil za kněze?“ opřela se kapitánka o Garciův stůl. „Co jestli to byl kněz? Kněží jsou obyčejně velice metodičtí lidé.“

      „Taky se tím zabýváme.“ Hunter si nalil sklenici vody.

      „Neříkáte to s velkou jistotou.“

      „Momentálně si nejsem jistý ničím, kapitánko. Je tu moc neznámých.“

      „Jako třeba?“

      „Především význam rituálu.“

      „Už se v tom ztrácím.“

      Hunter nechal sklenici na stole a přistoupil k tabuli s obrázky. „Při rituálu je nejdůležitější samotný obřad; oběť je až druhá v pořadí.“

      „A vy nevěříte, že tomu v tomhle případě tak bylo, viďte?“ přistoupila kapitánka k tabuli vedle Huntera.

      Nepatrně zavrtěl hlavou. „Oběť byla při téhle vraždě tím nejdůležitějším. Vrah chtěl usmrtit konkrétně otce Fabiana. A dal nám k tomu nápověď.“

      „Jakou nápověď?“ zadívala se na Huntera.

      „Číslici 3 nakreslenou na knězově hrudi.“

      Kapitánka našpulila rty a několik vteřin nad tím uvažovala. „Skutečnost, že si vrah dal tu práci, aby rozepnul otci Fabianovi sutanu, napsal mu na hruď číslo a pak ho zase zapnul.“

      Hunter kývl. „To znamená, že útok byl velice osobní.“

      Kapitánka Blakeová si shrnula pramínek uvolněných vlasů z pravého oka. „Nemyslíte, že to celé udělal jen kvůli odvrácení pozornosti? Tenhle vrah nastrojil vraždu, aby vypadala jako rituál, ale ve skutečnosti šlo o obyčejnou, sadistickou vraždu?“

      „Odvrácení pozornosti od čeho?“ zeptal se Garcia.

      „Nešlo o odvrácení pozornosti,“ prohlásil Hunter sebejistě. Vrátil se ke svému stolu a napil se vody. „Jestliže vrah chtěl inscenovat rituál, stětí a kruhová krvavá stopa kolem oltáře by na to stačily. Nemusel by zacházet tak daleko a pít krev kněze nebo nastrkovat na krk mrtvoly psí hlavu. Všechno to má nějaký hlubší význam.“

      Kapitánka Blakeová zavřela oči a dlouze vzdychla. „Takže jaký bude váš další tah?“

      „Musíme o otci Fabianovi zjistit co nejvíc, včetně jeho osobního života.“

      „Měl nějakou rodinu?“

      „Otec Fabian byl jedináček,“ četl Garcia z papíru na svém stole. „Otec je neznámý a matka mu před šesti lety zemřela na cirhózu jater.“

      „Nejjistější je pro nás sázka na otce Malcolma,“ přerušil ho Hunter.

      „Kdo je otec Malcolm?“

      „To je kapitulní vikář katolického kostela Panny Marie Růžencové na Paramountu. Taky to byl nejbližší přítel otce Fabiana.“ Hunter se instinktivně podíval na hodinky. „Později tam zajedu.“

      „Já zůstanu u těch deníků,“ ukázal Garcia na hromadu knih.

      „A co tohle?“ ukázala kapitánka na fotografii psí hlavy. „Nějaká vodítka?“

      „Zatím ne,“ odvětil Garcia. „Našli jsme odkazy na řeckou mytologii a řeckokatolickou církev, ale zatím nic relevantního.“

      Vyrušil je telefon na Hunterově stole. Zazvonil dvakrát, než ho vzal. „Detektiv Hunter.“ Obrátil se ke kapitánce Blakeové. „To je pro vás.“

      „Ano…,“ přiložila sluchátko k uchu. „Řekněte mu, ať počká, a přepojte mi hovor do mé kanceláře. Vezmu si to tam.“ Vrátila telefon Hunterovi. „Teprve druhý den v práci a starosta už mi začíná lézt krkem.“ Zamířila ke dveřím.

26

      Ryan Turner dorazil do realitní kanceláře Reilly’s v Západním Hollywoodu o hodinu a čtvrt později, než bylo původně domluveno. Amanda předtím mluvila se zájemcem jen telefonicky a vážně nevěděla, co má čekat. Byla příjemně překvapena.

      Ryan byl čtyřicátník, asi sto pětaosmdesát centimetrů vysoký a dobře stavěný. Tmavě hnědé vlasy měl krátké, konzervativně ostříhané a čisté, ladily s celým jeho zevnějškem. Na sobě měl draze vyhlížející tmavý oblek a dokonale vyleštěné boty. Mluvil s náznakem jižanského přízvuku.

      „Promiňte mi to zpoždění,“ řekl, když rázně potřásl Amandě rukou. „Obchodníci toho vždycky namluví víc, než by měli.“

      „To vůbec není problém, pane Turnere,“ obdařila ho svým nejpřívětivějším úsměvem. „Jsem ráda, že jste to stihl.“

      „Vážně se na ten dům těším. Podle toho, co jsem viděl na vašich webových stránkách, vypadá perfektně.“

      Amandin úsměv se ještě rozšířil.

      „A prosím,“ pokračoval, „říkejte mi Ryane.“

      „Jen když mi budete říkat Amando.“

      „Platí.“

      Ryan přesvědčil Amandu, aby jela v autě s ním. Kvůli značnému provozu jim cesta trvala něco málo přes hodinu. Amanda prvních pětadvacet minut vykládala Ryanovi, jak je nemovitost nádherná. Nazkoušený proslov jí plynul z úst jako báseň. Po zbytek jízdy si povídali o kdečem, od podnikání až po vánoční dárky.

      První, čeho si Ryan všiml, když projeli velkolepou železnou branou s elektronickým ovládáním a ocitli se na pozemku domu v Malibu, byl tenisový kurt po levé straně.

      „Působivé,“ poznamenal.

      Všechno šlo přesně tak, jak Amanda doufala.

      Zbytek domu Ryana nezklamal. Téměř šest set čtverečných metrů obytné plochy, vysoké stropy s dřevěnými trámy a velkolepé dlaždicové podlahy. Interiér byl luxusně zařízený moderním a elegantním nábytkem. Důmyslná osvětlovací tělesa navozovala přívětivou a uvolněnou atmosféru ve všech místnostech. Rozlehlý společenský a odpočinkový prostor a velký bazén s vířivkou byly vhodným doplněním domu i venku.

      Ryan prozkoumával všechny místnosti a snažil se skrýt své vzrušení tím, že nechával ruce v kožených rukavicích zastrčené v kapsách dlouhého černého pláště. Úsměv na tváři ho však prozradil. V tomhle případě se dům doslova prodával sám.

      „Nevadilo by vám, kdybychom se ještě jednou podívali do obývacího pokoje, než půjdeme?“ Zadíval se z okna hlavní ložnice v prvním patře, odkud bylo vidět na pláž.

      „Ovšemže ne,“ odvětila Amanda a ze všech sil se snažila držet na uzdě své nadšení.

      Když vstoupili do obývacího pokoje, zůstala Amanda stát u velkých, ručně vyřezávaných dvojitých dřevěných dveří. Vypadala trochu úzkostlivě.

      Ryan stál za luxusní bílou koženou pohovkou, umístěnou kousek od středu ohromné místnosti, oči upřené na okázalý pískovcový krb, který zabíral část jižní stěny.

      „Soudím, že ten krb je funkční?“ obrátil se k Amandě.

      „Ano. Všechno v tomhle domě dokonale funguje.“

      „A hádám, že se v něm netopí dřevem, ale plynem. Jinak budu potřebovat kus lesa, abych v té věci rozdělal oheň.“

      Amanda si všimla, že řekl „budu potřebovat“, a kousla se do rtu, aby skryla úsměv. „Máte pravdu. Je na plyn.“

      „Mohli bychom ho zapálit, abych se na to podíval?“

      Otázka Amandu zaskočila a zůstala na Ryana vytřeštěně zírat.

      „Není vám nic?“

      „Ehm… ne, nic mi není.“ Trvalo jí pár vteřin, než se vzpamatovala. „Nejspíš si ho klidně můžete zapálit, ale jestli vám to nevadí, já počkám v kuchyni.“

      Ryan přimhouřil oči a udělal dva kroky směrem k Amandě. „Děje se něco?“

      „Vůbec nic. Všechno je v nejlepším pořádku.“ Ačkoliv se tvářila udatně, nepodařilo se jí ho přesvědčit.

      „Všechno není v nejlepším pořádku. Zbledla jste, Amando. Uniklo mi něco?“ Ryanovy oči pátraly po místnosti.

      „Ne, ne…“ Její reakce ho polekala a ona to věděla. „Domu ani krbu nic nechybí. Za to vám ručím.“

      „Tak co se děje? Já se hodně dobře vyznám v lidech, a vám rozhodně něco vadí.“

      Amanda se zhluboka nadechla. „Já… nemám moc ráda oheň.“ Sklopila oči k podlaze jako ustrašené děvčátko.

      Ryan se nervózně uchechtl. Přistoupil na půl metru od ní a snažil se znovu zachytit její pohled. „Vážně?“

      Amanda zvedla hlavu a zadívala se do Ryanových starostlivých očí.

      „Špatná zkušenost?“ zeptal se jemně.

      Přikývla, rty sevřené do tenké čárky.

      Ryan položil Amandě konejšivě ruku na levé rameno. „Chcete něco vědět?“ ozval se po krátké odmlce. „Já se k smrti děsím pavouků.“

      Po obličeji se jí rozlil nesmělý úsměv.

      „Když jsem byl malý kluk, měl jsem půdní pokoj v takovém starém dřevěném domě,“ pokračoval klidně. „Jednou v noci jsem usnul při čtení. Muselo být kolem třetí nebo čtvrté ráno, když jsem ucítil, jak mě něco šimrá v zátylku.“

      „Ach Bože!“ zvolala Amanda a krátce se otřásla.

      „Pořád v polospánku jsem se pokusil na tom protivném šimrání podrbat. Nakonec jsem pavouka naštval, protože jsem si ho omylem zastrčil za tričko.“

      „Fuj!“

      „Byl to obyčejný hnědý koutník jedovatý, ten druh, co kousne víc než jednou. Ten, co jsem ho měl za tričkem, měl nejspíš fakt hlad, protože mě kousl několikrát.“

      Amanda udělala obličej „mrzuté“ a prudce si třela dlaní zátylek.

      „Naneštěstí moje tělo reagovalo na ta kousnutí bouřlivě. Měl jsem horečku, zimnici, bylo mi špatně od žaludku a tam, kde mě pokousal, mi naskákaly takové velké bílé puchýře. Od té doby pokaždé, když uvidím pavouka, chovám se jako ten největší srábek, co jste kdy viděla. Dokonce i hlas se mi změní, pištím jako barbína.“

      „Vážně?“ zasmála se Amanda.

      „Věřte mi.“ Kývl a usmál se. „Je to velice trapné.“

      Nerada mluvila o tom, co ji potkalo, ale s ním se cítila příjemně. Také potřebovala Ryana přesvědčit, že s domem je všechno v nejlepším pořádku.

      „Stalo se to, když jsem byla ještě malá,“ shrnula si ofinu z obličeje. „Hrály jsme si s kamarádkou. Dělaly jsme, že jako vaříme. Vlastně nevím, jak se to stalo, ale chytly na mně šaty.“

      Ryanův zájem vzrostl.

      „Svým způsobem jsem měla štěstí,“ pokračovala. „Začaly hořet jen na zádech. Byl jste někdy popálený?“ zeptala se.

      Ryan zavrtěl hlavou. „Takhle ne.“

      „Ta bolest se dá těžko popsat.“ Odmlčela se, hledala slova, jimiž by to ilustrovala. „Není to, jako když se opaříte nebo sáhnete na rozpálené železo. Není to palčivá bolest. Je to něco tak intenzivního, že váš mozek přestane fungovat a modlíte se, abyste už umřel. Cítila jsem, jak se mi škvaří kůže. Cítila jsem pach svých hořících vlasů.“ Amanda se jemně dotkla vlasů pravicí. Pohled měla nepřítomný. „Byly jsme ten den v domě samy. Než kamarádka našla vodu a polila mě, měla jsem popálenou většinu zad a krku.“

      Mlčky na sebe chvíli hleděli.

      „To je mi opravdu líto,“ řekl.

      „To nic. Není to vaše vina. Vlastně už jsem se to měla dávno naučit ovládat, ale prostě to nejde. Jakýkoli oheň mě prostě vyděsí k nepříčetnosti.“

      Ryan se vrátil doprostřed obývacího pokoje. Amanda ho následovala.

      „Já byl kvůli svému strachu z pavouků u psychologa,“ oznámil jí. „Víte, mají takové speciální terapie, co vám mají pomoci zbavit se jakékoli fobie.“

      „Jak to dopadlo?“ zeptala se zvědavě.

      „Psycholog hodně mluvil a po několika sezeních usoudil, že jsem připravený čelit svému strachu. Přinesl takového obrovského chlupatého pavouka a dal mi ho do dlaně, aby mi dokázal, že jsou neškodní.“

      „Zabralo to?“

      „Houby zabralo. Počural jsem se a pak jsem utekl z místnosti a řval jako šílenec.“

      Amanda se rozesmála.

      „Možná se některé obavy nemají potlačovat.“ Přistoupil blíž ke kožené pohovce. Amanda stála asi půl metru před ním a zírala do krbu.

      Sevřel v ruce cosi, co měl v kapse.

      „Víte – jak jste mi vyprávěla o té příhodě, když jste byla malá, a jak se bojíte ohně?“ řekl.

      „Ano,“ odvětila, aniž se otočila.

      Jeho hlas se náhle změnil. „Už jsem o tom věděl.“

      Než se stihla otočit čelem k němu, popadl ji zezadu a zakryl jí nos a ústa nějakou mokrou látkou.

27

      Otec Malcolm souhlasil se schůzkou v 19.30. Dvacet minut po sedmé zaparkoval Hunter svůj Buick Lesabre před katolickým kostelem Panny Marie Růžencové na Paramount Boulevard. Pouliční osvětlení spolu s vánoční výzdobou vytvářelo přívětivý karneval barev.

      Kostel byl velká bílá budova, lemovaná z obou stran malými zelenými zahrádkami. Nad ručně vyřezávanými dvojitými dveřmi z růžového dřeva stála světle šedá socha Panny Marie Růžencové v životní velikosti.

      Knězi táhlo na sedmdesát a vypadal vesele. Stál u vstupních dveří a rozmlouval s malou podsaditou ženou. Temeno měl úplně plešaté, zbyly jen dva malé ostrůvky šedých vlasů. Nad každým uchem jeden.

      Rozloučil se s ženou a Hunter se vydal vzhůru po čtyřech nízkých stupních před kostelem.

      „Otec Malcolm?“ zeptal se Hunter.

      „Vy musíte být ten detektiv, se kterým jsem prve mluvil po telefonu,“ usmál se kněz přívětivě.

      „Jsem detektiv Hunter.“ V ruce už měl připravený průkaz. „Děkuju, že jste ochotný se se mnou sejít.“

      Kněz rychle zkontroloval Hunterovu průkazku a pak ho uvedl dovnitř. Interiér kostela byl velký a na oltáři zářily stovky svíček. Do hlavní lodě se vešlo nějakých pět set věřících a hrstka lidí byla i teď roztroušená v četných lavicích, vyrobených ze dřeva červeného dubu. Někteří se modlili, jiní si četli v bibli a další vypadali, jako by spali.

      „Promluvíme si v mé kanceláři?“ zeptal se kněz a udělal gesto rukou. „Je hned tady vzadu.“

      „Jasně,“ kývl Hunter.

      Kancelář otce Malcolma byla malá, ale pohodlná. Stěny byly natřené bíle s velmi světlým nádechem šedé. Zařízení bylo klasické, zřetelně ovlivněné Evropou. V zadní části místnosti naproti dveřím stál těžký dřevěný psací stůl a naproti němu dvě repliky viktoriánských křesel. Na stěnách byly barvotiskové obrazy svatých a velká knihovna nalevo od psacího stolu byla plná náboženských knih.

      Otec Malcolm pokynul Hunterovi, aby si sedl, a sám zaujal místo za stolem. Několik vteřin žádný z nich nepromluvil. „Nemůžu uvěřit tomu, co se stalo. Fabian byl dobrý člověk, dobrý kněz.“ Hlas otce Malcolma byl slabý a smutný.

      „Je mi to moc líto,“ odvětil Hunter. „Pokud vím, byli jste dobří přátelé.“

      Kněz kývl. „Učíval jsem v semináři. Fabian byl jedním z mých studentů. Znal jsem ho přes dvacet let.“

      „Jaký byl?“

      „Vlídný, zanícený, chápavý. Jak už jsem řekl, byl to dobrý kněz.“

      „Kdy jste ho viděl naposled?“

      „Asi před dvěma týdny. Měli jsme tady prodej pekařských a cukrářských výrobků žáků sedmé a osmé třídy. Přišel nám vypomoci.“ Na knězových rtech se objevil plachý úsměv. „Ve skutečnosti se přišel najíst. Miloval banánový dort.“

      „Působil nějak jinak? Třeba ustaraně nebo nervózně?“

      „Vůbec ne. Byl klidný jako vždycky. Velmi povídavý, pořád žertoval se studenty. Vypadal trošičku unaveně, ale tak to bylo s Fabianem vždycky.“

      „Jak to?“ Hunter si jemně třel jizvu vzadu na krku.

      „Pokud vím, nikdy moc dobře nespal.“

      „Mělo to nějaký konkrétní důvod?“

      Mírné zavrtění hlavou. „Potýkáme se s mnoha těžkostmi, detektive, a někdy se nám vplíží do hlavy uprostřed noci a nedají nám spát. Fabian mi jednou vyprávěl, že má dost pravidelně zlé sny.“

      Hunter si vzpomněl, že v denících otce Fabiana četl několik pasáží o zlých snech, ale nikdy tam nebyly popsány. „Vyprávěl vám někdy o těch snech?“

      „Nikdy. Byl velice rezervovaný.“

      Hunter si něco načmáral do svého černého notesu. „Mluvil s vámi někdy o svých starostech?“

      „Jako kněží máme mnoho starostí, detektive Huntere. Máme co činit s lidmi v nouzi, a v dnešním světě je problémů habaděj. Ale vy nejspíš myslíte takové starosti, které ho mohly stát život, že ano?“

      Hunter neodpověděl, ale jeho mlčení bylo výmluvné.

      „Ne,“ prohlásil otec Malcolm sebejistě. „Byl to prostý člověk. Žil pro církev a pro pomoc druhým. Ať měl jakékoli starosti, ujišťuji vás, že nebyly životu nebezpečné.“

      Hunter se zamyslel nad svými příštími slovy. Věděl, že se vydává do nebezpečného teritoria.

28

      „Mluvil s vámi otec Fabian někdy o tom, že pochybuje o svém rozhodnutí stát se katolickým knězem, nebo že má v úmyslu toho zanechat?“ zeptal se Hunter a všiml si, že se chování otce Malcolma změnilo. Zatvářil se uraženě. Přimhouřil oči a zadíval se na Huntera.

      „To, co děláme, se zakládá výlučně na víře a na touze sloužit Pánubohu, detektive Huntere.“ Hlas kněze byl klidný, ale pevný, jako by káral neposlušné dítě. „Neděláme to pro peníze ani kvůli vzrušení. Je to poslání. Musím přiznat, že někdy je to těžké. Jsme jen lidé a jako takoví máme své chvíle slabosti, své nejistoty. Není nic neobvyklého, že ti, kdo si zvolí život ve službě Bohu, tu a tam zapochybují o svém rozhodnutí. Ale naše víra je vždycky nakonec silnější než jakákoli pochybnost. Chápete, co znamená víra, detektive?“

      „Myslím, že ano,“ kývl Hunter. „Slepá důvěra bez pochybností a důkazů.“

      Otec Malcolm ukázal v úsměvu zažloutlé zuby. „Ta víra nás udržuje na správné cestě. Přehluší naše pochyby. Takže abych odpověděl na vaši otázku, detektive – ano, otec Fabian a já jsme mluvili o jeho nejistotách a dilematech. To, že se rozhodneme sloužit Bohu, nás nečiní imunními vůči pokušení a nečistým myšlenkám. A to, že nám na mysl přijdou neblahé myšlenky, ještě neznamená, že se jimi budeme řídit. Byl to muž nezdolné víry.“

      „Prosím, nechápejte mě špatně, otče.“ Hunter se předklonil a opřel si lokty o kolena. „Nezpochybňuji jeho ani vaši víru. Jen mě napadlo, jestli tyhle ‚nečisté‘ myšlenky měly nějaký důvod. Pokud ano, mohlo by nám to poskytnout vodítko. Řekl vám otec Fabian někdy, že uvažuje o tom, že by se vzdal kněžství?“

      Otec Malcolm si podrbal jizvičku nad pravým obočím. Hunter poznal, že uvažuje, má-li na tuhle otázku odpovědět, nebo ne. „Vážně je to důležité,“ naléhal Hunter.

      „Ano,“ řekl otec Malcolm po několika znepokojivých vteřinách. „Poté, co Fabianova matka zesnula, kolísal trochu ve víře.“

      „Byli si blízcí?“

      „Snažil se.“

      „Snažil?“

      „Fabian nikdy nepoznal svého otce. Matka ho vychovala sama, ale byla zatrpklá. Očekávala, že se její jediný syn stane právníkem nebo lékařem nebo něčím, na čem tak zbohatne, aby se jí mohl odvděčit.“

      Hunter poposedl.

      Kněz shlédl na své sepjaté ruce. „Měla problémy. Mnoho let bojovala s alkoholismem. Přestože mu velice zazlívala, že se stal knězem, miloval ji. Modlil se za ni každý den, kam až moje paměť sahá. Když onemocněla, proběhlo všechno velmi rychle. Odvezli ji do nemocnice a do týdne zesnula. Nesl to velmi těžce.“

      „Jak těžce?“

      „Hněval se.“ Otec Malcolm se kousl do rtu a zauvažoval o svých slovech. „Ne, myslím, že správné slovo by bylo nespokojenost. Byl nespokojený s Bohem. Doufal, že když se tolik let modlí za tu samou věc, Bůh ho vyslyší. Pořád říkal, že nikdy nežádal zázrak. Chtěl jen, aby Bůh dal jeho matce příležitost bojovat. Jenže místo toho si ji Bůh povolal.“

      Hunter nehybně seděl a potýkal se s vlastními vzpomínkami. Oči měl upřené na kněze, ale nezaostřené. „Přesně vím, jak mu bylo.“

      Otec Malcolm si všiml bolesti v Hunterově výrazu a předklonil se. „Můžu se vás na něco zeptat, detektive?“

      „Samozřejmě.“

      „Je pravda, co stálo v novinách? Že byl Fabian sťat? A to o té psí hlavě?“

      „Ano.“

      Kněz zhluboka vzdychl. „Patrně už víte, že svatý Fabián, po kterém si otec Fabian zvolil svůj pseudonym, byl také sťat.“

      Hunter kývl.

      „Myslíte, že je v tom nějaká souvztažnost?“

      „Je to možné.“ Hunter se zase opřel dozadu. „Co myslíte vy, otče? Myslíte, že vrah chtěl, aby otec Fabian zemřel stejně jako svatý Fabián?“

      Kněz vstal a přistoupil ke knihovně vedle svého stolu. „V minulých letech bylo velmi mnoho nepochopených lidí zatčeno, mučeno a odsouzeno k smrti,“ sáhl po knize na horní polici. „Po staletí se většina rozsudků smrti v západním světě vykonávala stětím.“

      Hunter se nad tím zamyslel. „Takže kdyby si otec Fabian vybral jméno nějakého jiného světce, smrt stětím by patrně stejně odpovídala smrti dotyčného svatého,“ usoudil.

      Mírné přikývnutí.

      „A co ta psí hlava? Znamená to něco podle vás, nebo podle katolické víry?“

      Kněz se zhluboka nadechl. „Ďábel,“ odvětil. Při tom slově zavanul místností studený průvan. Hunter si instinktivně přitáhl límec bundy těsněji ke krku.

      Otec Malcolm se vrátil na své místo. „Nechci být drzý, detektive, ale myslím, že se možná ubíráte nesprávnou cestou.“

      „Jak to, otče?“ pohlédl Hunter knězi do očí.

      „Jsem přesvědčený, že šlo o útok na katolickou církev. Někdo chce ublížit církvi jako celku, ne jednotlivému knězi. Fabian byl tragická oběť. Mohl to být kdokoli z nás. Vrah si mohl pro svůj projev hněvu vybrat kterýkoli z našich kostelů.“ Odmlčel se, jako by mu jeho příští slova dělala starost. „A něco mi říká, že zabije znovu. Možná už zabil.“ Tón knězova hlasu způsobil, že se Hunterovi zježily chloupky na pažích.

29

      Amanda Reillyová cítila neuvěřitelný chlad a žízeň. V hlavě jí dunělo tak zběsile, až myslela, že jí prasknou spánky. Když se pokusila pohnout, uvědomila si, že je svázaná. Zápěstí měla připoutaná k područkám a kotníky k nohám nepohodlné kovové židle – tak pevně, až se jí dráty zařezávaly do pokožky.

      Víčka měla těžká a lepkavá. Pokud to byla schopná rozeznat, neměla pásku na očích, ale něco jí bránilo otevřít je. Pokusila se křičet, ale rty jí nešly od sebe. V ústech měla hořkou a odpornou pachuť. Instinktivně přitiskla jazyk ke rtům a ucítila mezi nimi tuhou, tenkou vrstvu čehosi neidentifikovatelného. Pokusila se otevřít ústa násilím a ucítila, jak se jemná pokožka rtů začíná trhat.

      Ach Panebože!

      Roztřásla se, protože konečně pochopila, co se stalo.

      Ústa má zalepená vteřinovým lepidlem.

      Zmocnila se jí panika a začala divoce zmítat tělem ze strany na stranu, kopala, snažila se osvobodit. Tam, kde se jí dráty zařízly do zápěstí a kotníků, začala kapat krev.

      Židle nepovolila. Buď byla příliš těžká, nebo přibitá k podlaze. Amandin křik, tlumený pevně slepenými rty, zněl jako zvířecí steny.

      Jejího těla se zmocnil nezvladatelný třas, snažila se zabránit zubům, aby nedrkotaly.

      V koutcích zavřených očí jí vytryskly slzy, protlačily se ven a začaly se koulet po tváři, přičemž smývaly část lepkavé látky, kterou měla natřená víčka. Cítila, jak se rozlepují. Velmi zvolna se jí je podařilo otevřít oči. Pálily, jako by byla sežehnuté ohněm, nutily ji zběsile mrkat.

      Trvalo několik minut, než bolest ustoupila a začala trochu zaostřovat. Oči měla nateklé a bělma zkarmínověla. Nejdřív bylo všechno rozmazané, ale místnost osvětlená svíčkami jí připadala povědomá. Část nábytku znala, ale odkud?

      Dunění v hlavě zesílilo a zmatené myšlenky nedávaly žádný smysl. Zhluboka dýchala, aby se uklidnila, a nutila se soustředit na svůj tep. Paměť jí zvolna začínala skládat dohromady obrazy toho, co se událo.

      Celá se křečovitě stáhla strachem, když se konečně rozpomněla. Před sebou měla rozmazaný obraz obrovského pískovcového krbu v jedné z nemovitostí, které měla v nabídce.

      Přivedla sem zájemce na prohlídku.

      Jak se jmenoval?

      „Co dělá hlava, Mandy?“ Hlas, který se ozval za jejími zády, způsobil, že celá ztuhla. Dospělý a pevný jako hlas armádního seržanta. „To dunění brzy přejde.“

      Znovu se začala třást.

      Zrak už měla zaostřený skoro normálně. Amanda se podívala dolů a konečně pochopila, proč je jí taková zima. Byla nahá.

      Zezadu jí vstoupila do zorného pole vysoká postava. Byl to tentýž muž, kterého přivedla do domu na prohlídku, ale pořád si nemohla vzpomenout na jeho jméno. Byl ale jinak oblečený. Místo dlouhého pláště a obleku šitého na míru měl na sobě těsně přiléhavý černý sportovní úbor. Na rukou měl stále rukavice a vlasy teď skrýval pod pletenou čepicí.

      Znovu zabojovala se svými pouty, zběsile kroutila tělem a snažila se kopat nohama.

      Klidně ji několik minut mlčky pozoroval, dokud nepochopila, že její úsilí je zbytečné.

      „Naneštěstí se asi nedokážeš osvobodit,“ vysvětlil a začal před ní přecházet sem a tam.

      „Ach prosím. Proč mi to děláte?“ Pronášela ta slova v ústech, ale vycházel z ní jen chvějivě bzučivý zvuk.

      Se rty pevně sevřenými zavrtěl hlavou ze strany na stranu a napodobil její hučení, pak se zasmál.

      „Jestli chceš se mnou mluvit, budeš se muset víc snažit. No tak, vždyť to dokážeš. Otevři pusu.“

      Zírala na něj jako ochromená. Cítila tak intenzivní strach, až měla dojem, že snad omdlí.

      Sklonil se, tvář měl jen pár centimetrů od ní.

      „OTEVŘI PUSU.“

      Křikl to tak hlasitě, až jí jeho dech odfoukl vlasy z čela.

      Amanda ztratila sebekontrolu. Už byla víc než vyděšená. Všechny chlupy na těle se jí zježily a pomočila se.

      „Ale to je nechutné,“ řekl, zase se vztyčil a ustoupil o krok od loužičky, která se rychle tvořila na podlaze pod její židlí.

      „Možná ti můžu pomoct otevřít ústa.“ Zvedl něco z krbové římsy. „Co říkáš? Chceš to zkusit?“

      Ukázal jí blýskavý stříbrný nůž na dopisy.

      Amanda vytřeštila oči hrůzou a ucukla hlavou dozadu, kam až to šlo. Z pevně uzavřených rtů se jí vydral nový, pisklavý skřek.

      „Možná by ti to odřízlo rty, ale hele, co na tom sejde, ne? Jen kývni a já se do toho pustím.“

      Amanda divoce vrtěla hlavou.

      „Nebo bych to možná měl použít tady dole.“ Ukázal na její lůno. „Třeba bys pak už nebyla špinavá čubka a nepočurala se znovu na podlahu. Co říkáš?“ Zvolna přejel jazykem po délce lesklé čepele. „Mám to do tebe strčit? Věř mi, že by se ti to zpočátku líbilo.“

      Amandino tělo se divoce smrštilo a naklonilo dopředu. Ucítila, jak se jí nevelký obsah žaludku hrne hrdlem do úst. Obrátila oči v sloup a začala se dusit.

      „Právě ses pozvracela do úst?“ vykřikl a hnal se k ní. „Ty špinavá malá kurvo.“ Přitiskl jí dlaně k oběma lícím, tlačil jí hlavu dozadu. „Spolkni to. Hned to spolkni,“ nařizoval a tiskl jí tváře ještě víc.

      Amanda se pokoušela vrtět hlavou, ale útočník ji pevně svíral mezi dlaněmi jako v kleštích.

      „SPOLKNI TO,“ zařval znovu.

      Kašlala, ale tlak vzduchu neměl kam jít, leda nosem vzhůru. Vytryskl z něj krvavý hlen, který postříkal muži rukavice a rukávy.

      „Ty svině,“ masíroval jí hrdlo. „Takhle mi neumřeš.“

      Amanda nejedla několik hodin. Obsah žaludku, který jí vystoupil do úst, nebyl větší, než co by se vešlo na polévkovou lžíci. Když jí útočník vyvíjel tlak na líce a masíroval hrdlo, nakonec vlastní zvratky zase spolkla.

      „Hodná,“ vytáhl z kapsy papírový kapesník a otřel jí krev z nosu. Mlčky čekal asi pět minut, zatímco Amanda seděla a třásla se.

      „Vidím, že je ti zima,“ pronesl posléze změněným hlasem. Zněl klidně. Přistoupil blíž. „Musím ti něco ukázat.“

      Vytáhl z kapsy starou černobílou fotografii a podržel ji Amandě před obličejem.

      „Podívej se na to. Pamatuješ?“

      Byla slabá, dehydrovaná a hlava se jí tolik točila, že se nemohla soustředit.

      „No tak, Mandy.“ Dvakrát luskl prsty. „Dívej se na tu fotku pozorně. Vzpomínáš si?“

      Stále zmateně zírala na snímek nejistýma očima. Nic nedávalo smysl.

      A pak to pochopila.

      „To není možné.“

      „Vítej ve svém strachu, Mandy,“ zašeptal. „Vím, co tě na smrt vyděsí.“

30

      Říká se, že Los Angeles Union Station je poslední velké železniční nádraží v Americe. Nádraží, zbudované roku 1939 ke sjednocení pasažérských terminálů ze tří různých železničních tratí, stále ještě slouží jako tranzitní centrum. Přestože se v jeho exteriéru úspěšně mísí španělský misijní stavební styl s maurským a aerodynamickou modernou, Los Angeles Union Station si nejvíc užijete zevnitř. Bylo pečlivě zrenovováno s původními osvětlovacími tělesy, vykládanými kamennými podlahami a stěnami obloženými kachlíky.

      Krásu stranou – na nádraží je ustavičný nával pasažérů a turistů, ale dnes jako by tu bylo ještě rušněji než obvykle.

      Dívka běžela, jak nejrychleji mohla, ustavičně uhýbala a uskakovala, aby nenarazila do ostatních cestujících. Lidé přicházeli ze všech směrů a všichni měli naspěch. Když se úspěšně vyhnula mohutné ženě strkající kočárek s dítětem, málem porazila holčičku ve školní uniformě, která se zřejmě vzdálila od svých rodičů. Než se ocitla u eskalátoru sjíždějícího do nádražního podzemí, byla už zadýchaná a zpocená.

      „Promiňte, prosím,“ volala uspěchaně, když se prodírala mezi lidmi a přeskakovala schody.

      Doběhla na nástupiště právě včas, aby viděla, jak se dveře vlaku Červené linky podzemní dráhy zavírají.

      „Ale ne, ne!“

      Vlak se začal rozjíždět.

      Hnala se k němu, ale věděla, že to nepomůže.

      „Zase pozdě… paráda,“ zašeptala. „To mi ještě chybělo.“

      Očima pátrala po návěstní tabuli. Nejméně patnáct minut, než pojede další. Přestože vlak právě odjížděl, na nástupišti bylo pořád nabito.

      Kam sakra všichni ti lidé dneska jedou? uvažovala a rozhlížela se. Očima spočinula na prázdné skleněné reklamní vitríně a zahlédla svůj odraz. Dlouhé, tmavě hnědé vlasy měla pořád úhledně svázané vzadu do ohonu, ale na čele se jí perlil pot a nos měla zrůžovělý vlivem venkovního chladu a namáhavého běhu. Zoufale se potřebovala přelíčit.

      Hlavní podlaží se hemžilo lidmi. Kolem hlučně přecházeli turisté a žasli nad množstvím blikajících světýlek a lesklých vánočních koulí. Až do téhle chvíle si pestrobarevné vánoční výzdoby ani nevšimla. Připomněla jí rodné město a dům jejích rodičů. Místa a lidi, na které chtěla za každou cenu zapomenout. Podívala se na hodinky a pak se vydala k dámské toaletě na druhém konci haly. Tentokrát beze spěchu. Vysoký hubený muž s červenou koženou aktovkou se na ni zlomyslně usmál a dívka se otřásla po celém těle.

      „Dámy a pánové,“ oznamoval hlas z reproduktorů, „vzhledem k poruše signalizace na Pershing Square bude příjezd příštího vlaku naší Červené linky o pět minut opožděn. Za tuto nepříjemnost se vám omlouváme.“

      „Fantazie,“ zamumlala. „Dneska prostě nemám svůj den.“

      Zčistajasna se jí sevřelo srdce v hrudi. Palčivý žár se zmocnil jejího těla neuvěřitelnou rychlostí, hrdlo se jí stáhlo, až sotva dýchala. Nádraží se začalo otáčet. V zorném poli se jí objevily nejprve maličké kroužky světla, ale rychle se zvětšovaly a rozjasňovaly, až viděla jen oslepující bílou záři. A pak se to stalo.

      Ostré bílé světlo vystřídaly zrnité černobílé obrazy, jako krátká ukázka ze starého filmu. Jenže to, co viděla, nebyla žádná klasika.

      „Ach Bože, ne.“ Hlas měla zahlcený slzami. „Prosím, už ne.“

      Obrazy se přehrávaly jen pár vteřin, ale stačily, aby ji naplnily děsivou hrůzou.

      Začala krvácet z nosu. Uvnitř v břiše se jí cosi svíralo a kroužilo, zakuckala se žlučí, která se jí hrnula do úst. Zoufale se potřebovala dostat na toaletu.

      „Pomozte mi prosím někdo.“ Rty se jí pohybovaly, ale nevycházel z nich žádný zvuk. Nohy se jí podlomily a padla na kolena, něco jí vybuchlo v břiše. Přímo uprostřed hlavního podlaží Los Angeles Union Station se přestala ovládat a začala zvracet.

31

      Hunter žil sám. Nikdy nebyl ženatý a vztahy, které měl, vlastně nikdy nefungovaly. Vždycky to začalo dobře. Ženy, se kterými chodil, zprvu projevovaly velké pochopení pro jeho náročnou práci a to, jak se jí musel věnovat. Brzy však začaly chtít něco víc. Mnohem víc, než byl ochotný dát. A i když se někdy cítil osaměle, dlouhodobé vztahy prostě do jeho životního stylu nezapadaly. Hunterův sexuální život tvořily výlučně vztahy na jednu noc nebo krátkodobé, nezávazné poměry.

      Bavilo ho být sám se sebou. Ve svém stroze zařízeném dvoupokojovém bytě se cítil příjemně. S dobrou knihou a dvojitou dávkou některé ze svých četných single malt skotských whisky, jichž měl velmi pěknou sbírku, se vždycky uvolnil. Jenže dnes večer to nešlo. Uplynuly teprve dva dny od chvíle, co našli tělo otce Fabiana, ale Hunterův vnitřní tlak rychle narůstal. Cítil potřebu jít ven a vidět, jak si jiní lidé povídají, smějí se a žijí. Svět mrtvých měl nepříjemný zvyk vtírat se člověku pod kůži.

      Los Angeles se honosí jedním z nejčilejších a nejzajímavějších nočních životů světa. Od přepychových a trendy klubů, kde pobývají prvotřídní celebrity, až po chatrné a špinavé zapadáky. Po celém městě jsou roztroušené „tematické“ bary a další společenská zařízení. Můžete si dát sklenku na nemocničním oddělení, kde pobíhají koktejlové číšnice v černých ošetřovatelských uniformách, přiléhavých jako druhá kůže, anebo v nejtradičnějším irském pubu, kde barman nechá pivo Guinness ustát a teprve pak sklenici dotočí a ozdobí čepicí pěny.

      Hunter nehledal nic bláznivého ani hlučného, čímž odpadaly podniky s živou hudbou a bary, kde diskžokejové pouštějí hudbu k tanci. Také se rozhodl zůstat v centru Los Angeles, místo aby zajel do některého z četných plážových barů. Rozhodl se pro Golden Gopher na West Eighth Street. Tamní tlumená a uvolněná atmosféra byla přesně to, co si představoval.

      Dorazil tam kolem deváté večer. V podniku bylo živo, ale ne přeplněno. Sedl si na konec baru, který vypadal jako ze starého westernu, a objednal si malého panáka single malt. Barman, vysoký, nakrátko ostříhaný Portorikán s dokonale zastřiženou bradkou, hodil do sklenky dvě kostky ledu a Hunter na ně zíral a sledoval, jak praskají. V duchu si metodicky procházel případ. Dva dny, a zatím nic nemají.

      Dopil skotskou a pohled mu padl na hlouček kolem starého hracího automatu Vesmírných vetřelců.

      Aniž si toho všiml, barman nalil další sklenici a přisunul ji k Hunterovi.

      „Pane jo, vy jste rychlý,“ kývl hlavou Hunter.

      „Tahle je zaplacená, pane.“

      Hunter svraštil čelo.

      „Ta dáma u protějšího stolu napravo,“ barman lehce naklonil hlavu.

      Hunter se otočil ke stolu, který barman označil. Seděla tam vysoká, hezká bruneta, a byla sama. Prstýnky melírovaných vlasů jí spadaly přes ramena. Měla olivově opálenou pleť a svůdné hnědé oči. Horní dva knoflíčky krémové blůzy byly strategicky rozepnuté a odhalovaly parádní žlábek mezi ňadry

      Hunter zvedl sklenku a přijal pití s tím nejzdvořilejším ze všech úsměvů.

      Opětovala jeho pohled, zamrkala a pak se také usmála, přičemž mu gestem naznačila, aby si k ní přisedl.

      „Máte kliku,“ podotkl barman.

      „Dělá to často?“

      „Ještě jsem ji tady nikdy neviděl,“ odvětil a přejel si dlaní bradku.

      „Mně připadá jako chlapožroutka,“ protáhl Hunter, aniž přerušil oční kontakt s brunetou.

      Barman popadl sklenici a začal ji leštit. „Já bych se od ní klidně nechal sežrat kdykoliv.“

      Hunter na barmana přátelsky mrkl. „Tak jo, nedá se nic dělat.“ Vydal se k brunetinu stolu.

32

      „Díky za pití. Je to od tebe moc hezké,“ řekl Hunter a sedl si přímo naproti ní.

      Obdařila ho úsměvem jako vystřiženým ze zubařského magazínu. „Nemáš zač. Je příjemné najít mužského, co umí ocenit opravdové pití.“

      Hunter si všiml, že pije totéž co on.

      „Ty piješ skotskou?“

      „Mám ráda silné pití.“

      Usrkla své single malt pod Hunterovým bdělým pohledem.

      „Já jsem Robert,“ podal jí ruku.

      „Já jsem Claire. Claire Andersonová.“

      Potřásli si rukama a Hunter si všiml, jak je její pleť hladká na dotek.

      „Chodíš sem často?“ zeptala se.

      „Vlastně ne. Dneska jsem se potřeboval napít a neměl jsem náladu jít někam, kde je rámus nebo strkanice. Tady servírují dobrou singlovku a atmosféra je tu… usedlá. A co ty?“

      „Já sem chodím jednou za čas. Bydlím hned za rohem.“

      „Skvělé místo, ale reportéři se tu zrovna nehoufujou, že?“ prohodil ledabyle.

      Její úsměv nezmizel. Prostě se proměnil v uvěřitelnější. „Nejspíš jste mě tedy poznal?“

      „Máte jiné vlasy. Kudrnatější. Ale pamatuju si vás z kostela Sedmi svatých. Ptala jste se mě, jestli přičítám vraždu sériovému vrahovi, ještě než jsem vůbec uviděl místo činu.“

      Claire vyklenula obočí, přijala to. „Takže když už jste to místo činu viděl – myslíte, že by to mohlo být dílo sériového vraha?“

      „Začala jste tak dobře.“ Hunter zklamaně potřásl hlavou. „Pozvat mě na skleničku a tak dále. Nemělo přijít trochu sladkých řečiček, třeba i flirtování, než nastoupí otázky?“

      „Můžeme to tak udělat, jestli chcete.“

      „Myslím, že by to bylo lepší.“

      „Tak o čem byste chtěl vést sladké řečičky, detektive Huntere?“

      „Můžeš mi dál tykat. Mně to nevadí.“

      „Tak o čem bys chtěl vést sladké řečičky, Roberte?“

      „Začneme tímhle.“ Naklonil se, sáhl po její sklence a přelil její obsah do své. „Co vlastně piješ?“

      Okamžik ho pozorovala. „Jak víš, že si nepotrpím na skotskou?“ V jejím hlase zněl vzdor.

      Hunter zvedl obočí.

      Vteřinu opětovala jeho pohled a pak se jí rty znovu roztáhly v úsměvu. „Tak jo, dostals mě. Gin a tonik.“

      Okamžik nato se Hunter vrátil ke stolu s vysokou orosenou sklenici ginu s tonikem.

      „Díky,“ řekla a usrkla. „Zkusíme to znovu, jo?“ Podala mu ruku. „Já jsem Claire.“

      „Ale, tak tys mi prozradila svoje skutečné jméno?“

      Kývla.

      Hunter se tentokrát nenamáhal potřást jí rukou. „Tak od kterých jsi novin?“

      Claire spustila ruku, ale nevypadala nijak uraženě. „Los Angeles Times.“ Vteřinu nad tím uvažovala. „Abych řekla pravdu, jsem ve zkušební době.“

      „Aha, chápu. A myslíš si, že sériový vrah by ti mohl poskytnout klíč, který potřebuješ, abys proplula zkušební lhůtou s napnutými plachtami.“

      „Rozhodně by mi to neuškodilo, řekněme.“

      Hunter znovu usrkl ze své sklenice. „Naneštěstí ti asi nemůžu pomoct.“

      „Ale jdi, Roberte. Stačí mi jen malý náznak. Něco, co jiní reportéři nemají. A to nebude těžké, protože nikdo nemá nic.“

      „To proto, že není co mít.“

      „To si děláš legraci? Někdo usekl knězi hlavu a nastrčil mu na krk hlavu psa. Vrah prakticky vymaloval kostel krví. To je chování zvráceného psychopata, ne jednorázového vraha, a ty to víš. Celé to bylo pěkně naplánované. Myslím, že to udělá znovu, nebo že už to někdy udělal. Co myslíš ty?“

      Hunter se usmál. „To je chytré. Snažíš se mě přimět ke komentáři tím, že zformuluješ otázku jako vlastní názor. To vás učili na přednáškách ze žurnalistiky?“

      Claire si hrábla levou rukou do vlasů. „Dva semestry psychologie na státní univerzitě v Idahu.“

      „Ty jsi ze státu brambor?“

      Nepobavil ji. „V Idahu nejsou jenom brambory.“

      „To věřím.“

      „Taky jsem četla tvou knihu.“

      Hunter vzhlédl, dlouze se odmlčel. „Nikdy jsem nenapsal žádnou knihu,“ pronesl pak úsečně a zavrtěl hlavou.

      „Tak jo, tvou dizertaci o chování a činech zločinců. Vydali ji knižně a v Národním centru analýzy násilných trestných činů FBI je to pořád ještě povinná četba.“ Claire si všimla Hunterova tázavého pohledu. „Chodila jsem s jedním, co se školil u FBI,“ vysvětlovala lhostejně. „Tvoje dizertace vyžaduje hodně pozorné čtení, ale je nesmírně dobrá. Není divu, že ji musí prostudovat každý agent FBI, co se zabývá profilováním. Překvapuje mě, že tam nepřednášíš.“

      Mění taktiku, pomyslel si Hunter. Teď to zkouší s lichotkami.

      „Taky jsem si tě v rychlosti prověřila,“ pokračovala. „Génius, zázračné dítě. Navštěvoval jsi Mirmanovu školu pro nadané, univerzitou jsi prosvištěl a ve třiadvaceti už jsi byl PhD. Působivé. Jak to přijde, že jsi skončil jako detektiv a ne jako milionář?“

      Z jukeboxu zazněli Guns and Roses.

      „Příběh mého života by nebyl žádný bestseller.“

      „Já se nesnažím nějaký napsat,“ odvětila ledabyle. „Ale ta tvá kniha mě zaujala. Zvlášť mě fascinovala ta část o rituálních vrazích. Vážně věřím, že tvoje teorie jsou trefné, ale něco mi vrtá hlavou.“

      „A copak to je?“

      „Pokud jsi drasticky nezměnil uvažování nebo nechceš protiřečit vlastním tezím, tak určitě nevěříš, že by ta vražda v kostele byla ojedinělý případ. Mám pravdu?“

      „Vidíš, už zase,“ odvětil Hunter. „Vnucuješ mi své myšlenky a čekáš, že s nimi budu souhlasit nebo nesouhlasit.“

      „Ale jdi, Roberte. Nech mě spolupracovat. Odvedu skvělou práci. Dokážu tě proslavit.“

      Hunter se zachechtal, zkřížil nohy a nechal paže klesnout na kolena. „Proslavit?“

      „Jsi skvělý detektiv. Vím to, protože jsem si na tebe udělala rešerši. Máš vynikající rejstřík, pokud jde o chytání zločinců, zvlášť těch tvrdých, ale neví o tom nikdo, jen hrstka lidí. Zasloužíš si uznání. Los Angeles zoufale potřebuje hrdinu.“

      Hunter zvolna usrkl skotské. Claire Andersonová byla ve hře lichotek rozhodně velmi dobrá; to musel uznat. „Já jsem spokojený s tím, co je,“ odvětil. „Nechci být hrdina. A slávu nepotřebuju.“

      „Jsi spokojený? Na to ti neskočím.“

      Hunter si založil paže. „Líbí se mi můj život takový, jaký je. Líbí se mi být…“

      „Samotář?“

      Hunter zachoval mlčení.

      „Tak jo.“ Claire se předklonila a opřela se oběma lokty o stůl. „Mimo záznam, odpověz mi na to, ne jako policajt, ale jako trestněprávní psycholog, jen abys ukojil mou zvědavost.“

      Hunter se zájmem vyklenul levé obočí. „Mimo záznam?“

      „Ano. Věř mi.“

      „Ven s tím.“

      „Předpokládejme, že bys tenhle případ nevyšetřoval, ale prostě jen studoval. Kdybys musel vytvořit profil vraha výlučně na základě toho, cos viděl v kostele Sedmi svatých. Nenasvědčoval by ten profil tomu, že pachatel bude patrně vraždit znovu, anebo už v minulosti vraždil? Nebo obojímu?“

      Hunter se přiškrceně zasmál. „Ty toho nenecháš, viď?“

      „To bych byla špatná reportérka, kdybych to tak snadno vzdala.“ Doprovodila odpověď mrknutím.

      Hunter dopil a postavil s důrazným bouchnutím prázdnou sklenici na stůl. Claire ho napodobila.

      „Ještě jednu rundu?“ zeptala se.

      Hunter pochybovačně pohlédl na hodinky.

      „No tak, nemáš přece manželku, ke které bys pospíchal domů, ne?“

      „Nějak si myslím, že na tuhle otázku už odpověď znáš.“

      Zahihňala se. „Jak říkám, trošičku jsem si tě prověřila.“ Uvědomila si, jak šíleně to zní, a rychle se opravila. „Ne jako psychouš nebo šmírák. Rešerše patří k novinářskému řemeslu.“

      Ticho.

      „No tak, řada je na mně. Koukej, slibuju, že už se nebudu vyptávat na ten případ.“

      Hunter udělal obličej. „O tom vážně pochybuju.“

      „Já ti něco řeknu,“ vstala Claire. „Mám na baru otevřený účet. Objednej si, co chceš, a mně přines další gin s tonikem, já si zatím zajdu na dámy. Dáme si tu ještě jednu sklenku a pak můžeme jít někam jinam. Moje spolubydlící odjela na víkend z města.“ Roztáhla rty ve svůdném úsměvu.

      Jejda, je ochotná ke všemu. Claire bude v posteli úžasná, usoudil Hunter, ale její výkon bude přímo úměrný informacím, které jí milenec může poskytnout. Miluje se s informacemi, ne s chlapem.

      „Koukej, Claire. Jsi moc přitažlivá ženská. Určitě víš, že by sis mohla vybrat ze všech chlapů v tomhle podniku, koho si odvedeš domů.“

      „Vybírám si tebe.“

      Hunter se zasmál. „A mně to lichotí. Ale bylo by to z nesprávných důvodů, a ty to víš.“

      „Někdy jsou nesprávné důvody ty nejlepší.“

      „A většinu večerů bych s tebou souhlasil. Ale dneska se budu muset vymluvit.“

      „Ty mi dáváš košem?“ Znělo to upřímně uraženě.

      „Vlastně ne.“ Hunter se na vteřinu odmlčel. „Uděláme to takhle. Až tohle vyšetřování skončí, vezmu tě na večeři. Uvidíme, jestli mě pak ještě budeš chtít pozvat k sobě domů na skleničku.“

33

      Hunterovi se podařilo naspat jen tři a půl hodiny. Přestože byl vzhůru od půl páté ráno, vstoupil do své kanceláře těsně po osmé. Garcia seděl u svého stolu a četl jeden z deníků otce Fabiana. Oči měl zarudlé a podmalované tmavými kruhy.

      „Od kolika tu jsi?“ zavřel za sebou Hunter dveře.

      Garcia odložil deník na psací stůl, opřel se dozadu a masíroval si ztuhlý krk. „Od půl osmé, ale půlku noci jsem byl vzhůru a četl.“

      Hunter kývl. „Jo, já taky.“

      Garcia si všiml, že má pod paží dva deníky. „Jak daleko ses dostal?“ ukázal na knihy.

      „Přečetl jsem je oba.“ Hunter položil svazky na svůj stůl.

      „Ty jsi přečetl čtyři sta stránek za jednu noc?“

      „Hodně čtu, čtu rychle a moc toho nenaspím.“

      „Našel jsi něco?“

      „Nic, co by nám mohlo vážně pomoct ve vyšetřování. Ale otec Fabian měl hodně problémů.“ Hunter se opřel o stůl a zastrčil ruce hluboko do kapes. „Uvažoval o sebevraždě – dvakrát.“

      Garcia si promnul oči špičkami prstů. „No, už začínám šilhat. A taky jsem pořád nic nenašel. Něco radostného z telefonů?“

      Denně před odchodem domů Hunter osobně prošel tipy, které přes den nashromáždil tým pohotovostní linky.

      „Nic. Zatím přes dvě stě telefonátů – a samé kecy.“

      Ozvalo se zaklepání na dveře.

      „Dále,“ zvolal Hunter.

      Do kanceláře vstoupil strážník Hopkins s modrým plastovým pořadačem. Taky vypadal unaveně.

      „Mám předběžné výsledky k těm pátráním, co jsi po mně chtěl,“ oznámil Hunterovi, který však zvedl ruku a zarazil ho dřív, než mohl pokračovat.

      „Myslím, že všichni potřebujeme na chvíli vypadnout z kanceláře a od počítačů. Venku není špatný den. Co říkáte, že bychom zašli na kafe do Malého Tokia? Změna prostředí nám prospěje.“

      „Já jsem pro,“ zvedl ruku Garcia.

      „Jasně. Já to tam miluju,“ kývl Hopkins.

      Malé Tokio je nevelká čtvrť v centru Los Angeles, hned přes ulici od Park Center a Divize loupeží a vražd. Je to jedna z pouhých tří oficiálních japonských čtvrtí ve Spojených státech, a pokud máte rádi japonskou kuchyni, neexistuje v Los Angeles lepší místo.

      Hopkins navrhl Poppy Coffee Shop na jižní straně Malého Tokia. Jedl tam mnohokrát a měli tam nejlepší kávu.

      Přestože bylo časně, v kavárně bylo nabito. Všichni si objednali černou kávu a Hopkins si k ní dal koblihu posypanou čokoládou.

      „Měli byste tyhle koblihy vyzkoušet,“ řekl Hopkins, když obsadili poslední volný stůl u dveří. „Jsou tak syté, že vydají za celodenní jídlo.“

      „Mně je dobře,“ zvedl pravici Garcia.

      „Jen si dej.“ Hunter se usmál a svraštil čelo nad čtyřmi kostkami cukru, které si Hopkins naházel do kávy. „Tak co máš?“ zeptal se.

      „Nic moc,“ připustil Hopkins zklamaně. „Prozkoumal jsem, co jsi chtěl. Všechny násilné činy proti všem církvím za posledních pět let.“ Vyndal ze šanonu několik listů papíru a začal jimi listovat. „Mám tu vandalismus, graffiti, pár rozbitých oken a ukradených předmětů, několik pokusů o žhářství, ale žádné významné fyzické násilí vůči kněžím. Nicméně došlo k několika případům znásilnění jeptišek.“

      „To nezapadá do kategorie, kterou hledáme.“ Hunter usrkl kávy příliš rychle a spálil si patro.

      „Já vím, je to prostě v háji.“ Hopkins si kousl koblihy a otřel si čokoládovou posypku ze rtů do zeleného papírového ubrousku. „Druhé pátrání, které jsi po mně žádal: vraždy s prvky rituálu a mučení. Seznam je dlouhý.“

      To Hunter jaksi očekával.

      „Přefiltroval jsem výsledky podle kritérií, co jsi mi dal. Za prvé, zločinci, kteří ještě nebyli dopadeni, a za druhé, výskyt jakýchkoli zvířat.“

      „Co máš?“

      „Vraždy s nadměrným krveprolitím – těch je hodně. Většinou se přičítají gangům, válkám o území a drogovým válkám. Ale kromě spousty krve v nich nejsou vůbec žádné rituální prvky.“

      „Něco se zvířaty?“ foukal Garcia do kávy.

      „Ano, ale žádná psí hlava. Abych řekl pravdu, v jediném případě, co jsem za posledních pět let našel a kde na místě činu zůstala zvířecí hlava, figurovala hlava koně.“

      „Italská mafie,“ poznamenal Hunter.

      „Taková je teorie,“ souhlasil Hopkins. „Případ se nikdy nevyřešil.“

      „Takže jaká jiná zvířata, pokud vůbec nějaká, byla použita při zločinech?“ zeptal se Garcia, právě když se Hopkins znovu zakousl do koblihy. Museli počkat, až rozžvýká a polkne sousto.

      „Pár jich je. Krysy, prasata, holubi, kočky – ale nejoblíbenější zvíře je zřejmě slepice. Obzvlášť její krev. Hodně se používá v černé magii – vúdú. A většinou se to přičítá Jamajčanům a…“

      „Brazilcům,“ kývl Garcia.

      „Brazilcům?“ obrátil se Hunter ke svému parťákovi.

      „Ano. V Brazílii se tomu říká macumba. Brazilci to podědili od početných otroků, co přišli z Afriky.“ Garcia potřásl hlavou na znamení, že nehodlá zabíhat do velkých historických podrobností. „Mají spousty rituálů a při mnoha z nich se obětují slepice a využívá jejich krev.“

      „Spoustu hodin jsem pátral na netu,“ vrtěl hlavou Hopkins, „a snažil se najít něco, co by zdůvodňovalo náhradu něčí hlavy hlavou psa – nic jsem nenašel. Jak jsi chtěl…,“ kývl hlavou směrem k Hunterovi, „… prověřil jsem všechny spolky na ochranu zvířat v Los Angeles. Nenašlo se žádné tělo pouličního voříška bez hlavy. Pořád se tomu věnuju, ale momentálně to vypadá na další slepou uličku.“

      Hunter si oběma rukama promnul tvář. Ráno se neholil a včerejší strniště ho píchalo do dlaní.

      „Taky jsem prověřil detektivy ve všech úřadovnách, jak jsi chtěl,“ pokračoval Hopkins. „Nic s uťatou hlavou, psí hlavou ani očíslovanou mrtvolou. Jestli se tenhle vrah hlásí ke dvěma předcházejícím obětem, tak se ještě žádná z nich nenašla.“

34

      Jakmile vstoupili do kanceláře, sáhl Garcia po dalším deníku otce Fabiana.

      „Nenarazils v těch denících na nějakou pasáž o zlém snu, který otce Fabiana léta pronásledoval?“ zeptal se Hunter a otevřel jeden ze svazků v kožených deskách na svém stole.

      „Vlastně narazil.“ Garcia pátral po konkrétním deníku. „A chtěl jsem se tě zeptat na totéž. Pořád se mu vracel nějaký sen, který ho děsil k nepříčetnosti.“

      „Přesně tak.“

      „Založil jsem si to. Tady je to.“ Našel deník a otevřel ho na označené stránce. „Poslechni si tohle.

      Tři hodiny ráno. Právě jsem se znovu probudil. Několik minut jsem skoro nemohl dýchat. Ruce se mi ještě třesou a oblečení mám promáčené studeným potem. Jsem tak vyděšený, že už nemůžu usnout. Tak vyděšený, že nezavřu oči. Zase ten sen. Všechna ta léta, a nikdy mě neopustil. Proč, Pane Bože? Proč mě trýzní tyhle vidiny? Je to varování před tím, co přijde?“

      „Narazil jsem na několik pasáží, které vyzněly přesně takhle,“ konstatoval Hunter.

      „Zřejmě ho ten sen strašil často.“ Garcia odložil otevřený deník na stůl. „Možná o nic nejde.“ Pokrčil rameny. „Všichni máme tu a tam zlé sny.“

      Hunter se pohodlně opřel dozadu. „Znáš hodně lidí, co se ustavičně budí ze sna zadýchaní, roztřesení, zpocení a tak vyděšení, že už neusnou?“

      Garcia o tom chvilku uvažoval a pak mírně kývl hlavou.

      „Sny, které na člověka takhle působí, se obyčejně zakládají na realitě. Možná zkreslené, nicméně realitě,“ pokračoval Hunter.

      „Nevím, jestli ti rozumím.“

      „Představ si, že máš sen založený na fantazii,“ vysvětloval Hunter, „kupříkladu o drakovi, co chrlí oheň. Ať je ten sen sebevíc šokující nebo násilný, tvoje podvědomí ví, že je to nemožná fantazie. Může tě to vyděsit, ale nemělo by to spustit silnou panickou reakci.“

      „Ale když máš sen založený na realitě, třeba jako že tě někdo bodá nožem…,“ pochytil Garcia sled Hunterových myšlenek, „… tvoje podvědomí ví, že existuje velmi reálná možnost, že se to doopravdy stane.“

      Hunter kývl. „Většina nočních můr jsou vedlejší produkty skutečných traumatických prožitků. Nemáme nad nimi kontrolu.“ Ukázal na otevřený deník. „O takových snech ledacos vím. Mám je taky.“

      Garcia se dlouze zahleděl na jizvy na svých rukou. „Od případu Dvojitého kříže je mám taky.“

      Chvíli mlčky četli deníky, než Garcia polohlasem zaklel. „Do prdele!“

      Hunter prudce zvedl hlavu. „Co tam máš?“

      „Znepokojivou noční můru otce Fabiana. A nebudeš tomu věřit…“

35

      Hunter čekal, až bude Garcia pokračovat, ale parťákovy katatonické oči se upíraly bez pohnutí a strnule na otevřený deník v jeho rukou.

      „Carlosi. Co tam máš?“

      Garcia se napřímil a zhluboka nabral dech. „Poslechni si tohle.“ Otočil stránku dozadu.

      „Je velmi pozdě a já nemohu spát. Asi před hodinou jsem procitl ze sna, a tentokrát byl živější než dřív. Celý jsem se pozvracel.

      Bojím se.

      Jednou jsem někde četl, že jediný způsob, jak se zbavit strachu, je vypsat se z něj. Má to symbolizovat akt vytěsnění z mysli.“

      Garcia pohlédl na Huntera.

      „To je známá technika,“ potvrdil.

      Garcia otočil stránku a pokračoval ve čtení.

      „Tohle je poprvé, co o tom píšu.

      Neměl jsem svou víru vždycky. Když jsem byl malý, myslel jsem, že jsem nezranitelný. Já a parta mých přátel.

      Terorizovali jsme kdekoho, od spolužáků přes učitele až po rodiny ze sousedství. Připadalo nám, že jsme v pohodě – opravdoví hajzlíci.“ Garciovy rty se roztáhly v tenkém, nervózním úsměvu. Bylo mu zatěžko představit si otce Fabiana jako „hajzlíka“.

      „Jednou večer jsme se potloukali v parku jako vždycky. Nudili jsme se. Už odpoledne jsme začali pít a někteří z nás byli podroušení. Někdo uviděl toulavého psa, jak se prohrabuje v popelnici. Byl to hubený starý voříšek s prořídlou šedou srstí. Tělo měl pokryté strupy zaschlé krve, jako by se někde porval. Zčistajasna jeden z kluků vyskočil a začal psa honit. To nás rozhýbalo všechny. Byli jsme jako posedlí. Mávali jsme zaťatými pěstmi ve vzduchu a řvali: „Chyťte ho… chyťte ho.“ Měl něco s jednou nohou. Nemohl pořádně běžet, takže hopkal pryč, pokoušel se uniknout.“

      Hunter si opřel oba lokty o stůl, předklonil se.

      „Netrvalo dlouho a vyděšeného psa jsme chytili,“ četl Garcia dál. „Zahnali jsme ho k živému plotu. Chudák se celý třásl. Byl moc slabý a vystrašený, než aby se bránil, jen sklonil hlavu a jeho smutné oči jako by žadonily, abychom ho nechali být.

      Snažil jsem se přemluvit ostatní, aby toho ubožáka nechali na pokoji. Hledal jen něco k snědku, ale nikdo mi nenaslouchal.“ Garcia se odmlčel, zhluboka se nadechl a pokračoval.

      „Jeden kluk se sklonil a nastavil psovi ruku. Roztřesený voříšek zvedl hlavu a nesměle udělal pár kroků kupředu. Když byl dost blízko, kamarád ho popadl za srst na hlavě a prudce ho zvedl ze země. Psí tělíčko se zmítalo a svíjelo ve vzduchu. Všichni viděli, že pes trpí bolestí. Byl tak slabý, že nemohl ani štěkat. Snažil se, ale zvuk, který z něj vycházel, se podobal spíš zděšeným skřekům.“ Garcia si nemotorně protáhl krk, jako by se snažil zahnat nastupující migrénu.

      „Znovu jsem kamarádovi řekl, aby psa postavil na zem a nechal jít. Zbytek party mu fandil – ‚Vyjebej s ním, vykuchej ten starej pytel blech.‘

      Ani jsem neviděl, odkud se vzal ten nástroj. Vím jen, že zčistajasna měl můj kamarád v ruce sekáček na maso.“

      Garciovy oči se zvedly od stránky a na vteřinu zalétly k Hunterovi.

      „Za pokřiku: ‚Do toho… do toho,‘ zvedl naříkajícího psa vysoko do vzduchu. Pes měl oči plné děsu. Věděl, co se stane. Kamarád mu rázným rozmachem zaťal sekáček na maso do krku. Usekl mu hlavu. Všude tryskala krev. Měl jsem postříkaný obličej a hruď, žaludek se mi svíral. Psí tělíčko spadlo na zem. Ještě tak třicet vteřin se zmítalo a kopalo, jak ho opouštěly poslední záchvěvy života. Pak všichni jásali a smáli se, dokud nespočinuli očima na mně. Aniž jsem si to uvědomoval, rozplakal jsem se.“ Garcia se předklonil, položil knihu na stůl a zvolna si přejel špičkou prstu oči.

      „Brzy poté jsem se od party začal distancovat. Od té doby jsem nikoho z nich neviděl. Nemohu s jistotou říci, po jak dlouhé době od příhody v parku začaly ty noční můry. Možná to trvalo dva měsíce, ale nikdy jsem se jich nezbavil.“

      „A teď se připrav.“ Garcia udělal obličej, jako by se chystal přečíst něco těžko uvěřitelného.

      „V mém snu to není pes, ale já, koho drží za vlasy. Jsem stejně ztuhlý hrůzou jako to ubohé zvíře. Snažím se, ale nemohu uniknout. Nevidím tvář útočníka, ale vím, že to není můj přítel, ten, který sťal toho nebohého psa. Má v ruce meč. Čepel se ke mně blíží a já jsem jako zkamenělý, nemohu se pohnout. Otevřu ústa a snažím se křičet, ale nevychází ze mě žádný zvuk. Jsem zděšený. Studená čepel mě jako ve zpomaleném filmu zasáhne do úpatí šíje.“ Nová pauza. Nový nemotorný pohyb krkem. „Cítím, jak mi postupně protíná kůži, jak odděluje hlavu od trupu. Bolest je nesnesitelná. Cítím, jak mi krev smáčí oblečení. Tělo mi začíná stydnout. Zásah je čistý, ale kdovíproč ještě nejsem mrtvý. Hlava mi spadne na zem, několikrát se překulí, přesně jako tenkrát večer v parku hlava toho psa. Ale mé tělo není bezhlavé.“ Garcia se opřel oběma lokty o desku stolu a spočinul čelem na spojených pěstích.

      „Nad mými rameny je hlava voříška – oči vytřeštěné, zčernalý jazyk trčí z rozšklebené tlamy. Osoba s mečem rozlévá mou krev všude kolem mě, jako by to měl být nějaký rituál. Mou hlavu odnáší ke spálení. V té chvíli se probudím.“

      Garcia si promnul unavené oči. „Tohle kurva nebyla náhoda ani omylem,“ potřásl hlavou. „Stětí, hlava voříška, rozstřikování krve… Otci Fabianovi se léta ve snu zdálo o jeho vlastní groteskní vraždě. Jak je to možné?“

      Hunter o tom chvilku uvažoval a pak zvolna vzhlédl. „Díváš se na to z nesprávného úhlu, Carlosi. Otci Fabianovi se nezdálo o vlastní smrti. Vrah o té noční můře věděl a rozhodl se ji uskutečnit.“

      „No, poslechni si další větu.“ Garcia se naklonil nad knihu. „Nikdy jsem nikomu nepověděl o tom dni v parku ani o snech, které mě trýzní.“

36

      Hunter na několik vteřin umlkl a přitom si v duchu probíral fakta; zpracovával to, co mu Garcia právě sdělil. Tajnou noční můru, která trýznila a děsila otce Fabiana víc než dvacet let. Noční můru, na jejíž uskutečnění někdo vynaložil veliké úsilí.

      Garcia promluvil první.

      „Vrah mohl číst ten deník zrovna jako my, ale ministrant nám tvrdil, že tam nikdy nedošlo ke vloupání a nikdo neměl přístup do knězova pokoje, až na samotného kněze.“ Vstal, přistoupil k jednomu z oken a otevřel je dokořán. V jejich kanceláři nebylo zvlášť dusno, ale zčistajasna potřeboval trochu čerstvého vzduchu.

      Hunter vypustil zadržený dech. „Nevěřím, že se vrah dozvěděl o té noční můře z deníků.“

      „Proč ne? My se to tak dozvěděli.“

      „Přesně tak. Jsme na to dva.“ Hunter se opřel zády do židle. „Čteme v jednom kuse skoro tři dny. Kolik deníků jsme prošli, než jsi narazil na místo, kde jsme se dozvěděli o tom snu?“

      „Několik,“ připustil Garcia a zvolna si přejel pravou rukou přes obličej.

      „Vrah by potřeboval buď velké štěstí, nebo spoustu času k nerušenému čtení deníků, aby se o snu dozvěděl stejnou cestou jako my. A kdyby tomu tak bylo, proč by si tu knihu prostě neodnesl? Proč by ji tam nechával? Deníky nejsou očíslované ani datované. Nikdy bychom nezjistili, že jeden chybí.“

      „Tak tedy jak?“ Garcia se zastavil před Hunterovým stolem, ruce v bok.

      „Zápisy v deníku nejsou datované,“ ukázal Hunter na knihy na svém stole. „Kněz mohl tenhle záznam, co jsi četl, zapsat stejně dobře minulý týden jako před pěti lety.“

      Garciovi trvalo jen pár vteřin, než pochopil směr Hunterových úvah. „Takže myslíš, že kněz o tom mohl někomu povědět potom, co to zapsal.“

      Hunter kývl. „Kněz už si se snem očividně přestával vědět rady. Vyzkoušel terapii zapsání. Ta nefungovala.“

      „Takže příští logické stadium by znamenalo jít o stupínek výš a někomu to povědět,“ usoudil Garcia a Hunter souhlasil.

      Na Hunterově stole zazvonil telefon; zvedl sluchátko dřív, než přístroj zazvonil podruhé. Poslouchal a tvářil se ustaraně.

      „Hned tam budeme.“

      „Co se děje?“ zeptal se Garcia.

      „Někdo je dole a chce s námi mluvit.“

      „O čem?“

      „O vrahovi otce Fabiana.“

37

      Dívce ještě nebylo dvacet. Seděla v jedné z výslechových místností v prvním patře. Hunter a Garcia ji pozorovali přes průhledné zrcadlo ze sousední sledovací místnosti.

      Mohla být hezká, ale bylo jasné, že zevnějšek pro ni není v životě to nejdůležitější. Rozcuchané hnědé vlasy jí přehnaně ledabyle splývaly přes ramena. Krásné velké hnědé oči měla zarudlé. Nebyla nalíčená a její tvář byla bledá. Dlouhý zimní kabát, který měla na sobě, už určitě zažil lepší časy.

      „Je to ještě děcko,“ zamračil se Hunter. „Kdopak to je?“ zeptal se policisty, který s dívkou původně mluvil a přivedl ji sem nahoru.

      „Prý se jmenuje Monica, ale nemusíte být odborník, aby vám došlo, že si to vymyslela.“

      „A řekla, že má informace o vraždě v katolickém kostele Sedmi svatých?“

      Strážník přikývl. „Prý bude mluvit jen s velícím detektivem. Pokoušel jsem se zapsat její výpověď dole, ale odmítla.“ Zatvářil se nejistě.

      „Ještě něco?“ vycítil Hunter strážníkovu nejistotu.

      „Má v sobě něco…,“ podíval se z jednoho detektiva na druhého, „z čeho mi běhá mráz po zádech.“

      Garcia přistoupil těsněji k zrcadlu, zkoumal dívku pohledem. Vypadala vyděšeně.

      Monica zvedla oči, když oba detektivové vstoupili do místnosti. Pohledem minula Garciu a usadila se na Hunterovi.

      „Zdravím,“ usmál se Hunter přívětivě a podal jí ruku. „Já jsem detektiv Hunter a tohle je detektiv Garcia.“

      Vstala, opětovala úsměv, stiskla jim ruce a Hunterovu podržela v dlani o maličko déle než Garciovu. „Já jsem Monica.“ Hlas měla jemný, ale prodchnutý žalem.

      „Jenom Monica?“ zeptal se Garcia a mírně vyklenul obočí.

      Kousla se do dolního rtu a ustarané oči se vrátily zpátky k Hunterovi.

      „To nic,“ pronesl chlácholivým tónem. „Já jsem Robert a tohle je Carlos.“ Ukázal hlavou na svého parťáka. „Taky je mi milejší, když mi lidi říkají křestním jménem. Je to daleko míň formální, viďte?“

      Slabě se usmála.

      „Nechcete něco k pití? Vodu, kávu, limonádu…?“

      „Trochu vody bych si dala ráda, děkuju,“ řekla a zase si sedla.

      „Dojdu pro ni,“ nabídl se Garcia a už mířil ke dveřím.

      Hunter si přitáhl židli a sedl si ke stolu naproti dívce. Ruce měla sepjaté a třela si palce o sebe.

      „Tady z těch místností jde strach, viďte?“ pronesl Hunter uvolněným tónem. „Ty prázdné stěny, kovové stoly a židle, to velké zrcadlo… Někteří tvrdí, že by se nám hodil bytový architekt, pár květin, snad i voňavé tyčinky. Docela s tím souhlasím. Co vy na to?“

      Její ústa se nepohnula.

      „Nabídl bych, že si popovídáme v mé kanceláři, ale bohužel to tam vypadá ještě hůř než tady. Pokud si to umíte představit.“

      Ústa se jí zacukala náznakem úsměvu.

      „Pokud se můžu zeptat, kolik je vám let?“

      Vteřinu zaváhala. „Je mi devatenáct.“

      Hunter kývl. Věděla, že jí na tu lež neskočil. Přes to, jak byla mladá, pozoroval Hunter v jejích očích cosi, co mu sdělovala, že byla nucena dozrát rychleji než většina jejích vrstevníků.

      Dveře se otevřely a vstoupil Garcia s aluminiovým džbánkem ledové vody na kovovém tácku. Postavil ho na stůl a pak jí nalil do sklenice.

      „Posaď se, Carlosi,“ ukázal Hunter na sousední židli.

      „To je dobrý, zůstanu stát. Mně to nevadí.“

      „Mně jo,“ odpálil Hunter.

      Kdyby byla Monica podezřelá v probíhajícím vyšetřování, zůstal by stát i sám Hunter. Výslechy vyžadovaly určitou míru zastrašování. Pokud detektiv stojí, může se volně pohybovat a hledět svrchu na subjekt, který je připoutaný k židli, ocitá se tím v pozici psychologické autority. Jenže jediné, co Hunter rozhodně nechtěl, bylo, aby se Monica cítila vystrašená ještě víc, než už byla.

      Garcia si přitáhl židli a usedl.

      „Prý máte možná informace, které by pro nás mohly mít určitou cenu,“ začal Hunter.

      Monica se napila vody a pak se mu zahleděla do očí. „Něco jsem viděla.“

      „Něco jste viděla?“ Garciův hlas stoupl o půl oktávy. Předklonil se. „Vy jste byla ve středu večer v kostele?“

      Monica mírně zavrtěla hlavou.

      „Viděla jste pozdě v noci někoho vycházet z kostela? Šla jste kolem nebo tak něco?“

      „Ne. Tak to nebylo.“ Několik vteřin mlčky hleděla Garciovi do očí. „Měla jsem vidění.“

      Garcia vzpurně ztuhl a potřásl hlavou, jako by pořádně neslyšel. Hunter nereagoval.

      „Prosím?“ svraštil Garcia čelo.

      Monica se zhluboka nadechla, aby si zklidnila hlas. „Vím, jak to asi zní, ale prosím, jen mě pět minut poslouchejte. Nejsem blázen. Nejsem jasnovidec. Nevidím do budoucnosti. Nečtu myšlenky ani nemluvím s duchy. Ale naneštěstí dokážu vnímat určité věci intenzivněji než většina lidí.“

      Garcia pohlédl na Huntera, který seděl opřený na své židli. Nohy měl ledabyle zkřížené a ruce položené v klíně. Soustředil se na dívku.

      „Jaké věci?“ zeptal se Garcia.

      Monica si nervózně shrnula uvolněný pramínek vlasů z obličeje a zastrčila ho za ucho. Přestože otázku položil Garcia, zadívala se na Huntera, než odpověděla.

      „Bolest.“

      „Vy dokážete vnímat bolest?“ zeptal se Garcia s pochybovačným výrazem.

      „Dokážu vnímat bolest jiných lidí,“ vysvětlovala.

      Garcia poposedl. Takřka bez výjimky pokaždé, když se ve zprávách objeví nějaký případ, který upoutá pozornost veřejnosti, dostaví se nebo volají na policii desítky lidí, kteří tvrdí, že mohou pomoci s vyšetřováním, protože měli sen nebo vizi. Věděl, že bylo jen otázkou času, než k tomu dojde i v tomto případě, ale nečekal, že to přijde tak brzy.

      Protože výslechu se ujal Garcia, omezil se Hunter na to, že naslouchal a pozoroval. Sledoval dívčiny reakce, analyzoval výraz jejích očí a pohyby těla spolu s intonací a chvěním hlasu. Zkušenost mu sdělovala, že když přijdou lidé z ulice a tvrdí, že měli vizi, která může pomoci policii chytit zločince, spadají zpravidla do jedné z pěti kategorií – osamělý člověk usilující o trochu pozornosti – narkoman, který měl halucinace – někdo s duševní poruchou, nejspíš schizofrenií – šarlatán, kterému jde o peníze anebo publicitu – anebo ten, kdo se na zločinu sám podílel. Monica zatím neodpovídala žádné z nich.

      Garcia znovu pohlédl na Huntera; napůl doufal, že postřehne nějakou reakci. Když se to nestalo, podíval se na hodinky, pak se předklonil a opřel se oběma lokty o stůl.

      „Řeknu vám, co uděláme, Moniko,“ pronesl klidně. „Doufám, že chápete, že momentálně jsme v pěkném časovém presu a máme hodně práce. Ale požádám nějakého strážníka, aby zapsal to, co jste podle vás viděla, a pokud nám necháte na sebe kontakt, ozveme se vám, pokud bychom měli nějaké otázky…“

      „Nesnažím se plýtvat vaším časem, detektive,“ odpověděla rázně; prokoukla Garciovu neochotu uvěřit jí.

      „A my si toho vážíme,“ odvětil stejným tónem. Ale nezastavil ji tím.

      „Ať už tomu věříte nebo ne, detektive, stává se to. Naneštěstí se to stává mně. Vidím jiné lidi trpět. Vidím jejich bolest a slzy a to, co v nich budí smutek. Není to dar; je to prokletí, kvůli kterému se každý večer bojím zavřít oči. Taky tady nechci být. Ještě nikdy jsem to neudělala, ale vážně si myslím, že vám můžu pomoct.“

      Monica se vrátila upřeným pohledem k Hunterovi. V jejích očích se něco změnilo.

      „Helen…,“ zašeptala, „… to nebyla tvá vina.“

      Hunter zvedl jedno obočí. „Prosím?“

      „Jen jsi chtěl, aby přestal ten pláč. Ona se jen chtěla zbavit bolesti. Udělal jsi, cos považoval za správné. O co tě žádala. Osvobodils ji od bolesti.“ Zavrtěla hlavou. „Nebyla to tvoje vina.“

      Hunter ztuhl. Upíral oči na brunetku před sebou. Ucítil, jak mu v ústech vyschlo. Žaludek se mu sevřel, jak mu paměť zaplavily obrazy z dávné minulosti.

      Garcia vycítil změnu, která se v Hunterovi odehrála, ale než stihl cokoli pronést, otevřela dveře výslechové místnosti kapitánka Blakeová.

      „Měli byste to tady zabalit, chlapi,“ řekla; Monicu ignorovala. „Vypadá to, že si našel další oběť.“

      Hunter vzhlédl. „Náš člověk?“

      Kapitánka Blakeová kývla. „V Malibu.“

      Garcia se vymrštil ze židle. „Díky, že jste přišla,“ řekl a spěšně opustil místnost.

      Hunter se obrátil k Monice. „Pošlu strážníka, který zapíše vaše nacionále.“ Rychle položil na stůl před ni jednu ze svých navštívenek.

      „Detektive,“ zavolala, když už byl Hunter u dveří.

      „Věděl o tom ohni. Věděl, čeho se bojí.“

38

      Hunter mlčky seděl a civěl z okna vozu, zatímco Garcia uháněl po Hollywood Freeway. Na Los Angeles už padla noc a s ní přišel i déšť. Nebyla to typická prudká kalifornská průtrž, nýbrž vytrvalé protivné anglické mrholení. Oblohu zakrývaly šedé mraky. Deštivé počasí potrvá celé hodiny.

      Hunter si ukazováčkem jemně masíroval místo mezi obočím a soustředěně pozoroval dešťové kapky na okénku ve dveřích auta. Myšlenky měl spletené v hustém klubku a ze všech sil se snažil je rozmotat. Během půl hodiny se celá struktura případu změnila. Když teď vědí o snu, který kněz míval, představa rituální vraždy padá. Hunter si byl jist, že to, co se odehrálo před několika dny v kostele Sedmi svatých, nebyl rituál. Vrah prostě uskutečnil noční můru otce Fabiana, ale proč?

      Garcia pozorně sledoval vozovku, nicméně si všiml změny parťákovy nálady už ve výslechové místnosti. Něco, co ta dívka řekla, Huntera opravdu zasáhlo.

      „Můžu se na něco zeptat?“ otázal se Garcia opatrně.

      „Ven s tím,“ Hunter neodvrátil upřený pohled od okna.

      „Kdo je Helen?“

      „Prosím?“

      „Monica, ta…,“ Garcia hledal v duchu správné slovo, „… ta holka, to médium, co jsme s ní zrovna mluvili. Říkala něco o Helen, a že to není tvoje vina. Kdo je Helen?“

      Hunter zavřel oči.

      Garcia věděl, že se nemá domáhat odpovědi. Čekal a ticho se protahovalo.

      „Moje matka,“ odvětil konečně Hunter a znovu se soustředil na okno. „Helen byla má matka.“

      Bylo mu teprve sedm, když se to stalo, ale vzpomínky, které se mu teď rojily v mysli, byly stále stejně čerstvé.

39

      Seděl sám ve svém pokoji a sledoval hustý déšť, jak buší do okna. Měl rád déšť, obzvlášť hustý déšť. Jeho dunivý zvuk takřka dokázal přehlušit nářek, steny bolesti, které vycházely ze sousedního pokoje – skoro. Ptal se tatínka, proč doktoři něco neudělají. Proč ji neodvezou do nemocnice a neuzdraví ji.

      „Už se nedá nic dělat,“ řekl mu otec s uslzenýma očima, když kladl dvě tabletky vedle sklenice vody a pak ukryl lahvičku s lékem hluboko do nejvyšší skříňky v jejich malé kuchyni.

      „Nemůžeme jí dát ještě nějaké tabletky, tati? Pomáhají od bolesti. Když si je vezme, tak tolik nenaříká.“

      „Ne, Roberte,“ odvětil otec nervózním hlasem. „Moc tabletek, to jí neprospívá.“

      Musel se o ni starat, když tatínek nebyl doma, a pak taky když tatínek v noci pracoval.

      Noci byly vždycky horší. Její křik zněl hlasitěji, steny byly hlubší a bolestnější. Vždycky se z toho celý roztřásl. Ne jako když mu byla zima; bylo to intenzivní chvění, které vycházelo odněkud zhluboka. Nemoc jí působila velmi mnoho bolesti a on si přál, aby jí mohl nějak pomoci.

      Opatrně otevřel dveře do jejího pokoje. Bylo mu do pláče, ale tatínek řekl, že plakat nesmí. Ležela stočená do klubíčka na posteli. Kolena přitažená k hrudi. Paže pevně ovinuté kolem nohou. Plakala.

      „Prosím, pomoz mi,“ šeptala. „Moc to bolí.“

      Třásl se, snažil se udržet slzy v hrdle. „Co mám udělat, mami?“ Hlas měl stejně slabý jako ona.

      Svinula se do klubíčka ještě pevněji.

      „Mám zavolat tátovi?“

      Zavrtěla hlavou. Slzy jí prýštily po tváři.

      „Táta může zavolat doktora. On přijde a pomůže ti.“

      „Táta mi nemůže pomoct, zlato. Ani doktor.“

      Maminka teď vypadala jako úplně jiný člověk. Byla tak hubená, že jí pod ochablou kůží trčely kosti. Pod očima měla temné váčky. Kdysi krásné dlouhé blond vlasy teď měla jemné a zkrepatělé a lepily se jí ke zpocené tváři. Rty měla popraskané a okoralé.

      „Můžu ti ohřát trochu mlíka, mami. Horký mlíko máš ráda.“

      Zmohla se na jemné zavrtění hlavou. Dýchala krátce a zajíkavě.

      „Nemám ti přinést pár piškotů? Dneska jsi moc nejedla.“

      Škubla sebou, jak jí tělem projel nový příval bolesti. „Prosím tě, chlapečku. Pomoz mi.“

      Už nedokázal zadržet slzy, začaly se mu koulet po lících.

      „Můžeš mi pomoct zahnat bolest,“ zašeptala třesoucím se hlasem. „Můžeš mi přinést moje pilulky. Víš, kde jsou, viď?“

      Přejel si hřbetem pravé ruky nos, ze kterého mu teklo. Viděla, že je vyděšený a že se třese. „Jsou hodně vysoko,“ řekl a uhýbal před ní očima.

      „Nedosáhl bys mi na ně, zlatíčko? Prosím, ta bolest už trvá tak dlouho. Ty nevíš, jak moc to bolí.“

      V očích měl tolik slz, že mu všechno připadalo zdeformované. V srdci cítil prázdnotu a bylo mu, jako by ho všechny síly opustily. Beze slova se zvolna otočil a otevřel dveře.

      Maminka se za ním pokoušela něco volat, ale hlas měla tak slabý, že jí ze rtů vycházel jen šepot.

      Vrátil se o několik minut později s táckem, na kterém byla sklenice vody, dva piškoty s krémem a lahvička léku. Zírala na to, takřka nevěřila vlastním očím. Velmi pomalu a přes nesnesitelnou bolest se posadila. Přistoupil blíž, položil tácek na noční stolek a podal jí sklenici s vodou.

      Obdařila ho tím nejupřímnějším úsměvem, jaký kdy viděl.

      „Nemám dost síly, abych otevřela lahvičku, miláčku. Mohl bys to pro mě udělat?“

      Vzal lahvičku, stiskl víčko a otočil jím proti směru hodinových ručiček. Vysypal si na dlaň dvě pilulky a podal jí je. Vzala si je, vložila do úst a polkla, aniž upila vody. Očima prosila o další.

      „Přečetl jsem si nálepku, mami. Píšou tam, že jich nesmíš vzít víc než osm denně. S těmi dvěma, co jsi zrovna spolkla, to dělá za dnešek deset.“

      „Ty jsi tak inteligentní, miláčku.“ Znovu se usmála. „Jsi velice mimořádný. Moc tě miluju a moc mě mrzí, že tě neuvidím vyrůstat.“

      Oči se mu znovu naplnily slzami, když sevřela v kostnatých prstech lahvičku s lékem. Pevně ji držel.

      „To nic,“ zašeptala. „Už to bude dobré.“

      Zdráhavě lahvičku pustil. „Táta se na mě bude zlobit.“

      „Ne, nebude, chlapečku. Věř mi.“ Vložila si do úst další dvě pilulky.

      „Přinesl jsem ti ty piškoty.“ Ukázal na tácek. „Ty máš nejradši, mami. Prosím tě, vezmi si.“

      „Vezmu, zlato, za chvíli.“ Spolkla několik dalších pilulek. „Až přijde tatínek domů,“ zašeptala. „Vyřiď mu, že ho miluju. Můžeš to pro mě udělat?“

      Kývl. Nespouštěl oči z lahvičky s lékem, teď už skoro prázdné.

      „Co kdyby sis šel číst, miláčku? Vím, že moc rád čteš.“

      „Můžu si číst tady. Můžu sedět v koutě, jestli chceš. Nebudu dělat žádný hluk, slibuju.“

      Vztáhla ruku a dotkla se jeho vlasů. „Už mi bude dobře. Bolest začíná ustupovat.“ Víčka jí těžkla.

      „Můžu hlídat pokoj. Sednu si ke dveřím.“

      Usmála se, byl to úsměv plný bolesti. „Proč chceš hlídat dveře, zlato?“

      „Říkalas mi, že někdy přijde Bůh a odvede nemocné lidi do nebe. Já nechci, aby si tě vzal, mami. Budu sedět u dveří, a kdyby přišel, pošlu ho pryč. Povím mu, že se uzdravuješ a aby si tě nebral.“

      „Pošleš Boha pryč?“

      Horlivě kýval.

      Znovu se usmála. „Budeš mi moc chybět, Roberte.“

40

      Cestou po Pacific Coast Highway se scenerie změnila – místo ruchu a shonu centra Los Angeles tu panoval klid, doplněný o úchvatnou mořskou vyhlídku z Malibu. Hunter dál civěl z okna.

      Malibu je proslulé svými teplými písečnými plážemi a tím, že zde sídlí nesčetné filmové hvězdy a celebrity. Je to místo vyhrazené pro boháče a megaboháče.

      „Netřeba kontrolovat adresu,“ zpomalil Garcia. „Hádám, že je to tady.“

      Asi sto metrů před nimi po levé straně parkovala policejní vozidla u brány velkého sídla. Na místo už dorazily i zpravodajské dodávky nejrůznějších televizních kanálů. Satelitní antény trčely do výše k chladné a deštivé noční obloze.

      Garcia zvolna kličkoval mezi vozy, až zastavil před výhružně působící železnou bránou s elektronickým ovládáním. K autu ze strany řidiče přistoupil strážník ve standardním vinylovém pršiplášti losangeleské policie.

      „Detektivové Garcia a Hunter,“ spustil Garcia okénko. „Speciálka, vraždy.“

      Strážník kývl a dálkovým ovladačem, který měl v ruce, otevřel bránu. „Už nějakou chvíli jsou tam ze soudního a taky další dva detektivové,“ řekl.

      „Další dva detektivové?“ naklonil se Hunter přes Garciu.

      „Přesně tak,“ odvětil strážník, odstoupil od auta a pokynul jim, že mohou projet.

      Když Garcia vyjel, zahlédl Hunter Claire Andersonovou. Stála s dalšími reportéry pod velkým bílým deštníkem.

      Dokonale vybetonovaná příjezdová cesta musela být nejméně sto metrů dlouhá, lemovaná četnými palmami. Hned za bránou byl po levé straně tenisový kurt. Rozlehlý zelený trávník mezi kurtem a působivým jednopatrovým sídlem byl dokonale posečený a živé ploty kolem něj úhledně ostříhané.

      Garcia vjel na kruhové parkoviště a zastavil vedle dodávky forenzní jednotky, těsně před garáží pro čtyři auta.

      „Páni, koukej na to,“ vystoupil Garcia z vozu. „Někdo si umí stylově žít.“

      Dům byl bílý a moderní, se střechou z terakotových tašek a velkými prosklenými okny. V prvním patře měl rohový pokoj ze všech stran balkon, odkud byl panoramatický výhled na pláž. Na kamenných stupních vedoucích k domovním dveřím stálo několik uniformovaných policistů, kteří se tu schovávali před deštěm.

      Se služebním odznakem v ruce vzal Hunter schody po dvou. Všichni strážníci u vchodu do domu byli nepřirozeně zamlklí. V jejich tvářích se mísily smutek a skepse.

      Prošli dvojitými dveřmi a ocitli se v přijímacím prostoru, který byl větší než celý Hunterův byt. Byla to bohatá, sterilní místnost, plná peněz a totálně neosobní – takový ten elegantní prostor, u kterého se dá těžko uvěřit, že v něm někdo doopravdy žije.

      Ve vzduchu se vznášel podivný, neidentifikovatelný pach. Takový pach, ze kterého by se vám mohlo udělat špatně, pokud byste mu byli vystaveni dost dlouho.

      Malý a rozložitý muž v bílé tyvekové kombinéze si obou detektivů všiml, hned jak vstoupili do domu.

      „Detektiv Hunter?“ přistoupil k nim.

      „Ano.“ Hunter se otočil.

      „Já jsem detektiv Martin, Thomas Martin z policejní stanice Malibu-Lost Hills.“

      Pevně si stiskli ruce.

      Malibu je ve skutečnosti samostatné město v okrese Západní Los Angeles. Veškeré vraždy spáchané v tomto městě spadají v první fázi pod jurisdikci Úřadu šerifa Los Angeles.

      „Copak tu máme?“ rozhlédl se Hunter.

      „Zasranej bordel, to tu máme. Začalo to jako hlášení o pohřešované osobě na stanici v Západním Hollywoodu.“

      „V Západním Hollywoodu?“ opakoval překvapeně Garcia.

      Martin kývl. „Doporučuju, abyste se převlékli, hoši, a já vám to zatím budu vykládat.“ Ukázal na dvě kombinézy ležící na stole spolu s chirurgickými maskami a latexovými rukavicemi.

41

      „Realitní agentka jménem Reillyová, Amanda Reillyová,“ pokračoval detektiv Martin, když byli Hunter a Garcia připraveni. „Měla v Západním Hollywoodu vlastní realitní kancelář, která se jmenovala, kupodivu, Reilly’s. Dneska ráno nepřišla do práce. Její kolegyně…“ Martin dvakrát luskl prsty, jak se snažil rozpomenout na její jméno. „Ale sakra. Je to ve zprávě, podívám se později. Každopádně si její kolegyně začala dělat starosti. Prý nikdy nezažila, že by slečna Reillyová přišla pozdě, a to spolu pracovaly deset let, natožpak aby nepřišla vůbec.“

      Vysoký a hubený černoch, rovněž oděný v tyvekové kombinéze, vstoupil do přijímacího prostoru ze dveří na protějším konci místnosti.

      „Hej, CJ,“ zavolal Martin a pokynul mu, aby se k nim připojil.

      „Copak je, Tome?“ zeptal se CJ a vyprostil si nos a ústa z chirurgické masky, kterou měl na obličeji. „Tohle jsou ti chlapi ze speciálky?“

      Martin kývl a obrátil se k Hunterovi a Garciovi. „Tohle je můj parťák, detektiv CJ Simmons.“

      „Říkejte mi CJ, jako každý.“ Všichni si potřásli rukama.

      „CJ, jak se jmenuje ta paní, co hlásila, že se slečna Reillyová pohřešuje? Nemůžu si vzpomenout ani za živého boha.“

      „Paní Riggsová, Tania Riggsová. Hlášení je v autě. Dojdu pro něj, než vám případ předáme, kluci.“

      Hunter si všiml výrazu úlevy, který se rozlil po policistově tváři.

      „Auto slečny Reillyové zůstalo zaparkované v Západním Hollywoodu,“ pokračoval Martin. „Stojí na jednom místě už dva dny.“

      CJ se ujal slova: „Poslední, co paní Riggsová o slečně Reillyové věděla, je to, že měla tenhle dům ukázat nějakému zájemci – v sobotu navečer.“

      „Takže tenhle dům je na prodej? Nikdo tu momentálně nežije?“ zapínal si Hunter zip kombinézy.

      „Přesně tak,“ přikývl CJ. „Víte, jak to chodí. Takže v polovině odpoledne přišel na naši stanici požadavek, abychom sem vypravili hlídku na kontrolu. A pak…“ CJ zvolna potřásl hlavou, aniž dokončil větu.

      „A pak se kurva rozpoutalo peklo,“ ujal se opět slova Martin. „To, co tam je, je prostě kurva šílený. Někdo tu slečnu Reillyovou hodně nenáviděl.“

      „Co s tím máme společného my?“ zeptal se Hunter zvědavě.

      „To by mě taky zajímalo,“ dodal Garcia.

      „Technici,“ odvětil CJ. „Když sem přijeli a pořádně si prohlédli mrtvolu, velící agent řekl, že musíme kontaktovat speciálku a chtít vás dva. Zřejmě tenhle případ souvisí s tím, co už vyšetřujete.“

      „Velící forenzní technik Mike Brindle?“ zeptal se Hunter.

      „To je on,“ přikývl Martin.

      „A obětí je ta Amanda Reillyová?“ naléhal Hunter.

      Martin a CJ si vyměnili nervózní pohled.

      „To se nedá poznat.“

      „Tak jo, podíváme se na to.“ Hunter věděl, že tady v přijímacím prostoru se dalších odpovědí nedočká.

      CJ se usmál, když si všiml, že Hunter a Garcia jsou v ochranných oblecích, ale ani jeden z nich nemá chirurgickou masku. „Vřele doporučuju, abyste si vzali masky.“ Ukázal na tu, která mu visela kolem krku. „A doufám, že jste si dneska fakt pochutnali na večeři. Protože ji nejspíš budete mít zpátky v puse, jen co tam vlezete.“

      „Má pravdu.“ Martin sarkasticky kývl. „Všimli jste si toho strašlivě nepříjemného odéru, co tady visí ve vzduchu a šimrá vás v žaludku?“ Nečekal na odpověď. „No, tam vevnitř je pěkně silný.“

      „A jestli to nedokáže zápach,“ skočil mu do řeči CJ, „tak počkejte, až uvidíte oběť.“

      Hunter a Garcia podmračeně dali na rady detektivů z úřadu šerifa a nasadili si každý chirurgickou masku.

      „Tamtěmi dveřmi,“ ukázal Martin na dveře, jimiž prve vstoupil CJ. „Je tam kulatá hala. Jděte do dveří napravo od schodiště a pak chodbou až na konec. Nemůžete to minout; je to tam samý forenzní technik.“

      CJ a Martin měli pravdu. Každým krokem byl pach silnější a odpornější. Dorazili k posledním dveřím a vstoupili do zlého snu.

      Místnost byla rozlehlá zařízená elegantními pohovkami a moderním nábytkem. Mike Brindle a tři další forenzní technici měli plné ruce práce.

      Hunter ucítil, jak ho pálí v očích. Nevěděl, jestli to způsobil odporný a odpudivý zápach nebo to, co měli před sebou.

      Garciovo tělo se křečovitě smrštilo, jak se detektiv snažil potlačit nevolnost, ale kombinace puchu s příšernou podívanou ho překonala. Rychle vyklopýtal zpátky ven z místnosti a Hunter slyšel, jak za dveřmi zvrací.

      „Panebože!“ Hunter zavřel oči.

42

      Monica nejdřív nevěděla, proč ta slova k Hunterovi pronesla. Prostě to z ní vypadlo, jako by neměla kontrolu nad tím, co říká. Ale už minutu poté, co se Hunter a Garcia vyřítili z výslechové místnosti, znala odpověď.

      Vrátil se jí tentýž odporný pocit, jaký prožila před pouhými několika dny na Los Angeles Union Station, a byl ještě silnější.

      Jako by se jí v břiše zvedl hurikán. Začala vidět rozmazaně. Velkou zrcadlovou plochu před ní nahradily zrnité, mihotavé obrazy. Několikrát zamrkala, zoufale se jich snažila zbavit. Nechtěla je vidět. Nechtěla s tím mít nic společného. Jenže neměla na vybranou. Zase to trvalo jen několik vteřin, ale několik vteřin jí stačilo.

      Obrazy bledly a ona seděla, třásla se a plakala. Dýchala krátce a rychle. Mechanicky opakovala slova „prosím, ne“, zas a znova, stále dokola.

      Trvalo jí dvě minuty, než zase začala dýchat normálně, a další dvě, než se přestala třást. Postavila se na nejisté nohy a zadívala se na svůj odraz v zrcadle. Vypadala děsně. Vlasy měla jako vrabčí hnízdo. Pleť byla na pohled suchá a špatně ošetřovaná a nevyspání se projevilo v unavených očích. Nepoužila rtěnku, takže jizva na rtech byla znatelnější. Její kabát vypadal špinavě a staře, na rukávech měl malé trhliny. Žádný div, že na ni oba detektivové hleděli jako na feťačku, která si dala špatnou dávku a prahne po troše pozornosti.

      „Co tady dělám?“ zašeptala si pro sebe, jako by se probouzela z podivného snu na neznámém místě. „Já jsem se snad musela zbláznit, když jsem si myslela, že mi někdo bude věřit.“

      Podívala se na hodinky a uvažovala, co dál. Detektiv prve řekl, že pošle strážníka, aby si zapsal její nacionále, ale ještě se nikdo neukázal. Možná to bylo znamení. Možná to, že pověděla ostatním o těch strašných věcech, co viděla, policii nepomůže. Nepomůže to ani jí.

      V hloubi duše chovala naději, že kdyby dokázala pomoci někomu z těch lidí, které viděla trpět, pak by možná obrazy zmizely a ona by se mohla vrátit k normálnímu životu. Jenže jak tu stála docela sama v policejní výslechové místnosti, zmáhaly ji pochybnosti.

      „Musím odtud pryč, je to šílený,“ pronesla nahlas a pak spočinula pohledem na Hunterově navštívence ležící na stole.

43

      Mike Brindle dřepěl u velké bílé kožené pohovky, když si všiml Huntera stojícího u dveří. Vstal a mlčky k detektivovi přistoupil.

      Brindle byl u Losangeleské divize vědeckého vyšetřování přes patnáct let, ale výraz v jeho očích Hunterovi sděloval, že ještě nikdy neviděl nic podobného tomu, co se odehrálo v této místnosti.

      Chvíli stáli beze slova proti sobě, pak se Brindle podíval na hodinky.

      „Hádám, že jsi vyhrál první cenu,“ zamumlal nakonec skrz chirurgickou masku.

      Hunter přimhouřil oči a mírně zavrtěl hlavou.

      „Kromě mé maličkosti zatím nikdo, kdo prošel těmi dveřmi, neudržel večeři v žaludku víc než čtyřicet vteřin,“ vysvětloval Brindle.

      „Já jsem nevečeřel.“

      „On nejspíš ano.“ Brindle ukázal na Garciu, který se právě vrátil do místnosti. Už měl zase nos a ústa zakryté chirurgickou maskou. Ve tváři byl bledý jako stěna.

      „Co se tu pro všechno na světě dělo, Mikeu?“ zeptal se Hunter, když k nim Garcia přistoupil.

      „Spousta bolesti.“ Brindle se obrátil čelem k obrovskému pískovcovému krbu na jižní stěně. Necelého půl metru před ním sedělo nahé tělo ženy, připoutané ke kovovému křeslu s vysokým opěradlem. Většina pokožky na přední části trupu, pažích a nohou zpuchýřovatěla, scvrkla se a popraskala, takže odhalila zkrvavené, zuhelnatělé maso. Části těla zuhelnatěly úplně, měly zkornatělou strukturu a antracitovou barvu, ale oči všech přítomných se upíraly na její tvář.

      Garcia cítil, jak se mu znovu zvedá žaludek, když přistoupili blíž k mrtvole.

      Pokožku na tváři měla tak popálenou, až se slila do svraštělých a hrbolatých shluků, jako když taje horký vosk. Odhalená kůže a svalová tkáň se silně smrštily a ztvrdly, jako by její obličej někdo usmažil. Oční bulvy jí intenzivním žárem explodovaly v důlcích.

      „Podle toho, co zatím víme,“ Brindle opatrně obešel loužičku krve, moči a výkalů, která obklopovala křeslo, „ji sem někdo přivezl v sobotu večer, přivázal ji k tomuhle křeslu a nechal před planoucím ohněm. Zemřela už dávno, ale oheň nezhasl.“ Ukázal na krb. Dosud z něj vyzařoval žár.

      Hunter rychle přejel pohledem od mrtvé ženy k Brindleovi. „Vrah… ji uvařil?“

      Brindle sevřel rty a kývl hlavou. „Vzhledem k blízkosti ohně ji spíš upekl zaživa.“

      „To je kurva ujetý,“ odvrátil Garcia hlavu.

      „Tohle je plynový krb,“ pokračoval Brindle. „Což znamená, že intenzita ohně je nastavitelná. A co je ze všeho nejhorší, je konstantní. Neuhasne, dokud ho někdo nevypne.“

      „Hořel, když se našlo tělo?“ Hunter poklekl před krbem.

      „Ano,“ kývl Brindle. „Ale plamen byl nastavený na hodně nízko. Jen aby se…,“ kousl se do rtu, „… pomalu opékala. Ale podívej se, jak je tenhle krb velký, Roberte. Při nejvyšším nastavení to vydá za pořádný táborák.“

      Hunter si promnul oči, zhluboka se nadechl a přinutil se okamžik pozorovat mrtvolu. Garcia zůstal pár kroků za ním. Pravou ruku si držel na nose. Zkřivil tvář, jako by ochutnal něco kyselého.

      Pach spáleného lidského masa se úplně liší od pachu masa všech ostatních živočichů, což způsobuje naše strava. Lidé jsou jediní živočichové, kteří se živí tak různorodými potravinami, jako je maso, zelenina, sladkosti a chemicky upravené produkty. Kombinace jejich pachů se usadí v lidském těle, a když pak tělo hoří, uvolňuje se spolu s několika toxiny.

      Garcia ucítil, jak mu zase začíná cosi stoupat do hrdla.

      „Odřízli jsme ji.“ Brindle si všiml pohledu, jímž Hunter pozoroval přeříznutá pouta. „A to je důvod, proč jste tady vy dva.“

      Hunter nedočkavě svraštil čelo.

      „Už jsme tu dost dlouho. Její tělo a místo činu už jsou vyfotografované. Ti dva místní detektivové, o kterých jsme mysleli, že případ převezmou, viděli dost. Tělo bylo připravené k převozu do márnice.“

      Brindle pokynul jednomu technikovi z kriminalistické laboratoře, aby mu šel pomoci. Velmi opatrně odtáhli záda mrtvé ženy od opěradla křesla.

      „A pak jsme uviděli tohle.“

      Hunter a Garcia se přesunuli tak, aby lépe viděli.

      „A kurva,“ procedil Garcia skrz zaťaté zuby, svíraje si dvěma prsty kořen nosu.

44

      Hunter si masíroval špičkami prstů spánky a snažil se tak zahnat bolest hlavy, o které věděl, že se blíží.

      „Do prdele,“ řekl tiše.

      Zrak měl zaostřený na záda a šíji oběti. Byly těžce popálené. Jenže to byly staré spáleniny. Pokožka už se zhojila, byly na ní hrbolaté, kožnaté a nepravidelné skvrny. Překvapení ve tvářích obou detektivů však nezpůsobilo její znetvoření. Uprostřed zad byla červeně namalovaná asi patnáct centimetrů vysoká číslice 4.

      „To není všechno.“ Brindle spustil mrtvé tělo zpátky do původní pozice a pak požádal jednoho ze svých podřízených, aby mu přinesl velký pytel s důkazy, které prve nasbírali. Zvedl sáček z průhledného plastu do výše, aby se Hunter a Garcia mohli podívat na jeho obsah. Uvnitř ležela silně ožehnutá lebka.

      „Tohle se našlo v ohni, když uhasl.“

      Garcia okamžik vypadal nechápavě.

      Hunter dlouze vydechl. „Hlava otce Fabiana?“ zeptal se, ale odpověď už znal.

      „To si děláš srandu.“ Garcia vytřeštil oči. Pak se rozpomněl, co prve četl v knězově deníku – Mou hlavu odnáší ke spálení.

      „Budeme muset počkat na výsledky testů, ale vsadil bych si na to,“ odvětil Brindle.

      Garcia se znovu zadíval na spálenou ženu. „Co na tom nechápu – jak to, že vypadá, jako by měla po celém těle popáleniny různého stupně?“ Opatrně přistoupil o krok blíž. „Pokožka na trupu, pažích a stehnech zpuchýřovatěla a popraskala. Je poznat, že odhalená kůže se prostě upekla, jak jsi říkal.“ Kývl na Huntera. „Ale nohy, chodidla a ruce má spálené kurva na uhel. Většina z toho fakt doslova zuhelnatěla, prokristapána. A co se jí to proboha stalo s obličejem? Je to, jako by různé části jejího těla byly vystavené různé intenzitě žáru.“

      „A to taky byly,“ souhlastil Brindle. „Jak už jsem říkal, když se tahle věc pustí na plné pecky, je to jako lesní požár.“ Ukázal na krb. „Byla ani ne půl metru od něj. Vrah určitě reguloval žár, mučil ji, ale protože seděla v křesle, má dolní část nohou a ruce asi o čtvrt metru blíž k ohništi než zbytek těla. Ten rozdíl ve vzdálenosti mohl znamenat o dva až tři stupně Celsia vyšší teplotu. Vzhledem k tomu, jak dlouhou dobu byla pravděpodobně vystavena tak intenzivnímu žáru, došlo ke značně většímu poškození těch částí těla, které byly blíž k ohni, jak je tu jasně vidět. Pokud jde tedy o její obličej…,“ nejistě potřásl hlavou, „… už jsem viděl dost obětí popálenin, ale něco takového ještě nikdy. Pokožka na obličeji se jí scvrkla do hrbolů, které vypadají roztekle, jako svíčka na jídelním stole.“

      „Nemohl vrah použít nějakou hořlavinu?“ zeptal se Hunter.

      „Podle mého názoru je to jediné vysvětlení,“ připustil Brindle.

      „Něco jako olej na smažení?“

      „Olej na smažení?“ opakoval Garcia nevěřícně. „Myslíš, že jí vrah namazal obličej olejem na smažení, posadil ji ke krbu a sledoval, jak se škvaří?“

      Brindle naklonil hlavu a pokrčil rameny gestem „kdoví?“ Pak řekl: „Budete muset počkat na výsledky pitvy a laboratorních rozborů, abyste měli jistotu, ale něco muselo pomoct pokožce na jejím obličeji hořet tak, jak hořela, takže vypadá, jako by se roztekla. Oheň a žár by to samy nedokázaly.“

      „Proč ne?“ zeptal se Garcia.

      „Kůže se nemůže rozpustit,“ řekl Hunter, sklonil se a bedlivěji se zadíval na ženin obličej.

      „To je pravda,“ potvrdil to Brindle. „Nebudu vám dělat vědeckou přednášku, ale je to z biologického i fyzikálního hlediska nemožné. Hoří a zuhelnatí, ale nerozpouští se.“ Na vteřinu se odmlčel a promnul si levé oko hranou dlaně. „Prověřili jsme celý dům, Roberte. Tohle je jediná krev, kterou jsme našli.“ Ukázal na malou loužičku pod křeslem. „Jestli je to ten samý vrah, co před pár dny dostal toho kněze, pak se tentokrát žádný rituál nekonal. A pokud ano, rozhodně při něm nepoužil krev. Je to, jako by šlo o úplně jiného vraha. Jeho modus operandi se kompletně změnil.“

      Hunter kývl, ale neviděl důvod prozrazovat Brindleovi, co prve našli v deníku otce Fabiana.

      „Co otisky prstů?“

      „Zatím žádné, jen pár vláken, ale ta mohou v tomhle domě pocházet odkudkoli.“ Brindle pokrčil rameny. „Takřka všude jsou koberce, předložky, závěsy a látky.“

      Hunter obešel místnost a prohlížel si nábytek, jestli neuvidí něco neobvyklého. Nic nenašel. „Kdo ještě viděl to číslo na jejích zádech?“

      „Jen lidi v téhle místnosti,“ odvětil Brindle s jistotou. „Ti dva detektivové z Malibu se rozhodli počkat venku, než ji odřízneme. Nevypadali nejlíp.“

      „A neřekli jste jim, že je to důvod, proč jsme tady my.“

      „Kdepak. Řekl jsem jim, že chci, abyste se na případ podívali vy dva kvůli té lebce, co se našla v krbu.“

      „Nechme to tak,“ zamířil Hunter ke dveřím. „Už jste našli její šaty a kabelku?“

      „Ještě ne, ale nijak by mě nepřekvapilo, kdyby si je vrah odnesl s sebou.“

45

      Hunter za sebou zavřel dveře svého bytu, opřel se o ně zády a zavřel oči. Bolest hlavy, která se ozvala v domě v Malibu, cestou domů zesílila. Teď mu bylo, jako by se mu uvnitř lebky probudila krysa, zpanikařila a snažila se prohrabat si cestu ven očima. Odpornému pachu spáleného masa se podařilo proniknout kombinézou a nasáknout do oblečení. Trpká čpavost tak silná, že mu rozhoupala žaludek, pálila v očích a ustavičně ho nutila dávit. Potřeboval sprchu – naléhavě.

      Hunter se rychle odstrojil. Vzal z kuchyně černý pytel na odpadky a naházel do něj oblečení, protože věděl, že pouhým vypráním – aťsi použije sebevíc pracího prášku – je toho zápachu nikdy úplně nezbaví.

      V koupelně pustil sprchu tak horkou, jak jen snesl, opřel se o bílé obkládačky a nechal si vodu stékat přes hlavu, ramena a záda. Teď, daleko od očí ostatních, se mu zvedl žaludek a konečně se vyzvracel. Než vypnul vodu, pokožka mu tmavě zrůžověla a špičky prstů měl rozměklé a svraštělé. Spotřeboval skoro celou kostku mýdla, ale zápachu se pořád nezbavil. Věděl, že ho nemá na kůži. Znepokojivý odér mu ulpěl na chloupcích v nose a sebevětším smrkáním se ho nemohl zbavit. Prozatím ho napadalo jediné řešení – otupit si mozek.

      První dva panáky do sebe dostal hladce, jediným douškem. Třetího, dvojitého, si nalil na jedinou kostku ledu a zvolna usrkával.

      Bylo pozdě, ale Hunter věděl, že spánek bude takřka nemožný. I za obyčejného dne, kdy se nic nedělo, to bylo dost těžké.

      Chvíli přecházel po místnosti a pak se zastavil u okna obývacího pokoje. Chvilku tam stál a zíral na prázdnou ulici. Hlavu měl plnou myšlenek. Nic nedávalo smysl.

      Single malt zjevně působila, pokud šlo o pach spáleného masa, ale v lebce jako by mu pořád tikala časovaná bomba. Tabletky proti bolení hlavy mu nikdy opravdu nepomáhaly, takže tuhle myšlenku opustil, jen co ho napadla. Jenže pilulky mu připomněly něco jiného a to mu zrychlilo tep – Monica, ta dívka, kterou prve nechal na stanici.

      V průběhu let viděl bláznů a šarlatánů habaděj; všichni si byli jisti, že dokážou zavést policii k nenalezenému tělu oběti nebo k iluzornímu vrahovi, ale Hunterovi něco napovídalo, že tentokrát jde o něco jiného.

      Monica byla něčím jiná. Hunter viděl v jejích očích přesvědčení, jaké nikdy dřív u žádného takzvaného média nepozoroval. Netoužila po neplacené reklamě ani po pozornosti. Vlastně vypadala spíš vyděšeně, jako by se rozhovorem s policií vystavovala něčemu nebo někomu, před čím utíkala.

      Hunter se zhluboka nadechl a prohrábl si rukou mokré vlasy. V uších mu pořád ještě zvučela její slova. Helen… to nebyla tvoje vina. „Jak to mohla vědět?“ zeptal se nahlas sám sebe. „To přece neví nikdo.“

      Cítil, jak se do něj znovu vkrádá ten starý destruktivní pocit viny, a jedním mocným douškem dopil zbytek skotské. Pálila v hrdle a v tu chvíli si vzpomněl na to poslední, co mu dívka řekla.

      „Věděl o tom ohni. Věděl, čeho se bojí.“

46

      Hunter se opíral o své auto na prázdném parkovišti před úřadem koronera. Ruce měl zastrčené hluboko v kapsách bundy. Byl jasný den, ale na losangeleské poměry chladný. Na kapotě starého buicku spočíval kelímek kávy z automatu, kávy koupené u benzinové pumpy, kávy postrádající chuť i vůni. Bylo deset minut po sedmé ráno. Doktor Winston mu volal asi před půl hodinou, že už ukončil pitvu nové mrtvoly.

      Hunter nečekal ani pět minut, když přijel Garcia a zaparkoval vedle něj. Jakmile vystoupil ze své Hondy Civic, všiml si Hunter jeho zarudlých očí a bledé pleti.

      „Nejspíš jsem nebyl jediný, kdo v noci nespal,“ sáhl Hunter po své kávě.

      Garcia mírně zavrtěl hlavou. „V noci jsem vyděsil Annu.“

      „Jak to myslíš?“

      „Volal jsem včera Anně, že přijdu domů pozdě, ale ona se rozhodla na mě počkat, abychom se mohli společně navečeřet.“

      „To je hezké.“ Hunter usrkl kávy a udělal znechucený obličej.

      „Když jsem přišel domů, byla Anna v kuchyni.“ Garcia si zapínal kabát. „Jak mě slyšela přicházet, hodila na grilovací pánev dva steaky. To syčení a vůně pečeného masa mě praštily jako tuna cihel. Poblinkal jsem se přímo v kuchyni.“

      „A do prdele! To není dobrý.“ Vykročili k budově Úřadu koronera.

      „Samozřejmě jsem jí neřekl o vyšetřování ani o skutečném důvodu, proč je mi najednou na zvracení ze syčícího steaku.“ Odmlčel se a odhrnul si delší vlasy z očí. „Já se narodil v Brazílii, Roberte. Na biftecích jsem prakticky vyrůstal. Je to moje nejmilejší jídlo.“

      „Cos jí řekl?“

      Garcia se napjatě zasmál. „Vymyslel jsem si nějaké kecy o střevní chřipce, co řádí na stanici.“

      „Skočila ti na to?“ Hunter vyklenul obočí.

      „Sakra, ne. Anna je na takové blbosti moc chytrá. Ale dělala, že mi věří.“

      Hunter obdařil Garciu chápavým úsměvem.

      „To není všechno. Potřeboval jsem si dát sprchu. Ten zatracený smrad jsem měl všude, jako puberťák beďary, a nevěděl jsem, jestli to Anna necítí taky. Vynechal jsem večeři a asi na hodinu jsem se zamkl v koupelně. Kůži jsem měl od samého drhnutí úplně rudou, ale ten zápach prostě nezmizel.“ Přiložil pravé zápěstí k nosu.

      „Nemáš to na sobě, Carlosi,“ řekl Hunter, aniž zabíhal do detailů.

      „A pak jsem se házel a převracel v posteli,“ pokračoval Garcia. „Jako by se mi ta její rozteklá tvář a spálené tělo schovávaly za víčky. Nemohl jsem je zavřít. Nejenže jsem nespal, ale Anna byla kvůli mně taky celou noc vzhůru. Vím, že ji zase začínám děsit, Roberte. Ještě se úplně nedostala z toho, co se stalo v případě Dvojitého kříže, víš.“

      Dorazili k hlavní budově a dovnitř je vpustil strážný, který jim zároveň sdělil, že doktor Winston na ně čeká v pitevně 2A. Oblékli si ochranné kombinézy a Garcia si strčil do úst dvě tabletky proti překyselení žaludku, než se vydal k místnosti na druhém konci chodby. Doktor seděl u mikroskopu a listoval v papírech s výsledky. Ramena měl nahrbená, vlasy rozcuchané.

      „Vy jste dělal celou noc, doktore?“ zavřel za sebou Hunter dveře.

      Doktor Winston zvolna vzhlédl. „Skoro.“ Slabě se na ně usmál, potom přistoupil k nerezovému stolu, na kterém leželo tělo ženy. Hunter a Garcia si navlékli chirurgické masky přes nosy a ústa a následovali ho.

      „To, co tady máme, je…,“ doktor Winston se zarazil a potřásl hlavou, jako by mu slova nestačila, „… mistrovské dílo zla. Ať je ten vrah kdokoliv, musel tu ženskou nenávidět až do morku kostí.“

47

      Když byla mrtvola ženy natažená na pitevním stole, viděl Hunter rozsah jejích zranění jasněji. Puchýře na trupu všechny popraskaly a okraje strupů byly zčernalé a pokroucené. Odhalené maso vysušil intenzivní žár, ale zčásti si dosud zachovalo sytě růžovou barvu, jako by bylo spálené sluncem. Dolní části nohou a ruce měla oběť zkornatělé a zuhelnatělé. Na několika místech teď bylo vidět části kostí. Stejně však Huntera nejvíc uhranula poranění na jejím obličeji. Mike Brindle měl pravdu. Vypadalo to, jako by se pokožka roztekla do jakýchsi boulí, úplně jako svíčka.

      „Hádám, že byla pravděpodobně v bezvědomí, když ji přivazoval k tomu křeslu,“ vysvětloval doktor Winston. „Ale na hlavě nemá žádné stopy po úderu.“

      „Zdrogovaná?“

      „To je logický závěr. Ještě pořád čekám na výsledky z laboratoře, ale vrah určitě nepoužil žádnou tvrdou intravenózní drogu.“

      „Proč ne?“ zeptal se Garcia.

      „To by bylo přehnané. Vrah ji potřeboval zbavit vědomí jen na pár minut, aby ji mohl svléci a přivázat. Kdyby to trvalo déle, ztrácel by drahocenný čas.“

      „Vrah chtěl, aby byla při vědomí a mohla trpět,“ usoudil Hunter a přešel na levou stranu stolu.

      „Všechno tomu napovídá,“ souhlasil doktor. „Vrah věděl, že do pondělka musí dům opustit. Přesně věděl, jak dlouho ji může mučit, a vsadím se, že ten čas využil do poslední vteřiny.“

      „Látka napuštěná drogou přes nos a ústa?“ zeptal se Hunter.

      „S největší pravděpodobností.“ Odpověď doprovodilo několik rychlých pokývnutí hlavou. „Běžná prchavá látka, skoro určitě na bázi éteru.“

      „Nějaké názvy?“

      „Ha,“ uchechtl se doktor Winston. „Něco jako enfluran, desfluran, sevofluran, insofluran. Můžu vám dát seznam, jestli chcete.“

      „Dá se to sehnat snadno?“ Tentokrát se zeptal Garcia.

      „Dost snadno. A to jsou ty nejběžnější přípravky, co nedráždí při vdechnutí. Myslím, že vrah si celkem nedělal starosti, jestli bude mít oběť trochu poleptanou kůži kolem úst od mokrého hadru. Mohl použít takřka cokoliv.“

      „Skvělé!“

      „Vzhledem k tomu, v jakém stavu je její tělo, se nedá určit, jestli byla sexuálně zneužita, ale jsem přesvědčený, že nebyla.“

      „Já taky,“ souhlasil Hunter. „Ať hledá tenhle vrah jakékoli uspokojení, sex v tom není.“

      „Stopy hlavního mučení tady nevidíme, Roberte,“ zvedl doktor obočí.

      „Jak to myslíte?“ zatvářil se Garcia zaujatě.

      „V důsledku popálení pokožky a následně i svaloviny vytrpěla hodně, ale ve skutečnosti ji vrah pekl zaživa.“ Doktor Winston se odmlčel, čekal, až jim naplno dojde obsah toho, co říkal. „Pokud někoho vystavíte intenzivnímu ohni na dost dlouhou dobu, aniž jste mu umožnili hýbat se, aniž jste mu dali vodu, začnou se mu následně vařit vnitřní orgány.“

      „Ježíši Kriste.“ Garcia si hrábl oběma rukama do vlasů a propletl prsty v týle.

      „Přesně tak. Játra, ledviny, slinivka, žaludek, plíce, srdce, všechny orgány v těle zareagují na dehydrataci a ustavičné zvyšování teploty.“ Doktor se kousl do rtu a znechuceně zavrtěl hlavou. „Doslova se jí vařila krev.“

      Hunter na okamžik zavřel oči.

      „Játra a ledviny měla ještě horké, když jsem jí je při pitvě vytahoval z těla. A každý orgán, na který jsem se podíval, byl těžce poškozený žárem a dehydratací. Jako by mezi sebou závodily, který orgán praskne první.“

      Nastalo ticho a Hunter zabloudil pohledem zpátky k ženině tváři.

      „Tohle tedy bylo důmyslné,“ prohlásil doktor Winston, který jeho pohled sledoval. „Ničemné, nicméně důmyslné.“

      „Myslíte jako to, že jí rozpustil obličej?“ zeptal se Garcia a cítil, jak se mu znovu bouří žaludek.

      „Ve skutečnosti jen docílil toho efektu. Pokožka se neroztavila.“

      „Jo, to už jste říkal,“ kývl Garcia. „Tak jak sakra dosáhl vrah toho, že její obličej takhle vypadá?“

      „Použil hořlavinu.“ Doktor Winston se odmlčel a zvedl pravý ukazováček, aby zdůraznil svá slova. „Vlastně to vypadá, jako by použil nějakou kombinaci. A to je právě to důmyslné.“

      Hunter udělal grimasu, jako by se už nemohl dočkat, až to uslyší.

      „Znovu – potřebuju to mít potvrzené z laboratoře, ale rychlý první test potvrdil, že vrah mohl použít něco tak běžného, jako je sádlo.“

      „To si děláte srandu?“

      „Kdepak. Obyčejné sádlo ze supermarketu.“

      „To by…“

      „Usmažil jí obličej,“ dokončil doktor Hunterovu větu.

      „Tak jo, ale to by nezpůsobilo ten efekt rozpouštění.“ Hunter se sklonil, aby si důkladněji prohlédl znetvořenou tvář.

      „Ne, to ne.“

      „Takže?“ Zase se napřímil, když se mu oči rozslzely palčivým pachem.

      „Takže určitě budeme potřebovat, aby nám to potvrdila laboratoř, ale vypadá to, že vrah mohl použít kombinaci něčeho, jako je sádlo, spolu s nějakou gumovou látkou.“

      „Gumovou?“ opakoval Garcia se svraštělým čelem.

      Doktor sebejistě přikývl. „Možná dokonce pěnovou latexovou protézu. Takovou, jako se používají ve filmech. Je to vlastně dost chytré. Gumová sloučenina přilne ke kůži jako lepidlo.“ Doktor si přejel špičkami prstů po obličeji, jako by nanášel hydratační krém. „Žárem se rozpustí, stéká oběti po tváři a vytváří kýžený efekt rozpuštěného vosku. Pokožka těsně pod gumovou látkou je pokrytá hořlavinou, která drasticky zrychlí proces hoření, úplně zničí kůži na obličeji, způsobí nepředstavitelnou bolest. Konečný efekt…,“ ukázal na mrtvolu, „… rozteklá tvář.“ Doktor Winston o krok ustoupil a obrátil se čelem k oběma detektivům. „A to ještě není všechno.“

48

      Hunter zmobilizoval všechny své síly. Co ještě mohl tenhle vrah udělat?

      „Ledacos nasvědčuje tomu, že zranění na obličeji byla způsobena, dokud byla oběť ještě naživu,“ pokračoval doktor Winston. „Mučil ji tím, že jí nejdřív ze všeho roztavil obličej.“

      Hunter se zamračil. „Jak?“

      „Hádám – nahřívací lampou. Oběť byla přivázána ke křeslu, ne? Teď si představte, že vrah měl jednu nebo dvě nahřívací lampy, připevněné na stojanu nebo trojnožce nebo tak něčem, velmi blízko a namířené přímo na její obličej – starý styl výslechu.“

      Náhle se zdálo, jako by v místnosti nebylo dost kyslíku.

      „UVB paprsky spolu s hořlavinou a gumovou hmotou by způsobily, že by se jí tvář usmažila a rozpustila, ale zranění by nestačila k tomu, aby ji zabila. Neuvěřitelně bolestivá, ale ne životu nebezpečná procedura. Po mnoho hodin.“

      Garcia dvakrát zakašlal, snažil se odstranit něco z hrdla. „Takže podle vás ji vrah nechal mnoho hodin trpět absurdní bolestí, než ji konečně obrátil ke krbu a upekl zaživa.“

      Doktor si palcem a ukazováčkem promnul oči a pak zvolna kývl. „To je každopádně moje teorie.“

      Hunter obešel pitevní stůl.

      „A co ta záda, doktore?“

      „Ano. Oheň pro ni nebyl nic nového.“ Doktor odstoupil od těla k plechové skříňce u stěny a vyndal z horní zásuvky papírovou obálku. „Její tělo je ve velmi křehkém stavu a nechci jím pořád pohybovat. Takže dovolte, abych vám ukázal tyhle obrázky.“ Vytáhl z obálky čtyři fotografie a úhledně je srovnal na psacím stole. „Už dříve byla těžce popálená. Jak vidíte, většinu zad a šíje má zjizvenou.“ Doktor ukázal na první dvě fotografie.

      „Máte představu, jak je to dlouho?“

      „To se moc těžko přesně určuje, ale patrně se jí to stalo ještě v dětství nebo v pubertě.“

      „Tak dávno?“

      Doktor Winston kývl. „Kůže se dost napjala od té doby, co se zhojila. To znamená, že rostla. Jsem si jistý, že ty jizvy po spáleninách nejsou z dospělosti.“

      „Ta číslice nakreslená na zádech.“ Hunter ukázal na třetí obrázek. „Použil vrah zase krev?“

      „Rozhodně. Už jsem ji poslal do laboratoře a někdy během dneška budu mít výsledek.“

      Oba detektivové se zadívali na všechny čtyři fotografie.

      „Jak dlouho byste řekl, že byla vystavena žáru, doktore?“ zeptal se Hunter.

      „Patrně od sobotního večera až do doby, kdy byla nalezena. Slyšel jsem, že oheň ještě hořel, když včera přišla do domu policie.“

      Hunter se kousl do rtu a kývl.

      „Vrah ji nepřestal péct ani po smrti, Roberte. Nešlo mu jen o trýznění oběti. Tohle byla demonstrace jeho záměru. Věděl, že ji najdeme. A chtěl, abychom ji našli takhle. Předvádí, jak dokáže být zlý a surový. Jenom nevím proč.“

      „Možná se nepředvádí, doktore,“ potřásl hlavou Hunter. „Možná prostě jen dokáže přestat, teprve když se ta nestvůra v něm uspokojí. To není nic neobvyklého. Někdy samotná smrt nestačí ukonejšit vrahovu zuřivost nebo zlo, nebo co ho to sakra nutí zabíjet. Jsou případy vrahů, kteří střílí, mlátí, bodají, řežou svou oběť ještě dlouho potom, co je mrtvá. Někdy to vydrží dokonce celé dny, týdny, měsíce…“

      „Můžete mít pravdu,“ souhlasil doktor Winston. „Možná mu nestačí jen zabíjet.“ Zhluboka se nadechl a zvolna vydechoval. „Ještě něco vám musím ukázat.“

      Doktorův tón způsobil, že se na něj Hunter upřeně zadíval.

      Doktor přitáhl k pitevnímu stolu kulatou lupu se světlem, připevněnou na podstavci, a gestem přivolal Huntera a Garciu blíž. Nastavil lampu bokem, takže kužel světla z ní osvětloval pravou stranu břicha oběti. „Podívejte se.“ Ustoupil stranou.

      Hunter se zadíval lupou a nevěděl, co vlastně vidí. Několik vteřin nato přimhouřil oči a zaostřil na cosi těsně pod pravým prsem oběti.

      „To snad ne!“ zvolal a ucítil, jak mu tělem projel mráz.

      Doktor Winston klidně přikývl.

      „To si ze mě děláte srandu, doktore.“

49

      Na korkové nástěnce v Hunterově a Garciově kanceláři teď byly připevněné dvě samostatné skupiny fotografií z místa činu oddělené bílou čárou. Nalevo katolický kostel Sedmi svatých a brutalita popravy kněze; napravo sídlo v Malibu a sadistický pohled na tělo opékané před obrovským krbem.

      Po objevu nové mrtvoly kapitánka Blakeová vyžadovala, aby se od nynějška tým scházel každý den v devět ráno. Hunter a Garcia to stihli do kanceláře o deset minut dřív.

      Zpráva techniků z místa vraždy Amandy Reillyové odhalila nález částečného otisku prstu v jedné místnosti nahoře. Našla se také úklidová komora a vysavač, který byl zjevně nedávno použitý. Laboratorní zpráva přijde až za pár dní.

      Informace, které až dosud měli o Amandě Reillyové, byly jen základní. Narodila se a vyrostla v Los Angeles. Střední školu opustila před maturitou a od té doby pracovala v realitách. Matka jí zemřela před sedmi lety. Otec nikdy do jejího života výrazně nezasahoval – měl problémy s alkoholem a hazardem. Místo jeho pobytu bylo neznámé. Amanda byla rozvedená. Bývalý manžel řídil vlastní restauraci v San Diegu. Žil tam už šest let. Celý víkend byl v práci. Alibi ověřeno. Také měla velké finanční nesnáze. Její agentuře se nevedlo. Dům v Malibu patří Danu Tylerovi, milionáři, který zbohatl na obchodech s akciemi.

      V 9.00 vstoupila bez zaklepání do místnosti kapitánka Blakeová, v ruce výtisk Los Angeles Times.

      „Už jste to viděl?“ zeptala se Huntera.

      „Nečtu noviny. Mám z nich deprese.“

      „No tak tohle vás potěší.“ Klidně mu položila na stůl noviny, titulkem na první stránce nahoru.

      Hunter sklouzl očima k novinám, aniž po nich sáhl. Garcia vstal a zvědavě přistoupil k Hunterovu stolu.

      POPRAVČÍ ZNOVU ÚTOČÍ. NOVÁ OBĚŤ UPÁLENÁ SADISTICKÝM SÉRIOVÝM VRAHEM. LOSANGELESKÁ POLICIE V ÚZKÝCH.

      Hunter si titulek mlčky přečetl a pak se rychle podíval na jméno autora – Claire Andersonová. To mě mohlo napadnout.

      Jelikož se Hunter nijak nepokoušel dočíst zbytek článku, Garcia se rychle zmocnil novin.

      „Moje otázka zní,“ pronesla kapitánka dotčeně, „jak si sakra novináři dokázali ty dvě vraždy spojit?“

      „Ona má kontakty na policii a patrně i v márnici,“ odvětil Hunter ledabyle.

      „Ona?“

      „Claire Andersonová, reportérka, která ten článek napsala.“

      Kapitánka Blakeová zírala na Huntera zvídavým pohledem. „Podle toho, jak se tváříte, soudím, že ji znáte.“

      „Setkali jsme se.“

      Kapitánka několik vteřin hleděla Hunterovi do očí, ale ten nic neprozradil. „Nikdo z Divize loupeží a vražd, kromě nás tří, neví, že ty dva případy spolu souvisejí.“ Začala přecházet po místnosti. „Pokud s ní žádný z vás nemluvil, nemohl tip přijít odtud. Doktor Winston se mi zaručil, že o souvislosti ví jen on a tři velmi spolehliví forenzní technici. Je si jist, že z jeho strany se nic nevyneslo.“

      „Tady stojí,“ přerušil ji Garcia, který četl z novin: „Specialista na vraždy, detektiv Robert Hunter, vede vyšetřování. I když to odmítl komentovat, není pochyb, že policie je v případech obou vražd bezradná. Popravčí…“ Zarazil se a zvedl oči k Hunterovi. „Roztomilá přezdívka. Kdo to sakra vymyslel?“

      Hunter lhostejně pokrčil rameny.

      Garcia četl dál: „… Popravčí teď bloumá ulicemi našeho města a policie zřejmě zase nemá reálný směr pátrání, podezřelé ani, pokud je nám známo, vodítka. Pro dobro nás všech autorka tohoto článku upřímně doufá, že detektiv Hunter dostane Popravčího rychleji, než odhalil neblaze proslulého vraha zvaného Krucifix.“

      „Mrcha,“ řekl Hunter polohlasem.

      „Tohle všechno mi vlastně nevadí… zatím,“ pronesla kapitánka a zadívala se Hunterovi do očí. „Je mi jedno, jestli se té reportérce nějak podařilo spojit oba případy. To, co ale musíme před tiskem za každou cenu utajit, je číslování obětí. Kdyby se toho tisk chytil, jsme v háji. Budeme mít na krku paniku po celém městě. Ani nemluvě o šíleném tlaku na to, aby se našly první dvě oběti.“

      „O tom novináři očividně nic nevědí.“ Garcia zamával novinami. „Jinak by to bylo v titulcích.“

      „A my se vynasnažíme, aby to tak zůstalo,“ opáčila kapitánka. „Chci mít tenhle případ v naprostém utajení. Nikdo kromě vás nebude mít přístup do téhle místnosti ani k vyšetřovacím spisům, leda byste k tomu měli předem souhlas ode mě. Je to jasné?“

50

      Kapitánka Blakeová přistoupila ke korkové nástěnce a prohlížela si nové fotografie. Hunter si všiml, jak sebou viditelně trhla, než se jí vrátila obvyklá sebekontrola. „Nakreslil vrah zase číslo krví?“ Ukázala na jeden z obrázků.

      „Ano,“ přikývl Hunter, se skřípavým zvukem odstrčil židli a vstal.

      Ozvalo se zaklepání na dveře.

      „Dále,“ zvolala kapitánka dřív než se Hunter a Garcia stačili ozvat.

      Vstoupil Ian Hopkins a okamžitě ho překvapilo, že vidí v místnosti kapitánku Blakeovou.

      „Jé, promiňte. Já nevěděl, že máte schůzi.“

      „To nic,“ pokynul mu Hunter, aby zůstal.

      Kapitánka Blakeová se obrátila ke Garciovi s tázavým výrazem.

      „Ten je v pořádku.“ Garcia mírně zavrtěl hlavou. „Je to strážník, kterého jste nám přidělila, aby pomáhal s pochůzkami, pamatujete?“

      „Právě jsem přišel sdělit detektivu Hunterovi, že nacionále té Moniky nikdo nezapsal,“ oznámil Hopkins. „Když strážník dorazil do výslechové místnosti, byla pryč.“

      „Monica?“ otočila se kapitánka. „To je ta dívka, co přišla včera s tím, že má nějaké informace stran vraždy v kostele Sedmi svatých?“

      „To je ona,“ opřel se Garcia o svůj stůl.

      „Takže – co z toho vzešlo?“

      „Zrovna jsme s ní začali mluvit, když jsme se dozvěděli o nové oběti.“ Hunter přistoupil ke kapitánce stojící u tabule s fotkami. „Vůbec neměla příležitost nám sdělit to, kvůli čemu sem přišla.“

      „Byla v tom kostele? Viděla něco?“ Kapitánčin zájem narůstal.

      „To první ne, to druhé svým způsobem ano,“ podrbal se Garcia na bradě.

      „A co to sakra znamená?“

      „Nebyla v kostele,“ odtušil Hunter klidně. „Řekla nám jen, že měla nějakou vizi.“

      Kapitánka se napjala. „Tak moment,“ rázně zvedla pravou ruku. „Přišla s tvrzením, že je médium?“

      „Pokud víme, tak ne,“ odvětil Hunter.

      Kapitánka se rozhlédla po místnosti a její oči se zastavily u Garcii. „Někdo by mi měl něco povědět.“

      „Podle strážníka, který s ní mluvil jako první, neříkala nic o tom, že by byla médium nebo měla nějaké vize. Tvrdila, že má nějaké informace, ale byla ochotná mluvit jen s detektivy, kteří mají případ na starosti.“

      Kapitánka vyndala z náprsní kapsy tmavého blejzru balíček mentolek a vložila si jednu do úst. „Pardon.“ Obrátila se k Hunterovi. „Ale jestli je to cvok, co o sobě tvrdí, že je médium, tak proč po ní jdeme?“

      „Ona není médium, kapitánko,“ řekl Hunter opatrně. „Zdá se, že cítí ledacos hlouběji než většina lidí.“

      „Cože dělá?“ Kapitánka se málem zakuckala mentolkou.

      „Mimosmyslové vnímání.“ Hunter nezaváhal.

      „Prosím vás, řekněte mi, že žertujete,“ vyštěkla. Ruce měla v bok, hlas o půl oktávy vyšší.

      „Jsem vůči tomu stejně skeptický jako vy, kapitánko,“ odvětil Hunter, „ale pravda je taková, že ať už tomu věříme nebo ne, lidi s mimosmyslovým vnímáním existují.“

      „To je vedlejší, Roberte.“ Kapitánka s hlasitým křupnutím rozkousla mentolku. „Nejsme žádná nadpřirozená magorská policie. Tisk už nám jde po krku, a starosta taky. Jsme pod těžkým tlakem. Teď si představte, co by se stalo, kdyby zjistili, že jsme si vyžádali pomoc média. Jak neschopně bychom asi vypadali?“

      „Já si nevyžádal ničí pomoc, kapitánko. Jen s ní chci mluvit. Zjistit, co má na srdci. Pokud se z toho vyklubou samé kecy, odložíme to jako sto procent všech tipů, které jsme až dosud dostali.“

      Strčila si do úst novou mentolku a převalovala ji z jedné tváře do druhé. „Proč si myslíte, že to není podvodnice?“

      Hunter si stoupl za svou židli a opřel se lokty o opěradlo. „Když jsem se včera hnal z výslechové místnosti, zastavila mě, aby mi něco řekla.“ Pohlédl na Garciu. „Ty už jsi byl pryč.“

      „A co to bylo?“

      Hunter se na okamžik odmlčel. „Řekla: ‚Věděl o tom ohni. Věděl, čeho se bojí.‘“

51

      V místnosti zavládlo ticho a všechny oči se upřely na Huntera.

      „Nemohla to být náhoda.“ Potřásl hlavou a vyšel zpoza stolu. „Jenže v té chvíli jsem neměl zdání, o čem mluví.“

      „Možná využívá tu údajnou hypersenzitivitu jako kouřovou clonu,“ zauvažovala kapitánka. „Možná je do toho zapletená víc, než nám chce přiznat.“

      „Ať je to jak chce, myslím, že bychom s ní měli promluvit.“

      „Naneštěstí,“ přerušil ho Hopkins, „jak už jsem říkal, nikdo nemá její nacionále. Neuvedla při příchodu příjmení, adresu ani telefonní číslo.“

      „Ano, ale máme ve výslechové místnosti průmyslovou kameru s nahráváním.“ Hunter pokynul Hopkinsovi. „Řekni technikům, ať z nahrávky udělají její fotku a projedou ji databází pohřešovaných osob.“

      „Databází pohřešovaných osob?“zeptal se Hopkins nechápavě.

      „Mám tušení, že je na útěku. Začni pátrání v Pensylvánii.“

      „Proč v Pensylvánii?“ zeptala se kapitánka.

      „Měla mírný pensylvánský přízvuk. Myslím, že bude nejlepší začít tam.“

      „Hned jdu na to.“

      Kapitánka počkala, až Hopkins odejde, a pak se otočila k oběma detektivům. „Jestli ji najdete, přivedete ji sem, rozumíte?“ nařídila rázně. „Tohle musí probíhat podle předpisů, Roberte. Jestli má informace ke kterémukoli našemu případu, ať už jsou to psychotronické kecy nebo ne, musí být vyslechnuta teprve po řádném poučení a já chci být přitom v pozorovací místnosti. Je to jasné?“

      Hunter kývl.

      „Je to jasné, detektive?“ naléhala, aby odpověděl nahlas.

      „Ano, kapitánko.“ Hunter neodtrhl oči od jejích.

      „Tak jo.“ Kradmo se podívala na hodinky. „Informujte mě v krátkosti, co zatím máme o té Amandě Reillyové.“

      Hunter rychle vysvětlil, co odhalila pitva.

      „Vrah si ukousl z jejího těla?“ zeptala se kapitánka a ucítila, jak se v ní začíná zvedat vlna nevolnosti.

      „Doktor našel prohlubeň těsně pod pravým prsem.“ Hunter vyndal fotografii z papírové obálky a podal ji kapitánce Blakeové. „Očividně chybí malý kousek masa.“ Ukázal na obrázku, co má na mysli. „Vzhledem ke stavu těla se nedá potvrdit, že jde o stopy zubů, ale doktor je si tak jistý, jak jen je to možné.“

      „To je šílené,“ promnula si kapitánka obličej.

      „Je to jedna z velmi mála věcí, které odpovídají vraždě v kostele Sedmi svatých,“ odvětil Hunter. „Vrah vypil trochu knězovy krve a teď to vypadá, že snědl kousek masa Amandy Reillyové.“

      „Proč?“ zeptala se kapitánka Blakeová se znechuceným výrazem. „Proč by to vrah dělal?“

      Hunter si masíroval oči palcem a ukazováčkem. „Dějiny a učebnice vám sdělí, že nejběžnějším důvodem, proč vrah konzumuje maso nebo krev svých obětí, je pocit, že se tím oběť stane jeho trvalou součástí. Někdy to ve vrahovi budí zvrácený pocit sexuální rozkoše.“

      Následovalo znepokojivé ticho.

      „My ale víme, že tomuhle vrahovi o sexuální rozkoš nejde.“ Kapitánka vrátila obrázek Hunterovi. „Proč by chtěl, aby se oběť stala jeho trvalou součástí?“

      „Na to vám může odpovědět jedině vrah, kapitánko.“

      „Udělejte mi radost troškou psychologie,“ vyzvala ho kapitánka velitelským hlasem. „Koho tady můžeme mít proti sobě?“

      Hunter připíchl fotografii na tabuli, zhluboka se nadechl a obrátil se k Barbaře Blakeové. „Vraha, který velmi dobře znal oběti. Jeho nenávist vůči nim byla tak hluboká, že mu nestačilo mít absolutní kontrolu nad jejich životem a smrtí. Potřeboval víc.“

      Kapitánka vydechla. „A tím víc máte na mysli pití jejich krve a konzumaci jejich masa?“

      Hunter kývl, přistoupil k oknu a zadíval se ven, do slunného chladného dne.

      „Ale proč ta změna?“ Kapitánka se nevzdávala. Chtěla pochopit možné důvody, které se za tím vším skrývaly. „Jestliže vrah pil krev kněze, proč neudělal totéž u Amandy Reillyové? Proč se dal do kousání?“

      „Na to vám může odpovědět zase jedině vrah, ale možná se vyvíjí. Stoupá po žebříčku.“

      „Udělá to zas?“

      Hunter si protáhl tělo a svaly se mu napjaly. „Mnoho sériových vrahů se obvykle vyvíjí, tak nebo onak. Může to být míra násilí, časový interval mezi vraždami… Tenhle možná postupuje od pití krve k opravdovému kanibalismu.“

      „No to je paráda,“ zasyčela kapitánka Blakeová a zvedla ruku k čelu, jako by bojovala s bolestí hlavy. Podívala se na hodinky. „Do prčic. Za deset minut musím být na tiskové konferenci. Zatím budu hrát blbou a řeknu, že nemůžu potvrdit, že spolu obě vraždy nějak souvisejí, jenže v téhle pozici nevydržím dlouho. Kdyby bylo třeba, budu lhát jak o život a nakecám jim, že máme velmi spolehlivá vodítka, kterými se řídíme, ale vy dva byste měli na něco přijít – a to rychle. A najděte tu Moniku. Chci vědět, proč řekla to, co řekla.“

      „Já taky,“ řekl Hunter, když se za kapitánkou zabouchly dveře.

52

      Místnost pro tiskové konference v Parker Center byla dost velká na to, aby se tam pohodlně vešlo stádo hladových reportérů, kteří se toho dne dostavili.

      Barbara Blakeová musela přiznat, že když před pouhým týdnem přijala místo velitelky Divize loupeží a vražd, vůbec neočekávala, že bude tak brzy čelit losangeleskému tisku kvůli sériovému vrahovi. Také vůbec neočekávala, že hned první den v novém místě bude muset hledět z očí do očí losangeleskému starostovi. Pokud to však vyžadovala její práce, byla ochotná jít do toho.

      Jakmile vstoupila do místnosti, hlasitý šum vzrušených hlasů se proměnil v pouhý šelest. Kapitánka Blakeová na sobě měla elegantní černé kalhoty rovného střihu, světle červenou saténovou blůzu a černý blejzr, což se dokonale hodilo k jejím dlouhým tmavým vlasům. Nalíčena byla jako obvykle nenápadně a elegantně. Zaujala místo za řečnickým pultíkem a působila naprosto klidně a sebejistě. Aniž pronesla slovo, přelétla očima po místnosti a čekala, až jí budou všichni věnovat pozornost. Netrvalo to ani deset vteřin.

      „Budu odpovídat na otázky rovných pět minut. Možná se tak vypořádáme aspoň s částí toho fantazírování, co vyšlo v dnešních novinách.“ Hlas měla stejně pevný jako svůdný, spojoval se v něm něžný dívčí tón s odzbrojující hladinou sebevědomí. „Než začnete, řeknu vám jedno. Nebudu probírat detaily žádného z našich probíhajících vyšetřování, tak se prosím neobtěžujte s dotazy. Pokud vaše otázky nebudou formulovány slušně a spořádaně, tato konference skončí.“

      Do vzduchu vylétly ruce, reportéři začali vykřikovat otázky a nastrkovat mikrofony ozdobené logy stanic CNN, Fox, CBS, NBC, Court TV a několika velkých novin.

      Kapitánka zaťala zuby. Oni sakra nevnímali ani slovo z toho, co jsem říkala.

      „Kapitánko Blakeová,“ zavolala z rohu místnosti hezká žena s dlouhými tmavými vlasy.

      „Claire Andersonová z Los Angeles Times,“ představila se reportérka a kapitánka k ní se zájmem upjala pozornost. Claire byla vysoká, štíhlá a v tónu jejího hlasu zněla zřetelná arogance. „Tvrdíte, že vražda z kostela Sedmi svatých, ke které došlo minulý týden, a včerejší vražda z Pacific Coast Highway spolu nesouvisejí?“

      „Momentálně nemáme nic, co by tato dvě vyšetřování spojovalo,“ odvětila kapitánka klidně a bez zaváhání.

      „Tak proč jste případ přidělila detektivu Hunterovi?“ naléhala Claire.

      „Jak to myslíte?“

      „Myslím to tak, že mám velmi spolehlivý informační zdroj, který mi sdělil, že detektiv Hunter se má zabývat výlučně vyšetřováním vraždy z kostela Sedmi svatých. Kdyby ty případy nesouvisely, jak to, že by mu byla přidělena také vražda z Malibu?“

      Tak tohle je ono, pomyslela si kapitánka. Nic se nevyneslo, nikdo nikomu nedal tip. Claire prostě vydedukovala, že pokud byl Hunter přidělen k vraždě v Malibu, případy spolu musejí souviset. Vlastně docela chytré.

      „Proto vaše noviny otiskly dnes ráno to, co otiskly?“ otázala se kapitánka zuřivě. „Kvůli vašim dohadům? Rozhodla jste se šířit tímhle městem paniku, protože jste dospěla k nějaké hloupé dedukci?“

      Claire pokrčila rameny, aniž uhnula před kapitánčiným hněvivým pohledem. „Jak jsem řekla, můj zdroj je velmi spolehlivý.“

      „Vážně? No, jestli tomu svému zdroji platíte víc než dolar pětadevadesát, tak vás bere na hůl.“

      Místností zazněl tlumený chechtot.

      „Dovolte, abych vám to objasnila,“ pokračovala kapitánka Blakeová sebejistě. „V ideálním světě by tohle oddělení mělo stejné množství detektivů jako případů a poměr by byl jedna ku jedné, jenže tohle není ideální svět, víte? Tohle je svět, kde někdo vstoupí do kostela v čase zpovědí a usekne hlavu knězi. Tohle je svět, kde někdo připoutá nevinnou ženu k židli a mučí ji před velkým ohněm v krbu, dokud není mrtvá.“

      V místnosti zavládlo úplné ticho.

      „Naneštěstí,“ pokračovala kapitánka, „počet násilných trestných činů, spáchaných v tomhle městě, exponenciálně převyšuje počet detektivů. Detektiv Robert Hunter a detektiv Carlos Garcia se měli zabývat výlučně vyšetřováním případu z kostela Sedmi svatých, to máte pravdu.“ Kývla na Claire a vyvalila oči. „Jenže všichni moji ostatní detektivové jsou přetíženi případy. Možná by Los Angeles Times mohly otisknout žádost všem vrahům a násilníkům, co kolem nás chodí, aby si dali na pár let pauzu a my mohli dohnat resty. Co vy na to?“

      Místností se rozlehl nervózní smích. Claire zachovala klidnou tvář.

      „Takže připouštíte, že detektiv Hunter vede také vyšetřování případu z Malibu?“

      „Detektiv Hunter má tu výhodu, že je také soudní psycholog. Jeho znalosti a vědomosti stran toho, jak může fungovat mysl násilného zločince, jsou nenahraditelné v mnoha vyšetřováních mého oddělení. Vzhledem k extrémní brutalitě zločinu spáchaného v Malibu během minulého víkendu jsem požádala detektiva Huntera, aby se vyšetřování ujal, ano,“ připustila kapitánka konečně.

      „Proč se nezúčastní této tiskové konference?“

      „Momentálně mohu všechny vaše dotazy zodpovědět já. Čas má pro nás zásadní význam a detektiv Hunter s ním musí hospodařit moudře. Na téhle tiskové konferenci ho není zapotřebí.“

      Do vzduchu se vymrštily další ruce a místnost znovu naplnily výkřiky.

      „Hádám, že starosta Edwards nebude nejšťastnější,“ zvýšila Claire hlas tak, aby přehlušila všechny ostatní. „Pokud vím, chtěl, aby váš nejlepší detektiv pracoval výlučně na vraždě z kostela Sedmi svatých.“

      „V tomhle oddělení,“ odsekla kapitánka Blakeová divoce, „nemáme nejlepší ani nejhorší detektivy. Všichni pracujeme stejně horlivě a všichni konáme svou práci podle svých nejlepších schopností. Buďte klidná, oba případy budou brzy vyřešeny.“ Doufala, že mírné nejistoty v jejím hlase si kromě ní nikdo nevšiml.

53

      Čtvrť Studio City dostala své jméno díky blízkosti ateliérů velkých filmových korporací a televizních společností. Universal byl odtud jen deset minut cesty. Paramount, CBS a celý starý Hollywood sídlil hned na druhé straně kaňonu, a když jste to vzali po dálnici, mohli jste být za čtvrt hodinky u Burbanku a NBC. Většina mladé a krásné hollywoodské elity s oblibou trávila volný čas toulkami po četných buticích, klubech, barech a kavárnách v Greenwich Village – tam se dalo vidět a být vidět.

      Tania Riggsová bydlela v dřevem obloženém bytovém komplexu obklopeném desítkami jilmů a obřích sykamor. Každý byt měl vlastní soukromý balkon a ke komplexu patřil společný bazén, posilovna a prostory pro volný čas.

      Hunter a Garcia vyšli mlčky po schodech k Taniimu bytu v prvním patře. Oba zápasili s vlastními myšlenkami a snažili se uspořádat si je v hlavách.

      Hunter zaklepal a otevřela mu brunetka, něco přes čtyřicet, středně vysoká a dost obézní. Vlasy, dlouhé po ramena, měla sepnuté vzadu do ohonu a tmavě hnědé oči působily těžce a unaveně, nejspíš hlavně od pláče, usoudil Hunter. Na sobě měla tmavomodré bavlněné kalhoty a černý svetr. Hunter a Garcia se představili a trpělivě čekali, až Tania Riggsová prostuduje jejich průkazy.

      „Prosím, pojďte dál,“ řekla tichým hlasem a ustoupila doleva.

      Ve vzduchu bylo cítit voňavé svíčky – Hunter poznal jasmín.

      „Prosím, posaďte se.“ Ukázala na nízkou modrou pohovku v „matracovém stylu“, prošitou knoflíky. Obytný prostor byl otevřený a nábytku pomálu. Kromě pohovky tu stála dvě křesla, dřevěný konferenční stolek, akrylátový jídelní stůl pro čtyři osoby a u protější stěny poloplná knihovna.

      „Můžu vám nabídnout něco k pití?“ zeptala se bojácně.

      „Ne, děkujeme, paní Riggsová, takhle je to dobré,“ sedl si Hunter na pohovku. Byla překvapivě pohodlná.

      „Prosím, říkejte mi Tanio. Při té paní Riggsové si připadám ještě starší, než jsem.“ Usedla do křesla, které bylo nejdál od pohovky. Jasná známka, že jí přítomnost lidí není příjemná.

      „Moc nás mrzí to, co se stalo paní Reillyové,“ začal Hunter tlumeným hlasem.

      Tania pevně zavřela oči a po tváři se jí skoulely dvě slzy.

      „Byly jste dlouho přítelkyně?“

      Smutně přikývla. „Skoro třicet let. Začala jsem pracovat v Palm Properties jen o týden dřív než Mandy. Hned jsme si spolu sedly. Patrně jsem byla jediná, kdo ji snášel.“

      „Ostatní ji nesnášeli?“ zeptal se Garcia se zájmem.

      Tania okamžik váhala, jako by prozradila něco, co neměla. Přišla s vysvětlením. „Mandy byla moc hezká, velmi ctižádostivá a velmi dobrá v tom, co dělala. Taky byla velice okouzlující a rozhodně si uměla získat klienty. Hned od začátku všichni viděli, že to někam dotáhne, a netrvalo dlouho a začaly kolem ní lítat závistivé pohledy. Všichni mužští, zaměstnanci i klienti, se s ní chtěli vyspat.“ Tania o tom vteřinku uvažovala. „Určitě i některé ženské. Reality, to je hodně tvrdý obor, detektive. Každý bojuje, aby si vedl líp než druhý, a někdy míří údery hodně pod pás.“ Úzkostlivě si vyjela dlaní po čele až do vlasů a okamžik ji tam podržela. „Nikdo nikdy není rád, když si vedete dobře, ledaže vám firma patří a přinášíte jim peníze. A Mandy si vždycky vedla dobře, moc dobře.“

      „Takže když jste řekla ‚nesnášeli‘, měla jste na mysli, že jí lidé záviděli?“ zeptal se Hunter.

      „Ano. Její krásu a její úspěch.“

      „Ale vy ne?“ ozval se tentokrát Garcia.

      Tania zavrtěla hlavou. „Podívejte se na mě,“ řekla s upejpavým úsměvem. „Nejsem žádná Miss Amerika, a to není otázka poslední doby. Takhle jsem vypadala vždycky. Odjakživa jsem byla kus ženské. Věděla jsem, že nikdy nemůžu být jako Mandy, takže mi to vlastně nevadilo. Taky jsem nikdy nebyla tak ctižádostivá jako ona.“ Odmlčela se a hřbetem pravé ruky si utřela slzy. „Po pravdě řečeno, byla jsem šťastná, že se skamarádila zrovna se mnou. Ve škole jsem měla hodně málo přátel. Lidi si ze mě pořád dělali legraci, protože jsem byla tlustá a ne moc hezká. Předstírala jsem, že mi to nevadí, ale v hloubi duše mi bylo strašně. Ve škole jsem nikdy neplakala, ale když jsem přišla domů, zhroutila jsem se skoro každý večer.“

      Hunter chápavě kývl a krátce se rozpomněl na to, jak býval ve škole hubený a nemotorný.

      „Věděla jsem, jak se Mandy v práci cítí, když po ní všichni pokukují a šeptají si za jejími zády. Myslím, že asi proto se z nás staly tak dobré kamarádky.“

      „Jaká byla šéfka?“ zeptal se Garcia, zkřížil nohy a opřel se o ně lokty.

      „Fantastická. Nejlepší šéfka, co jsem kdy měla. Nejspíš právě proto, čím si sama prošla, nesnášela protekci a šikanu. Chovala se ke všem stejně.“ Tania sáhla po krabici papírových kapesníčků na konferenčním stolku.

      „Měla někdy problém s nějakým zaměstnancem?“ zeptal se Garcia. „Musela propustit spoustu lidí, ne?“

      „Mandy miloval každý, kdo u ní pracoval. Dělala, co mohla, aby uchovala všechna pracovní místa ve firmě, ale nešlo to. Trh s nemovitostmi v Los Angeles se zhroutil, a to ví v branži každý. Nikdo jí to nevyčítal.“

      V kuchyňských dveřích se objevila hnědá kočka, dlouze se na oba detektivy zadívala a pak usoudila, že blíž se jí nechce, načež zmizela zpátky v kuchyni.

      „Nevíte, jestli s někým chodila?“ zeptal se Hunter.

      „Od svého rozvodu Mandy o vztahy moc nestála. Měla sem tam nějaký úlet, ale nic vážného.“

      „V poslední době?“ zeptal se Garcia.

      „O ničem nevím.“

      „Chodila s klienty?“

      „Ne, nikdy.“ Tania energicky zavrtěla hlavou. „Možná si s někým zaflirtovala, ale to patří k práci. Musíme být okouzlující, někdy i koketní, ale tím to končí. Pokud vím, Mandy to pravidlo nikdy neporušila.“

      „Pokud vím, ukazovala Mandy v sobotu navečer ten dům v Malibu nějakému zájemci,“ navázal Hunter; použil teď Amandinu přezdívku, jako by si povídali o staré kamarádce.

      Tania si otřela koutky očí papírovým kapesníčkem a přikývla. „Ten ji zabil, viďte?“

54

      Hunter se předklonil a krátkou chvíli hleděl Tanie do očí. Pak naklonil hlavu. „Nedá se to říct s jistotou, ale zajímá nás. Co nám o něm můžete povědět?“

      „Nic moc,“ odvětila Tania přiškrceným hlasem.

      „Může nám pomoct cokoli,“ naléhal Garcia.

      „Objednal si prohlídku telefonicky. Představil se jako Turner, pan Ryan Turner.“

      Hunter si to zapsal do svého černého notesu. „Kdy to bylo? Kdy si telefonicky objednal prohlídku?“

      „V pátek.“

      „Kdo s ním mluvil, vy, nebo Mandy?“

      „Napoprvé já.“

      „Ono bylo nějaké podruhé?“ naléhal Hunter.

      „Ano. Volal v sobotu, že se trochu opozdí.“

      Ve dveřích kuchyně se znovu objevila kočka. Tentokrát opatrně přešla do obývacího pokoje a ulehla pod akrylátový stůl.

      „Pamatujete si rozhovor, který jste s ním vedla?“

      Kývla. „Ale dlouhé to nebylo.“

      „Pamatujete si jeho hlas? Bylo na něm něco zvláštního? Například přízvuk?“

      „Ano,“ několikrát rychle přikývla. „Rozhodně měl jižanský přízvuk, takový buranský, nosový. Možná Texas nebo Mississippi.“

      „Byl tón jeho hlasu agresivní… nebo jemný? Byl ten hlas pisklavý… nebo hluboký?“

      Potřásla hlavou. „Agresivní vůbec ne. Vlastně byl velmi zdvořilý. Na jeho hlasu nebylo nic zvláštního.“ Sklopila oči k podlaze. „Je mi líto.“

      „To nic, Tanio,“ konejšil ji Hunter. „Jde vám to skvěle. Připadalo vám, jako by mohlo jít o někoho, koho jste vy a Mandy znaly z dřívějška? Třeba o klienta… snad o někoho, kdo v poslední době agenturu navštívil?“

      Další pauza. Tania chvíli upřeně hleděla na své nejisté ruce, pak zavrtěla hlavou. „To bych neřekla. Poslední dobou k nám moc klientů nechodilo.“

      „Přišel do sídla firmy, než odjeli do domu v Malibu, nebo se s ním Mandy setkala až tam?“ otázal se Garcia.

      Tania si zase osušila oči papírovým kapesníčkem. „Máme takovou praxi, že nedáváme adresy našich nemovitostí klientům, se kterými jsme se nikdy nesetkaly. Přijedou do agentury.“

      „Setkala jste se s ním?“

      „Ne,“ vydechla Tania sklesle. „Objednal si prohlídku na pozdní odpoledne, ale zavolal, že se o hodinu zpozdí. Zeptala jsem se Mandy, jestli chce, abych počkala s ní.“ Po Taniiných lících se začala koulet nová vlna slz. „Ale ona řekla, že to zvládne sama. Řekla mi, ať jdu domů, protože byl víkend.“ Zhluboka se nadechla a hlas jí selhal. „Měla jsem zůstat s ní.“

      „Nemohla jste nic dělat, Tanio,“ konejšil ji Hunter.

      „Mandy se tak strašně bála ohně,“ hlesla Tania, znovu zahleděná do podlahy.

      Hunter a Garcia si vyměnili letmý pohled.

      „Jakpak to?“ zeptal se Hunter.

      Tania nespěchala. Když promluvila, zachvěl se jí dolní ret. „Jako malá se ošklivě popálila.“

      „Víte, co se stalo?“

      „Ne přesně. Mandy o tom vlastně nikdy nemluvila. Jen mi řekla, že když byla malá, chytly na ní šaty. Od té doby se u ní vyvinula strašná fobie z ohně. Ve svém domě neměla ani plynový sporák nebo tak něco. Všechno jen na elektřinu. Dokonce i svíčky ji znervózňovaly.“ Odmlčela se, zhluboka nadechla a pak začala vzlykat. „Proč…? Proč někdo něco takového udělal Mandy nebo vůbec nějakému člověku? Já to nechápu. To musíte být nestvůra, abyste někoho upálil zaživa.“ Dech z ní teď vycházel v krátkých poryvech. „Musela moc trpět.“ Tania propukla v pisklavý hysterický pláč a zabořila hlavu do dlaní.

      Hunter vstal z pohovky a klekl si před ni. „Opravdu je nám líto vaší ztráty, Tanio,“ dotkl se jejího ramene. „Víme, jak těžké chvíle prožíváte, a jsme velmi vděční, že s námi mluvíte.“

      Dveře do bytu se otevřely a dovnitř vstoupil muž kolem pětačtyřiceti let, ve slušně padnoucím modrém obleku s bílou košilí a konzervativní vázankou. Byl vysoký jako Garcia a v dobré fyzické formě. Na vteřinu se zarazil a rychle přejel pohledem scenérii.

      „Tanio, není ti nic?“ zeptal se, odložil hnědou koženou aktovku a spěchal k ní.

      Tania zvedla hlavu. Oči měla napuchlé a červené. „Jsem v pořádku, Dougu.“

      Hunter vstal, aby mu udělal místo.

      „Tohle je můj manžel,“ řekla Tania Hunterovi a Garciovi. Obrátila se zpátky k Dougovi. „To jsou detektivové z oddělení vražd,“ vysvětlovala.

      Hunter a Garcia se pokusili představit, ale Doug neposlouchal.

      „Co tady sakra děláte, chlapi?“ otázal se. „Copak nevidíte, jak na tom je?“

      „Velice nás to mrzí, pane Riggsi,“ odpověděl Hunter.

      „To nic, Dougu,“ vložila se do hovoru Tania. „Prostě dělají svou práci a já jim chci pomoct, pokud to jde.“

      „Ale ty přece nic nevíš. Říkala jsi, žes toho člověka vůbec neviděla.“

      „Prospět může jakákoli informace, pane Riggsi,“ ustoupil Hunter o krok. „Tania nám právě poskytla několik informací z minulosti Amandy Reillyové, a to nám při vyšetřování rozhodně pomůže.“

      Doug držel Taniu v náručí. „Měl jsem s tebou dneska zůstat doma. Nejsi v stavu, abys byla sama, a rozhodně nejsi v takovém stavu, aby tě vyslýchala policie.“ Střelil po Hunterovi a Garciovi zuřivým pohledem.

      „Nejsem invalida, Dougu. Jsem jen rozrušená.“

      „Velice jste nám pomohla, Tanio,“ řekl Hunter a pak kývl na Garciu. „Stejně už musíme jít. Ještě jednou – litujeme vaší ztráty, ale kdybych vám mohl položit ještě pár otázek…“

      Tania kývla, navzdory Dougově podrážděnosti.

      „Mandina kabelka se pořád ještě pohřešuje. Rádi bychom se podívali do jejího domu. Nevíte, jestli měla v kanceláři rezervní klíč?“

      Tania si otřela slzy hřbety rukou a na okamžik pohlédla na Douga. „Ano. Ve stole, v dolním šuplíku. Každou chvíli si zaklapla dveře, takže si začala pro každý případ nechávat klíč v kanceláři.“

      Hunter kývl. „Podíváme se. Ještě jedna věc. Byla Mandy katolička?“

      Tania nervózně zavrtěla hlavou. „Vůbec nebyla zbožná. Myslím, že ani nevěřila v Boha. Proč?“

      „Jen jsem zvědavý.“ Hunter se na ni konejšivě usmál a položil na konferenční stolek navštívenku. „Kdybyste si vzpomněla na něco, co by podle vás mohlo být důležité – ať je to sebemenší maličkost – , prosím, kdykoli mi zavolejte.“

      Taniiny oči spočinuly na několik vteřin na navštívence. „Mrzí mě, že jsem vám víc nepomohla.“

      Hunter a Garcia vstali z pohovky a vykročili ke dveřím.

      „Počkat!“ zvolala náhle Tania. „Říkal jí Mandy.“

      „Jak to myslíte?“ zeptal se Hunter.

      „Do telefonu, když nám volal, že se opozdí na prohlídku – pozdravil mě a řekl: Můžu mluvit s Mandy?“

55

      Claire Andersonová chtěla být reportérkou, kam až její paměť sahala. Narodila se v Hailey ve státě Idaho a byla to venkovská dívka s mentalitou ženy z velkého města. Její rodiče nadále žili v Hailey, měli těžký přízvuk a venkovské zvyklosti. Ve škole bývala Claire výjimečná studentka, ale vzhledem ke svým rozměrům nebyla mezi chlapci oblíbená. Začala přibírat na váze už ve velmi útlém věku, což způsobil hlavně matčin mimořádný talent k pečení úžasně dobrých dortů. Když končila střední školu, byla už jednoznačně obtloustlá.

      Výtečné známky jí umožnily vybírat si ze širokého rejstříku univerzit. Zvolila Idaho State University v Boise prostě proto, že chtěla být blízko domova. Hailey pro ni představovalo domov, ale velké město se stalo jejím hřištěm, místem, kde poprvé vyzkoušela drogy a usoudila, že nejsou nic pro ni. Místem, kde ztratila panenství s někým, s kým se sešla jen dvakrát. A místem, kde se rozhodla, že už nechce mít nadváhu. S nezdolným odhodláním změnila své stravovací návyky a procvičila se k třiapadesáti kilům. Její proměna byla úchvatná, a tak se z „neoblíbené“ stala dívka, se kterou se každý toužil vyspat.

      Protože měla Claire nejlepší prospěch v ročníku, nabídli jí práci v redakci Idaho Statesman, nejčtenějších novin v Boise. V novinách se seznámila s Noahem Jonesem, losangeleským reportérem na volné noze, který řekl, že by za ni mohl ztratit slovo u některého ze svých přátel v Los Angeles Times. Musela se s ním za to vyspat, ale to byla podle Claire nízká cena za to, že se dostane do jednoho z největších listů v USA.

      Claire teď seděla na okraji psacího stolu Matta Pasquiera. Pasquier byl legenda, pokud šlo o kriminalistické reportáže v Los Angeles. Byl starosvětský, žoviální, hodně pil a nijak si nepovažoval vysokoškolsky vzdělaných žurnalistů, ale byl velice chytrý a Claire Andersonovou měl rád. Měla v sobě něco, co léta neviděl – syrovou ctižádost stát se dobrou reportérkou. Nedělala to pro peníze.

      „Tak jo, v čem je problém?“ Pasquier postavil na stůl šálek s kávou a opřel se dozadu.

      „Něco dělám špatně,“ prohlásila napůl poraženeckým tónem. „Nedokážu ten příběh uchopit a teď se do toho plete už i televize.“

      „Mám za to, že ses sešla s Robertem Hunterem. Chci říct, jako doopravdy sešla.“

      Claire kývla. „Jo, ale vykašlal se na mě.“

      Pasquier se vesele, ale jaksi divně zasmál. „Ty ses ho pokusila svést? Ale Claire. Robert to určitě poznal na kilometry daleko. Ten ti na takové triky neskočí.“

      „Tahle informace by se mi byla hodila před pár dny.“ Rozhlédla se po redakci. Všichni pilně zírali na monitory počítačů nebo telefonovali.

      „Víš ty co, půjdeme si popovídat někam jinam,“ navrhl Pasquier, poodjel se svou židlí na kolečkách od psacího stolu a vstal. Smutně se zamračil nad rozlehlou místností. „Z tohohle místa mám depresi. Je tu plno univerzitních šprtů, co vědí o novinařině prdlajs.“

      „Hele.“ Claire se pokusila zatvářit uraženě. „Já jsem taky univerzitní šprt.“

      „Jo, jenže ty jsi senzační.“ Mrkl na ni.

      Jídelna byla v mezaninu budovy. Pokrmy byly podle všech měřítek šmejd, typické ohřívané šlichty. Stěna plná automatů nabízela takřka cokoli, od jablek přes mírně pohmožděné banány, plátky koláčů, jogurty, saláty a čokoládové tyčinky až po tradiční trojúhelníkové sendviče.

      „Můžu tě na něco pozvat?“ ukázal Pasquier na automaty.

      „Dám si kafe.“

      Pasquier si koupil v jednom automatu sendvič se sušeným hovězím a sýrem a u pultu objednal dvě kávy. Jídlo bylo tak špatné, že tu bylo takřka prázdno, a tak snadno našli prázdný béžový umakartový stůl. Ukousl si velké sousto ze sendviče a papírovým ubrouskem si utřel z brady majonézu.

      „Co máš?“ zeptal se.

      Claire usrkla kávy a neuhnula před Pasquierovýma očima. „Nikdo nechce nic říct, ale vím, že máme co činit se sériovým vrahem, možná rituálním. Tak šíleným, že jsme to ještě neviděli. Tenhle chlápek je jiný než ostatní.“

      „Když nikdo nechce nic říct, tak jak to můžeš vědět?“ Naházel si do kávy čtyři cukry.

      „Nevím.“ Potřásla hlavou a odvrátila pohled. „Možná intuice. Tušení.“

      „Aha.“ Znovu si kousl sendviče a promluvil s plnými ústy: „Říkala jsi, že podle tebe je tenhle vrah jiný – jak jiný?“

      „Jen si vezmi fakta, Matte. Co je to za vraha, když usekne knězi hlavu v jeho vlastním kostele a na mrtvolu nastrčí hlavu toulavého psa? Co je to za vraha, když skoro dva dny peče svou oběť zaživa u krbu?“ Claire si oběma rukama zastrčila vlasy za uši. Pasquierovi se to líbilo. Připadala mu přitom velmi okouzlující. „Mrtvoly drží na soudním striktně pod zámkem. Fotku nedokážu sehnat, ale slyšela jsem, že vrah prý roztavil Amandě Reillyové obličej.“

      Pasquier se na ni tázavě podíval.

      „Amanda Reillyová byla druhá oběť.“ Čelo se jí zvrásnilo. „Čteš vůbec naše noviny?“

      „Poslední dobou ne. Nemáme reportéry, co by stáli za přečtení.“

      „Náramná švanda.“

      „Víš, rozdíl mezi tebou a většinou ostatních povalečů v téhle redakci je ten, že máš tu intuici, o které jsi zrovna mluvila. To tušení.“ Usmál se a Claire ho upozornila, že má na jednom zubu nalepený kousek hlávkového salátu. Seškrábl ho malíčkem. „A to nejspíš proto, že jsi hodná holka z venkova. Nevyrůstala jsi v metropoli, kde peníze mluví a kecy běhají maraton.“ Ze všech sil se snažil napodobit venkovský přízvuk. „My lidičky tady ve velkoměstech už jsme úplně zapomněli na intuici, na tušení a na to, jaký to je, dělat něco z lásky.“

      „I propáníčka, panáčku, intuice a tušení mi samy vod sebe ani krapet nepomůžou.“ Na rozdíl od něj měla Claire venkovský přízvuk přímo dokonalý.

      Pasquier se zasmál a spolykal zbytek jídla. „Z Roberta Huntera nic nevypáčíš. To je městskej človíček se srdcem venkovana. Jediný policajt, kterého znám, co má opravdu rád svou práci. A rozhodně nemá rád reportéry.“

      Claire si znovu pohrávala s vlasy. „No, klidně si nechám poradit. Tohohle se ale každopádně nevzdám.“

      Po Pasquierově tváři se rozlil zlomyslný úsměv. „Doufal jsem, že to řekneš. Tak jo, uděláš to takhle…“

56

      V centru Los Angeles leží finanční čtvrť hned jižně od Bunker Hillu a severně od South Parku – tam je k vidění ta silueta Los Angeles, kterou každý okamžitě pozná. Čtvrť se soustředí kolem Fifth, Sixth, South Flower a Figueroa Street, a trvale zůstává nejvlivnějším finančním a podnikatelským centrem amerického Jihu. Tyler Financial Services měly kanceláře v sedmnáctém poschodí South Flower Street číslo 542.

      Dan Tyler seděl v elegantním koženém křesle za mahagonovým psacím stolem. Byl to čtyřicátník vlídného vzezření. Hnědé vlasy, na spáncích prošedivělé, měl úhledně sčesané dozadu, a výrazné linie, které formovaly jeho zvláštně přitažlivou tvář, svědčily o síle, zkušenostech, sebevědomí a určitém prožitém utrpení. Na sobě měl elegantní tmavý oblek a bleděmodrou košili, doplněnou šedě proužkovanou vázankou. Tmavě hnědé oči hleděly přes brýle s tenkými obroučkami. V kanceláři nechyběl žádný z atributů jeho profese – drahý nábytek, působivý rohový bar, několik zarámovaných fotografií na stěnách a tři navzájem propojené počítačové monitory na psacím stole, na nichž se soustavně ukazoval aktuální stav akciového trhu. Sekretářka mu ohlásila příchod dvou detektivů a on vstal, aby je uvítal u dveří.

      Dan Tyler pozval příchozí dál, ukázal na dvě křesla proti svému stolu a nabídl oběma detektivům něco k pití – odmítli.

      „Vím, že je to trapná situace, pane Tylere,“ začal Hunter. „Snažíme se to odbýt co nejrychleji.“

      „Říkejte mi Dane, prosím,“ vyzval je Tyler a usedl za psací stůl. Hlas měl klidný a přívětivý, jako profesionální vypravěč.

      Hunter rychle vysvětlil, že potrvá ještě pár dní, než pracovníci soudní laboratoře opustí dům v Malibu.

      Tyler kývl. Věděl, že jít teď s domem zpátky na trh není zrovna chytrý nápad.

      „Ten dům nevypadá jako běžná investice do nemovitosti,“ prohodil Hunter. „Žil jste tam trvale?“

      „Ano. Mnoho let.“

      Hunter si všiml zřetelného spodního tónu Tylerova hlasu a nechal uplynout několik vteřin v tichu, než ukázal bradou na fotografii ve stříbrném rámečku stojící na Tylerově stole. U bazénu stála hezká žena s vlasy rozevlátými větrem a s nakažlivým úsměvem. U nohou jí spal krásný černý pes. „To se fotilo v domě?“ zeptal se, protože poznal bazén.

      Tyler pohlédl na fotografii. „Ano,“ řekl se směsicí pýchy a smutku.

      Hunter vytušil, že zdrojem smutku je žena na obrázku. „Je to vaše manželka?“

      Tyler se vrátil očima k němu. „Kate. Ano.“ Pauza. „Zesnula.“

      „To je mi líto,“ řekl Hunter a vycítil, že Tylerova citová jizva je dosud čerstvá. „Nedávno?“

      „Před dvanácti měsíci.“ Sevřel rty. „Mně to připadá nedávno.“

      „Chápu.“

      Tyler se zhluboka nadechl. „To říká spousta lidí, ale přežít ženu, kterou milujete…,“ mírně potřásl hlavou, „… to je nejspíš něco, co musíte prožít, abyste to opravdu pochopil. Byli jsme manželé dvacet let.“ Tylerův pohled se vrátil k obrázku.

      „A ten dům v Malibu byl váš domov?“ zeptal se Hunter.

      „Byla to její pýcha a radost,“ přikývl Tyler. „Postavili jsme ho na zelené louce. Kate se podílela na všech fázích architektonického projektu. Byl to dům jejích snů. Vybírala každičký kousek nábytku, všechny závěsy, všechny barvy, všechny detaily. Kate je v každé pídi toho domu.“ Tyler se odmlčel a shlédl na své sepjaté ruce. „Po jejím odchodu už jsem tam prostě nedokázal žít. Nějaký čas jsem se snažil, ale…“ Uhnul očima. „Aniž jsem si to uvědomoval, občas jsem se přistihl, že mluvím do zdi, se záclonami, s obrazy…“ Usmál se. „Nepotřebuju, aby mi dům nebo něco jiného připomínalo, co jsme s Kate spolu měli.“

      „Děti ne?“ zeptal se Hunter, ale odpověď už uhádl předtím na základě toho, že v kanceláři nebyly žádné jiné rodinné fotografie.

      „Bohužel ne.“ Tylerova slova zahalil jiný smutek a Hunter pochopil, že nemít děti nebylo jeho rozhodnutí. Nechal tu trapnou chvilku odplynout, pak pokračoval.

      „Znal jste Amandu Reillyovou?“

      „Párkrát jsme se setkali, když jsem oslovil její firmu, aby zařídila prodej domu.“ Tyler byl vděčný za změnu tématu.

      „Jak je to dlouho?“

      Tyler naklonil hlavu ke straně a poškrábal se na spánku. „Asi osm měsíců, tehdy se dům poprvé nabídl k prodeji.“

      „Od té doby ne?“

      „Nebylo třeba. Na její firmu jsem dostal doporučení. Jeden z mých klientů prodával dům přes realitní kancelář Reilly’s. Nechtěl jsem s tím mít nic společného. Chtěl jsem někoho, kdo si poradí se vším. Připadala mi jako velmi slušná a důvěryhodná osoba, a její výsledky hovořily samy za sebe.“ Na obrazovce počítače se něco změnilo a Tyler na ni okamžik zamračeně zíral. „Párkrát jsme spolu mluvili po telefonu. Tu a tam mi zavolala, aby mi podala aktuální informace o zájemcích.“

      „Volala vám minulý týden kvůli té prohlídce z minulé soboty?“ zeptal se Hunter a pohlédl do svého černého notesu.

      Tyler kývl. „Volala mi v pátek.“ Přisunul se blíž k psacímu stolu. „Působila opravdu nadšeně. Nadšeněji než při všech předchozích prohlídkách. Říkala, že zájemce…,“ Tyler sáhl po elegantním, v kůži vázaném diáři, který mu ležel na stole, a přelistoval pár stránek dozadu, „… jistý Ryan Turner, opravdu moc chce vidět dům.“ Odmlčel se a zvolna zvedl oči od diáře. „Povídala, že má z toho chlápka dobrý pocit.“

57

      V kanceláři Dana Tylera zavládlo nepříjemné ticho. Hunter a Garcia se po sobě podívali.

      „Máte jméno každého, kdo požadoval prohlídku domu?“ ukázal Hunter na Tylerův diář.

      „To je takový můj zvyk. Nepouštím se do podnikání s nikým, koho si neprověřím. I když už se nemůžu přimět, abych tam bydlel, je mi ten dům přesto velice drahý a neprodal bych ho někomu, kdo by si ho nevážil. Například nějakému developerovi. Někomu, kdo by ho dal strhnout a postavil tam něco jiného.“

      „Hádám, že byste si minulost kupce proklepl jen v případě, že by skutečně přišel s nabídkou?“

      Tyler nevzrušeně přikývl. „Nemá smysl utrácet čas a peníze na někoho, kdo jen tak okukuje.“ Potřásl hlavou, jako by udělal chybu. „I tak jsem si ho měl prověřit.“

      „Určitě použil falešné jméno,“ namítl Hunter. „Nejspíš byste na něj nic nenašel.“

      „A to by mi spustilo v hlavě pořádný alarm.“ Tyler pohlédl Hunterovi zpříma do očí. „Mám co činit se spoustou bohatých lidí, detektive Huntere. Všichni jsou ‚hrdí‘ na to, čeho dosáhli a kým jsou. Většina z nich se navzájem trumfuje. Takové to – ‚já ho mám většího‘. Člověk, co se zajímá o dům v ceně čtyř milionů dolarů, a přitom nemá žádnou minulost, pro mě znamená jasné ‚dej si pozor‘.“

      Hunter chápavě kývl. „Jestli vám to nevadí, rád bych měl kopii seznamu jmen osob, která vám slečna Reillyová za těch osm měsíců sdělila.“

      „Jistě.“ Tyler sáhl do horní zásuvky a podal Hunterovi potištěný list papíru. Dohromady sedm jmen. Hunter pozoroval Tylera přes horní okraj seznamu tázavýma očima.

      Hunter se slabě usmál. „Takhle já vydělávám peníze, detektive. Musím myslet logicky, jednat prakticky a především umět hádat předem. Dedukce, že budete ten seznam jmen chtít, byla naprosto logická.“

      Hunter mlčky četl jména. Žádné mu nic neříkalo.

      „Nikdo z nich nepřišel s nabídkou,“ pokračoval Tyler. „Nikdy jsem si nedal žádného z nich zpětně prověřit.“ Vstal a přistoupil k baru. „Víte jistě, že si nic nedáte?“ naléhal.

      „Ne, děkuji. To je dobré.“

      Tyler si nalil panáka bourbonu. „Těžko uvěřit, že se v domě, který mi přinesl nejšťastnější dny v životě, odehrálo něco tak obludného.“ Usrkl ze sklenice. „Je pravda to, co jsem četl v novinách?“ Vteřinku zaváhal. „Opravdu ji vrah upálil pomocí krbu?“

      Hunter mlčky kývl.

      Tylerův pohled se na okamžik vzdálil a Hunter věděl, že se ve vzpomínkách vrací do domu. Do obývacího pokoje a ke krbu, který tak dobře znal. Polkl a rychle si dal další doušek bourbonu.

      „A skutečně je to ten samý vrah, co minulý týden usekl hlavu tomu knězi?“

      „Neměl byste věřit všemu, co čtete v novinách,“ odvětil Garcia.

      „Nevěřím. Proto se ptám.“

      „Momentálně jsou to jen dohady,“ lhal Hunter.

      Tyler přistoupil k velkému prosklenému oknu, odkud byl panoramatický výhled na finanční čtvrť Los Angeles. „Tohle město se moc změnilo. Myslím, že už mu nerozumím.“

      „A rozuměl jste mu někdy?“ zeptal se Garcia.

      Tyler se usmál. „Na tom něco je.“

      „Pokud vám to nevadí, rád bych vám ukázal několik fotografií, které byly pořízené v domě,“ řekl Hunter a rychle vycítil Tylerovu nejistotu. „Nebojte se,“ vysvětloval. „Nejsou to fotky oběti.“

      Tyler se zadíval na svou sklenici. Ještě něco mu dělalo starosti. Hunter pochopil, co to je. Obrázky v něm probudí vzpomínky na dům a manželku. „Vím, že je to těžké…“

      Tyler zavrtěl hlavou a vrátil se ke stolu. „To nic, detektive.“

      Hunter položil na Tylerův stůl několik fotografií. Na všech byl hlavní obývací pokoj domu v Malibu. „Napadlo nás, jestli byste se nekoukl na tyhle obrázky. Jestli vám něco nepřipadne divné, nebo že to není na svém místě?“

      Tyler si prohlížel každou fotografii několik vteřin. „Těžko říct. Nebyl jsem v domě osm měsíců. Úklidová firma mohla ledacos přestěhovat.“

      „To chápeme,“ souhlasil Hunter. „Ale možná narazíte na něco, co vás opravdu upoutá.“

      Tyler dopil, shrnul všechny fotografie na jedinou hromádku a opřel se v křesle dozadu. Pečlivě listoval snímky, někdy se zamračil, někdy mžoural, jako by se snažil rozpomenout. V polovině se zarazil. Něčeho si všiml.

      „Vidíte něco?“ zeptal se Hunter.

      Tyler zvedl pravý ukazováček, žádal o chvilku času. Pak pátral ve zbytku fotek, až našel tu, kterou hledal.

      „Co vidíte?“ naléhal Hunter.

      Garcia se předklonil, natáhl krk.

      Tyler položil fotku na stůl proti detektivům. Byl na ní velký pískovcový krb.

      „Něco se na tom krbu změnilo?“ zeptal se Hunter.

      „Na krbové římse,“ odvětil Tyler.

      Oba detektivové zalétli pohledem k fotkám. Krbová římsa byla ozdobena několika předměty – vázičkami, dvěma rámečky na fotografie, několika figurkami…

      „Co je tam jinak?“

      „Paměť se mi možná někdy zatmívá, ale jediné, co si dobře pamatuju, je to, že Kate nikdy neměla v obývacím pokoji žádné rámečky s fotkami.“ Poklepal ukazováčkem na snímek. „Ve vstupní hale ano, ale v obývacím pokoji ne. Na to byla pověrčivá. Myslela, že to nosí smůlu. Ty zarámované fotografie, co jsou na krbu…,“ energicky potřásl hlavou, „… ty tam rozhodně nebyly, dokud jsme v domě bydleli my.“

58

      „Promiň, zlato,“ řekl nejvyšší ze čtyř mužů sedících u rohového stolu ve staromódním bufetu, když šla kolem tmavovlasá číšnice.

      „Ano?“ Mollie se k němu obrátila a ze všech sil se snažila nevypadat dopáleně. Ti čtyři ji otravovali už čtvrt hodiny.

      „Nejsi unavená?“ zeptal se. Ostatní tři už se pochechtávali.

      „Proč?“ opáčila trochu zmateně.

      „Protože chci, děvenko, abys věděla, že dokud mám ksicht, máš si kam sednout.“ Všichni vybuchli smíchem.

      „Objednávka hotová,“ zaznělo zavolání z rušné kuchyně. Mollie se vrátila k pultu, aby vyzvedla objednané jídlo, a cítila, jak jí jejich oči propalují díru do zad červenobílých šatů.

      Všechny stoly v malém bufetu byly obsazené. Většinou chudáky, jako byli ti čtyři v rohu, kteří si myslí, že každá číšnice v Los Angeles umírá touhou se s nimi vyspat. Neměla ráda svou práci ani všechny ty sprosťárny, co k ní patřily, ale neměla na vybranou. Zoufale potřebovala peníze.

      Odnesla objednané jídlo muži středního věku, který seděl sám u stolu, a když před něj stavěla talíř, chytil ji za ruku. „Promiňte, slečno Spoďárková, ale tohle jsem si kurva neobjednal.“

      „Vy jste si neobjednal dvojitý cheeseburger a hranolky?“

      „Objednal, ale výslovně jsem říkal, že nechci žádnou zatracenou čalamádu. Nesnáším čalamádu. A co je do prdele tohle?“ Zvedl horní půlku žemle a ukázal na tři dlouhé řezy nakládané okurky.

      „Moc se omlouvám, pane,“ sáhla v rozpacích po talíři. „Řeknu kuchaři, aby to sundal.“

      „Ne, ne aby to sundal,“ procedil hněvivě skrz zaťaté zuby. „Chci, aby mi udělal nový. Tenhle se nedá jíst.“

      „Beze všeho, pane. Hned vám přinesu nový.“

      „Krávo blbá,“ zamumlal, když od něj brala talíř.

      Cestou zpátky do kuchyně si Mollie všimla třicátníka, který vypadal jako Mexičan; měl staré, špinavé a otrhané oblečení a stál u vstupních dveří. Zachytil její pohled, a když šla kolem něj, zeptal se bojácným hlasem: „Promiňte, slečno. Můžu si tady něco sníst? Peníze mám.“ Poklepal si na kapsu u kalhot a Mollie uslyšela zacinkat mince.

      „Ano, samozřejmě.“ Svraštila čelo nad tou divnou otázkou. Otočila se a přelétla pohledem bufet. U dveří, kde stáli, se právě uvolnil stůl. „Co kdybyste si sedl hned tady k tomu stolu, a já vám přinesu jídelní lístek.“

      Upřímně se usmál. „Mockrát děkuju, slečno. To jste moc hodná. Dlouho tu nebudu. Najím se rychle.“

      Mollie opětovala jeho úsměv a nechápala, proč to říká tak vděčně. Šla do kuchyně a užuž chtěla popsat Billymu, mohutnému texaskému kuchaři, celý incident s nakládanou okurkou, když z bufetu uslyšela hlasitý řev.

      „Kdo ti sakra řekl, že si sem můžeš sednout?“ U stolu vedle vchodu stála Donna Higginsová, majitelka restaurace, a řvala na muže, který tam seděl.

      „Promiňte,“ odpovídal Mexičan ostýchavě. „Číšnice říkala, že to nevadí.“

      „Kterápak číšnice to byla?“

      Plaše sklopil oči a neodpověděl. „Nebudu tu dlouho. Najím se rychle, slibuju.“

      „Mně je jedno, jak se najíš, pokud to nebude v mé restauraci.“

      „Nežádám almužnu, slečno. Mám peníze. Můžu si jídlo zaplatit.“

      „Samozřejmě že máš peníze,“ odsekla Donna a zběsile gestikulovala. „Nejspíš jsi je ukradl.“

      „Ne, neukradl. Pomohl jsem někomu odtlačit auto ze silnice a on byl tak hodný, že mi dal pár babek.“ Ukázal jí hrst mincí a jednodolarových bankovek. „Můžu se najíst venku nebo na dvorku, slečno. Mně to nevadí. Jen potřebuju teplé jídlo, třeba vajíčka se slaninou a sklenici mléka. Už pár dní jsem nejedl.“

      „No, tady to nedostaneš. Vsadím se, že jsi nějakej zkurvenej ilegální přistěhovalec, viď?“

      Muž ztuhl.

      „To jsem si myslela. Vypadni z mojí restaurace, smraďochu…,“ ukázala na dveře, „… než na tebe zavolám policajty z imigračního.“

      Bloumal smutnýma očima po bufetu. Všichni se na něj dívali. Beze slova vrátil tu trochu peněz, co měl, do kapsy kalhot a odešel.

      „Hej!“ Uslyšel, jak na něj někdo volá, když zahýbal za roh. „Hej, počkejte!“ zavolal znovu ženský hlas. Zastavil se a ohlédl. Ze zadních dveří vyšla tmavovlasá číšnice s hnědým papírovým pytlíkem.

      „Máte rád čalamádu?“ zeptala se Mollie.

      Svraštil čelo.

      „Vždyť víte, nakládanou zeleninu. Jako okurky.“

      Kývl. „Ano, jsou dobré.“

      „Tumáte.“ Podala mu papírový sáček. „Je to dvojitý cheeseburger s hranolky a láhev mléka. V tom cheeseburgeru je čalamáda.“ Usmála se.

      Zíral na ni vděčnýma očima, pak sáhl do kapsy.

      „Ne, ne,“ zavrtěla hlavou. „Nemusíte mi platit. To je v pořádku.“

      „Nechci žádnou almužnu, slečno. Mám peníze, můžu si jídlo zaplatit.“

      „Já vím. Viděla jsem vaše peníze.“ Další konejšivý úsměv. „Ale tohle není almužna. Udělali mi toho k obědu moc. Držím dietu,“ lhala a znovu mu podávala pytlík. „Tumáte, vezměte si to. Nemůžu to všechno sníst. Zbytečně by se to vyhodilo.“

      Okamžik váhal, pak přijal sáček a usmál se. „Mockrát děkuju. Jste moc hodná.“

      Mollie se za ním chvíli dívala a pak se vrátila do bufetu.

      „Můžeš si hledat jinou práci, ty malá mrcho,“ sdělila jí Donna Higginsová hned, jak prošla zadními dveřmi do kuchyně.

      „Cože? Proč?“

      „Kdo ti řekl, že si můžeš dát pauzu, když tady mám nabito?“

      „Byly to jen tři minuty.“

      „Na to ti seru. Udělala sis pauzu, když jsi neměla, a ukradla jsi jídlo.“

      Číšnici spadla brada. „Já jsem žádné jídlo neukradla.“

      „Že ne? A co ten cheeseburger a hranolky a láhev mléka, co jsi vzala z ledničky?“

      Tvář se jí napjala. „Za tu jsem chtěla zaplatit.“

      „Samozřejmě že to zaplatíš. Proto nedostaneš za dnešek mzdu.“

      „Cože?“ Cítila, jak se jí začíná zmocňovat panika. „Prosím, paní Higginsová. Moc se omlouvám. Neměla jsem vzít to jídlo a zaplatím ho. Odpracuju hodiny navíc, jestli chcete. Vážně potřebuju peníze na nájem.“

      „Ale chudinko.“ Donna Higginsová udělala směšnou grimasu. „Na to jsi měla myslet, než jsi mě okradla. Teď si seber svých pět švestek a padej z mojí restaurace.“

      Seděl u téhož stolu u okna v průčelí toho malého bufetu víc než osm hodin. Zapadlýma očima kontroloval tváře všech pasažérů, kteří nastupovali do všech autobusů zastavujících přímo naproti vchodu do bufetu, anebo z nich vystupovali.

      Objednal si další kávu a podíval se na hodinky. Za tři minuty přijede další autobus, to je dost času, aby si zašel na toaletu. Dodržoval tutéž rutinu už několik dní – přicházel kolem poledne a odcházel, teprve když se v jedenáct hodin bufet zavíral, ale zatím mu štěstí nepřálo.

      Opláchl si obličej studenou vodou a přejel si špičkou pravého ukazováčku po šeredné jizvě na čele. „Už to dlouho nepotrvá,“ pošeptal svému odrazu v zrcadle.

      Autobus právě odjížděl, když vyšel z toalety. Přijel nejméně o minutu dřív, než bylo v jízdním řádu. V duchu si vynadal a vyběhl před bufet, očima horečně pátral, ale většina cestujících už se rozprchla.

      Brunetka v červenobílé číšnické uniformě musela utíkat, ale stihla to na zastávku, právě když se autobus chystal odjet. Sedla si k jednomu z oken vpředu, zabořila obličej do dlaní a uvažovala, jakou výmluvu předloží domácímu.

      Muž z bufetu si jí vůbec nevšiml.

59

      Pach spáleného masa byl pořád stejně silný jako včera v noci a oběma detektivům se zvedl žaludek, jakmile znovu vstoupili do domu v Malibu. Garcia rozžvýkal dvě tabletky proti překyselení žaludku, než si přitiskl dlaně na nos a ústa. Když vstupovali do obývacího pokoje, chtělo se mu dávit, a tak se zastavil u dveří. Sklonil se, opřel se dlaněmi o kolena a ze všech sil se soustředil, aby zase nezvracel.

      „Co kdybys počkal tady?“ navrhl Hunter a navlékl si latexové rukavice. „Zkontroluju krb.“

      „To je panečku plán,“ vydechl dlouze Garcia.

      Hunter si povytáhl výstřih trička jako masku, aby měl zakrytý nos a ústa, a pak přistoupil k jižní stěně místnosti a ke krbu. Všude byl prášek ke snímání otisků prstů. Křeslo, ke kterému byla přivázaná Amanda Reillyová, odvezli k zevrubnějšímu forenznímu zkoumání. Kdysi krásný obývací pokoj teď působil jako mučírna a Hunterovi se z toho zježily vlasy v týle. Zhluboka se nadechl a přejel světlem baterky na velký krb. Byl ozdobený několika figurkami, čtyřmi barevně sladěnými vázami a dvěma svícny, ale Hunterova pozornost se soustředila na dva postříbřené rámečky na fotografie. Na každém konci krbové římsy stál jeden. Samotné rámečky vypadaly docela obyčejně, patrně standardní zboží, jaké se dostane v každém obchodním domě. Hunter zkontroloval nejprve ten napravo. Mezi rámečkem a stěnou byla asi dvaceticentimetrová mezera, dost velká, aby se mohl podívat za něj, aniž ho musel zvedat – nic zvláštního. Prověřil druhý rámeček, a ani tentokrát nic nenašel. Nakonec je oba zvedl.

      Na fotografiích nebyl Dan Tyler ani jeho žena. Na první, kterou prozkoumal, seděla žena s hezkým úsměvem pohodlně na černé kožené pohovce. V pravé ruce držela sklenku červeného vína. Byla hezká a udržovaná; krátké blond vlasy, příliš líčidel a záhadné, dětsky modré oči. Měla v sobě cosi arogantního. Na druhé fotografii byl muž, opírající se ležérně o bílou stěnu. Štíhlý, s úhledně ostříhanými světlými vlasy a nevýraznýma oříškovýma očima, oblečený do světle zeleného trička a vybledlých modrých džínů. Na první pohled nebylo na žádné z těch dvou postav nic výjimečného. Ale kdo to je?

      „Všechno v pořádku?“ zavolal Garcia od dveří, až se Hunter polekal.

      „Jo, jo. Počkej moment.“

      Hunter převrátil jeden z rámečků a zvolna zvedl čtyři bezpečnostní klipsy, které ho držely pohromadě. Zčistajasna se mu udělala zima. Jako by někdo otevřel v místnosti okno a pustil dovnitř studený průvan. Vzhlédl, očima i baterkou pátral po místnosti – nic než hnilobný puch smrti.

      „Carlosi, jsi tam ještě?“ zavolal rázně.

      „Jo, co je?“ Dvakrát zakašlal, než strčil hlavu do dveří.

      „Nic. Jen dávej bacha.“

      Cosi v Hunterově hlase Garciu znepokojilo, instinktivně sjel rukou ke zbrani. Namířil baterku do strašidelné chodby a pozorně dlouhou chvíli naslouchal – nic.

      Hunter se znovu soustředil na rámeček s fotografií. Opatrně odtáhl zadní kryt prvního rámečku. Spočinul pohledem na zadní straně fotografie.

      „A kurva!“

      Hunter na okamžik zavřel oči a tělem mu projel nával adrenalinu.

      Odložil první rámeček a rychle sáhl po druhém; zopakoval proces uvolňování klipsů. Přestože si byl jist tím, co najde, zadržoval dech, když zvolna odstraňoval zadní kryt.

      „Ten hajzl.“

      „Všechno v pořádku, Roberte?“ zavolal Garcia ustaraně. „Našels fotky?“

      Hunter znovu zvolna pátral ztemnělou místností. Přepychovou místností, nyní navždy poskvrněnou zlem. Odporný zápach se mu začínal vpalovat do chřípí a dělal mu v žaludku paseku. Musí odtud.

      „Našels něco?“ zeptal se Garcia, když Hunter vyšel z místnosti.

      „Jo, ukážu ti to venku,“ Hunter si stáhl tričko z nosu a úst. „Musím na vzduch.“

      „Nápodobně.“

      Venku se Hunter obrátil ke Garciovi. „Našel jsem tohle.“ Podal parťákovi obě fotografie. „To jsou ty zarámované fotky, o kterých Dan Tyler říkal, že tam nemají být.“

      Garcia je okamžik bedlivě pozoroval. „Kdo to je?“ Potřásl hlavou.

      Hunter se zhluboka nadechl a zvolna vypouštěl vzduch nosem. „Podívej se dozadu.“

      Garcia snímky převrátil a pod pokožkou na krku se mu prudce rozběhl tep. „To si děláš kozy.“

      „Zjevně nedělám.“

      Garcia se znovu zadíval na fotky. Tváře na nich teď získávaly úplně nový význam.

60

      Když odjížděli z Malibu, bylo už pozdě. Hunter zavolal Hopkinsovi a řekl mu, aby na ně počkal v baru Footsie’s na North Figueora Street.

      Odstraňte z většiny losangeleských barů všechnu snobskou faleš a zbude vám Footsie’s. Malá, útulná nálevna s několika kulečníkovými stoly, pohodlný bar s půlkruhovými červenými koženými boxy, jukebox, který hraje klasický rock, a přívětivá a uvolněná atmosféra. Footsie’s byl jeden z Hunterových nejmilejších podniků.

      Hopkins už tam byl a zabýval se malým panákem Jacka Daniela, když Hunter a Garcia dorazili. „Co si dáte, chlapi?“ zeptal se.

      „To, co piješ, je dobrý.“ Hunter na něj mírně kývl. „Dám si totéž, Iane.“

      „Já si to dám taky, pokud je to single malt,“ přidal se Garcia. „Hned jsem zpátky.“ Ukázal na dveře pánské toalety.

      V zadní části baru se uvolnil box a Hunter řekl Hopkinsovi, aby ho obsadil, než to udělá někdo jiný.

      Objednal dva panáky single malt Laphroaig a do každého kostku ledu. Člověk, stojící u baru vedle něj, četl Los Angeles Daily News, a když otočil stránku, Hunter si něčeho všiml. Titulek malého článku zněl: ŘEZNÍK HLÁSÍ DRUHOU OBĚŤ. Hunter nemotorně natáhl krk a skoukl článek dřív, než muž znovu otočil stránku. V nějakém ubohém pokojíku v South Gate se našla druhá mrtvá prostitutka. Ruce měla svázané před tělem, prsty propletené jako při modlitbě. Stejně jako první oběť před několika dny byla i tato nalezena nahá, na kolenou, s proříznutým hrdlem. Tisk už dal vrahovi přezdívku Řezník. „Tohle město se zbláznilo,“ říkal si v duchu Hunter, když vzal pití a přisedl ke Garciovi a Hopkinsovi do boxu.

      „Není vám nic, chlapi?“ zeptal se Hopkins s obavou, když si všiml, jaká tíže čiší z obou detektivů.

      Hunter usrkl ze své Laphroaig a zakroužil jí v ústech, až ho silný alkohol začal pálit na okrajích jazyka. Položil na stůl čtyři plastové sáčky s důkazy. První dva obsahovaly rozebrané rámečky na fotografie, další dva fotky. Hopkins zvedl obočí a Hunter popsal jejich setkání s Danem Tylerem a proč se vrátili zkontrolovat obrázky, které neměly na krbu co dělat.

      „Tak kdo jsou ti dva?“ zeptal se skepticky.

      Garcia sáhl po sáčcích na důkazy s fotografiemi a převrátil je. Hopkins vyvalil oči a vzrušením se zajíkl. Na zadní straně fotografie muže byla krví napsaná asi patnáct centimetrů vysoká číslice 1. Na zadní straně snímku usměvavé ženy byla číslice 2.

      Hopkins chvíli upíral oči na fotografie, ústa pootevřená. „Já to nechápu.“ Zadíval se na Huntera. „Proč by to vrah dělal? Chci říct, proč by nechával na krbu obrázky prvních dvou obětí? Musel vědět, že je dřív nebo později najdeme.“

      Hunter se pohodně opřel a přejel špičkami prstů po okraji sklenice s whisky. „Chce se ujistit, že víme, že tyhle dvě oběti patří jemu. Nechce, aby se jejich vraždy přičítaly někomu jinému. Je to hrdý vrah.“

      Hopkins se neklidně zavrtěl. Svět zvráceného zla mu začínal přerůstat přes hlavu.

      „Kdo jsou tedy ty dvě oběti?“ zeptal se po chvilce mlčení. „A jestli byly očíslované jako otec Fabian a Amanda Reillyová, proč o nich nevíme?“

      Hunter si znovu dlouze, zvolna srkl skotské. „Co bys řekl?“

      Hopkinsovy oči se vrátily k fotkám na stole. Hunter skoro slyšel, jak přemýšlí. „Možná s tím číslováním začal vrah teprve až po druhé oběti,“ nadhodil Hopkins opatrně.

      „Pokračuj,“ vybídl ho Hunter.

      „Samozřejmě se nemohl vrátit a očíslovat první dvě mrtvoly. Nic lepšího než tohle udělat nemohl, vzhledem k okolnostem.“

      „Proč by vrah začal číslovat teprve až od třetí oběti?“ zeptal se Garcia.

      „Nevím.“ Hopkins mírně pokrčil rameny. „Možná ho to nejdřív vůbec nenapadlo. Možná čekal, že policie pochopí, že první dvě oběti zabila stejná osoba, ale ono k tomu nedošlo.“

      „To je dobrá teorie,“ kývl Hunter pochvalně.

      „Jo, ale já to neberu,“ zavrtěl hlavou Garcia. „Víme, že tenhle vrah je extrémně pořádný a metodický. Plánuje si své činy do nejmenších podrobností, nic nenechává náhodě. Potvrdil to u otce Fabiana a Amandy Reillyové.“

      „To je pravda,“ přikývl znovu Hunter.

      „Takový systematik nemění svůj plán za pochodu. Řekl bych, že je čísluje od začátku.“

      „Tak jo,“ souhlasil Hunter. „Takže zpátky k otázce – kde jsou ty dvě oběti? A proč o nich nevíme?“

      „Možná jsme je prostě zatím nenašli,“ předklonil se Garcia. „Pořadí, ve kterém zahynuly, nemusí být nutně pořadí, ve kterém budou nalezeny. Možná jsou zatím evidované mezi pohřešovanými, leží někde zamčené v kufru auta nebo ve škarpě v horách.“

      „To je možné,“ souhlasil Hunter a protáhl si krk. „Na téhle teorii mi vadí jen jedna věc. Vrah se nijak nenamáhal ukrýt mrtvoly obětí číslo tři a čtyři. Našly se den poté, co byly zavražděny. Tak proč by skrýval těla obětí jedna a dvě do kufru auta nebo někam do hor? To neodpovídá jeho modu operandi. Chce, abychom o nich věděli.“

      „Právě proto nechal ty obrázky na krbu,“ nadhodil Hopkins. Bylo to napůl konstatování, napůl otázka.

      „Přesně tak,“ potvrdil Hunter. „Chce, aby se mu jejich vražda přičetla k dobru.“

      Všichni na pár vteřin umlkli.

      „Co myslíš, Roberte?“ zeptal se Hopkins dychtivě. „Proč ještě nemáme oběti číslo jedna a dvě?“

      Hunter sledoval dlouhonohou brunetu přistupující k jukeboxu v koutě, jak do něj hází pár čtvrťáků a vybírá skladby. Začala hrát stará skladba skupiny Skid Row.

      „Myslím, že jsi ve své teorii natrefil na jeden moc dobrý bod,“ řekl Hunter Hopkinsovi.

      „Který bod myslíš?“ otázal se se zájmem.

      „Skutečnost, že vrah se nemohl k tělům obětí vrátit. Proto použil fotky. Ty mrtvoly už se našly.“

61

      Garcia a Hopkins si vyměnili rychlý, nejistý pohled. Skid Row ještě pořád buráceli z reproduktorů.

      „Jestli se ta těla našla, tak co se stalo s čísly?“ Garcia zaklepal ukazováčkem na sáčky s důkazy.

      Hunter ukázal na obrázek první oběti a na číslo na jeho rubu. „Podívej se na to, jak vrah napsal tohle číslo. Není tam něco divného?“

      Garcia a Hopkins chvilku číslici studovali.

      „Je velice jednoduché,“ připustil Garcia. „Není tam horizontální čárka dole ani nic takového. Vlastně je to jen jedna svislá čára.“

      „Do háje borovýho!“ zvolal Hopkins. „Má pravdu. Na mrtvole by to vypadalo jen jako obyčejná krvavá šmouha. To mohlo uniknout kdekomu.“

      „Tak jo, tím by se dalo vysvětlit číslo jedna.“ Garcia přitáhl další obrázek doprostřed stolu. „A co dvojka?“

      Hunter potřásl hlavou, jako by bylo možné všechno. „Možná se číslo smylo.“

      „Cože?“ zvolali Garcia a Hopkins unisono.

      Brunetka se vrátila k jukeboxu a tentokrát několik vteřin prodlela pohledem na Hunterovi; pak k němu vyslala jiskřivý úsměv. Začali hrát Bon Jovi.

      „Vrah do obětí čísla nevyřezává, kreslí je krví,“ vysvětloval Hunter. Naklonil se nad stůl. „Co jestli oběť číslo dvě zůstala na nějakém vlhkém nebo nekrytém místě, jako třeba v lese? Co jestli se potom, co opustil tělo, stalo něco, čím se číslo rozmazalo?“

      Garcia a Hopkins se zamysleli.

      „Déšť by číslo snadno smyl, nebo aspoň natolik, že by nebylo k rozpoznání,“ připustil Hopkins.

      „A poslední dobou pršelo sakra moc,“ poznamenal Garcia.

      Hunter se podíval na hodinky. „Donesu to na soudní a dám ti digitální kopie fotek,“ řekl Hopkinsovi. „Chci, abys je projel databázemi pohřešovaných osob a neobjasněných vražd.“

      „Krucinál!“ Hopkins se plácl dlaní do čela. „To mi připomíná! Měl jsi pravdu, když jsi navrhoval začít hledat tu Moniku mezi pohřešovanými v Pensylvánii.“ Podal Hunterovi černobílou fotografii, vytištěnou z počítače. „Tohle jsem našel v pensylvánském archivu pohřešovaných osob.“

      Hunter a Garcia analyzovali fotku jen pár vteřin.

      „Jejda,“ řekl Garcia. „Až na ty vlasy a jizvu na rtech se moc nezměnila. Ledaže by měla jednovaječné dvojče.“

      „To nemá.“ Hopkins se vytasil s dalším listem papíru.

      Dívka na fotce byla Mollie Woodsová, narozená na Boží hod před sedmnácti lety v okrese Huntigdon v Pensylvánii. Pohřešovala se skoro čtyři roky. Její otec John Woods ohlásil, že zmizela dva dny poté, co její matku přejel opilý řidič. Byla na místě mrtvá. John Woods se krátce po manželčině smrti přestěhoval z okresu Huntingdon do Yorku, rovněž v Pensylvánii.

      „Ještě jsem se nepokusil kontaktovat jejího otce,“ dodal Hopkins, když Hunter dočetl zprávu.

      „Nedělej to. Aspoň zatím ne,“ souhlasil Hunter.

      Garcia se zatvářil ustaraně. „Nemyslíš, že bychom měli? Patrně umírá strachem o dceru. Už jsou to skoro čtyři roky.“

      „Existuje nějaký důvod, proč utekla z domova.“ Hunter krátce zavrtěl hlavou. „Je jí sedmnáct. Kdyby chtěla s otcem navázat kontakt, udělala by to sama. V té výslechové místnosti jsem měl pocit, že se něčeho fakt bojí. A nebyly to jen její vize.“

62

      Úřad okresního koronera v Los Angeles má oficiální otvírací dobu v 8.00 ráno, od pondělka do pátku, ale Hunter neměl v úmyslu čekat tak dlouho. Protože věděl, že je Mike Brindle ranní ptáče, zavolal mu kolem tři čtvrtě na sedm. Forenzní technik už byl na cestě ke koronerovi a Hunter se s ním sešel u vchodu pro personál v 7.00. Brindlea nález dvou fotografií překvapil, ale nedokázal skrýt své zklamání z toho, že je nenašel jeho tým.

      Brindle sdělil Hunterovi, že už mají několik výsledků z domu v Malibu. Částečný otisk, který senašel v jednom z pokojů v patře, dosud nebyl nalezen v Národní databázi otisků prstů. Vlákna vybraná z vysavače nalezeného v úklidové komoře byla příliš běžná, než aby jim poskytla nějaké vodítko. Zubařské záznamy potvrdily, že lebka nalezená v krbu patřila otci Fabianovi, ale krev použitá k nakreslení čísla čtyři na záda Amandy Reillyové, na rozdíl od krve použité u kněze, nepocházela od těhotné ženy.

      „Tak co máš?“ zeptal se Hunter.

      Brindle mu podal zprávu z laboratoře.

      Hunter ji rychle pročetl a zamračil se. „Je to krev otce Fabiana?“

      Brindle kývl.

      Hunter mechanicky zkontroloval čísla na zadní straně obou fotografií, které našli na krbu. Jeho myšlenkový proces trval od začátku do konce rovné dvě vteřiny. „Ta žena byla číslo dvě,“ zamumlal si pro sebe, ale Brindle to zaslechl.

      „Tak co myslíš?“

      Hunter rychle potřásl hlavou, jako by se probíral z tranzu. „Vrah používá krev předchozí oběti k očíslování další.“

      Brindlesi seštípl v prstech dolní ret a zamyslel se nad tím.

      Hunter ukázal na fotografii ženy. „Číslo dvě; tohle je těhotná žena, jejíž krví byla nakreslená trojka na hrudi kněze. Na to si vsadím.“

      Brindle souhlasil, že to dává smysl. „Dám okamžitě analyzovat krev použitou na zadních stranách těch fotek,“ řekl. „Brzy budeš mít výsledky.“

      Kapitánka Blakeová už čekala v Hunterově kanceláři na schůzi o deváté, když tam dorazil. Garcia ji v rychlosti obeznámil s tím, co se odehrálo včera večer, a než se stihl zbavit bundy, už se ozvalo zaklepání na dveře a přidal se k nim Hopkins.

      „Myslíte, že je to doopravdy, nebo si z nás ten vrah utahuje?“ zeptala se kapitánka klidně, pohled upřený na obrázky na korkové nástěnce.

      „Jak by si z nás utahoval?“

      „Předhazuje nám dva neznámé lidi, za kterými se máme honit. Určitě dobře ví, že nám potrvá, než zjistíme jejich totožnost. A ještě déle, než potvrdíme, že jsou opravdu mrtví. Tím, že postavil tyhle dva obrázky na krb, nám svázal ruce. Možná se nás snaží brzdit, cpe nás do úplně zbytečného vyšetřování, aby měl čas najít si příští oběť.“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Činy tohohle vraha jsou cílenější. Myslím, že nemá zájem nás nějak rozptylovat. Dal nám fotky prvních dvou obětí, aby se ujistil, že víme, že je zabil on.“

      „Proč?“ zeptala se kapitánka Blakeová podrážděně. „Chce říct, že nejsme dost schopní, abychom na to přišli sami?“

      „Jestli se z nějakého důvodu čísla z obětí smyla, možná bychom na to sami nedokázali přijít, kapitánko,“ souhlasil Hunter ke kapitánčinu překvapení. „Vezměte si kupříkladu poslední dvě oběti. Jediný důvod, proč víme, že Amandu Reillyovou zabil vrah otce Fabiana, je ten, že vrah chtěl, abychom to věděli. Nebýt toho číslování, měli by její případ na stole dva detektivové z úřadu šerifa v Malibu. Aspoň dokud by se nezpracovala lebka nalezená v krbu a nepotvrdilo se, že patřila otci Fabianovi.“

      „To je pravda,“ souhlasil Garcia, opřený o svůj psací stůl.

      „Mysleli jsme, že otce Fabiana zabil nějaký rituální vrah, pamatujete? Všechno na to ukazovalo.“ Hunter se obrátil k tabuli s obrázky. „Vražda Amandy Reillyové má úplně jiný modus operandi. Otec Fabian zahynul rychle, takřka bezbolestně. Jeden rychlý úder čepelí do krku a byl okamžitě mrtvý. Ošklivá podívaná, souhlasím, ale nic nenasvědčuje tomu, že by byl mučen. Amanda Reillyová se oproti tomu uvařila zaživa. Trpěla celé hodiny. Polovina vnitřních orgánů jí explodovala v těle, kapitánko.“

      Kapitánka Blakeová udělala grimasu a strčila si do úst mentolku.

      „Bez číslování by ani Sherlock Holmes nepřičítal tyhle dvě oběti stejnému vrahovi.“ Hunter si odkašlal a pak klidným hlasem pokračoval. „Máme co činit s velice zvláštním typem sériového vraha.“

      „Jak to?“ zeptala se kapitánka.

      „Sérioví vrazi se jen velmi vzácně odchylují od modu operandi, který je jim příjemný. Když už, pak to bývá jen drobná odchylka, většinou směřující ke stále větší krutosti. Tenhle vrah je dost klidný a systematický, aby úplně měnil taktiku od oběti k oběti a přitom nepanikařil.“

      „Nejde sériovým vrahům obyčejně o nějaké uspokojení?“ zeptal se Hopkins.

      „Ano.“

      „O jaké uspokojení jde tomuhle?“

      Hunter si zvolna promnul tvář, dával si na čas. „O jejich strach.“

63

      „Jejich strach?“ opakovala kapitánka Hunterova slova.

      „Četla jste Garciovu zprávu o tom, co našel v deníku otce Fabiana, ne?“ zeptal se Hunter.

      „Tu věc se snem?“

      „Jo, tu věc se snem. Může nám to všem připadat šílené, ale kněze to děsilo k nepříčetnosti víc než dvacet let. Amanda Reillyová se tak bála ohně, že neměla v domě ani plynový sporák.“ Hunter zapátral na svém stole po zprávě o rozhovoru s Taniou Riggsovou, a když ji našel, podal ji kapitánce Blakeové.

      „Ani svíčky,“ dodal Garcia.

      „Bála se už od puberty.“ Hunter se odmlčel, aby dopřál kapitánce Blakeové trochu času na přemýšlení a přečtení přepisu rozhovoru.

      „To přece sakra nemohl vrah tušit ani náhodou, ne?“

      Hunter téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou.

      „Tak odkud vrah ví o jejich strachu? Donutí je, aby mu to řekli, než je zabije?“

      „Ještě nevím jak, kapitánko, ale dokáže si to zjistit předem,“ konstatoval Hunter.

      „Jak si můžete být tak jistý?“ zaútočila.

      „Podle kvanta příprav a plánování, které vkládá do svých vražd.“ Poklepal na fotky otce Fabiana na tabuli. „Aby uskutečnil noční můru otce Fabiana, potřeboval vrah meč a psí hlavu.“

      „Které měl s sebou,“ přidal se Garcia.

      „V Malibu,“ pokračoval Hunter, „vybral vrah ideální prázdný dům, kde nemohl být rušen. Dům s krbem, který měl ovládání intenzity žáru a byl tak velký, že by se v něm dal upéct hroch. Tady jsme v Los Angeles, kapitánko. Naše zimy nestojí za nic. Velké krby nejsou v tomhle městě zrovna běžné.“ Opřel se ramenem o stěnu napravo od tabule s fotkami. „Vrah své oběti dobře znal.“

      „Jak dobře?“

      „To je otázka. Tania Riggsová nám řekla, že když vrah volal, že přijde později na schůzku s Amandou Reillyovou, chtěl mluvit s Mandy.“

      Kapitánka přimhouřila oči a pátrala v přepisu rozhovoru, který měla v rukou. „To je přátelská přezdívka.“

      „Přesně tak,“ souhlasil Hunter. „Takové oslovení obyčejně zákazník nebo klient nepoužívá. Možná mu to uklouzlo.“

      „Projeli jsme ty dva nové obrázky databázemi pohřešovaných osob a nevyřešených vražd v Kalifornii?“ oslovila Blakeová Hopkinse.

      „Začal jsem dneska ráno. Zatím nic,“ odvětil ostýchavě, „ale ještě je brzo.“

      „Dan Tyler, majitel toho domu v Malibu, nemá zdání, kdo by na těch dvou obrázcích mohl být. Ještě nikdy ty lidi neviděl. Ukázal jsem mu je.“ Hunter se odmlčel s pohledem upřeným na čtyři tváře přišpendlené vedle sebe na korkové nástěnce.

      Garcia ten pohled znal. „Co máš, Roberte?“

      Hunter zvedl ruku a gestem naznačil „moment“. „Jestli vrah oběti dobře znal…“ Okamžik nechal svá slova vznášet ve vzduchu.

      „Je tu šance, že se znaly navzájem,“ vydedukoval Garcia.

      „Myslím, že je to dost možné,“ potvrdil Hunter.

      „Ale Amanda neznala otce Fabiana z kostela Sedmi svatých,“ pokračoval Garcia.

      „Proč ne?“ otázala se kapitánka Blakeová.

      „Tania Riggsová říkala, že Amanda vůbec nebyla zbožná. Ani nevěřila v Boha. Jestli otce Fabiana odněkud znala, tak určitě ne z kostela.“

      „A tohle zjištění nám může ušetřit trochu času,“ dodal Hopkins.

      „Jak to?“

      „Podle toho, co jsme zatím zjistili, byl otec Fabian dost samotář,“ vysvětloval Hunter. „Žil pro kostel a farní komunitu, ale to bylo všechno. Jeho společenský život mimo katolickou církev prakticky neexistoval.“

      „Jo, no a?“ Kapitánka odložila zprávu zpět na Hunterův stůl.

      „Takže víme, že Amanda Reillyová nechodila do kostela. Snadno se zjistí, jestli se věnovala dobročinnosti, a byla tudíž nějak propojená s některou z charit, kterým se věnoval otec Fabian.“ Kývl hlavou směrem k Hopkinsovi, který si v duchu poznamenal, že to musí zjistit. „Pokud ne, kde by se tedy setkali?“

      Nikdo neodpovídal.

      „Nežili ve stejné části města; nenakupovali ve stejných obchodech,“ pokračoval Hunter. „Otec Fabian si určitě nikdy nepronajímal ani nekupoval dům prostřednictvím realitní kanceláře Reilly’s. Jejich cesty se neměly jak zkřížit, leda extrémní náhodou.“

      „Takže pokud se znali, museli se setkat někdy dávno.“ Kapitánka konečně pochopila, kam Hunter míří.

      Obrátil se k Hopkinsovi. „Zjisti všechno, co se dá, o Amandě Reillyové a Brettu Stewartu Nicholsovi.“

      „O kom?“

      „Brett Stewart Nichols bylo skutečné jméno otce Fabiana,“ vysvětloval Garcia.

      „Zjisti, kde žili, kam chodili do školy, prostě všechno, co se dá. Počínaje pubertou.“

      „Jdu na to.“

      Hunterovi zazvonil mobil. Vrátil se k psacímu stolu a vyndal ho z kapsy saka – neznámý volající. „Detektiv Hunter.“ Rozhovor byl kvapný a tlumený. Když ho ukončil, měl Hunter ve tváři překvapený výraz.

      „Co se děje?“ zeptal se Garcia.

      „Musím jít.“ Sáhl po bundě.

      „Kam?“

      Ale Hunter už byl v polovině chodby.

64

      Hunter vyšel z Parker Center, osmipodlažní budovy na North Los Angeles Street, kde sídlily kanceláře Divize loupeží a vražd, a zahnul doleva k velkému parkovišti. Garcia v patách za ním. Než však dorazil k autům, zamířil Hunter doprava, směrem k East First Street.

      „Kam jdeš?“ zeptal se Garcia, který už měl připravené klíčky od auta. „Auto je hned tamhle.“ Ukázal ke své Hondě Civic s modrou metalízou, jež čistá, lesklá a bez poskvrnky čekala na severním konci parkoviště.

      Hunter na otázku nereagoval, zrychlil krok a přešel na druhou stranu ulice. Garcia musel počkat na mezeru v dopravním provozu, než se vyřítil za svým parťákem.

      „Jdeme někam konkrétně, nebo si jen hrajeme na honěnou?“

      „Starbucks.“

      „Ty jsi tak záhadně vyletěl z kanceláře, jen aby sis dal kafe?“ žertoval Garcia a čekal na skutečnou odpověď.

      „Máme se s někým sejít,“ sdělil mu Hunter, když zahýbali za roh.

      Nad nimi se vznášelo několik tmavých mraků; přestože byl vzduch plný nezaměnitelné vůně mokré země, pršet ještě nezačalo. Ostrý studený vítr se postaral o to, aby početné stoly na zahrádce postavené v evropském stylu před kavárnou byly prázdné. Všechny až na jeden. Garcia ji zahlédl jako první.

      „Není to ta Monica nebo Mollie?“

      Hunter kývl. „Před minutou mi volala,“ vysvětloval.

      Garcia zpomalil krok. „Neměli jsme to říct kapitánce?“ zeptal se nejistě. „Nechtěla, aby to šlo podle předpisů?“

      Hunter opět přikývl, ale nezvolnil.

      „Co tomu řekne kapitánka?“ zašeptal Garcia a pak se vyřítil za Hunterem.

      Přistoupili ke stolku na konci zahrádky. Brunetka si jich všimla, až když byli těsně u ní.

      „Zdravím,“ pronesl Hunter vlídně a obdařil ji svým nejpřívětivějším úsměvem.

      Vzhlédla a oba detektivové užasli. Hnědé vlasy měla úhledně stažené do ohonu v týle. Jemné líčení odborně zdůrazňovalo její působivé hnědé oči, dodávalo její tváři zralost a okouzlující jiskru, která tam při prvním setkání nebyla. Jizva na plných rtech byla stěží postřehnutelná. Také její ošumělé oblečení zmizelo, nahradilo je bílé tričko s krátkou černou bundou, vybledlé modré džíny a černé kovbojské holínky. Vypadala úplně jinak.

      „Díky, že jste zavolala. Jsem vážně rád, že jste se nám zase ozvala.“

      Opětovala úsměv, ale byla v něm nervozita. Hunter si všiml, že šálek na stole je prázdný. „Dovolte, abych vám přinesl ještě jednu,“ nabídl se. „Co pijete?“

      „Horkou čokoládu.“

      „Já si dám espresso,“ obrátil se Hunter ke Garciovi, který na okamžik zaváhal, pak potřásl hlavou a vydal se do obchodu.

      Hunter si sedl naproti dívce a zapnul si zip u bundy. „Není vám tady venku trochu zima?“

      Zavrtěla hlavou.

      Hunter zkřížil paže na hrudi a pevně je přitiskl k tělu. „Já úplně mrznu.“

      Udělala obličej a on předstíral leknutí.

      „Kruciš, to jsem tedy ze sebe zrovna udělal fajnovku, co?“ Uchechtl se. „Takhle to dopadá, když žijete odmalička v horku. Jak teplota klesne pod patnáct, balíme se do nejtlustších kabátů, co seženeme.“

      Garcia se vrátil s dvěma kávami a horkou čokoládou. „Určitě chcete zůstat tady venku?“ Otřásl se a ukázal bradou na kavárnu. „Je tam pěkně teplo.“

      „Už víte, jak jsem to myslel?“ usmál se Hunter.

      „Řekl jsem něco legračního?“ podal Garcia dívce pití.

      „Tuhle Carlos se narodil v Brazílii. Odstěhoval se do Los Angeles, když byl ještě kluk. Tohle je pro něj arktický mráz.“ Hunter se snažil prolomit napětí.

      Garcia zamračeně usedl. „Co je, vám snad není zima?“ Otázka směřovala k Monice.

      „Dobrotivý Bože, jestli vám tohle připadá jako zima, tak nikdy nejezděte do Pensylvánie.“ Jen co ta slova pronesla, tvář se jí napjala a nervózně odvrátila pohled.

      „To nic,“ pronesl Garcia konejšivým tónem. „Jestli vás to trochu utěší, Robert už poznal, odkud jste – podle vašeho přízvuku.“

      Vrhla na Huntera tázavý pohled. „Vážně?“

      „Z Pensylvánie, ne?“ řekl věcně.

      „Takových fint zná plno,“ poznamenal Garcia. „Proto ho nikam nezvou.“

      Usmála se. Zabralo to. Hunter viděl, jak se jí ramena uvolnila a vypustila dech, který od jejich příchodu zadržovala.

      „Máte pravdu. Jsem z Pensylvánie.“ Podívala se z Huntera na Garciu a na okamžik se odmlčela. Aniž to po ní někdo žádal, rozhodla se vzít to od začátku.

65

      Mollie Woodsová se narodila na Boží hod vánoční v pensylvánském okrese Huntigdon. Ačkoli se narodila zdravá, zdlouhavý a komplikovaný porod byl pro matčinu dělohu příliš namáhavý a Mollie měla zůstat jejím prvním a jediným dítětem.

      Molliino narození způsobilo v její hluboce zbožné rodině změny. Otec John se těžko smiřoval s faktem, že nikdy nebude mít syna, po kterém vždycky toužil. V jeho očích potrestal Bůh jeho i manželku a dceru. A ten trest se musel předat dál.

      Jen co uměla mluvit, naučila se Mollie modlit. A modlila se. Třikrát denně, nahá v koutě, klečící na sušených kukuřičných zrnech.

      Jak čas plynul, zášť Johna Woodse narůstala. Zakrýval sice svůj vztek vírou v Boha, ale malá Mollie byla vždycky vhodný terč. V dětství bývala samá modřina.

      Pokud šlo o zevnějšek, vyvedla se Mollie po matce – měla jemnou srdcovitou tvář, sametové růžové rty, velké uhrančivé hnědé oči a dlouhé vlnité hnědé vlasy. Ve třinácti byla vyšší než většina jejích vrstevnic a její ženské tělo se rychle vyvíjelo.

      John Woods spatřoval v Molliině kráse novou zkoušku od Boha. Přitahovala už pozornost starších chlapců a John věděl, že je jen otázkou času, než podlehne pokušení a hříchu. Musel ji naučit odlišovat dobré od špatného.

      Učení začalo těsně po jejích třináctých narozeninách. Dvakrát týdně pracovala matka na noční směně v nonstop supermarketu v centru města. Mollie se těch nocí děsila. Ve tmě svého pokoje se modlila v posteli, stočená do klubíčka, ale Bůh nenaslouchal. Zas a znova musela snášet bušení otcova těla do svého, když jí ukazoval, co s ní chtějí dělat kluci.

      Noční můry a vize se dostavily zhruba ve stejné době, kdy otec zahájil své vpády do jejího pokoje. A s nimi přišlo krvácení z nosu. Zprvu Mollie nechápala nic z těch divokých obrazů, které vídala, ale připadaly jí reálné. Usínání bylo tak děsivé, že byla ochotná udělat cokoli, jen aby zůstala vzhůru. Záhy se však její nepříjemné vize rozšířily. Už se neomezovaly jen na zlé sny. Začala je mít i za bílého dne – děti bité a týrané rodiči, ženy mučené svými manžely – obrazy prostě pořád přicházely, až do toho dne, kdy jí jeden z nich doslova ochromil duši.

      Měla vizi, jak její matku přejede opilý řidič. Toho večera nadarmo prosila maminku, aby nešla do práce. Otec jí dal facku a poslal ji do jejího pokoje. Už měl těch jejích bláznivých snů dost. Potají se usmál a řekl jí, že jakmile maminka odejde do práce, přijde za ní do pokoje a pomodlí se s ní.

      Policie zaklepala na dveře hodinu poté, co Molliina matka odešla. Stala se obětí autonehody, řidič z místa ujel a ona byla na místě mrtvá.

      Té noci Mollie utekla. Té noci jejímu otci definitivně přeskočilo.

66

      Oba detektivové vyslechli Molliin příběh mlčky, ale neřekla jim všechno. Dávala si pozor, aby neprozradila své skutečné jméno, aby se nezmínila o bití, které dostávala, ani o týrání a ponižování, které musela od otce snášet. Styděla se.

      Hunter měl pravdu. Protože utekla ve věku čtrnácti let, musela Mollie dozrát rychleji než většina ostatních dívek.

      Vyprávěla jim, jak noční můry a vize přestaly, když opustila Pensylvánii, a jak si myslela, že se jich konečně zbavila. Jenže před několika dny se jí na Los Angeles Union Station vize zase vrátily.

      „Co přesně jste viděla?“ Hunterův hlas byl tlumený a vyrovnaný.

      Napjala se a sevřela v dlaních hrnek s horkou čokoládou. „Naneštěstí se ty vize nedají nijak ovládat. Obrazy jsou zamžené a ne vždycky jasné. Většinou je vidím, jako bych se dívala na nějaký film v televizi.“

      „Jako divák?“ nadhodil Hunter.

      „Ano.“ Rychlé kývnutí. „Ale tentokrát na Union Station to bylo jiné.“

      „Jak jiné?“

      Zhluboka se nadechla a sklopila zrak. „Zúčastnila jsem se toho. Napadla jsem ho.“ Hlas jí zeslábl.

      „Viděla jste to v první osobě?“ zeptal se Garcia.

      Mírné kývnutí. „Byla jsem vrah.“

      Garcia se okamžik tvářil nejistě.

      „Počkat,“ přerušil ji Hunter. „Napadla jste ho – koho?“

      Další hluboký nádech. „Kněze.“

      Hunter zachoval klidnou tvář, protože věděl, že náhlé emocionální reakce, dokonce i výraz obličeje, jí mohou situaci ještě víc ztížit.

      „Byli jsme v nějakém tmavém kostele, nevím kde. Kněz přede mnou klečel a plakal.“ Usrkla z horkého nápoje a Hunter si všiml, že se jí třesou ruce. „Něco jsem mu ukázala… nějaký kus papíru, myslím.“

      „Kus papíru?“ opakoval Garcia.

      Kývla.

      „Mohla to být nějaká fotografie nebo třeba kresba?“ zeptal se Hunter.

      „Mohla. Nejsem si jistá.“

      Provoz na ulici houstl. Nějaké auto zablokovalo East First Street a rozeřvala se kakofonie klaksonů. Počkala, až utichnou.

      „Vůbec jsem to neviděla. Jen jsem to ukázala tomu knězi.“

      Hunter si něco poznamenal do černého zápisníku. „Co jste viděla potom?“

      Vteřinu váhala, jako by to, co se chystala říci, nedávalo smysl. „Psí hlavu. Ukázala jsem knězi psí hlavu, a to ho vyděsilo.“

      „Kde se ta hlava vzala?“ Tentokrát to byl Garcia.

      „Nevím.“ Zavrtěla hlavou. „Prostě jsem ji měla u sebe.“ Další kratičké zaváhání. „A taky meč, kterým jsem…“ Hlas jí vyzněl do ztracena.

      Hunter nechal uplynout několik vteřin ticha, než se jí zeptal, zda si nevzpomíná, ve které ruce meč držela.

      „V pravé,“ prohlásila s jistotou.

      „Vybavuje se vám něco konkrétního z té ruky? Barva kůže? Byly na prstech nějaké prsteny? Hodinky?“

      Vteřinu o tom uvažovala. „Černé rukavice.“

      Zvedl se vítr a na obloze se hromadily další temné mraky. Ochlazovalo se, ale dívka jako by to nevnímala.

      „Pamatujete si ze své vize ještě něco dalšího?“

      Kývla a zahleděla se Hunterovi přímo do očí. „Číslo tři. Nakreslila jsem je knězi na prsa, když jsem ho zabila.“

      Tentokrát to nebyl studený vítr, co způsobilo, že se Garcia zachvěl.

      Hunter neuhnul pohledem. Až do nynějška se všechny informace, které jim Mollie poskytla, daly získat z novin. Tvrzení, že vrah ukázal své oběti nějaký kus papíru, mohlo být vymyšlené. Neměli to jak potvrdit. Ale to číslování ne. O číslování se neměla jak dozvědět.

      „Když jste za námi přišla,“ přerušil Hunter nepříjemné mlčení. „Těsně předtím, než jsem opustil místnost, něco jste mi řekla, pamatujete si to?“

      Nedočkal se odpovědi.

      „Řekla jste: ‚Věděl o tom ohni. Věděl, čeho se bojí.‘ Pamatujete se, že jste to řekla?“

      „Ano.“

      „Co jste tím myslela?“ Hunter odstrčil prázdný šálek od kávy stranou a naklonil se nad stůl.

      „Nejdřív jsem nevěděla. Nemohla jsem to kontrolovat. Prostě to ze mě vypadlo. Ale minutu potom, co jste odešel, jsem to uviděla. A tentokrát to bylo ještě silnější než předtím.“ Hlas jí na vteřinu zakolísal.

      „Co jste viděla?“

      „Ženu přivázanou v křesle. Byla stejně vyděšená jako ten kněz, ale nemohla křičet.“

      Garcia si přejel dlaní přes ústa a bradu, jako by si uhlazoval bradku. „Měla roubík?“

      „Ne. Rty měla…“ Dívka potřásla hlavou, stěží věřila vlastním slovům. „… slepené.“

      „Slepené?“ zeptal se Hunter překvapeně. „Jako že lepidlem?“

      Kývla. „Taky obličej měla namazaný něčím lepkavým, jako nějakým divným gelem.“

      To taky nemohla vědět. Hunter si přitáhl límec kožené bundy těsněji ke krku.

      „Viděla jste to zase v první osobě?“ naléhal Garcia.

      „Ano.“ Odvrátila pohled, jako by to byla její vina.

      Hunter chtěl ten filmový příběh důkladněji prozkoumat. „Ukázala jste té ženě nějaký obrázek, jako předtím knězi?“

      „Ano, ale zase jsem neviděla, co to je.“

      „Říkala jste, že tahle vize byla silnější než ta předcházející – jak silnější?“ zeptal se Garcia.

      Mollie byla chvilku zticha a Hunter chápal její zdráhání. Neměla vize už skoro čtyři roky. Teď se vrátily. A to v podobě nejhrůznějších vražd, jaké kdy Hunter viděl.

      Pevně stiskla víčka. „Vize, které mívám, jsou obyčejně němé – jen obrazy, ale tahle ne.“ odmlčela se. „Něco jsem té ženě řekla.“

      Hunter zůstal zticha, nechal ji, aby pokračovala vlastním tempem.

      „Řekla jsem: Vítej ve svém strachu, Mandy…“

      Hunterovi se rozbušilo srdce jako o závod.

      „… vím, co tě na smrt vyděsí.“

67

      Její výpověď byla tak překvapivá, že trvalo několik vteřin, než oběma detektivům došla.

      „Byl to váš hlas?“ otázal se Hunter, ještě pořád trochu omráčený tím, jak moc toho věděla. „Když jste to té ženě říkala. Byl to váš hlas, nebo hlas někoho jiného?“

      „Můj,“ zašeptala.

      Garcia si energicky mnul obličej, nedostávalo se mu slov.

      „Nějak jsem věděla, že ta žena v křesle se bojí ohně,“ pokračovala dívka. „Proto jsem vám to řekla.“

      Hunter se opřel dozadu a chvilku o tom uvažoval.

      „Tyhle vize trvají jen asi půl minuty, možná minutu. Nevím, proč je vidím. Nevím, proč mi připadají tak reálné. Nevím, proč jsem nebyla jen divák jako u všech předtím. Mrzí mě to, ale neznám všechny odpovědi.“ Odmlčela se a odvrátila od Huntera pohled. „Snažím se vám sdělit tohle: ať je ten vrah kdo chce, ví o jejich obavách.“

      Cvak, cvak, cvak. Člověk s fotoaparátem na druhé straně East First Street rychle pořídil tři po sobě jdoucí snímky, aniž si toho někdo všiml.

      „Vzpomínáte si ještě na něco z těch vizí, Mollie?“ zeptal se Garcia a uviděl, jak dívka vytřeštila oči leknutím. Zlomek vteřiny se tvářila nejistě, pak sáhla po kabelce.

      Hunter ji chytil za ruku. „Počkejte.“

      Mollie na něj pohlédla, pak hněvivě uškubla rukou a vstala.

      „Prosím, vyslechnete mě.“ Hunter a Garcia vyskočili oba současně.

      „Celé to byla chyba.“

      „Ne, nebyla.“ Hunterův tón byl pevný, ale ne výhružný. „Jen mi dopřejte minutu, abych vám to vysvětlil. Jestli pak pořád budete chtít odejít, nikdo vám nebude bránit.“

      Zarazila se, ale ne na tak dlouho, aby ji Hunter stihl zbavit nejistoty. „Nevěděl jsem, jestli mi ještě někdy zavoláte. Odešla jste dřív, než měl strážník možnost zapsat vaše nacionále. Nenechala jste nám po sobě nic, takže jsem se musel řídit tím jediným, co jsme měli – vaším pensylvánským přízvukem. Spustili jsme rychlé pátrání. Vaše jméno se objevilo mezi pohřešovanými osobami.“

      Ztuhla.

      „Vašemu otci jsme nic neřekli.“

      Prve, když mu vyprávěla o svých posedle zbožných rodičích, soustředila vyprávění kolem matky, o otci se zmínila jen zřídka. Přitom pokaždé ztuhla, změnila držení těla a pohybovala se nervózně. Hunter poznal, jak se ho bojí.

      „A neřekneme,“ dodal Hunter přesvědčivě.

      Ještě chvíli hleděla Hunterovi do očí, pak se podívala na Garciu. Kývl a důvěrně na ni mrkl, jako by říkal „jestli to neprozradíte vy, tak my určitě ne“.

      Její tělo se mírně uvolnilo.

      „Věřte mi, Mollie, nevtírali jsme se.“ Hunter se odmlčel. „A skutečně by se nám hodila vaše pomoc.“

      Na muži, který stál před ní, bylo cosi uklidňujícího, cosi důvěryhodného. Napjatá chvilka vyprchala a Mollie si zase sedla. „Důvod, proč jsem vám dneska zavolala…“

      „Měla jste další vizi?“ hádal Garcia.

      „Ne. Vizi ne. Záblesk.“

      Cvak, cvak, cvak. Další tři snímky.

      „Jak to myslíte, záblesk?“

      „Někdy mám takové záblesky některé ze svých předcházejících vizí. Něco, co tam předtím nebylo. Trvají jen pár vteřin.“

      „Tomu se říká reziduální záblesky,“ podotkl Hunter, do detailního vysvětlování se nepouštěl.

      Mollie na něj zvědavě pohlédla.

      „On hodně čte,“ vysvětlil to Garcia. „Tak co bylo v tom záblesku?“

      „Něco, co jsem řekla.“

      „Něco, co jste řekla komu?“ zeptal se tentokrát Hunter.

      „Tomu knězi. Těsně předtím, než jsem ho zabila.“

      Cvak, cvak, cvak.

      „Ale říkala jste, že vize s knězem byla bez zvuku,“ namítl Garcia.

      „To byla. Vize ano.“

      „Ale v záblesku zvuk byl,“ ujistil se Hunter.

      Mollie kývla a vzdychla.

      „Tak co jste tedy řekla?“

      Hluboký nádech.

      „Všichni umřou.“

68

      Patnáct dní před první vraždou

      Upřeně se zahleděl na svůj odraz v zrcadle a přejel si jazykem po suchých a rozpraskaných rtech. Už to byly skoro čtyři roky, ale vypadal, jako by zestárl nejméně o deset. Ve tváři teď měl několik hlubokých vrásek a oči jako by mu zapadly hlouběji do lebky. Jenže každý, kdo Johna Woodse znal, věděl, že ty vrásky nejsou známkou věku, nýbrž velkého trápení.

      Po manželčině smrti se odstěhoval z okresu Huntigdon do Yorku v jižní střední Pensylvánii. Už v Huntingdonu nemohl zůstat. Všechno mu tam připomínalo dceru. Její démonické vize byly kletbou jeho života.

      Chrstl si do obličeje studenou vodu a sčesal si zbytky řídkých černých vlasů za uši. Dnes pořádala Katolická církevní střední škola v Yorku vánoční dobročinnou akci. Očekávaly se víc než tři stovky studentů a rodičů.

      John tu pracoval jako školník a vždycky pomáhal otci Laurenceovi se vším, co bylo třeba, od instalatérských prací přes zahradničení až po výzdobu na večírcích. Do začátku slavnosti zbývalo ještě přes hodinu, ale už přijížděli rodiče žáků, kteří s sebou přiváželi různé pečivo, připravené k prodeji na velkém pekařském trhu, který se měl konat ve školní tělocvičně. Johnovým úkolem bylo udržovat během slavnosti čistotu v umývárnách a na toaletách.

      S očima stále upřenýma na svůj odraz se pokřižoval a v rychlosti pomodlil, než opustil malý byt, který měl pronajatý hned za rohem od Katolické střední školy.

      Otec Laurence požádal Johna, aby se věnoval pouze umývárně u tělocvičny. Tam všichni budou. Vstup do hlavní školní budovy byl zakázaný, ale John věděl, že studenti s oblibou porušují pravidla.

      Bylo už po osmé, když John vstoupil do setmělé chodby v hlavní budově. Zkontroloval dvoje toalety v přízemí a vyšel nahoru, aby se podíval na ty, které byly až na konci chodby. Procházel zdejšími chodbami tolikrát, že nepotřeboval baterku.

      Když se ocitl u dveří na toaletu, zaslechl John zevnitř hihňání. Zpomalil krok a chvilku poslouchal. Zdálo se, že se odtud ozývají nejméně tři hlasy – jeden z nich ženský. Bylo zhasnuto, takže se tam John mohl tiše vplížit, aniž si ho někdo všiml. Zvolna se po špičkách kradl k poslední kabince, odkud zvuky vycházely.

      Dveře byly dokořán otevřené a ve slabém světle z mobilu uviděl někoho stát za dívkou, která byla ohnutá nad toaletou. Oba byli nazí a chlapec, stojící za ní, ji pleskal pravicí po holém zadku, přičemž do ní vnikal. Oba sténali rozkoší.

      John měl na sobě tmavé kalhoty a tmavou košili, což mu pomáhalo zůstat skrytý ve stínu. Těsně přitisknutý zády ke stěně naproti kabinkám přistoupil o krok blíž. Před dívkou seděl na toaletě další nahý chlapec, v levé ruce držel mobil a přitom jí pravou rukou tlačil hlavu na sebe. Dychtivě ho uspokojovala ústy. Chlapec všechno filmoval.

      John cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení.

      „Nicku, teď tě chci mít v sobě,“ zvedla dívka ústa od chlapce před sebou. „A Shawne…,“ obrátila se k hochovi za sebou, „… chci to všechno do pusy.“ Ukázala na jeho vztyčený penis.

      John o dva kroky ucouvl, co nejtišeji. Nechtěl je rušit.

      Oba kluci si vyměnili místa a všechno začalo nanovo. Nick, ten, který teď stál za dívkou, pořád pevně třímal v levici mobil. Její steny rychle nabyly naléhavosti a John věděl, že brzy přijde vyvrcholení. A jeho také.

      John vklouzl do jedné z kabinek. O dvě kabinky dál, než byli ti tři. Nemusel je vidět; dívčino sténání ho přivádělo k šílenství dostatečně. Zavřel oči a přenechal všechnu práci své představivosti a ruce, ale mysl mu nepřinášela obrazy, které viděl před pouhými několika vteřinami. Dokázal myslet jen na Mollii a na ty noci, kdy vstupoval do jejího pokoje a zbavoval ji pokušení tohoto světa.

      Při myšlenkách na ty noci trvalo Johnovi jen pár vteřin, než vyvrcholil.

      Seděl tam pár minut a snažil se ovládnout své tělo. Svíjelo se extází ob dvě vteřiny. Jakmile se zklidnil dost na to, aby se mohl postavit, očistil se a opustil toaletu stejně tiše, jako tam vstoupil. Studenti ještě neskončili.

      „Johne!“ Cestou zpátky do tělocvičny uslyšel, jak ho někdo volá.

      S hlavou sklopenou a očima upřenýma k podlaze šel dál a předstíral, že neslyší.

      „Johne Woodsi.“ Čísi ruka se dotkla jeho pravého ramene. „Vy jste neslyšel, že vás volám?“

      John se nervózně otočil a vyvalil oči překvapením. Stařec stojící před ním měl řídké bílé obočí, stejně bělostné jako to málo vlasů, co si česal zleva doprava. Bambulatý nos a růžové líce spolu s vlídnýma očima způsobovaly, že vypadal jako ten nejpřívětivější člověk na světě.

      „Otec Lewis?“ John Woods se zatvářil šokovaně a pak políbil starému knězi pravici.

      „Bůh ti žehnej, můj synu.“

      „Nevěděl jsem, že přijdete.“

      „Bylo to rozhodnutí na poslední chvíli, Johne.“

      Otec Lewis býval knězem v huntingdonském katolickém kostele Nejsvětější Trojice tak dlouho, kam až paměť sahala. John tam chodil celý život.

      „Jak je v kostele, otče?“

      „Výborně, Johne. Asi před rokem jsme pořídili novou omítku. Měl byste nás někdy přijet navštívit.“

      Johnovy oči zesmutněly.

      „Já vím, já vím,“ pokračoval otec Lewis dřív, než John dokázal zformulovat odpověď. „Vzpomínky jsou pořád tuze živé, viďte?“

      Ostýchavé přikývnutí.

      „Znám vás odmalička, Johne. Vždycky jste byl velmi oddaný katolík a já chovám v srdci celou vaši rodinu. Bolí mě vědomí, že jste nás musel opustit, abyste se dokázal vypořádat se svou ztrátou.“

      John se nedokázal přimět, aby pohlédl knězi do očí.

      Otec Lewis se chlácholivě usmál. „Ale jsem tu proto, abych vám předal dobrou zprávu.“

      John konečně vzhlédl.

      „Můžeme na chviličku vyjít ven? Tady je kapánek hlučno.“

      Našli si tichý kout před školní tělocvičnou.

      „Pamatujete si Sarah Matthewsovou?“ zeptal se otec Lewis.

      John zamžoural.

      „Malá, kudrnaté blond vlasy, hezké oči, směje se hodně nahlas pokaždé, když vyprávím některý ze svých nevalně podařených vtipů,“ připomněl mu kněz.

      Zavrtěl hlavou.

      „Vždycky nosila na všechny naše trhy jablečné koláče. Má moc hezkou dceru jménem Emily.“

      John se usmál. Emily Matthewsovou si pamatoval velmi dobře. Štíhlá a vysoká dívka, nad jejíž vnadnou postavou už ve čtrnácti letech všichni kluci slintali. John si pamatoval, jak se na něj vždycky dívala při nedělní mši. Jako by věděla, že je nezdárná dívka a toužila, aby ji zbavil chlípného pokušení, přesně jako to dělal s Mollií.

      „Aha, už si vzpomínám,“ řekl John, skrývaje vzrušení. „Ta paní s jablečnými koláči a hodně hlasitým smíchem.“

      „To je ona,“ přikývl kněz. „No, tak její dcera Emily se asi před dvěma lety přestěhovala do Los Angeles. Chce chodit do dramatické školy a stát se herečkou.“ Otec Lewis nesouhlasně potřásl hlavou. „Dnešní děcka touží jen po slávě, ať se je snažíme naučit cokoliv.“

      John to nekomentoval.

      „Minulý víkend se vrátila. Bude na Vánoce u rodičů v Huntingdonu. Po nedělní mši jsem s ní mluvil a pověděla mi něco, co jsem vám prostě musel přijet sdělit. Možná to vnese do vašeho utrápeného srdce trochu útěchy.“

      John svraštil čelo, opravdu nevěděl, kam kněz míří.

      „Aby měla na nájemné,“ pokračoval otec Lewis, „přijala Emily práci číšnice v jednom bufetu v rušné oblasti Los Angeles.“ Odmlčel se, jako by ho to, co se chystal říci, plnilo radostí. „A přísahá, že zrovna před týdnem viděla Mollii.“

      Johnovi se zrychlil pulz. Zíral tupě na otce Lewise.

      „Já vím.“ Kněz nadšeně pokyvoval hlavou. „Těžko tomu uvěřit, ale Emily si prý byla úplně jistá. Přímo před bufetem, kde pracovala, je autobusová zastávka, a tam Mollii uviděla. Mollie se zřejmě moc nezměnila, až na vlasy a jizvičku na rtu.“

      John si vzpomněl na onu noc, kdy Mollie utekla. Tu jizvu jí způsobil on.

      „Emily se nepodařilo s ní promluvit. Obsluhovala zákazníky, a než dokončila objednávku, Mollie nastoupila do autobusu. Ve škole bývaly kamarádky, pamatujete?“

      John cítil, jak se začíná chvět po celém těle; slova už nevnímal.

      „Není to skvělá zpráva, Johne?“ usmál se kněz. „Mollie je živa a zdráva. Měl jsem takovou radost, když mi to Emily pověděla, že jsem za vámi prostě musel přijet. Vím, jaké jste si dělal starosti.“

      John však už neposlouchal. Veškerou řeč teď obstarávaly hlasy v jeho hlavě.

69

      Už bylo navečer, když Hunter obdržel e-mail s přílohou obsahující nejnovější laboratorní výsledky, odeslané z Úřadu koronera. Směs použitá na obličeji Amandy Reillyové, aby vytvořila efekt rozpuštěného vosku, byla podobná té, kterou odhadl doktor Winston, ale ne docela. Vrah použil směs pryže a vazelíny, která měla konzistenci měkkého želé. Pokud se želé smísí s malým množstvím olejanu olovnatého, vytvoří želatinózní pastu, která přilne k lidské pokožce a nestéká ani neměkne. Je-li vystavena intenzivnímu žáru, celá směs se rozpouští. Podle síly svých adhezivních vlastností dokáže pasta při rozpouštění strhnout z lidského těla kůži. Voskové krůpěje na obličeji Amandy Reillyové tvořila ve skutečnosti směs její stržené kůže a rozpuštěné směsi pryže s vazelínou, kterou vrah použil.

      „Kde se k tomu vrah dostal?“ zeptal se Garcia poté, co Hunter přečetl zprávu nahlas.

      „Vazelína se dá koupit všude,“ vysvětloval Hunter. „Dostaneš ji u pultu v každé drogerii. Olejan olovnatý se dá snadno objednat na internetu a pryž získal vrah tak, že prostě roztavil obyčejnou halloweenovou masku. Množství potřebné k vytvoření dostatečného množství gelu na pokrytí Amandina obličeje bylo poměrně malé.“

      Garcia to akceptoval, ale stejně vypadal znepokojeně.

      „Co ti vadí?“ zeptal se Hunter a odložil potištěný papír na stůl.

      Garcia si stáhl vlasy do ohonu. „Ten rozhovor, co jsme dneska ráno vedli s Mollií, a všechno, co nám povídala. Jako by u toho byla, když se to stalo.“

      „A co myslíš?“ pobídl ho Hunter.

      Garcia přecházel po místnosti. „Věděla moc podrobností z obou míst činu, než aby si to vymyslela. Věděla o číslování. Má na obě noci alibi.“ Zvedl ruce, jako by se vzdával. „Budu k tobě upřímný, Roberte. Nikdy jsem fakt na žádné tyhle psychotronické blbiny nevěřil. Ale pokud neví, kdo je vrah, a netlumočí jeho vyprávění, tak máš asi pravdu. Nepředstírá to. A pokud nepředstírá, prozradila nám něco, co jsme nevěděli.“

      „Vrah ukázal obětem kus papíru,“ pronesl Hunter zamyšleně.

      Garcia kývl. „A jak jsi prve naznačil, klidně to mohla být kresba nebo fotografie nějakého místa nebo osoby.“

      „Ať je to, co je,“ upřel Hunter oči na Garciu, „jestli má Mollie pravdu, tak ten kus papíru oběti spojuje.“

70

      Tlumené cvaknutí z Hunterova počítače ohlásilo příchod nového e-mailu. Tentokrát jim Mike Brindle poslal výsledky testů krve z fotografií, které našly na krbu. Hunter je přečetl a pak předal vytištěnou kopii parťákovi.

      „Vrah použil na obou obrázcích stejnou krev?“ zeptal se Garcia nejistě.

      Hunter kývl a promnul si oči.

      „Není to v rozporu s tvou teorií, že vrah používá krev předchozí oběti k označení další?“

      „Vůbec ne.“ Hunter se vrátil na své místo a sáhl po myši. Klik, posunout, klik.

      Garcia několik vteřin čekal, ale nedočkal se. „Nechceš to rozvést?“

      „To nebyly skutečné oběti; to byly obrázky obětí. Dejme tomu, že vrah zabije oběť a odnese si právě tolik krve, aby mohl očíslovat tu další. Nepočítá s tím, že se číslo smyje nebo nějak zmizí a že je bude muset nakreslit znovu.“ Stiskl několik tlačítek na klávesnici. „Takže když se vrah ocitne v situaci, kde musí použít fotografie, aby se znovu přihlásil k obětem jedna a dvě, chybí mu krev obětí.“

      Garcia se nad tím zamyslel. „Takže se přizpůsobí a použije k označení obou fotek stejnou krev.“

      Hunter ztuhl a obrátil se ke Garciovi. „Nepoužil jejich krev,“ zamumlal.

      „Cože?“

      „Vrah byl na místě činu, když nechal oba snímky na krbové římse.“

      „Jo, no a?“

      „Mohl použít Amandinu krev. Byla tam a ani by jí tolik nepotřeboval, aby na zadní strany fotek nakreslil dvě malé číslice. Proč nepoužil její krev?“

      Garcia zvolna zavrtěl hlavou.

      „Taky mohl použít krev otce Fabiana,“ pokračoval Hunter. „Očividně jí trochu měl s sebou, aby nakreslil číslici čtyři na Amandina záda. Stačilo by mu na každé číslo pár kapek.“

      Garcia si kousal dolní ret a přemýšlel o tom. „Možná nakreslil čísla na zadní stranu obrázků, ještě než přijel do domu v Malibu,“ nadhodil.

      „No jo, tak proč nepoužil krev otce Fabiana? Jak jsem říkal, měl jí trochu u sebe už od vraždy v kostele.“

      „Možná mu zbylo trochu krve od předchozí oběti.“

      „Podle výsledku testů to není Amandina krev, není to krev otce Fabiana a není to stejná krev jako ta, kterou vrah použil na kněze, krev té těhotné ženy.“

      „Takže pokud jsou tvoje dohady správné a vrah skutečně používá krev předchozí oběti k označení další, tak krev na obrázcích nepochází od obětí číslo dvě, tři ani čtyři.“

      „Přesně tak.“

      Garcia se opřel o svůj stůl. Krátkou chvíli zkoumal Huntera pohledem. „Podle tvého výrazu soudím, že nevěříš ani tomu, že krev patřila první oběti.“

      „Myslím, že vrah si uchová jen malé množství krve oběti, aby mohl očíslovat další. Potom se podle mého názoru zbytku zbaví.“

      Garcia si seštípl prsty bradu, čelo ustaraně zvrásněné. „Jestli je tvoje teorie správná, proč to dělá? Proč vrah používá krev předcházející oběti k označení další?“

      Hunter vyvalil oči a ucítil, jak se mu zrychluje tep. „On je spojuje.“

      „Vrah je spojuje?“

      Hunter kývl. „Tím, že na nich navzájem používá jejich krev, spojuje oběti jedna a dvě, oběti dvě a tři a oběti tři a čtyři. Možná byly propojené všechny, to ještě nevíme. Ale vrah nám sděluje, že tu existuje nějaká souvislost.“

      Garcia se na okamžik odmlčel a na mysli mu vytanula další myšlenka. „Tak jo, pak mám pro tebe dvě otázky. Jestli je tvoje teorie správná, čí krev tedy vrah použil k očíslování první oběti, když žádná předchozí neexistovala? A pokud si myslíš, že krev, kterou vrah napsal ta čísla na zadní stranu obou fotografií, nepatřila žádné z obětí, odkud podle tebe tedy pocházela?“

      Hunter se zastavil u okna a okamžik hleděl do hektického provozu venku na ulici. „Možná je odpověď na obě otázky stejná.“

      Garcia vyčkávavě zvedl levé obočí.

      „Vrah použil vlastní krev.“

71

      Dva dny před první vraždou

      Zazvonil, zůstal stát a čekal u okénka recepce ve starém a sešlém hotelu v Lynwoodu, na jihu Los Angeles. Byl to jeden z těch hotelů, kde se pokoje pronajímají na hodinu, na den, na týden nebo na měsíc. Dalo se dosáhnout jakékoli dohody, pokud jste měli peníze. Nikdo se na nic neptal.

      Vstupní hala byla malá a zanedbaná. Po pravdě řečeno vypadala, jako by se v ní léta neuklízelo. Na stropě byly skvrny od zatékající vody, na koberci propálená místa od cigaret, pavučiny v každém rohu a ze stěn se loupaly tapety. Domníval se, že takovéhle podniky existují jen ve filmech o práci policie, ale přesně tohle hledal. Místo, kde si ho nikdo nebude všímat.

      Ještě párkrát stiskl zvonek na pultě.

      „No jo, no jo. Jen se nepodělejte, kurva.“ Zpoza dřevěné přepážky za recepcí se ozval hluboký hlas s jižanským přízvukem. Pár vteřin nato se objevila černoška, které nemohlo být víc než osmnáct, a za ní obrovsky obézní muž. Dívka měla na sobě těsné modré džíny, žlutou bavlněnou blůzku bez rukávů a zdálo se, že spěchá, aby už odtud byla pryč. Zatímco odemykala dveře a vycházela do malé haly, tlusťoch na ni oplzle mrkl a přitom si upravoval elastické kalhoty kolem balonovitého pasu.

      „A příští tejden mi přineseš nájem včas, slyšíš.“

      Dívka v rozpacích sklopila oči a zmizela po úzkém schodišti nahoru.

      „Co si přejete?“ zeptal se tlusťoch, když konečně přistoupil k okénku recepce. Páchl česnekem a jeho mastné a prořídlé vlasy naléhavě potřebovaly umýt a ostříhat.

      „Potřebuju pokoj.“

      Tlusťoch vystrčil hlavu z okénka a zkontroloval halu – prázdnou, až na malý kufřík u mužových nohou. Když si lidé chtěli najmout pokoj v jeho hotelu, obvykle měli po boku jednu či dvě šlapky.

      „Dělá to pět babek za hodinu, nebo pokud jste nadrženej, můžete mít šest hodin za dvacet dolarů.“ Nehtem pravého ukazováčku si něco seškrábl z předních zubů.

      „Potřebuju pokoj na několik dní. Možná i déle.“

      Tlusťoch se zamračil a skepticky pohlédl vysokého neznámého hosta.

      „Zaplatím hotově.“

      Ustaraný výraz zmizel; tlusťoch spatřil příležitost uplatnit se. „Víte, Vánoce jsou za dveřma a máme tady dost rušno, ale možná bych pro vás něco našel.“

      Host trpělivě čekal, co z tlusťocha vypadne.

      „Jestli chcete zůstat celej tejden, můžu vám dát pokoj za…“ Odmlčel se a předstíral, že vypočítává správnou částku. „Dvě stě babek.“

      Host vydal bizarní uchechtnutí, sebral kufr a mlčky zamířil ke dveřím.

      „Počkat, počkat,“ volal tlusťoch naléhavě. „Tak jo, vidím, že se s váma těžko smlouvá. Celej tejden za sto padesát babek, co vy na to?“

      Muž o tom okamžik uvažoval a pak vytáhl z náprsní tašky sto padesát dolarů.

      „Zůstanu tři týdny. Až do Nového roku.“

      Tlusťoch přijal peníze a dychtivě je přepočítal. „Jestli chcete fakt dobrej kšeft, můžu vám nechat celej měsíc za pět set babek. To je skvělá cena.“

      Muž klidně vrátil peněženku do zadní kapsy a upřeně se na tlusťocha zahleděl.

      „Tak jo, tak jo.“ Zvedl ruce na znamení kapitulace, a pak prostrčil okénkem knihu hostů. „Jen se tady podepište a jsme hotoví.“

      Muž se nepohnul.

      Uplynulo několik nepříjemných vteřin mlčení.

      „Tak jo,“ recepční postřehl mužův pohled. „Zapíšu vás jako Jima Boba, co vy na to? Budete třetí Jim Bob, co nám tady bydlí.“ Něco načmáral, hodil knihu hostů do nepořádku na svém psacím stole a uchopil klíč. „Pokoj 34B,“ podal mu ho. „Třetí patro do ulice. Je to dobrej pokoj. Jeden z nejlepších, co máme.“ Roztáhl ústa v úsměvu a ukázal zažloutlé a špinavé zuby. „Kdybyste potřeboval nějakou zábavu.“ Mrkl na hosta stejně oplzle jako před několika minutami na černou dívku. „Holky, kluky… však víte, co myslím. Stačí jen křiknout. Já vám něco vopatřím.“

      Muž si však už recepčního nevšímal. Nic dalšího od tlusťocha nepotřeboval.

72

      Garcia se v rychlosti podíval na hodinky, zatímco parkoval před blokem starých činžáků v Montebellu ve východním Los Angeles. Položil si hlavu na opěrku sedadla a vzhlédl k množství blikajících vánočních světýlek zavěšených z několika oken. Rozhodně oživovala jinak nevýraznou cihlovou budovu. Anna ozdobila jejich byt v prvním patře umělým sněhem, zářivými modrými světýlky a starou vycpanou figurkou soba Rudolfa s červeným nosem, který už byl ale spíš světle růžový. Byla to však její nejmilejší upomínka na dětství. Měla ho od svých čtyř let.

      Garcia jí prve volal z kanceláře, že dnes přijde včas na večeři, což se poslední dobou stávalo jen zřídka. Byli spolu od posledního ročníku na střední škole a Garcia si nemohl přát ženu, která by mu byla větší oporou. Věděla, jak rád je detektivem. Viděla, jak se na to nadřel a jak je pro svou práci zapálený. Chápala závazky a oběti, které k jeho zaměstnání patřily, a přijímala je, jako by byly i její. Avšak navzdory své síle a všemu, co jí Garcia kdy říkal, se Anna někdy bála. Bála se, že jednou uprostřed noci zazvoní telefon a někdo jí sdělí, že se její manžel nevrátí domů. Bála se, že věci, které Garcia každodenně vídá, ho vnitřně mění. Aťsi je člověk duševně sebevíc zdravý, nedokáže strávit všechno. Vydrží jen určité množství vnitřního utrpení, než vyhoří. Někde to četla a věřila tomu do puntíku.

      Anna seděla pohodlně na modré látkové pohovce, když Garcia vstoupil do obývacího pokoje. Nesl hezky naaranžovanou kytici červených růží a láhev bílého vína. Vzhlédla od knihy, kterou četla, a obdařila ho tím svým vlídným úsměvem, při kterém se mu pokaždé rozbušilo srdce a kolena se mu podlomila.

      Usmál se také.

      Anna byla nekonvenčně, ale uhrančivě krásná. Krátké černé vlasy ladily dokonale s úchvatnýma oříškovýma očima a srdcovitým obličejem. Pleť měla smetanově hladkou, rysy jemné a k tomu pevnou postavu středoškolské roztleskávačky.

      „Květiny?“ Odložila knihu na konferenční stolek a vstala. „Copak se děje?“

      Garcia na ni pohlédl a Anna spatřila v jeho očích záblesk čehosi smutného. „Nic zvláštního. Jen mě napadlo, že už jsem ti dlouho nepřinesl kytky. Vím, jak je máš ráda.“

      Anna vzala z jeho rukou kytici a něžně ho políbila. Napadlo ji zeptat se, jestli se opravdu nic neděje, ale věděla, co by jí odpověděl. U Garcii se nikdy nic nedělo. Aťsi měl v hlavě cokoliv, aťsi měl za sebou sebetěžší den, nikdy jí nechtěl dělat starosti.

      Kvůli Garciově nově nabyté averzi ke grilovaným steakům připravila Anna lasagne al forno podle slavného receptu své babičky; příjemným doplňkem jídla bylo Pinot Grigio, které Garcia koupil. Jako moučník měli ovocný salát s vanilkovou zmrzlinou, a když dojedli, pomohl jí sklidit se stolu. V kuchyni pustil horkou vodu a začal mýt nádobí, zatímco Anna si sedla k malému stolku, kde snídávali, a dopíjela víno.

      „Můžu se tě na něco zeptat, puso?“ ozval se ledabyle, aniž jí pohlédl do očí.

      „Jasně.“

      „Věříš, že člověk může vidět věci, které se dějou jiným lidem, i když u toho není?“

      Svraštila nad tou otázkou čelo. „Cože? Já ti nerozumím.“

      Garcia domyl poslední talíř, osušil si ruce květovanou utěrkou a obrátil se k manželce. „Víš, někteří lidi říkají, že ledacos vidí. Věci, co se staly jiným lidem. Někdy i lidem, které ani neznají.“

      „Jako že vize?“ pronesla zvolna.

      „Jo, něco takového, nebo nějaký sen.“

      Anna znovu upila vína. „No, od tebe je to rozhodně moc divná otázka. Vím, že ty na takové věci nevěříš. Mluvíme o psychotronicích?“

      Garcia si sedl vedle Anny a oběma nalil ještě trochu vína. „Věříš na takové věci?“

73

      Anna zírala na manžela a snažila se něco vyčíst z jeho výrazu. Měli velmi zdravý vztah, jen velice zřídka se hádali a o většině věcí spolu vedli spoustu upřímných rozhovorů, ale Garcia se nikdy nezmiňoval o své práci ani o žádném vyšetřování, na kterém pracoval. Nemusel nic vysvětlovat – okamžitě pochopila, že otázka, kterou právě položil, není jen výsledkem obyčejné zvědavosti.

      „Pamatuješ si tu holku, co se jmenovala Martha?“ Pohodlně se opřela.

      Garcia zamžoural.

      „Taková divná holka ze střední. Krátké kaštanové vlasy, brýle v tlustých obroučkách, strašně se oblékala. Byla trošku samotářka, vždycky sedávala sama až vzadu v jídelně.“

      „Nic mi to neříká,“ přiznal Garcia.

      „Byla o rok pod námi.“ Anna luskla prsty, jak si na něco vzpomněla. „Když byla v prváku, ty přiblblý mrchy z naší třídy ji namazaly kečupem a hořčicí, pamatuješ? Při té grilovačce na fotbalovém hřišti?“

      „Zatraceně, to si pamatuju,“ vyvalil Garcia oči. „Chuděra. Byla zmazaná od hlavy k patě.“ Vteřinu zaváhal. „Nepomohlas jí tenkrát?“

      Anna kývla. „Jo, pomohla jsem jí se umýt. Půjčila jsem jí něco na sebe a odvedla ji do prádelny. Musela jsem jí slíbit, že to neřeknu jejím rodičům – nikdy. Párkrát jsme si potom povídaly, ale byla hodně plachá. Moc těžko se s ní dalo kamarádit.“

      „No dobře,“ pobídl Garcia Annu. „Co je s ní?“

      Anniny oči se zaměřily na sklenku s italským vínem.

      „Je duben 1994, dva dny předtím, než měl náš dívčí basketbalový tým hrát čtvrtfinále kalifornského středoškolského turnaje.“

      Garcia ucítil, jak se mu svírá hrdlo. „Proti Oaklandu?“ zeptal se bojácně.

      Anna mírně přikývla. Oči stále upírala na sklenku. „Byla polední přestávka a Martha seděla až na konci jídelny, jako vždycky. Šla jsem k ní, jen abych jí řekla ahoj, ale vypadala ještě víc duchem nepřítomná než obyčejně. Jen tak, aby řeč nestála, jsem se jí zeptala, jestli půjde v sobotu na zápas.“

      Garcia se předklonil, jeho zájem rostl.

      „Martha se na mě podívala a vyděsila mě. Oči měla divné – studené, bez emocí, jako dvě černé jámy plné ničeho.“ Anna si nervózně přejela prsty po rtech. „Potom takovým divným, nepřirozeným hlasem řekla: ‚Žádný zápas nebude.‘“

      Garcia viděl, jak Anně naskočila na pažích husí kůže, a vzal ji za ruku. Slabě se na něj usmála a pak pokračovala.

      „Zeptala jsem se jí, o čem to mluví. Zápas se všude inzeroval. Ve škole jsi nemohl ujít pět kroků, abys nenarazil na plakát. Měli jsme nejlepší dívčí basketbalový tým za celá léta, a tohle byla naše velká příležitost.“ Anna se znovu odmlčela a skelným zrakem se zadívala na Garciu. „Martha řekla: ‚Oakland to nestihne. Autobus nepřijede.‘“

      Tentokrát naskočila husí kůže Garciovi. Ten rok si pamatoval velmi dobře. Dívčí basketbalový tým z Oaklandu měl přijet den před utkáním. Řidič usnul za volantem někde na dálnici. Autobus se čelně srazil s kamionem. Nikdo to nepřežil.

      „Ježíšmarjá,“ zašeptal Garcia a stiskl Anně ruku. „Cože to bylo za den?“

      „Den předtím, než se to stalo.“

      „Děláš si srandu?“

      Teplota v kuchyni jako by zčistajasna klesla.

      „Tak proto jsi odešla z týmu,“ uvědomil si Garcia konečně. „Ne kvůli té nehodě samotné. Bylo to kvůli tomu, co ti ta Martha řekla.“

      Anna to nepřiznala, ale Garcia věděl, že má pravdu. „Už jsem s Marthou nikdy nemluvila. Pár týdnů nato odešla ze školy.“

      „Tos mi nikdy nevyprávěla.“

      „Nikdy jsem to nevyprávěla nikomu.“ Znovu upila vína. „Martha to nějak věděla dřív, než k tomu došlo, Carlosi. Celý den předem. Nevím, jestli se jí to zdálo ve snu nebo to spatřila v nějaké vizi nebo co. Pravda je, že to nemohla jen tak uhádnout. To nemohl nikdo.“

      Garcia pustil Anninu ruku a mlčky dopil víno.

      „Abych odpověděla na tvou otázku,“ dotkla se jemně jeho paže. „Věřím, že existují lidé, co vidí nebo cítí věci, které převážná většina z nás nevnímá. Ale nejsou to ti, co mají inzeráty na zadních stránkách časopisů. Lidi, co slibují, že ti za pár set babek předpovědí budoucnost. To jsou jen podvodníci. Kdyby opravdu viděli do budoucnosti, žili by ve Vegas a vytloukali kasina.“

      Garcia se usmál. „Na tom něco je.“

      „O copak tu jde, zlato?“

      Garcia zavrtěl hlavou, uhnul pohledem. „Vlastně o nic.“

      Jaksi věděla, že lepší odpověď z něj nikdy nevypáčí.

74

      Hunter se neklidně převaloval v posteli. Žádná pozice mu nevyhovovala. Pohledem zavadil o digitální hodiny na nočním stolku a polohlasem zaklel. Bylo 4.55 ráno a on spal necelé dvě hodiny. Už spát ve vlastní posteli bylo dost těžké; na cizím lůžku to bylo skoro nemožné, sakra.

      Protahoval si tělo a masíroval pálící oči, ale pocit, že jsou plné písku, ne a ne zmizet. Tmu v místnosti kazilo slabé světlo, které dovnitř vnikalo z chodby, od malé lampičky na stolku s telefonem.

      Hunter odešel ze své kanceláře včera pozdě večer a nechtělo se mu jít rovnou domů. Chvíli jezdil po městě; vánoční osvětlení a výzdoba na něj působily příjemně uklidňujícím dojmem. Na Hollywood Boulevard, kde byla výzdoba rozhodně nejluxusnější ze všeho, co dosud viděl, skončil posléze Hunter v L’Scorpion, červenočerném stylovém baru s působivým výběrem značek tequily a skotské whisky. Neměl v úmyslu zdržet se tam dlouho, ale změnil rozhodnutí, když do něj vrazila vysoká, nakrátko ostříhaná blondýna s neuvěřitelně svůdnými rty a úchvatnou figurou, až vylil obsah své sklenice na ni a na svou košili. Omlouvala se o překot a poté, co koupila Hunterovi nové pití, slovo dalo slovo a teď ležel vedle ní v její posteli.

      Hunter se vysunul zpod přikrývek a z postele co nejtišeji. Oblečení měl rozházené na podlaze po celém pokoji; posbíral je a schumlal do náruče. Boty však nebylo nikde vidět. Usmál se při vzpomínce na to, jak chvatně ze sebe oba trhali šatstvo. Urvala mu dva knoflíčky od košile, když mu ji zběsile tahala přes hlavu. V posteli se chovali divoce a hlučně – velmi hlučně. Huntera napadlo, že jestli blondýnin byt nemá tlusté zdi, nebude asi mezi sousedy moc oblíbená.

      Klekl si na všechny čtyři a hledal boty pod postelí, ale byla taková tma, že nic neviděl.

      „Hledáš něco?“ Ačkoli byl její hlas tichý a sexy, Huntera zaskočil.

      „Promiň, jestli jsem tě probudil,“ zašeptal. „Jen jsem hledal boty.“

      Usmála se a posadila, zády se opřela o čelo postele. „Jsou na téhle straně.“ Mírně naklonila hlavu do prava.

      Hunter vstal a jí zajiskřilo v očích, jimiž přejela jeho nahé tělo. Obešel postel, a když se shýbl, aby sebral boty, vysunula pravou nohu zpod přikrývky a lehce mu přejela malým a jemným chodidlem s dokonalou pedikúrou po paži. Vzhlédl a setkal se s jejíma očima.

      „Přece nemusíš jít teď hned okamžitě, že ne?“

      Nalíčení se jí většinou setřelo, ale pořád ještě byla úžasně přitažlivá. Oči měla stejně modré jako Hunter. Drobný nosík byl pokropený hrstkou půvabných pih, z nichž většina se skrývala pod perfektním opálením. Všimla si, jak se Hunter kradmo koukl po digitálních hodinách.

      „Ještě je brzy. Ani nevyšlo slunce,“ zašeptala a usmála se.

      Hunter o tom zlomek vteřiny uvažoval, pak se naklonil a něžně ji políbil. Svůdně zasténala, a tak ji políbil znovu, trochu důrazněji a trochu déle. Odhrnula přikrývky a přitáhla Huntera na sebe; její steny každou vteřinou sílily.

75

      Kapitánka Blakeová musela odložit každodenní schůzi až na odpoledne. Přišla jí do toho tisková konference o jiném případu. Tentokrát šlo o vyšetřování týkající se Řezníka.

      Hunter se rozhodl zajet znovu do kostela Sedmi svatých a do domu v Malibu. Doufal, že bude-li chvíli sám na místě činu, pomůže mu to pochopit aspoň zčásti důvod té brutality, zuřivosti a hněvu. Většina míst činu, pokud v nich dovedete číst, se podobá svědkům prozrazujícím tajemství oběti, pachatele a toho, co se ve skutečnosti událo. Hunter tvořil samostatnou kategorii, pokud šlo o chápání míst činu. Dokázal ledacos vycítit a uměl číst znamení, kterých si většina detektivů ani nevšimla. Jenže tahle místa činu byla němá, s výjimkou jediného slova, které vykřikovala – STRACH.

      Hunter také věnoval trochu času opakované prohlídce bytu Amandy Reillyové na Sunset Strip. Prošel všechny tři ložnice, obývací pokoj a vstupní místnost. Nahlédl do všech zásuvek, krabic, skříněk a šatníků v bytě. Nevěděl, co hledá. Snad deník nebo nějaké staré fotografie Amandy a jejích přátel, ale nic takového si neschovávala. Krásně zařízený byt s vkusným nábytkem, elegantními obrazy na stěnách a na první pohled drahými koberci – ale nikde žádné vzpomínky. Dokonce ani jeden rodinný portrét. Jediné, co se Hunter dozvěděl, bylo, že Amanda Reillyová byla velmi hrdá, velmi systematická a nechtěla, aby jí někdo připomínal její minulost.

      Než se Hunter dostal zpátky do Divize loupeží a vražd, uplynula půlka odpoledne. Jednotka investigativní analýzy, náležející k losangeleskému policejnímu sboru, sídlí v jediné velké suterénní místnosti v Parker Center. Hopkins právě skládal na hromádku několik sjetin z počítače, když do místnosti vstoupili Hunter a Garcia.

      „Zrovna jsem za vámi chtěl jít nahoru,“ zvolal Hopkins a zamával papíry, které držel v ruce.

      „To jsme tě nejspíš předběhli,“ rozhlédl se Hunter po pracovním prostoru mladého policisty.

      Hopkinsův mrňavý psací stůl byl v zadním koutě místnosti. Byl právě tak velký, aby se na něj vešly klávesnice, monitor počítače a telefon.

      „Vidím, že ti dali dětský stůl.“ Hunterův pohled padl na Jacka Kerleyho, vedoucího oddělení informatiky.

      „Hele, nic lepšího jsme tak narychlo nesehnali,“ odvětil Jack, vstal a pevně stiskl Hunterovi i Garciovi ruku. Jeho oholená hlava se leskla, jako by mu ji někdo před pár minutami navoskoval. „Jak se vede, Roberte?“

      Hunter kývl, ale nahlas neodpověděl.

      Jack položil ruku na Hopkinsovo levé rameno. „Je to dobrý kluk. Učí se rychle. Takových jako on bychom tady dole potřebovali víc. Máme kurva práce nad hlavu.“

      Telefon na stole mu zazvonil.

      „Vidíte? To bude určitě nový požadavek.“ Vrátil se ke svému stolu.

      „Máme něco o minulosti otce Fabiana a Amandy Reillyové?“ Hunter se obrátil k Hopkinsovi, který už listoval sjetinami.

      „Dobročinná práce otce Fabiana se týkala jen jeho farnosti. Na úrovni města se ničím nezabýval. Amanda Reillyová nemá záznam o tom, že by se někdy věnovala charitě. Nenašel jsem žádné místo, kde by se v posledních patnácti až dvaceti letech jejich cesty křížily.“

      „A co předtím?“ Hunter se opřel o stěnu.

      Hopkins se na okamžik odmlčel, aby si uspořádal poznámky. „Brett Stewart Nichols alias otec Fabian vyrůstal v Comptonu, kde prožil celý život. Chodil na Comptonskou střední, na South Acacia Avenue. Nebyl zrovna příkladný student. Známky měl vlastně dost bídné. Většinu ročníků prolezl se čtyřkami, sotva odmaturoval. Nebyl jen špatný student; byl mooooc špatný student, jestli víte, jak to myslím. Věčně po škole.“ Hopkins zapátral v papírech. „Mám tu šikanování spolužáků, ničení školního a soukromého majetku, podvody, ukradené podklady k písemkám, račte si vybrat. Těžko uvěřit, že se z kluka s takovou minulostí stane kněz.“

      „Kdy se přihlásil do semináře?“ zeptal se Hunter.

      „Rok a půl po maturitě. Na někoho, kdo byl takový grázlík, je to rozhodně velká změna uvažování.“

      „Chodil do semináře tady v Los Angeles?“

      Hopkins se podíval do papírů. „Kdepak, chodil do Semináře sv. Jana v Camarillu. Volal jsem tam, ale bez soudního příkazu mi neprozradí vůbec nic.“

      „Myslím, že jeho záznamy ze semináře nebudeme potřebovat. Jakou měl docházku na střední škole?“ otázal se Hunter.

      „Zvláštní že se ptáš,“ zachechtal se Hopkins. „Příšernou, fakt. Rozhodně se s oblibou ulejval.“

      „Ukaž mi ten papír,“ natáhl Hunter ruku. „A co Amanda Reillyová?“

      „Nechodila na stejnou školu; nežila v Comptonu. Chodila na střední školu Gardena Senior.“

      „To je obrovská škola,“ poznamenal Garcia.

      „Ona bydlela v Gardeně?“ zvedl Hunter oči od listu papíru, který držel v rukou.

      Hopkins kývl. „Přesně tak, dokud nenechala školy a nezačala se věnovat nemovitostem.“

      „Moment.“ Hunter zvedl ruku. „Gardena není moc daleko od Comptonu. Jakou měla Amanda školní docházku?“

      „Taky nijak zázračnou. Stejně jako Brett se hodně ulejvala.“

      „Jak byla stará, když nechala studia?“

      „Protože opakovala desátou třídu… bylo jí osmnáct.“

      „Byla zhruba stejně stará jako otec Fabian,“ oznámil Hunter. „Kde bydlela?“ Hunter přistoupil k velké mapě Los Angeles a okolí visící na stěně.

      Hopkins koukl do papírů. „South Ainsworth Street v Gardeně.“

      Hunter ulici našel a píchl do mapy červený špendlík, pak se podíval na papír s informacemi o otci Fabianovi. Modrým špendlíkem označil ulici, kde v dětství žil kněz. Všichni se zarazili a civěli na mapu.

      „Do prdele,“ pronesl Garcia, „bydleli jenom šest bloků od sebe.“

76

      Garcia a Hopkins přistoupili blíž a studovali mapu.

      „Stejně stará děcka se ráda kamarádí. Mohli patřit do stejné pouliční party,“ nadhodil Hopkins.

      „Jenže party z jednotlivých čtvrtí spolu moc dobře nevycházejí,“ opáčil Garcia, „a už vůbec si nedokážu představit, že by se mládež z Comptonu přátelila zrovna se svými vrstevníky z Gardeny.“

      Hunter kývl hlavou. „Jo, ale mluvíme o době před pětadvaceti lety. Tenkrát to nebylo tak zlé. Neměli jsme tak velké problémy s gangy jako dneska. Městské čtvrti spolu tenkrát vycházely daleko líp.“

      „To je pravda,“ připustil Hopkins.

      Hunter ještě chvíli upíral oči na mapu, pak se podíval na hodinky. „Nic lepšího nemáme, takže zajdeme do jejich bývalých škol a uvidíme, co se dá ještě zjistit, trochu se poptáme, prověříme školní archivy,“ pokynul Hopkinsovi, aby mu předal papír s informacemi o Amandě.

      „Mám do těch škol zavolat?“ zeptal se Hopkins.

      „Jen by si tě přehazovali jako horký brambor. A navíc určitě budou mít nějaké fotky, které potřebujeme vidět.“ Hunter se otočil ke Garciovi. „Já si vezmu tu školu v Comptonu, kam chodil kněz; ty prověříš Amandinu střední v Gardeně.“

      Garcia kývl.

      „Ještě pořád projíždím ty dvě fotografie, co jste přinesli z domu v Malibu, databázemi pohřešovaných osob a neobjasněných vražd.“ Hopkins se obrátil ke svému počítači a několikrát kliknul myší. Na obrazovce se objevily obě fotografie. „Zatím u žádné ani jedna shoda.“

      „Zkoušej to dál,“ nařídil mu Hunter sebejistě a všiml si Hopkinsova pochybovačného výrazu. „Děje se něco?“

      „Uvažuju o tom. Co jestli ti dva už jsou mrtví delší dobu? Třeba i léta?“ nadhodil Hopkins opatrně, oči upřené na fotografie. „Tím by se vysvětlovalo, proč jsme je ještě nenašli a proč neexistuje spojovací článek. Možná vrah začal zabíjet už před časem, a musel toho z nějakého důvodu nechat. Teď se vrátil.“ Nepřítomně pohlédl na hodinky.

      „Do prdele,“ vyhrkl náhle Hunter. Vytřeštěnýma očima přelétl párkrát od Hopkinse k obrazovce počítače a zase zpátky.

      „Co jsem udělal?“ zeptal se Hopkins nervózně.

      „Ti dva nezahynuli někdy dávno,“ řekl Hunter pevně. „Zahynuli během posledních pěti měsíců.“

      Garcia se zamračil, snažil se udržet s parťákem krok. „A jak to víš?“

      „Jeho hodinky,“ zaťukal Hunter na obrazovku.

      Garcia a Hopkins se naklonili, mžourali a snažili se rozeznat částečně zakrytý časoměr na mužově levém zápěstí. Garcia to po několika vteřinách vzdal.

      „Vlastně ani nejsou vidět celé,“ napřímil se znovu. „Polovina je uříznutá okrajem obrázku.“

      „Ty vole.“ Tentokrát to byl Hopkins. „To jsou pamětní hodinky Los Angeles Lakers k finále šampionátu NBA. Na trh se dostaly až v červenci, po červnovém finále NBA.“

      „Jak to sakra víš?“ zeptal se Garcia.

      „Ví to, protože má ty samé,“ řekl Hunter a všechny oči se zaměřily na Hopkinsovo zápěstí. „Kontaktuj márnice. Sežeň inventář osobních věcí všech mužských mrtvol, které tam přijali za posledních osm týdnů. Jak najdeme ty hodinky, máme i oběť číslo jedna.“

77

      Téhož dne ráno

      Přestože byl unavený, v noci skoro nespal. Hlasité a ustavičné zvuky, které vycházely ze sousedního pokoje, ho probudily pokaždé, jakmile začal dřímat. Už si na ně měl zvyknout. Přiškrcené mužské hlasy řvaly jako raněná zvířata za doprovodu kvičivých ženských, vykřikujících: „Víc, zlato, víc.“ Tyhle zvuky pronikaly do jeho pokoje každou noc. Občas se probouzel s pocitem, že zažívá typické kalifornské zemětřesení. Dunivé bouchání do zdi otřásalo celým pokojem. Kdovíproč zněly včerejší výkřiky silněji, bušení naléhavěji, téměř násilnicky. A přestalo to až po páté ráno.

      Opustil špinavý hotel časně, jako každý den. První zastávkou byl pro něj vždycky malý katolický kostel, vzdálený jen dva bloky od místa, kde bydlel. Připadalo mu urážlivé, že tak špinavý a oplzlý hotel, používaný prostitutkami a obchodníky s drogami, může být tak blízko od posvátné půdy. Jakmile najde, co hledá, už do tohohle města nikdy nevkročí. Není to město andělů; je to město hříchu. Město ďáblů.

      V devět ráno nebyla teplota vzduchu vyšší než dvanáct stupňů. Většina lidí v ulicích měla kabáty s vysoko vyhrnutými límci. Neholený muž ve špinavém tričku a roztrhané bundě seděl u vchodu nepoužívaného obchodu a snažil se ukrýt před větrem. Drbal se na naběhlém břiše a popíjel z láhve v hnědém papírovém pytlíku. Setkali se očima a vandrák natáhl ruku; doufal, že dostane almužnu. Muž pocítil, jak mu po páteři stoupá příval hněvu, a pevně sevřel v prstech podivně tvarovaný kovový krucifix v kapse; bojoval s nutkáním zmlátit a zkopat žebráka až do krve. Zírali na sebe nejméně půl minuty. Muž cítil, jak mu pokožka dlaně praská, protože se do ní zarývají hrany krucifixu. Ruka byla lepkavá krví.

      „Děkuji ti, Pane,“ zašeptal si pro sebe, než konečně odtrhl oči od opilce a přiměl se pokračovat v chůzi.

      Zůstal stát na okraji vozovky a čekal na zelenou. Provoz byl hustý. V hrdle měl sucho, masíroval si krk a kroužil hlavou zleva doprava. Zahlédl cosi na stánku s novinami a ztuhl. Vyvalil oči a spadla mu brada. Nemohl uvěřit tomu, co vidí. Cítil, jak se chvěje po celém těle, a srdce mu bušilo v hrudi neuvěřitelně prudce. Bůh je na jeho straně, už si tím byl jistý.

78

      Jen málokterá střední škola je větší než Gardena Senior. Její areál zabíral půlku městského bloku. Očividně se tu pěstovaly sporty. Měli tu třicet různých hřišť, rozdělených mezi tenis, basketbal a volejbal, nemluvě o dvou baseballových hřištích a jednom fotbalovém, které sloužilo pro americký i evropský fotbal. V třiceti budovách sídlilo víc než sto tříd a v knihovně bylo tolik knih, že by jejich nákup zruinoval městský rozpočet.

      Garcia zaparkoval na jednom ze tří velkých parkovišť v areálu a ohlásil se u pultu recepce. Třicátnice exotického zevnějšku, míšenka, prozkoumala jeho služební odznak a přitom ignorovala vyzvánějící telefon. Odtrhla oči od jeho služebního průkazu, přehodila si hřívu černých vlasů přes ramena a zadívala se do Garciovy tváře; pak si zkontrolovala záznamy. „Ředitel Kennedy má dneska hodně práce.“

      „No to já taky, zlato,“ odvětil Garcia. „Moc ho nezdržím, ale musím s ním mluvit.“

      Znovu pohodila vlasy. „Má tam rodiče jednoho studenta, ale asi za pět minut by měl skončit.“

      „Pět minut můžu počkat.“

      Šest minut nato uvítal ředitel Kennedy Garciu ve své kanceláři. Byl to muž seriózního vzezření, skoro padesátiletý, vysoký jako Garcia, ale lépe stavěný, s tmavými vlasy česanými dozadu jako Dracula. Jeho tvář působila upřímně a důvěryhodně. Takovou tvář budou středoškoláci určitě respektovat. Na nose měl brýle v tenkých obroučkách a na sobě čistý a dobře padnoucí světle šedý oblek. Přivítal Garciu přívětivým úsměvem a pevným stiskem ruky.

      „Prosím, posaďte se, detektive,“ vyzval ho ředitel Kennedy a ukázal na jedno z černých kožených křesel naproti svému velkému psacímu stolu z růžového dřeva. Garcia přelétl pohledem prostornou ředitelnu. Na stěnách visely hezké obrazy a zarámované diplomy. Několik dřevěných polic zdobily desítky maličkých primitivních figurek. Nalevo od ředitelova stolu stály dvě plechové kartotéky. Ze dvou velkých oken ve východní zdi byl výhled na hlavní školní dvůr. Kennedy si stoupl k nim.

      „Promiňte, že jsem vás nechal čekat,“ obdařil Garciu chápavým, i když trochu nervózním úsměvem. „Studentům sice začaly už před pěti dny vánoční prázdniny, ale pořád je tu trochu blázinec, tím větší, že dneska je tu poslední den pedagogický sbor. Máte štěstí, že jste přišel dnes; zítra už byste tu nikoho nezastihl. Tak co si přejete, detektive?“

      Garcia vysvětlil, jak se věci mají s Amandou Reillyovou a jak se snaží najít jakékoli informace o lidech, se kterými se stýkala, když studovala na gardenské střední škole. Ředitel Kennedy stiskl několik kláves na počítačové klávesnici a obrátil monitor tak, aby na něj Garcia lépe viděl.

      „Přesunuli jsme záznamy mnoha našich bývalých studentů do elektronické databáze,“ vysvětloval, „ale ne všechny. Aspoň zatím ne. Je to pomalý, nákladný a zdlouhavý proces a potřebujeme na něj lidi, kterých máme momentálně nedostatek.“ Další nejistý úsměv. „Každopádně by v záznamech nebyla zmínka o jejích přátelích. Tohle je víceméně všechno, co o té Amandě Reillyové máme.“

      Garcia si přečetl informace z obrazovky Kennedyho počítače. Neprozrazovaly nic, co by už Hopkins nevěděl. „A co ročenky?“ zeptal se.

      Ředitel Kennedy si posunul brýle ke kořeni nosu. Jeho výraz nenaplnil Garciu právě nadějí. „Mívali jsme v knihovně oddělení věnované ročenkám,“ vysvětloval. „Měli jsme po výtisku z každého roku, ale před pár lety začaly mizet.“

      „Někdo je kradl?“

      „To jsme se domnívali. Potíž je, že některé děti kradou jaksi ze zvyku. Ne proto, že by tu věc, kterou kradou, opravdu chtěly nebo potřebovaly.“

      Garcia se usmál.

      „Promiňte,“ řekl Kennedy napůl v rozpacích, protože se rozpomněl, že mluví s detektivem. „Nejspíš to už víte. Každopádně se většina našich starých ročenek ztratila.“

      „Neobjednali jste nové výtisky?“

      „Ano, jednou.“

      Garcia se opřel v křesle dozadu. „Zase je ukradli?“

      Kennedy kývl. „Uvažovali jsme o tom, že je objednáme ještě jednou, ale tiskárna, která vyráběla několik našich prvních ročenek, před pár lety vyhořela.“

      Garcia si povzdechl.

      „Spoustu jich ukradli, ale ne všechny. Dovolte, podívám se, jestli nám nebude přát štěstí.“ Kennedy sáhl po telefonu na svém stole, zvolil interní linku knihovny a po krátkém rozhovoru zavěsil sluchátko. „Paní Adamsová, naše knihovnice, se podívá a dá nám vědět. Můžu vám mezitím nabídnout něco k pití? Kávu, vodu?“

      Garcia odmítl.

      Telefon na Kennedyho stole zazvonil a ředitel ho hned vzal. Rozhovor se omezil na – „fajn“ a „chápu“.

      „Je mi líto.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Celá dekáda je pryč, nezbyla ani jediná ročenka.“

      Garcia si sevřel dvěma prsty kořen nosu a uvažoval, co dál.

      Telefon zazvonil znovu. Kennedy se omluvil a zvedl sluchátko. Pohlédl na Garciu a zvedl obě obočí. „To je dobrý nápad, paní Adamsová. Děkuji.“

      „Nějaká naděje?“ zeptal se Garcia.

      „Paní Adamsová navrhla, abyste se podíval do suterénních skladů v hlavní budově. Na ty jsem zapomněl. Máme tam spoustu hodně starých materiálů. Paní Adamsová mi připomněla, že je tam plno krabic starých fotografií, pořízených ve fotografických klubech. Těch, které se nedostaly do ročenek.“ Sebejistě se usmál. „Řekl bych, že to je nejlepší možnost.“

      Garciovi zasvítilo v očích. „Jak se k nim dostanu?“

      „Musíte si říct starému panu Davisovi. Možná vám dokonce i pomůže je probrat. Byl tady na Gardeně školníkem víc než čtyřicet let. Ještě pořád se stará o zahradu. Je jediný, kdo bude mít k těm starým skladům klíče.“

      „Kde ho najdu?“ vstal Garcia.

      „Bydlí na ubytovně pro personál, číslo 3C, pokud se nepletu.“ Kennedy intuitivně ukázal na velké okno. „Můžete to u něj zkusit, ale dneska má volno. Jestli tu nebude, zkuste Roosevelt Memorial Park. Je to odtud asi pět minut pěšky.“

      Garcia svraštil obočí. „Memorial Park?“

      Kennedy kývl. „Je tam pohřbená jeho manželka. Většinu volného času tráví tím, že si s ní povídá.“ Pokrčil rameny, jako by to považoval za šílenství.

79

      Darnell Douglas pozoroval ostřížím zrakem muže, který si na parkovišti prohlížel uhlově černý Cadillac Escalade. Prodával auta už patnáct let, a pokud byl na něco hrdý, pak to byla jeho schopnost odlišit pouhým pohledem skutečné kupce od kecálků. A ten vysoký pán v tmavém, na první pohled drahém svrchníku byl jaksepatří skutečný.

      Darnell rychle zkontroloval svůj odraz ve výloze obchodu. Byl to pohledný černoch s oholenou hlavou a dokonale zastřiženými vousy na hranaté bradě. Urovnal si modrobíle kostkovanou kravatu a vydal se k zákazníkovi.

      Tenhle bude jen můj. „Je to krása, viďte?“ obdařil zákazníka vstřícným, ale nijak přehnaně nadšeným úsměvem.

      Muž kývl a obešel auto zepředu.

      „Má na tachometru jen šest tisíc kilometrů. Majitel se ho musel zbavit. Finanční problémy.“

      Zákazník přistoupil ke dveřím u řidiče a otevřel je. Exteriér i interiér vozu byly čisté jako sklo.

      „Pořád voní novotou, že ano?“ prohodil Darnell, ale udržoval si odstup. Věděl, že dobří kupci nemají rádi nátlak. Počkal ještě pár vteřin, než poskytl další informaci. „Skvělé je, že je to nové auto za cenu ojetého.“

      „Můžu si do něj sednout?“ zeptal se konečně muž texaským nářečím.

      „Samozřejmě,“ kývl Darnell. „Pohodlnější vůz nenajdete. Cadillac je americký Rolls-Royce.“

      Muž si sedl a uchopil volant oběma rukama, jako malý kluk na hřišti. Na zlomek sekundy mu vytanul na rtech spokojený úsměv a Darnell věděl, že ho má na lopatě.

      „Jakou to má spotřebu?“ zeptal se muž, ruce pořád na volantu.

      „Dvacet litrů na sto kilometrů ve městě, třináct na dálnici.“

      „Vážně?“

      „Říkám vám, tenhle lumpík je jednička.“

      Na mužovy rty se vrátil úsměv.

      „Víte co,“ Darnell přistoupil k otevřeným dveřím u řidiče. „Dojdu pro klíče a můžeme se s tím krasavcem trochu projet. Co vy na to?“

      Muž se na okamžik zarazil a uvažoval. „Tak fajn,“ přikývl.

      „Skvělé, hned jsem zpátky, pane…?“

      „Turner.“ Muž mu podal ruku. „Ryan Turner.“

80

      Garcia klepal na dveře číslo 3C celou minutu, ale odezvy se nedočkal. Roosevelt Memorial Park byl doslova přes ulici od střední školy Gardena Senior. Netrvalo dlouho a Garcia podle popisu, který dostal od ředitele Kennedyho, našel vlídně vyhlížejícího, téměř sedmdesátiletého muže sedícího o samotě na kamenné lavičce před velmi mírumilovným růžovým sadem. Měl na hlavě klobouček s plandavou střechou, který Garciovi připomněl vlastního dědečka. Jeho vrásčité rty se pohybovaly a ševelily něco, co slyšel jen on.

      „Pan Davis?“ přistoupil Garcia k lavičce.

      Starý pán vzhlédl, polekal se, když uslyšel své jméno. Uviděl, jak se nad ním Garcia tyčí, a zamžoural, jako by se díval přímo do slunce; pátral v paměti mezi tisíci známých tváří.

      „Jmenuju se Carlos Garcia.“

      Mžourání zesílilo. Starcova paměť teď hledala jméno.

      „Neznáte mě,“ Garcia ukázal služební průkaz a ukončil tak staříkovo zápolení s pamětí. „Jsem detektiv z losangeleského policejního sboru.“ Okamžik uvažoval, zda by nebylo lepší se zmínit, že je specialista na vraždy. Ta dvě slova zpravidla většinu běžných občanů znervóznila.

      „Nějaký problém?“ zeptal se pan Davis slabým a ustaraným hlasem. „Nestala se ve škole nějaká nehoda?“ Obava v jeho očích byla dojímavá.

      Garcia se vlídně usmál a opáčil, že není třeba se plašit. Vysvětlil důvod své nečekané návštěvy, ale dával si pozor, aby se nezmínil, že Amanda Reillyová byla zavražděna.

      „Ředitel Kennedy říkal, že byste mi mohl umožnit přístup do skladů a možná i pomoci vyhledat snímky.“

      „Moc rád vám pomůžu, pokud to půjde.“ Starý pán kývl a pak přiměl své unavené tělo ke vztyku. Pohledem zalétl zpět k růžovému sadu, zvedl ruku posetou jaterními skvrnami a napůl zamával. „Sbohem, Bello. Pozítří jsem tady.“

      Velký růžový sad v Roosevelt Memorial Park je místo, kde se rozptylují zpopelněné ostatky. Garcia mu uctivě pokynul, jako by se také loučil.

      *

      Sklady se nacházely až na konci dlouhé, špatně osvětlené suterénní chodby v hlavní budově střední školy Gardena Senior. Stěny koridoru byly cihlové. Pavučiny a těžký pach zatuchliny jasně svědčily o tom, že mnoho lidí se sem dolů nevydává.

      Pan Davis odemkl dveře hlavního skladiště a otevřel je. „Většina krabic se starými fotografiemi je uskladněná tady,“ cvakl vypínačem.

      Stáli u vstupu do velké místnosti, plné starých stolků a židlí, vyřazeného tělocvičného nářadí a stovek kartonových krabic, navršených na dřevěných regálech zakrývajících tři ze čtyř stěn. Všude ležel prach a zatuchlý pach z chodby se uvnitř místnosti zpětinásobil. Žárovky, které visely na tenkých drátech od stropu, byly staré a slabé.

      Garcia párkrát zakašlal a zamával si rukou před obličejem jako vějířem, ale tím prach jen ještě víc rozpohyboval. „Ježíšmarjá!“ povzdechl si a přelétl očima zdrcující množství krabic. „Kde začneme?“

      Pan Davis se na něj povzbudivě usmál. „Není to tak zlé. Strávil jsem tady v těch místnostech mnoho svých volných dní a snažil jsem se uspořádat všechno, co tu máme.“

      Garcia zvedl jedno obočí.

      „Nenávidím nečinnost.“ Začal přesouvat četné polámané staromódní dřevěné stolky. „Je to způsob, jak se zaměstnat.“ Pokrčil rameny.

      Z vlhké a chladné místnosti rozbolely Garciu prsty, několik vteřin si mnul jizvy na dlaních.

      „Který rok hledáme?“ zeptal se pan Davis a přistoupil ke krabicím navršeným u východní zdi.

      „Odešla ze školy v pětaosmdesátém.“

      Pan Davis přelétl očima krabice před sebou. „To by mělo být až na konci.“ Ukázal k protější stěně.

      Netrvalo dlouho a Garcia našel čtyři velké krabice s označením „1985“. „Tady to máme.“ Vytáhl je z regálů a položil na podlahu. Z kapsy vyndal fotografii Amandy Reillyové, kterou dostali od Tanii Riggsové. „Tohle je jediný Amandin obrázek, který mám. Je teprve rok starý. Doufejme, že se moc nezměnila.“

      Starý pán vzal snímek z Garciovy ruky a několik vteřin ho pozoroval. „Je mi povědomá,“ pokyvoval.

      Ve čtyřech krabicích muselo být víc než dva tisíce fotografií. Byli na nich jednotlivci, skupinky, celé třídy pohromadě; studenti se na nich bavili a pitvořili, sportovali, studovali a obědvali. Někteří očividně pózovali a jiní byli zachyceni v přirozeném pohybu – rozesmátí, rozhněvaní, plačící. Garcia a pan Davis zahájili zdlouhavý proces: probírali snímky a snažili se identifikovat někoho, koho nikdy neviděli. Školník se každou chvíli zarazil, jak se mu vracely záblesky vzpomínek, a vždycky vyprávěl Garciovi nějakou krátkou historku týkající se studentů na obrázku. Listovali fotografiemi už několik hodin, když pan Davis zamžoural na jeden obrázek a přiblížil si ho k očím.

      „Ukažte mi ještě jednou fotku té vaší Amandy,“ natáhl ruku.

      Garcia mu snímek předal a trpělivě čekal.

      „Tady je,“ řekl pan Davis už po několika vteřinách se spokojeným úsměvem. Podal obě fotky Garciovi. Na řečeném obrázku byla skupina čtyř dívek oblečených na první pohled do drahých značkových šatů. Všechny kompletně nalíčené. Dvě se smály, jedna měla ve tváři pobavený výraz a poslední stála stranou, s očima sklopenýma. Stály u jednoho ze školních basketbalových hřišť, kde za jejich zády driblovalo pár kluků. Garcia se ani nemusel ptát. Rozhodně se změnila, ale nebylo pochyb, že druhá dívka zleva byla Amanda Reillyová. Všechny byly svým způsobem úchvatné, ale Amanda mezi nimi rozhodně vynikala. Byla doslova nádherná. Mírný vítr jí sfoukl po ramena dlouhé plavé vlasy z obličeje. Byla jednou z těch dívek, které se smály a i zkamenělý v čase byl její smích nakažlivý.

      „Tyhle holky si pamatuju,“ usmál se melancholicky pan Davis. „Byly pořád spolu, a všichni kluci…,“ potřásl hlavou a jeho úsměv se ve vzpomínce ještě rozšířil, „… po nich bláznili. Ale tyhle holky to nezajímalo.“

      „Jak to myslíte? S nikým nechodily?“

      „Ale jo, ale pokud mi paměť slouží, nechodily s kluky z téhle školy. Vybíraly si starší, myslím.“

      „Nepamatujete si jména některé z těch dívek?“

      Pan Davis se zasmál. „Paměť mi slouží, detektive, ale ne zas tolik.“

      Garcia kývl a znovu se soustředil na obrázek. „No tohle,“ zamumlal po několika vteřinách mžourání na fotografii.

      „Copak? Děje se něco?“ natáhl pan Davis krk.

      „Nemáte lupu nebo něco takového?“ zeptal se Garcia, aniž od snímku odtrhl zrak.

      Starý pán se usmál a vytáhl z opasku staromódní švýcarský armádní nůž. Bylo na něm všechno, od kleštiček až po šroubovák, otvírák lahví a malou lupu. „Já věděl, že se to bude jednou hodit.“ Předal nůž Garciovi, který rychle přiložil lupu k oku a zkoumal obrázek po dobu, která jeho společníkovi připadala jako celá věčnost. V ústech mu vyschlo.

      „A krucinál.“

81

      Sjeli po Yukon Avenue a zahnuli doleva na Artesia Boulevard. Darnell Douglas seděl za volantem. Ryan Turner se pohodlně uvelebil na sedadle spolujezdce, pohledem studoval interiér vozu.

      „Jede pěkně hladce,“ prohodil Ryan jakoby nic.

      „To jede. Tohle je osmiválec, šestilitr, hlaďoučký jako stará whisky.“ Darnell se kradmo podíval po Ryanovi. „Pijete, Ryane?“

      „Občas si pochutnám na dobré whisky, jo.“

      „No, na tomhle si pochutnáte víc, věřte mi.“

      „To věřím.“

      Darnell věděl, že je nejvyšší čas začít hrát pohodového prodejce. „Víte co, Ryane?“ Sjel ke krajnici. „Neměl bych to dělat, protože jsme řádně nevyplnili formulář v kanceláři, ale vy se s tímhle fešákem musíte projet, abyste z toho měl ten správný pocit.“

      Ryan překvapeně zvedl obočí.

      Role „hodného prodejce, co porušuje pravidla“ vždycky Darnellovi posloužila. Navazovalo se tím kamarádství. Dávat a brát důvěru.

      „Můžeme to vzít na dálnici k San Diegu a tam ho proženete.“

      „Určitě?“ zatvářil se Ryan nejistě.

      „Jo, proč ne? Vypadáte jako hodně slušný a odpovědný chlap. Myslím, že se vám dá věřit.“

      Ryan několik vteřin hleděl Darnellovi do očí.

      „Vážně, jestli se nezblbnete do tohohle auta, tak už do žádného.“

      „Tak jo,“ kývl Ryan, pak otevřel dveře na své straně a obešel auto nejdelší cestou, aby tak získal pár vteřin času.

      Toho mám v hrsti, pomyslel si Darnell.

      „Čímpak se zabýváte, Ryane?“ zeptal se, když Ryan zaujal místo za volantem.

      „Jsem doktor.“ Zapnul si pás.

      „Jejda.“

      „Anesteziolog.“

      „Húú.“ Darnell se otřásl po celém těle.

      „Děje se něco?“

      Darnell udělal kyselý obličej. „Já fakt nemám rád jehly, víte? Jsem z nich podělaný strachy.“

      Ryanova ruka se sevřela na injekční stříkačce v kapse. Usmál se.

      „Jo…“ Zadíval se do Darnellových očí. Jeho hlas zněl hrdelně. „To už vím.“

      Říká se, že pokud jde o nebezpečí a strach, jsou lidé úplně stejní jako všichni ostatní živočichové. Dokážeme to vycítit. Upozorní nás jakýsi primitivní niterný instinkt. A cosi v Darnellově nitru na něj řvalo, aby sakra koukal z toho auta vypadnout.

      Ryan stiskl tlačítko centrálního zamykání a usmál se. „Víš co?“ zašeptal. „Vím, co tě k smrti vyděsí.“

82

      Na Comptonské střední se Hunterovi dostala do ruky studentská ročenka z roku 1985 – toho roku otec Fabian maturoval. Také se mu podařilo vyhrabat několik jeho starých vysvědčení a záznamů. Mladý kněz byl během prvního ročníku střední školy sedmkrát dočasně vyloučen. Zajímavé bylo, že všech sedm vyloučení požadovala tatáž učitelka – paní Patricia Reedová, která učila algebru, předmět, v němž byl kněz nejslabší, aspoň podle známek soudě. Učitelé si zpravidla pamatují své nejhorší studenty líp než ty nejlepší. Jestli si někdo bude Bretta Stewarta Nicholse pamatovat, pak to bude Patricia Reedová, tím si byl Hunter jistý.

      Den už klouzal z bleděmodra do temné noci, když Hunter vstupoval do své kanceláře. Garcia dorazil jen pár minut před ním, stál u tabule s obrázky a pozorně si prohlížel jednu fotku. Otočil se k Hunterovi.

      „Nebudeš věřit, co jsem našel.“ Jeho slova byla zahalena vzrušením; v ruce se mu třepala fotografie patnáct krát třicet.

      Hunter zvedl jedno obočí a udělal několik kroků k parťákovi.

      „Tohle mám z jednoho starého skladiště na Gardena Senior.“ Předal fotku Hunterovi.

      „Skladiště?“

      Garcia rychle shrnul svůj den na střední škole a pak píchl do snímku ukazováčkem. „Druhá zleva.“

      Hunter si prohlédl dívku, kterou Garcia označil. Dlouho mu to netrvalo. „Amanda Reillyová,“ řekl s jistotou.

      „Přesně tak.“ Garcia vytáhl ze svého stolu staromódní lupu, jakou používal už Sherlock Holmes, a podal ji Hunterovi. „Ale to není všechno. Podívej se na poslední holku vpravo, na tu, co má takový pobavený výraz v obličeji.“

      Hunter znovu analyzoval obrázek, tentokrát o chvíli déle. Na dívce nebylo nic zvláštního a užuž se chtěl zeptat Garcii „Co je s ní?“, když to uviděl a zarazil se.

      „To si děláš srandu?“

      „Připadá ti povědomá?“ zvedl Garcia obočí.

      Hunter se obrátil k tabuli s obrázky a sundal z ní fotku ženy, kterou našli na krbu sídla v Malibu. Tu, která měla na zadní straně napsanou dvojku. Odnesl si ji k psacímu stolu a položil vedle fotky školaček. Očima přeskakoval z jednoho obrázku na druhý; po chvíli pohlédl na Garciu. „Je to ona.“

      Garcia mírně přikývl. „To mě napadlo, ale neměl jsem tu fotku s sebou.“ Ukázal na obrázek ženy na Hunterově stole. „Musel jsem se sem vrátit, abych si to potvrdil. Teď to vím jistě. Chodily spolu do školy, Roberte. Amanda a údajná druhá oběť spolu kamarádily.“

      „Jak se jmenuje? Kdo je to?“

      „To ještě pořád nevím.“

      „Sehnal jsi ročenku?“

      Garcia mu pověděl o ukradených ročenkách a vyhořelé tiskárně. „Škola by mohla mít obrázek z maturitního tabla, ale nejsem si jistý. Jak už jsem řekl, potřeboval jsem si nejdřív potvrdit podezření, a než jsem se dostal z toho skladiště, všichni už byli pryč. Od zítřka mají zaměstnanci školy volno. Škola se na svátky zavírá.“ Garcia se vrátil ke svému stolu. „Jestli mají maturitní ročenku a nebyla ukradená, patrně bude v knihovně.“

      „Nebude mít ten pan Davis klíče?“

      „Nejspíš bude, ale nevěděl bych, kde začít. Jejich knihovna je obrovská. Nakonec bych jen plýtval časem. Potřebujeme knihovnici nebo někoho, kdo tam pracuje, jenže dneškem počínaje mají všichni prázdniny.“

      Hunter si to promyslel. „Tak jo, zkusíme znovu navázat kontakt s ředitelem školy nebo někým, kdo by mohl vědět, kde ty maturitní obrázky najít.“ Pohlédl na fotografii dívek. „Dvě ze čtyř dívek na tom obrázku jsou mrtvé. Zbývající dvě jsou nejspíš ve velkém nebezpečí. Musíme je najít, a to rychle.“

      Bum. Dveře kanceláře se zabouchly tak prudce, až se oba detektivové otočili. Kapitánka Blakeová stála v místnosti a vypadala rozzuřeně.

      „Co to kurva vy dva vyvádíte?“ procedila přes zaťaté zuby.

83

      Oba detektivové svraštili čela a vyměnili si nechápavé pohledy; pak se otočili zpátky ke kapitánce. „Víte jistě, že řvete na správné detektivy, kapitánko?“ zvedl Hunter obočí.

      Pronikavý pohled kapitánky Blakeové se zaměřil na něj. „Víte jistě, že se mnou dneska máte vtipkovat, Roberte?“

      Hunter se napřímil. „Kapitánko, byli jsme celý den mimo budovu. Nemám zdání, o čem mluvíte.“ Pohlédl na Garciu.

      „Já taky ne,“ zavrtěl Garcia hlavou a přeskakoval pohledem mezi Hunterem a kapitánkou Blakeovou.

      „Mohla byste nám to laskavě vysvětlit?“ požádal Hunter klidně.

      „Měla jsem dojem, že s tou psychotroničkou, pokud to vůbec je psychotronička, jsem se vyjádřila jasně.“

      Hunterův nechápavý výraz zesílil. „Volala?“

      „Jak to mám sakra vědět? Vypadám snad jako vaše osobní sekretářka?“

      Hunter pohlédl na Garciu, který třeštil oči na kapitánku. „Možná byste měla říct, o co jde, než vám praskne ta žíla na čele, kapitánko. Ještě pořád nevíme, o co jde.“

      „Viděli jste dnešní noviny?“

      Garcia zavrtěl hlavou. Hunter zachoval nechápavý výraz.

      „Aha, já zapomněla. Vy noviny nečtete, protože vám způsobují depresi, že ano?“

      Hunter neměl náladu pokračovat v té ironické hře. „Co je v novinách, kapitánko?“

      „Vy dva – na první stránce.“ Kapitánka Blakeová práskla o Hunterův stůl výtiskem Los Angeles Times, který držela v ruce. Noviny byly přeložené v půli. Čtvrtinu stránky zabírala černobílá fotografie Huntera a Garcii sedících u venkovního stolku ve společnosti mladé ženy. Hunter noviny popadl. Garcia přistoupil k němu a snažil se číst Hunterovi přes rameno. Dívka na snímku byla Mollie Woodsová.

      Hunter přečetl článeček mlčky. Popisoval, jak jsou detektivové Robert Hunter a Carlos Garcia při vyšetřování vražd otce Fabiana a Amandy Reillyové tak bezradní, že se museli obrátit se žádostí o pomoc na mladé médium. Článek napsala Claire Andersonová.

      „Svině,“ zamumlal Hunter.

      Sotva Hunter dočetl, vyškubl mu noviny Garcia.

      „Tohle jste dělali za mými zády,“ ucedila kapitánka hněvivě.

      „Jen jsme si s ní promluvili, kapitánko, vyslechli jsme, co má na srdci. To se při vyšetřování dělá, vzpomínáte si? Mluvíme s lidmi, vyptáváme se.“

      „Podle toho článku jste ji požádali o pomoc s vyšetřováním. Udělali jste to?“

      Žádná odpověď.

      „Aniž jste to projednali se svým velícím důstojníkem? V tomto případě se mnou.“ Kapitánka stála s rukama v bok.

      Hunter si přejel dlaní obličej a vydechl. „To je psychologie, kapitánko.“

      „Cože?“

      „Byla nervózní, zdráhala se. Musel jsem v ní vzbudit pocit klidu, pocit, že není v ohrožení. Když jsem jí řekl, že potřebujeme její pomoc, posunul jsem rovnováhu sil.“

      „Takže jste ji opravdu požádali o pomoc?“ naléhala kapitánka.

      „Byla to hra se slovíčky, abychom ji přiměli mluvit, kapitánko. Jsem vedoucí detektiv tohohle vyšetřování. Udělal jsem, co jsem považoval za nutné. Takhle já pracuju.“

      „Moment.“ Kapitánka Blakeová zvedla ruku, zarazila Huntera a zamračila se na něj. „Vy jste mi právě otloukl o hlavu svou funkci? Jste vedoucí detektiv vyšetřování, protože jsem to já řekla, a začínám toho rozhodnutí litovat. Teď jsme k smíchu celé losangeleské policii. V tom článku nám říkají mystická policie, Roberte. Policejní kartáři.“ Odmlčela se a chvíli těkala pohledem mezi Hunterem a Garciou. „Žádný div, že starosta řval do telefonu jako šílenec a teď mi vytýká, že nejsem schopná vést tohle oddělení jaksepatří. Prý mi chybí autorita, na rozdíl od mého předchůdce. Víte, jak mě to nasralo?“ Nečekala na odpověď. „Vytkl si za cíl přeřadit vás k dopravní službě, pokud ne úplně dostat ze sboru, a dovolte, abych vám sdělila, že nezahálí.“ Začala přecházet po místnosti. „Říkala jsem vám, že chci, aby všechno probíhalo podle předpisů. Že pokud tu holku najdete, máte ji přivést sem. Bylo třeba ji vyslechnout předpisovým způsobem, a já chtěla být u toho.“

      Hunter si promnul oči a opřel se o svůj stůl. „Ona se bála, kapitánko,“ řekl zvolna. „Chtěla mluvit, ale ne tady. Ve výslechové místnosti byla nervózní. Chtěla se sejít na veřejném místě.“

      „Takže jste neuposlechl mého rozkazu, protože ona chtěla?“

      „Musel jsem se rozhodnout, kapitánko,“ odvětil rázně. „Buď postupovat podle předpisů, nebo si poslechnout, co má na srdci. Obojí jsme mít nemohli.“

      „Jak se kurva v těch novinách dozvěděli, o čem mluvila?“ zeptal se Garcia. „Citlivé odposlechové mikrofony?“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Odposlouchávání by mohlo vést k žalobě. Claire Andersonová je sice mrcha, ale není blbá, neriskovala by to. A navíc, kdyby odposlouchávala, všechno by zveřejnila. Mollie nám přece pověděla o tom, co viděla.“

      „A co přesně vám ta holka pověděla?“ Vztek v hlase kapitánky dosahoval nových výšin.

      Hunter přetlumočil celý rozhovor, který on a Garcia vedli předchozího dne s Mollií Woodsovou. Kapitánka ho vyslechla a nepřerušovala, jen její dokonale upravené obočí se chvílemi mírně zvedalo na znamení úžasu.

      „Věděla o tom číslování?“ zeptala se kapitánka s pohledem upřeným na Huntera, který mlčky kývl.

      „Vždycky jsem byl skeptický vůči celé té záležitosti s mimosmyslovým vnímáním, kapitánko,“ ozval se Garcia. „Ale po včerejšku mám dojem, že to ta holka nehraje.“

      „I kdyby nehrála, pravda je taková, že jste neuposlechli mé rozkazy. Udělali jste ze mě a z celého tohohle oddělení pitomce.“ Krátce se odmlčela, uvažovala, co dál. „Je zřejmé, že vaše kamarádka reportérka s tou Mollií mluvila. Teď se na ni vrhne smečka reportérů. Kde je?“

      Ticho.

      „Neříkejte mi, sakra, že to nevíte.“

      „Vysvětlil jsem jí, že s ní potřebujeme zůstat v kontaktu. Slíbila, že mi dneska zavolá. Ještě nezavolala.“

      „Proč jste nezavolal vy jí?“

      „Nemá mobil.“

      Kapitánka zhluboka vydechla. „Řekla vám, kde bydlí?“

      „Ne, a nemohl jsem ji nutit.“ Hunter si sedl za svůj psací stůl.

      „Ani bychom to nedokázali zjistit, že?“ Kapitánka si masírovala šíji, snažila se uvolnit napjaté ramenní svaly. „Je moc mladá, než aby měla normální nájemní smlouvu, a dost by mě překvapilo, kdyby si někde pronajala pokoj na své skutečné jméno. Jestli viděla noviny, a já bych řekla, že viděla, je strachy bez sebe. Problém je, že vize nevize, zná podrobnosti z tohohle vyšetřování, které se nesmějí vynést na veřejnost. Rozumíte tomu, co říkám, Roberte?“ Její hlas byl klidný a autoritativní. „Nejste jediný, kdo se vyzná v psychologii. Jestli ji někdo z těch reportérů chytne, přesvědčí ji, aby mluvila, za to vám ručím. Najděte ji.“ Otevřela dveře, ale před odchodem se ještě otočila na patě k oběma detektivům. „Jestli ještě někdy provedete takovouhle volovinu nebo neuposlechnete můj přímý rozkaz, přísahám, že se ve svém příštím zaměstnání budete hrabat holýma rukama ve sračkách.“ Dveře se za ní zabouchly, až se celá místnost otřásla.

      Garcia přerušil ticho, které následovalo, nervózním povzdechem. „Nemáš představu, kde by mohla Mollie být?“

      „Já ji najdu,“ odvětil Hunter. „Věř mi.“

84

      Luxusní hotel Hilton v Beverly Hills – zvaný Beverly Hilton – se impozantně tyčí na Wilshire Boulevard číslo 9876. Hotel je vzdálený jen kousek cesty pěšky od slavné Rodeo Drive a Century City; je oblíbeným útočištěm hvězd a těch, kdo si potrpí na to, aby se s nimi jako s hvězdami jednalo.

      Ve 20.30 seděl Hunter o samotě u rohového stolu poblíž vchodu do rušného a elegantního lobby baru. Kromě malého talířku, plného různých oříšků, byla jediným dalším předmětem na stolku prázdná sklenice od whisky. Očima sledoval dobře oblečeného třicátníka, který vstoupil a upoutal pozornost absurdně opáleného barmana. Hunter několik vteřin počkal a pak k němu přistoupil. Mluvili spolu necelou minutu.

      Trader Vic’s Lounge, skvěle zařízená polynéská restaurace s koktejlovým barem, je jedna ze dvou labužnických restaurací sídlících v prostorách Beverly Hiltonu. Odtud dobře oblečený muž přišel. Tam měl Hunter namířeno.

      Seděla sama a usrkávala šampaňské ve světle svíček u stolu při východní stěně.

      „Už jste viděla někoho slavného?“ Zastavil se u jejího stolu. „Tenhle podnik je prý povinný, pokud si chcete hrát na celebritu, ale já zatím nikoho nezahlédl.“ Usmál se. „Nejspíš bych je stejně nepoznal. Nekoukám moc na televizi a do kina skoro nechodím.“

      Odložila sklenku a překvapeně se na něj zadívala. Trvalo jí pár vteřin, než překonala šok a poskládala dohromady větu. „Co tady sakra děláte?“

      „Cože, děláte si srandu? Tohle je jeden z mých nejmilejších zapadáků.“

      Claire Andersonová se cynicky zachechtala. „O tom jaksi značně pochybuju, detektive Huntere. Ale to sako a kravata vám sluší.“

      Hunter si upravil vázanku. „Díky. Myslel jsem, že fázi detektiva Huntera a slečny Andersonové už jsme překonali.“

      „Jak jste propána věděl, že tu dneska večer budu, Roberte?“

      Hunter svraštil čelo. „To se ptáte vážně? Možná vám něco napoví moje profese.“

      „Aha, ano, já zapomněla. Mocný Robert Hunter. Neměl byste spíš využívat své schopnosti k hledání sadistického sériového vraha, místo abyste mě šmíroval?“

      „Vy mi něco povídejte o šmírování.“ Sedl si na prázdné místo přímo proti ní. „Vy jste na to expert.“

      „Co si to dovolujete? Tady nemůžete sedět. Nejsem tu sama.“

      „Myslíte toho ženatého chlápka ve zbrusu novém tmavošedém obleku, s krátkými černými vlasy a dolíčkem v bradě?“ Hunter kývl a současně zkřivil obličej. „Ten odešel.“

      „Cože?“ Spadla jí brada, pochopila. „To vy?“

      Hunterův výraz naznačoval, že neví, o čem je řeč.

      „Před chvilkou přišel vrchní a něco pošeptal Seanovi do ucha. Omluvil se a řekl, že se hned vrátí. To vy.“ Zamračila se.

      Hunter ani tentokrát neodpověděl.

      „Kdo vám řekl, že je Sean ženatý?“

      Hunter se pohodlně opřel a zkřížil nohy. „Vážně jsem si nepřišel povídat o vašem randíčku, Claire.“

      Vrchní přišel oznámit, že předkrm je hotový. Claire ho užuž chtěla poslat pryč, ale Hunter ji předešel.

      „To je v pořádku, můžete servírovat.“ Obrátil se k Claire. „Objednala jste to, tak to klidně můžeme sníst.“

      „Vy jste ale hajzl.“ Prohrábla si rukou lesklé vlasy, dokonale vyžehlené.

      „Takhle vám ty vlasy sluší,“ odzbrojil ji Hunter na okamžik.

      Vysoký číšník přinesl předkrmy. „Pardon. Co je tohle?“ ukázal Hunter na talíř před sebou.

      „Krab Rangún v těstíčku wonton s krémovým sýrem,“ odvětil číšník se zdvořilým úsměvem. „Něco není v pořádku, pane?“

      „Ne, ne. To je fajn.“

      „Nejspíš vás rozčilil ten dnešní článek?“ zeptala se Claire, jakmile číšník odešel.

      „Ten článek mi ani v nejmenším nevadil.“ Hunter ukázal na džbánek ledové vody na stole. „Můžu si nalít trochu vody?“

      „Zpijte se do bezvědomí.“

      Nalil si sklenku a upil. „Co mě ale nekonečně nasralo, byl ten obrázek.“

      „Proč? Podle mého jste na něm docela roztomilý,“ dráždlila ho.

      „Je to ještě dítě, Claire.“ Hunterův hlas přešel od hravosti ke smrtelné vážnosti. „Ohrozila jste její život.“

      „O kom to sakra mluvíte?“ odsekla Claire.

      „Myslíte, že psychopatičtí vrazi nečtou noviny?“

      „No a?“

      Hunter potřásl hlavou. „Vy jste zanedbala domácí přípravu, co? Mnoho vrahů má nějaký cíl a udělá cokoliv pro jeho splnění. Pokud mají pocit, že ten cíl něco nebo někdo ohrožuje, obvykle se snaží tu hrozbu odstranit. Ve svém článku jste nejen jasně oznámila, že ta dívka vraha ohrožuje, ale navíc jste mu dala její obrázek. Teď už ví, jak vypadá.“

85

      Claire se přestala nimrat v prvotřídním jídle a neklidně se na Huntera zadívala. Úsměv ji opustil. „Myslíte, že jí hrozí nebezpečí?“

      „Na tuhle otázku je trochu pozdě, nemyslíte? Jestli chcete dělat kriminalistické reportáže, tak dá rozum, že musíte udržovat dobré vztahy s lidmi od sboru, obzvlášť s detektivy.“ Zarazil se a mávl rukou. „Aha, to jsem já.“ Už byl zase ironický. „Mohla jste zavolat a projít ten článek se mnou, než ho dáte do tisku. Abych řekl pravdu, je to běžná praxe. Takhle nás nenaserete, vidíme jako první, jaké kecy se chystáte zveřejnit, a pokud je tam něco, co podle našeho úsudku hatí vyšetřování, můžeme vás požádat, abyste to vypustila. Tím nás udržíte dobře naladěné a – kdoví? – možná od nás získáte i nějaké informace.“

      „Zkoušela jsem vám volat,“ odsekla podrážděně. „Ale vy jste mi ani jednou nezavolal zpátky. Copak si nikdy nekontrolujete vzkazy?“

      Hunter si přejel dlaní přes ústa. „Jak jste ji přiměla, aby s vámi mluvila?“

      „Mám své metody.“

      „Právě jste promluvila jako mučitelka.“

      „Žádné mučení nebylo.“ Claire zavrtěla hlavou a usmála se.

      Hunter se zamračil. „Lhala jste jí, co? Co jste řekla? Že pracujete pro mě a potřebujete ještě pár maličkostí?“

      Další záhadný úsměv.

      „Vy mrcho.“

      „Jděte do háje, Roberte. Pokoušela jsem se promluvit si s vámi, ale vy jste o to nestál.“ Její hlas zesílil a od několika sousedních stolů k nim zalétly káravé pohledy.

      „Pokoušela jste se mě zatáhnout k sobě do bytu. Tomu říkáte mluvení?“

      „Jděte se bodnout. Nevykládejte mi, jak mám dělat svou práci.“

      „Někdo by vám to vysvětlit měl, anžto zjevně poděláte, co se dá.“

      „Jen arogatní hajzl jako vy může říct o první stránce Los Angeles Times, že je ‚podělaná‘.“

      „To není článek, Claire; to je případ a v sázce jsou lidské životy.“ Hunter se odmlčel a zhluboka se nadechl. „Vyděsila jste ji. Potřebuju ji najít, než se něco stane.“

      Claire přimhouřila oči. „Chcete, abych vám pomohla, co?“

      „Víte, kde je?“

      „Momentíček. Tak vy jste si tady hrál na chlapáckého detektiva, zkazil mi rande, řekl mi, že jsem neschopná, a teď mě žádáte o pomoc?“ Opřela se a nasadila snobský výraz. „No tohle je nádhera. Není divu, že nemáte manželku ani přítelkyni. Neumíte jednat se ženami.“

      Hunter zůstal zticha, upřeně hleděl Claire do očí.

      „Když vám povím, kde ji najdete, jakou informaci za to dostanu?“

      Hunter přimhouřil oči. „To myslíte vážně?“

      Vteřinu ho pozorovala. „Smrtelně vážně.“

      „Mějte trochu soudnosti, Claire. Je to ještě dítě a patrně je bez sebe strachy. Jen po vás žádám, abyste udělala, co je správné.“

      „Ruka ruku myje.“ V jejím hlase zaznělo svůdné ševelení. „Nic na světě není zadarmo. Aspoň ty dobré věci ne.“ Mrkla na Huntera stejně vyzývavě, jako když se setkali poprvé.

      „Její život je možná v ohrožení.“

      Žádná reakce.

      „Vy na to serete, co?“

      „V tomhle městě umírá každý den spousta lidí, Roberte. Takový je život. Nemůžeme zachránit každého.“

      „Ale téhle dívce pomoct můžeme. Nic víc nežádám.“

      „A já nežádám nic víc než něco na oplátku.“

      Hunterovi zazvonil mobil. Několik napjatých vteřin hleděl Claire do očí.

      „Nevezmete to?“ zeptala se s vědomím, že se po nich začínají otáčet hosté.

      Hunter sáhl do kapsy saka. „Detektiv Hunter.“

      „Detektive, tady Monica.“ Krátká pauza. „Totiž Mollie.“ Znělo to, jako by plakala.

      Hunter se odvrátil od Claire. „Jste v pořádku? Kde jste?“ zeptal se, ale odpověděl mu jen šum. Rychle zakryl mikrofon rukou a ohlédl se po reportérce. „Mýlíte se, Claire…,“ vstal a položil na stůl pět dvacetidolarových bankovek, „… spousta dobrých věcí na světě je zadarmo.“

86

      Hunter ujel necelých čtyřicet kilometrů z Beverly Hills do South Gate v rekordním čase. Mollie mu řekla, že počká v kavárně Café Kashmir na Tweedy Boulevard. Hunter nepotřeboval adresu; tenhle podnik znal.

      Zaparkoval buick přímo před kavárnou a vstoupil. Překvapilo ho, jak je tam v půl jedenácté večer rušno. Ještě víc ho překvapilo, že nejstarším zákazníkům podle všeho není víc než pětadvacet. Mollie seděla za kulatým stolkem u zdi z terakotových cihel ozdobené několika olejomalbami – výstava nějakého mladého malíře. U nohou měla malý batoh.

      „Nazdar,“ přistoupil k ní s úsměvem. Pokusila se úsměv opětovat, ale nepovedlo se. Ve tváři se jí zrcadlily bezesná noc a úzkost. Výmluvné kruhy pod očima. Zarudlé oči. Zardělé tváře. Zavřela zápisník, do kterého něco čmárala, a odsunula ho.

      „Píšete?“

      Mollie se zatvářila rozpačitě. „Ale to nic není. Povídky pro děti.“

      Hunter si sedl. „Když jsem byl malý, snil jsem o tom, že jednou budu spisovatelem.“

      „Vážně?“

      „Tak rád jsem četl, že mi to připadalo úplně přirozené.“

      Mollie se podívala na batoh, kam právě nacpala svůj zápisník. „Mně taky.“

      „Uvažovala jste o odjezdu?“

      „Udělala jsem chybu, když jsem přijela do Los Angeles.“ Hlas měla pevný, ale chybělo v něm přesvědčení.

      „Myslíte, že kdybyste odjela někam jinam, unikla byste vizím?“ zeptal se Hunter.

      Žádná odpověď. Žádný oční kontakt.

      Hunter nechal uplynout okamžik. „Mám hlad,“ obrátil se k vitríně se zákusky, stojící na pultě. „Dal bych si cheesecake nebo tak něco. A co vy?“

      Mollie se zatvářila nejistě.

      „Ale no tak. Připadal bych si fakt provinile, kdybych jedl dort sám. Jen abyste mi dělala společnost. Co říkáte? Třeba kousek tamtoho čokoládového?“ Ukázal na čokoládové gateau na horní poličce vitríny.

      Na okamžik zaváhala a pak kývla. „Tak jo.“

      „Horkou čokoládu?“ ukázal na prázdný hrnek na stole.

      „Ano.“

      Minutu nato byl Hunter zpátky se dvěma řezy dortu, kávou a horkou čokoládou. Zatímco si Mollie míchala pití, Hunter si všiml, že má do krve okousané nehty.

      „Promiňte,“ pohrávala si se lžičkou.

      „Nemáte se zač omlouvat.“

      „Ta žena, se kterou jsem mluvila. Nevěděla jsem, že je to novinářka. Říkala, že pracuje u vás. Vůbec jsem jí nepovídala, že jsem psychotronička. Musíte mi věřit.“

      „Věřím vám, a není to vaše vina,“ odvětil klidným a přívětivým tónem. „Naneštěstí je tohle město plné lidí, kteří jsou schopni všeho, jen aby si polepšili. To já se omlouvám, že jsem vás takhle prozradil. Měl jsem na to myslet.“

      Hunter vytáhl z kapsy zbrusu nový mobilní telefon a podal ho Mollii. Vysvětlil, že jeho a Garciova čísla už jsou naprogramovaná a telefon má nejrychlejší čip GPS, co může mít. Je to nejsnadnější způsob, jak zůstat v kontaktu. Slíbila, že ho nikdy nevypne.

      „Ta fotka v novinách,“ řekla po krátké odmlce. „Bojím se, aby mě někdo nepoznal.“

      Hunter postřehl její strach. „A neprozradil to otci?“

      Podvědomě si přejela pravou rukou po levé paži.

      „To vám udělal?“

      Vzhlédla tázavýma očima.

      „Zlomená ruka?“ ukázal Hunter na její paži.

      „Jak to víte?“

      Pohlédla na svou paži a na drobné, nepravidelné zakřivení těsně nad loktem. Když promluvila, měla v hlase směs hněvu a smutku. „Tloukl mě skoro každý den.“

      Hunter naslouchal a Mollie mu vyprávěla o tom bití. Zlomená ruka a prsty. A nekonečná nenávist, kterou k ní otec choval jen proto, že se narodila jako dívka. Vyprávěla mu, jak se jí stýská po mamince a jak ji otec obviňoval z její smrti. O sexuálním zneužívání dosud Hunterovi nic nepověděla. Nemusela.

      Hunter zatínal pěsti, když myslel na to množství jizev na duši a na to, jak ovlivnily Mollii na celý zbytek života.

      „Vím, že se bojíte, Mollie. Ale utéct není řešení. Nikdy.“

      „Je to jediné řešení, které mám,“ odsekla. „Vy nevíte, jaké to je. Nevíte, jaké to bylo.“ Hlas měla naléhavý. „Můj otec to nikdy nevzdá.“

      „Nesnažím se vám nic nařizovat, Mollie,“ opáčil Hunter vyrovnaně.

      „Tak nenařizujte.“

      Hunter ji pozoroval. Její reakci způsobil strach, ne hněv. Stejný strach, který ji přiměl utéct a nezastavovat se. Stejný strach, který byl hnacím motorem její existence.

      „Promiňte. Nechtěl jsem vás rozzlobit.“

      Mollie se zhluboka nadechla a sklopila oči ke svému hrnku. Uplynula celá minuta, než Hunter promluvil.

      „V telefonu jste působila velmi ustaraně, Mollie. Stalo se něco?“

      „Měla jsem další vizi,“ oznámila rychle a klidně.

      Hunter se předklonil.

      „Když jsem dneska ráno uviděla v novinách svůj obrázek, zpanikařila jsem. Chtěla jsem zase utéct.“ Ukázala na batoh u svých nohou. „Byla jsem až na autobusovém nádraží.“

      „Kam byste jela?“

      Mollie se kuckavě zasmála. „Kamkoliv, kam bych se za to málo peněz, co mám, dostala. Bylo mi to jedno. Prostě jsem chtěla odtud pryč.“

      „A po té vizi jste si to rozmyslela?“ zeptal se Hunter.

      Mollie kývla a znovu si začala pohrávat se lžičkou. „Stalo se to, když jsem byla na nádraží a rozhodovala se, kam pojedu.“

      „Co jste viděla?“

      Upřela na něj oči a Hunter v nich uviděl strach.

      „Od té doby, co se mi ty vize vracejí, jsou úplně jiné než ty, které jsem měla, když jsem byla mladší.“

      „Říkala jste, že teď jsou ‚v první osobě‘ a někdy už nejsou němé,“ kývl Hunter.

      „Dneska jsem neviděla člověka ani místo, ani nic takového. Nepřehrávalo se to jako film. Ale vím, že to bylo pro vraha hodně důležité.“

      Hunter čekal.

      „Viděla jsem datum.“

      Natáhl krk. „Jaké datum?“

      Mollie se zhluboka nadechla a otřásla se. „Nový rok.“

87

      Garcia vyzvedl Huntera v sedm ráno.

      Po maratonu telefonátů z předchozího večera paní Adamsová, knihovnice střední školy Gardena, slíbila, že se s nimi v půl osmé sejde na svém pracovišti.

      „Našel jsem Mollii,“ řekl Hunter, když Garcia zamířil na sever po hollywoodské výpadovce.

      Jeho sdělení Garciu zaskočilo. Pohlédl na Huntera. „Cože, vážně? Jak?“

      „Abych řekl pravdu, ona našla mě. Včera večer mi volala.“

      „Co říkala? Kde je?“

      „Stálo mě to trochu přesvědčování, ale rezervoval jsem jí pokoj v Travel Inn jen pár bloků od mého bytu.“

      „Tys jí rezervoval pokoj? Je v pořádku?“ zeptal se Garcia ustaraně.

      „Bojí se. Chtěla utéct.“

      „Kam?“

      Hunter naklonil hlavu. „Kamkoli, jen aby byla pryč.“

      Garcia o tom chvilku uvažoval. „Kvůli tomu článku v novinách?“

      Hunter kývl. „Včera večer mi pověděla ještě něco málo o sobě. Otec ji týral a zneužíval na všechny existující způsoby. Děsí se, že ji najde.“

      „Jak můžeš zaručit, že nám zase neuteče?“

      „Nemůžu. Ale získávám si její důvěru.“

      Garcia neznal nikoho, kdo by budil důvěru lépe než Hunter.

      „Dal jsem jí upravený mobilní telefon. Jsou v něm naprogramovaná naše čísla a je vybavený GPS. Řekl jsem jí, aby ho nikdy nevypínala.“

      Cestou k přístavu se ocitli v hustém provozu.

      „Měla další vizi.“

      Garcia se na Huntera nedočkavě zadíval. „Nová oběť?“

      Letmé zavrtění hlavou a Garcia s úlevou vydechl. „Co viděla tentokrát?“

      Hunter zopakoval všechno, co mu Mollie včera večer pověděla. Provoz se rozhýbal, ale Garcia si toho nevšímal.

      „Nový rok? Co to znamená?“

      „Nevím, ale Mollie si byla jistá, že pro vraha to má nějaký význam. Něco důležitého.“

      „Možná má v plánu znovu udeřit,“ napadlo Garciu.

      Hunter zavřel oči a masíroval si čelo. „Nebo to má v plánu ten den ukončit. Možná to znamená, že do Nového roku budou všichni mrtví.“

      „Všichni? Kolik lidí to dělá?“

      „Nevím, ale ať tím Novým rokem myslela cokoliv, moc času nám tím pádem nezbývá.“

      „Přesně devět dní.“

      Hunter chápal a sdílel Garciovo zoufalství. Zatím neměli nic konkrétního, žádná skutečná vodítka, jen dohady založené na tom mále, co věděli a na vizích sedmnáctileté dívky.

      Dopálení řidiči troubili. Garcia popojel s autem dopředu.

      „Nevidí v tom nějaké souvislosti? Proč vrah po těch lidech jde? Může to být něco, co by souviselo se školami nebo studenty?“

      Hunter krátce zavrtěl hlavou.

      Zbytek cesty urazili mlčky.

88

      Hunter a Garcia dorazili do školy s patnáctiminutovým zpožděním.

      Paní Adamsová byla boubelatá, téměř šedesátiletá žena a vypadala vesele. Měla pečlivě nakadeřené stříbrné vlasy a přívětivý úsměv. Ochotně pomáhala a směrovala oba detektivy do místností archivu za knihovnou, plných kartonových skladovacích krabic.

      „Všechny krabice jsou označené letopočtem.“ Hlas paní Adamsové byl stejně milý, jako její světle zelené oči.

      Hunter se k ní obrátil. Byla nejmíň o čtvrt metru menší než on. „Mockrát vám děkuju za laskavost, paní Adamsová. Už si poradíme.“

      Zaváhala u dveří.

      „Nenaděláme binec,“ usmál se Hunter. „Slibuju.“

      „Kdybyste mě potřebovali, budu v hlavním sále knihovny.“ Zavřela za sebou dveře.

      Z desek, které si přinesl s sebou, vyndal Hunter obrázek čtyř dívek, který Garcia přinesl předchozího dne ze starého skladiště. Položil ho na velký stůl uprostřed místnosti. Vyndal také fotografii muže, kterou našli na krbu domu v Malibu. Jestliže druhá oběť studovala na Gardenské střední, existovala značná pravděpodobnost, že sem chodila i ta první.

      „Tohle se fotilo roku 1985,“ ukázal Hunter na fotku dívek. „Vezmeme ten rok, dva před ním a dva po něm – od čtyřiaosmdesátého do sedmaosmdesátého.“

      Garcia svraštil čelo. „To, že spolu ty holky kamarádily, nemusí ještě znamenat, že chodily do stejné třídy,“ vysvětloval Hunter.

      Vytáhli z polic příslušné krabice a zanedlouho našli čtyři černobílé fotografie maturitních ročníků o rozměrech třicet šest krát dvacet čtyři centimetrů. Hunter začal odshora, rokem 1987, kdy mohla maturovat Amanda Reillyová, kdyby byla neodešla ze školy předčasně. Na fotce se tísnilo sto dvacet šest studentů, namačkaných jeden na druhého.

      Pomocí lupy beze spěchu porovnával dívky z maturitní fotografie s neidentifikovanou první obětí, prohlížel každou tvář, dokud neměl jistotu.

      Nic.

      Přešel k dalšímu snímku a pomalý proces porovnávání začal nanovo. O pětadvacet trýznivých minut později narazil Hunter na zlatou žílu.

      „Našel jsem ji.“

      „Koho?“ vzhlédl Garcia vzrušeně.

      „Naši oběť číslo dvě.“ Hunter otočil snímek a ukázal na dívku schovanou za dvěma rozložitými mládenci v předposlední řadě studentů. Byl z ní vidět jen obličej.

      Garcia také použil lupu, přeskakoval pohledem mezi oběma snímky. „Jasně, je to ona.“

      Hunter se podíval na seznam jmen, připevněný k zadní straně fotky. „Jmenuje se Debbie Howardová.“ Rychle zavolal tu zprávu Hopkinsovi a požádal ho, aby vyhrabal o slečně Howardové, co se dá.

      Dalších pětadvacet minut Garciovi trvalo, než našel první ze zbývajících dvou dívek – Emily Wellsovou, ročník 84. Pět minut nato narazil Hunter na poslední – Jessica Pierceová, maturitní ročník 85. Prošli všechny snímky co nejdůkladněji. Oběť číslo jedna na žádném z nich nebyla. Tím si byli oba zcela jistí.

      Jména Emily Wellsové a Jessicy Pierceové byla okamžitě předána Hopkinsovi a jednotce vyšetřovací analýzy.

      „Najděte je,“ přikázal Hunter.

89

      Bydliště Patricie Reedové, bývalé učitelky algebry otce Fabiana, se nacházelo v Pomoně, což je páté největší město okresu Los Angeles a sídlo slavné Kalifornské státní polytechnické univerzity (zvané Cal Poly). V pomalém provozu jim cesta z Gardenské střední trvala hodinu a půl.

      Minnequa Drive byla tichá ulice, asi deset minut vzdálená od Cal Poly, a bez problémů tu našli dům, který hledali. Byla to moderní, prostorná jednopatrová budova, oddělená od ulice nevelkým trávníkem s několika dokonale ostříhanými keři a garáží pro dvě auta na pravé straně. Na luxusní příjezdové cestě, dlážděné šachovnicí černých a bílých kamenů, parkoval černý Dodge Journey.

      „No, tomu teda říkám pěkné bydlení na penzi,“ poznamenal Garcia, když parkoval na ulici před domem. „A taky příjemná projížďka.“

      Vystoupili po žulových schodech se zábradlím, vedoucích k domovním dveřím, a zazvonili. Po chvilce se objevila droboučká hubená Mexičanka kolem třicítky, oblečená v uniformě jako hotelová pokojská. Černé vlasy měla stažené do pevného uzlu pod síťkou.

      „Dobré ráno,“ usmál se Hunter přívětivě a rychle strčil odznak zpátky do kapsy. Ze zkušenosti věděl, že mnoho soukromých domácích zaměstnanců v Los Angeles patří mezi ilegální přistěhovalce. Při spatření policejního odznaku jedině zpanikaří. „Hledáme paní Reedovou.“

      „Pán Reed?“ opáčila služka se silným cizím přízvukem; úsměv se jí vrátil na rty.

      „Ne, ne. Paní Reedovou. Patricii Reedovou.“

      „Aha. Né tady. Né paní Reedová.“

      „Jak to myslíte, ne paní Reedová? Není doma?“

      „Ne. Ella sa ha ido para siempre.“

      Hunter svraštil čelo. „Odešla navždy?“

      „Co se děje, Emilie?“ Na konci vstupní haly se objevil čtyřicátník v šedém vlněném obleku s tenkým proužkem, bleděmodré košili s propínacím límečkem a kravatě proužkované ve dvou odstínech modři. Byl vysoký, dobře stavěný a hezký jako filmová hvězda, s tmavě modrýma očima a výraznou hranatou bradou.

      Služka se k němu obrátila. „Creo ue estos seńores están en busca de su madre, pane Reed.“

      „Esta bien, Emilia, tranquilo. Já s nimi promluvím.“ Gestem ji poslal zpátky k jejím povinnostem.

      „Dobré jitro, pánové. Jsem James Reed,“ představil se muž a přistoupil ke dveřím. „Přejete si?“

      „Podle toho, co Emilia říkala, mám za to, že Patricia Reedová je vaše matka?“ zeptal se Hunter zdvořilým tónem.

      „Patricia Reedová byla má matka. Zesnula před pěti měsíci.“

      „To nás mrzí. To jsme nevěděli.“

      „O co jde, pánové?“

      Hunter a Garcia se představili a absolvovali obvyklý rituál předvádění odznaků.

      „Byli bychom jí rádi položili několik otázek stran jednoho z jejích bývalých žáků na Comptonské střední,“ řekl Hunter.

      Reedovou tváří přelétl výraz zájmu. „O kterém roce mluvíte?“

      „Devatenáct set osmdesát čtyři, osmdesát pět?“

      „V roce devatenáct set osmdesát čtyři jsem na Comptonské střední studoval. Byl jsem v prváku. Maturoval jsem devatenáct set osmdesát sedm.“

      „Vážně?“ Hunterův zájem vzrostl. „Nepodíval byste se nám laskavě na nějaké obrázky? Možná by se vám vybavilo, kdo na nich je.“

      Reed se podíval na hodinky a zkřivil obličej. „Jsem profesorem na Cal Poly. Brzy musím na přednášku. Zbývá mi jen asi hodina času. Nemohli byste třeba přijít navečer?“

      „Nemělo by to trvat víc než deset, maximálně patnáct minut,“ naléhal Hunter.

      „Musím ještě projít nějaké referáty. Mám velmi málo času.“

      „Je to velice důležité, pane Reede,“ prohlásil Hunter.

      Reed oba muže chvíli pozoroval a pak se podvolil. „Prosím, pojďte dál,“ řekl a pustil je dovnitř.

90

      V obývacím pokoji měl James Reed parkety a pohovku ve tvaru písmene L, obrácenou proti velké televizi s plochou obrazovkou, zavěšené na stěně. Závěsy byly zatažené. Jediné světlo vycházelo ze stojací lampy v koutě, nastavené tak, aby osvětlovala velký kulatý stůl. Na něm byly tisíce kusů nedokončené skládačky puzzle, dokonale rozdělené do skupin podle barev. Všechny okrajové kousky byly složené a tvořily velký obdélníkový rám. Reed je puzzlový nadšenec, a k tomu velmi systematický, konstatoval v duchu Hunter.

      „Sedm a půl tisíce dílků,“ potvrdil Reed, když si všiml Hunterova pohledu. „Nepotrvá dlouho a budu to mít hotové,“ pochlubil se hrdě. „Začal jsem teprve včera. Máte rád puzzle, detektive?“

      Hunter vzhlédl od kousků skládačky na stole. „Mám.“

      „Není lepší cvičení pro analytické a vizuální myšlení.“ Reed se zastavil u stolu. Očima studoval dílky, jeden zvedl a vsunul ho na místo do pravého horního rohu. „Taky je to dobrá psychoterapie,“ dodal a pak pokynul oběma detektivům, aby si sedli.

      Hunter a Garcia usedli na pohovku, zatímco Reed zaujal místo naproti nim v křesle, které vypadalo starožitně.

      „Jde vám o nějakého konkrétního studenta?“ Reed zkřížil nohy a položil si ruce na kolena.

      „Ano,“ odvětil Hunter, položil na skleněný konferenční stolek mezi nimi starou ročenkou Comptonské střední a otevřel ji. „Nebyl z vašeho ročníku. O tři roky starší než vy. Jmenuje se Brett Stewart Nichols.“

      James Reed se napjal a poposedl.

      „Tohle je on.“ Hunter ukázal na fotografii uprostřed stránky – hubený kluk s neposlušnými černými vlasy a energickýma tmavýma očima.

      Reed se nenamáhal na obrázek ani pohlédnout. Nehybnýma očima spočinul na Hunterovi. „Nemusím se dívat na fotografii. Pamatuju si ho.“

      „Co si z něj pamatujete?“

      Reed si párkrát přejel dlaní přes ústa, jako by hledal správná slova. „On… nebyl moc příjemný.“

      „Jak to myslíte?“

      „Co udělal, detektive? Zabil někoho? To by mě nepřekvapilo. Ve škole se klidně dal označit za nastávajícího psychopata.“

      Tohle sdělení žádný z detektivů neočekával.

      „Proč to říkáte? Mohl byste nám o něm povědět trochu víc?“

      Reed se opřel dozadu, ramena napjatá. „Byl to tyran. Nechodil se do školy učit. Škola byla jen místo plné slabších kluků, které mohli on a jeho kamarádi šikanovat.“

      „Šikanoval vás?“ Hunter sledoval každý nenápadný pohyb a reakci.

      Reed se nervózně zasmál, pak vytáhl z kapsy červený balzám v tyčince a přejel si jím rty. „Šikanovali každého. Nezáleželo na tom, do které třídy jste chodili. Bylo jim to jedno. Všichni se jich báli.“

      „Báli?“

      „Víte, když se tenkrát použilo slovo šikana, lidi si představili jen hubatého žáka, co nadává jiným studentům. Možná si z nich i utahují, protože mají trochu nadváhu nebo se divně oblékají nebo nejsou dobří ve sportu, jenže takoví Brett a jeho kamarádi nebyli. Jestli si umíte představit současného pouličního gangstera s těžkou poruchou chování, přeneseného v čase, tak to se patrně blíží tomu, co byl za člověka Brett.“ Reed se odmlčel a úzkostlivě se poškrábal na bradě. „Pamatuju si jednu dívku, Katherine se myslím jmenovala. Nechodila se mnou do třídy. Já byl v prváku, ona ve druháku, ale pamatuju si, že byla dost plachá, hodně baculatá, vždycky uzavřená. Nebyla hezká – divná, zahnutý nos, křivé zuby, špatné vlasy a zapadlé oči za velkými tlustými brýlemi. Brett a jeho kamarádi ji s oblibou trýznili. Pokaždé, když ji uviděli, hlasitě chrochtali a nadávali jí. No a jednoho krásného dne, myslím, že to bylo o páté přestávce, šli za ní na toaletu, a když byla v kabince, nalili na ni přes přepážku z té sousední kbelík lidských exkrementů.“

      Garcia udělal grimasu.

      „Viděl při tom Bretta někdo?“ zeptal se Hunter.

      „Ne, ale všichni věděli, že nikdo jiný na Comptonské střední by něčeho takového nebyl schopný.“

      „Nikdo ani neuvědomil učitele nebo ředitele školy?“ zeptal se Garcia.

      „Myslím, že tenhle konkrétní incident se odehrál beze svědků.“

      „A co šikana obecně?“ zeptal se Hunter. „Prostě jim to pořád procházelo?“

      Reed pohlédl na Huntera. „Víte, jak šikana funguje, detektive?“

      Hunter neuhnul očima. „Ano. Zastrašování.“

      „Přesně tak, zastrašování, a to uměli moc dobře, ve škole i mimo ni. Takové věci, jako provedli Katherine, dělali čistě jen pro zábavu. Žádný důvod, žádná velká zášť vůči nikomu, jenom je bavilo šikanovat lidi a zesměšňovat je. Představte si, co by udělali, kdybyste je naštval a oni se vám chtěli pomstít.“

      „Tahle parta, o které mluvíte – kolik měla členů? Mohl byste nám je ukázat?“ Hunter přistrčil Reedovi ročenku.

      „Vážně si nevzpomínám.“ Reed pokrčil rameny, knihu ignoroval. „Už je to pětadvacet let. Byl jsem v prváku, Brett ve třeťáku. Ze všech sil jsem se snažil nepřijít jim do cesty, jako všichni ostatní. Ale Brett nebyl nejhorší. Nebyl…,“ nakreslil do vzduchu uvozovky, „… vůdce.“

      Hunter si vyměnil s Garciou letmý pohled. „Tak kdo to byl?“

      Reed na okamžik našpulil rty. „Ještě jste mi neprozradil, o co jde, detektive. Hledáte ho kvůli výslechu?“

      „Ne tak docela,“ odvětil Hunter.

      Reed se zahleděl na Huntera i na Garciu. „Počkejte moment. Vy jste z vražd, že? Že by Bretta konečně někdo zabil?“ Na rtech mu vytanul slabý úsměv.

      „Myslíte, že by někdo měl důvod?“

      „Poslouchal jste, co jsem říkal?“ svraštil Reed čelo. „Terorizovali v té škole každého. Někteří studenti a nejméně jedna učitelka kvůli nim opustili Comptonskou střední. Nijak by mě nepřekvapilo, kdyby se z nich po odchodu ze školy stali zarputilí zločinci.“

      Hunter se předklonil, opřel se lokty o kolena. „Překvapilo by vás, kdybych vám řekl, že se Brett Stewart Nichols stal katolickým knězem?“

      Reed zůstal na oba detektivy civět. „To myslíte vážně?“

      Žádná odpověď.

      „Polepšit se prý může každý, ale ano, nesmírně by mě to překvapilo.“

      „Vůdce,“ ozval se znovu Garcia a přistrčil otevřenou ročenku blíž k Reedovi. „Který to byl?“

      Reedovy oči konečně zabloudily ke knize. Minutu listoval, pak se zarazil a dlouze se zahleděl na snímek v levém dolním rohu. Na čelisti se mu nervózně napjal sval, když pravým ukazováčkem poklepal na fotku.

      „On.“

91

      Na obrázku, který jim Reed ukázal, byl bledý kluk s plnými rty, zlověstnýma kočičíma očima a černými vlasy po ramena. Pod fotografií stálo jméno Peter Elder.

      Hunter si jméno zapsal do svého černého notesu. „Co si o něm pamatujete?“

      „Už jsem vám to povídal. Byli to tyrani a já se jim klidil z cesty. Jinak nemám co říct.“

      „Poznáváte ještě někoho?“ naléhal Garcia. „Třeba zbytek té jejich party?“

      „Ne,“ opáčil Reed stroze, zaklapl ročenku a přistrčil ji zpátky k Hunterovi.

      „A co tahle děvčata?“ Hunter ukázal Reedovi fotografii dívčí skupiny Amandy Reillyové.

      Reed si ji pozorně prohlížel téměř minutu, pak zavrtěl hlavou. „Ne, ve škole jsem je nikdy neviděl.“ Nespouštěl oči z obrázku.

      „Nestudovaly na Comptonské střední. Říkal jsem si, jestli jste je třeba neviděl někde kolem školy, třeba s Brettovou a Peterovou partou?“

      „Je to už víc než dvacet let, detektive. Naneštěstí nemám fotografickou paměť. A jak už jsem řekl, dělal jsem, co bylo v mých silách, abych se jim nepřipletl do cesty.“ Reed se podíval na hodinky. „Trvalo to víc než patnáct minut, detektive. Opravdu musím jít.“

      „Jako učitelka vaše matka několikrát vyloučila Bretta z výuky, viďte?“ přitlačil Hunter.

      „To je pravda.“ Odpověď zazněla s nádechem dotčenosti. „Maminka byla velmi dobrá a hrdá učitelka. Vždycky a za každé situace dělala to, co považovala za správné. Nedala se nikým zastrašit, natožpak otravným žákem.“

      „Vyhrožoval jí potom, co byl podmínečně vyloučen?“

      „Brett a Peter nevyhrožovali. Oni jednali.“ Sval v čelisti se mu znovu napjal.

      „Co udělal?“

      Otázka Reeda znervóznila. „Pánové, musím už jít. Mám přednášku.“ Vymrštil se a oba detektivové vstali. Reed pokynul svým hostům ke dveřím.

      Když Hunter procházel kolem velkého stolu se skládačkou, zastavil se, několik vteřin si prohlížel dílky, pak po jednom sáhl a vložil ho na místo.

      Reed se na něj zamračil.

      „Štěstí,“ pokrčil Hunter rameny.

      U dveří Reed přimhouřil oči a tváří se mu rozlil výraz poznání. „Počkejte moment. Už si vzpomínám, kde už jsem vás dva viděl. Včera jste byli v novinách. Policejní kartáři, že ano? Nějak to souviselo s pomocí od jakési mladé dívky, která tvrdí, že je médium.“

      „Neměl byste věřit všemu, co si přečtete v novinách,“ odsekl Garcia.

      „Zavraždili nějakého kněze, že je to tak?“ pokračoval Reed. „Usekli mu hlavu? V novinách říkají tomu vrahovi Popravčí. Říkal jste, že Brett se stal katolickým knězem. To on je ten zavražděný?“ V očích se mu zablýsklo zadostiučinění.

      Hunter si zapnul zip bundy a kývl. „Ano, Brett Stewart Nichols byl surově zavražděn.“ Čekal na Reedovu reakci, ale žádné se nedočkal. „Díky za váš čas a pomoc, pane Reede.“

      „Hodně štěstí s vyšetřováním, detektive.“ Reed klidně zavřel dveře. V hubené asketické tváři se mu rozhostil spokojený úsměv.

      Venku sáhl Hunter po telefonu a znovu zavolal Hopkinsovi. „Iane, poslouchej, ještě jednu věc potřebuju prošetřit…“

92

      Dnešek byl pro mladou policistku Shaunu Williamsovou významným dnem. Byla totiž poprvé na sólové hlídce.

      Shauna se narodila v Inglewoodu, drsné čtvrti na jihozápadě Los Angeles. Byla nejmladší ze čtyř sourozenců a také jediná dívka. Ve škole byla na rozdíl od svých bratrů svědomitá a pilná. Jen zřídkakdy dostala horší známku než B+. Vysoká a atletická Shauna hrála v obraně basketbalového týmu a ve školním softbalovém mužstvu bránila třetí metu. Jako první a jediná ze všech čtyř Williamsových dětí ukončila střední školu maturitou. Kdyby všechno dopadlo jinak, byla by možná také v rodině první, kdo šel na univerzitu.

      Shauna věděla, že se její bratři zapletli do ošklivých věcí, jenom netušila, jak moc ošklivých. Je těžké vyrůstat v nevalné čtvrti města, jako je Los Angeles, a nedat se ovlivnit šílenou kulturou gangů, která vládne v ulicích. Jako Afroameričanka to měla kdovíproč ještě těžší. Nikdy nezapomene na tu noc, kdy otevřela dveře dvěma policistům, kteří přišli sdělit jejím rodičům tu nejhorší zprávu, jakou rodič může dostat. Všichni tři její bratři byli zastřeleni v ukradeném autě; zřejmě šlo o odvetu ve válce gangů. Bylo jí právě devatenáct.

      Shauna se vzdala svého snu o univerzitě a několik měsíců poté, co složila náborové testy, nastoupila na losangeleskou policejní akademii.

      Šest měsíců náročného tréninku, které následovaly, jí vůbec nevadilo a Shauna absolvovala mezi nejlepšími z ročníku. Její ctižádostí bylo stát se detektivem v týmu SWAT.

      Shaunu přidělili do divize West Bureau Pacific, kde se její parťačkou stala zkušenější policistka, o dvanáct let starší než ona. Shauna byla z akademie teprve pět měsíců, ale učila se rychle, byla velmi inteligentní a nesmírně soustředěná. Poručík Cooper se domníval, že je nejvyšší čas, aby si Shauna udělala pár koleček sama, a když ráno její parťačka volala, že onemocněla, spatřil v tom Cooper ideální příležitost.

      Shauna dostala z dispečinku hlášení, že nějací puberťáci tropí rozruch u Mariny Del Rey, jen pár ulic od místa, kde byla. Ukázalo se, že všehovšudy pár opilých kluků dělalo binec a vypouštělo páru u opuštěného staveniště. Shauna dokázala situaci taktně a rychle zklidnit. Cestou zpátky k autu něco zahlédla. Černý Cadillac Escalade, napůl skrytý za nedokončenou stavbou. Vzpomněla si na včerejší oběžník o černém cadillaku, který odjel na zkušební jízdu z autosalonu v Západním Hollywoodu a už se nevrátil. Zkontrolovala si to na počítači v autě – espézetky souhlasily.

      Shauna zavolala na dispečink, aby si vyžádala další informace, a bylo jí sděleno, že prodejce – afroamerický občan jménem Darnell Douglas – odjel s autem na krátkou zkušební jízdu spolu s potenciálním kupcem. Neměli informace o tom, kdo byl zákazník. Nebylo vydáno varování před žádným nebezpečím. Shauna sdělila dispečinku, že to prošetří.

      Karosérie auta byla nepoškozená – žádné promáčkliny, žádné škrábance. Nezdálo se, že by se vůz podílel na nějaké nehodě. Všechny dveře byly zamčené. Shauna baterkou posvítila do auta skrz zabarvená skla – nic podezřelého. Auto parkovalo na betonové ploše. Kolem vozidla nebyly žádné stopy bot.

      Shauna znovu zavolala na dispečink, že půjde do budovy ujistit, zda tam Darnell nebo neidentifikovaný zákazník nejsou a nepotřebují pomoc. Zavolá znovu, jestli něco najde.

      První místnost byla velká a plná stavební suti. Vzduch uvnitř byl ztěžklý čpavým pachem moči.

      „Haló?“ zavolala silným a pevným hlasem. „Je tu někdo?“

      Nic se neozvalo. Jako laciná náhražka dveří tu bylo použito tlustých, kdysi čirých igelitových plachet. Shauna baterkou odstrčila šeredné závěsy stranou a vstoupila do další místnosti. „Darnelle, jste tady? Policie Los Angeles. Potřebuje někdo pomoc?“

      Nic.

      Shauna opatrně postupovala dál do opuštěné budovy. Čím dál šla, tím byla větší tma a tím zatuchlejší vzduch – další prázdná místnost, a pak ještě jedna, a ještě. Všude panoval klid, ale instinkt jí sděloval, že se tu něco stalo. Užuž se chtěla vrátit, když závan větru pohnul špinavou igelitovou plachtou, zavěšenou místo dveří ve vstupu do místnosti v jižní stěně. Něco zahlédla a naskočila jí husí kůže.

      Policejní výcvik se přihlásil o slovo a Shauna sáhla po zbrani; teprve potom se nervózně vydala maličkými krůčky ke dveřím.

      „Haló, Darnelle?“

      Žádná odpověď.

      „Policie Los Angeles. Je tam někdo?“

      Ticho.

      Baterkou nadzvedla igelitovou plachtu a vstoupila dovnitř.

      Pět vteřin nato se Shauna pozvracela.

93

      Debbie Howardová, dávná kamarádka Amandy Reillyové a možná druhá oběť sériového vraha zvaného Popravčí, byla jedináček. Vychovala ji matka, otec je opustil, když bylo Debbii osm let. Matka se nikdy znovu neprovdala a teď žije v domově pro přestárlé, specializovaném na osoby trpící stařeckou demencí.

      Stejně jako Amanda Reillyová vyrůstala Debbie v Gardeně. Roku 1986 dokončila střední školu a krátce nato se odstěhovala do Seattlu, aby tu studovala na Washingtonské státní univerzitě – na právnické fakultě. Promovala s vyznamenáním a okamžitě dostala práci u advokátní kanceláře Foster Harvey, která patřila k největším na tichomořském severozápadě. Pět let po nástupu k firmě se vdala za Williama Clarka, advokáta a zaměstnance kanceláře Foster Harvey. Jejich manželství trvalo jen tři a půl roku. Po rychlém rozvodu se Debbie rozhodla hodit firmu i Seattle za hlavu a vrátila se do Los Angeles. Jako právnička měla výborné výsledky, a když složila advokátské zkoušky v Kalifornii, nabídli jí práci v kanceláři losangeleského okresního státního zástupce – pobočka Antelope Valley.

      Debbie byla inteligentní, ctižádostivá, průbojná a u soudu platila za zuřivého protivníka. Od té doby, co se přestěhovala zpátky do Kalifornie, dosáhla odsouzení více než pěti set zločinců, jejichž protizákonné jednání se pohybovalo od přestupků a přečinů až po hrdelní zločiny. Před dvěma roky poznala Jonathana Halea, velmi úspěšného architekta; zamilovala se do něj a vzali se. Před dvěma týdny ji našli mrtvou u nich doma, ve městě Lancaster. O čísle nakresleném na jejím těle nebyla nikde zmínka.

      Než se Hunter a Garcia dostali zpátky do své kanceláře, Hopkins už shromáždil všechny informace v úhledně naťukané dvoustránkové zprávě.

      „Jak zemřela?“ podíval se Hunter do zprávy.

      „Podle detektiva z Úřadu okresního šerifa, se kterým jsem mluvil, ji našli mrtvou v koupelně. Protože případ je dosud otevřený a oběť je prokurátorka z losangeleského státního zastupitelství, nesdělí nám žádné další informace. Mluvil jsem s kapitánkou Blakeovou a ta jim zavolala s naléhavým a velmi důrazným požadavkem.“ Hopkins kývl. „Podělí se o všechno, co vědí.“

      „Tak kde jsou spisy?“ naléhal Hunter.

      „Na cestě sem. Detektiv Ross z Úřadu šerifa v Lancasteru právě vyrábí kopie všeho, co zatím zjistili o smrti Debbie Howardové. Kapitánka Blakeová jim řekla, ať nám okamžitě pošlou všechno, co mají v ruce. To bylo teprve před půl hodinou. Brzy by to mělo dorazit.“

      „To je dobře. Co ještě máš?“

      Informace o Peteru Elderovi, kamarádovi otce Fabiana ze střední školy, kterého James Reed identifikoval podle ročenky, se daly získat mnohem snáz. Nikdy neodmaturoval a na rozdíl od Bretta se nikdy nepolepšil. Od šikany přešel ke krádežím v obchodech, loupežím, ozbrojené loupeži a nakonec i vraždě.

      Hopkins předal detektivům kratší zprávu o Elderovi.

      „On je ve státní věznici?“ zeptal se Garcia překvapeně.

      Kalifornský nápravný ústav, státní věznice v Tehachapi, je jedna z pouhých tří kalifornských věznic s oddělením v režimu zvýšené ostrahy. To je nejzabezpečenější prostor ve věznici úrovně IV, určený k izolaci a maximálnímu zajištění svých obyvatel.

      „Našli ho na místě činu celého od krve, u nohou mu ležela mrtvola – majitel obchodu,“ vysvětloval Hopkins. „Jediný důvod, proč nesedí v uličce smrti, je nějaké procesní pochybení. Policajti to zvorali na místě činu. Dostal doživotí, bez možnosti podmínečného propuštění.“

      „Co ty dvě další dívky na fotce z Gardenské střední?“ Hunter vstal. „Emily Wellsová a Jessica Pierceová. Už jsme je našli?“

      Krátké zavrtění hlavou. „Spustil jsem několik pátrání současně, ale zatím nic. Musíš mi dát ještě trochu času.“

      „Čas nám zřejmě hodně rychle utíká,“ pohlédl Garcia na Huntera. Netoužili zjistit, co znamenala Molliina poslední novoroční vize.

      „Při pátrání po Debbii Howardové jsem měl štěstí,“ řekl Hopkins. „Rozhodla se nechat si svoje dívčí jméno, místo aby přijala manželovo. Tím a taky proto, že pracovala v kanceláři okresního státního zástupce, se všechno hodně usnadnilo. Její jméno mi na dotaz v databázi vražd vyskočilo skoro okamžitě. Emily Wellsová a Jessica Pierceová jsou nejspíš vdané. Budu muset vyhledat staré záznamy a možná i jejich rodiče. Pracuju, jak nejrychleji to jde. Zvládnu to, ale potřebuju ještě pár hodin.“ Přejel si dlaní unavený obličej.

      „Co takhle naše možná první oběť, ten neidentifikovaný muž s hodinkami?“ zeptal se Garcia. „Přálo ti štěstí?“

      „Zatím nic v inventáři osobních věcí, ale věř si tomu nebo ne, ještě v téhle době se takový inventář nezanáší do databáze.“ Hopkins pokrčil rameny, jako by to nechápal. „Formuláře se vypisují nručně.“

      Hunter zaklonil hlavu, unaveně vzdychl a přejel si oběma dlaněmi obličej. „Pošlu do márnic pár lidí, aby ty formuláře prošli. Musíme toho chlapa najít.“

94

      Kapitánka Blakeová vstoupila do místnosti bez klepání. Zdálo se, že má na sobě silnější vrstvu líčidla než obvykle, a Hunter usoudil, že cílem je zakrýt tmavé kruhy pod očima.

      „Je to pravda, Roberte? Je Debbie Howardová druhou obětí?“ naklonila hlavu ke snímkům na korkové nástěnce.

      „Je to pravděpodobné, ano. Ale potřebuju spis k případu, než to budu moci tvrdit s jistotou.“

      „Brzy tu bude,“ potvrdila kapitánka. „Prokurátorka ze státního zastupitelství?“ potřásla nesouhlasně hlavou. „To bude kravál, až se o tom dozvědí policejní náčelník a starosta.“

      „Zatím jen prověřujeme vodítka, kapitánko,“ řekl Hunter klidně. „Nikdo se nemusí nic dozvědět.“

      „Od té doby, co jste byli včera na titulní stránce Times, chce ode mě náčelník každodenní zprávu o tom, jak tohle vyšetřování probíhá. Chce nás ‚Mystické policajty‘ mít pod dohledem, a starosta určitě taky.“

      „Tak mu podejte zprávu. Ví někdo, že jste si vyžádala ty spisy v souvislosti s naším vyšetřováním?“

      Kapitánka střelila po Hunterovi ledovým pohledem. „Tak blbá nejsem, Roberte.“

      „Tak jim to nemusíme říkat, aspoň zatím ne.“

      „Chcete po mně, abych lhala policejnímu náčelníkovi, Roberte?“

      „Ne, kapitánko, jen abyste den dva trochu upravovala pravdu.“

      Kapitánka se zamračeně zadívala na Huntera a pak i na Garciu. „Co vy to máte za problém s autoritami a dodržováním pravidel, detektive? Už jste zapomněl, že se zodpovídáme policejnímu náčelníkovi a starostovi? Nevím, jak tohle oddělení řídil William Bolter, ale lhaní a neposlouchání rozkazů nadřízeného už se nebude oficiálně posvěcovat. Aspoň dokud tady budu kapitánkou já. Jestli se nám potvrdí, že Debbie Howardová byla skutečně druhou obětí našeho vraha, dostane se to do hlášení.“ Odmlčela se. „Tak co zatím máme?“

      Hunter jí pověděl o maturitních snímcích ze střední školy Gardena Senior a popsal setkání s Jamesem Reedem.

      „A ten Peter Elder, knězův kámoš ze střední školy, je ve věznici v Tehachapi?“ zeptala se.

      „Místo činu vraždy při vyšetřování poškodili policajti,“ potvrdil Hopkins. „Měl by být v San Quentinu.“

      „Rád bych s ním co nejdřív mluvil, kapitánko.“ Hunter se podíval na hodinky. „Jak rychle myslíte, že můžeme dostat povolení k rozhovoru s vězněm?“

      Kapitánka vzdychla při pohledu na spis Petera Eldera. „Elder je ve věznici s nejvyšší ostrahou, Roberte. Návštěv se tam povoluje málo, pokud vůbec nějaké. Budu muset poslat oficiální žádost veliteli věznice. I když zdůrazním význam výslechu sebevíc, stejně to nejspíš potrvá nejmíň čtyřiadvacet hodin.“ Vrátila spis na Hunterův stůl. „Mám velmi dobrého přítele ve správní radě Kalifornské správy nápravných zařízení, snad by to mohl urychlit. Ale jak myslíte, že nám tenhle Peter Elder může pomoct? Je ve vězení nějakých…“ Letmo pohlédla na Hopkinse.

      „Čtrnáct let,“ doplnil.

      „Hádám, že svého starého kamaráda ze školy neviděl nejmíň po tu dobu.“

      Hopkins se podíval do své zprávy. „Přesně tak, kapitánko. V záznamech o jeho návštěvách figuruje jen jedno jméno, jeho matka, a ta přestala chodit před pěti lety, kdy zemřela.“

      Hunter si promnul oči hřbety rukou. „Už víme, že Amanda Reillyová a Debbie Howardová byly kamarádky ze školy.“ Hunter ukázal na společný snímek čtyř dívek. „Ale ještě musíme najít spojení mezi těmi dívkami a mladým otcem Fabianem. Víme, že ze školy se neznali, ale podívejte se na tohle, kapitánko.“ Hunter jí ukázal velký plán města Los Angeles na stěně. „Ty špendlíky označují místa, kde Amanda a mladý kněz bydleli jako středoškoláci, nedaleko od sebe.“ Vzal ze svého stolu zprávu o Debbii Howardové. „Debbie bydlela ve stejné ulici jako Amanda.“

      „Myslíte, že byli parta?“ zeptala se kapitánka.

      „Něco takového.“ Hunter kývl a opřel se o okraj svého stolu. „Ale jediný způsob, jak to potvrdit, je najít někoho, kdo je znal v mládí. Někoho, kdo byl dobrý přítel a snad i patřil do té party.“ Ukázal na ročenku Comptonské střední. „Ten někdo je Peter Elder.“

      „A pokud potvrdí váš dohad, co z toho budete mít?“

      „Motiv.“

      Přítomní znehybněli. Všechny oči se upíraly na Huntera.

95

      „Poslouchám, Roberte,“ pobídla kapitánka Huntera.

      „Šikana.“

      „Šikana? Myslíte školní šikanu?“ zeptala se kapitánka pochybovačně.

      „Dneska jsme zjistili, že otec Fabian se ve škole dopouštěl šikany, a to ošklivé. On a jeho partička přátel týrali studenty i učitele k nesnesení. Peter Elder do party nejen patřil – podle Jamese Reeda byl dokonce jejím vůdcem.“

      „Kněz byl ve škole tyran?“

      „Těžko uvěřit, co?“ poznamenal Garcia.

      „Počkejte vteřinku. Amanda a Debbie s nimi přece do školy nechodily.“

      Hunter pátral na svém stole. „Podívejte se na tohle.“ Podal kapitánce středoškolské záznamy Amandy Reillyové.

      Krátce přelétla list papíru očima. „Špatné známky, několikrát po škole a špatná docházka.“ Pokrčila rameny. „Podobný záznam má polovina studentů v Los Angeles. Takže nebyla příkladná studentka, no a…?“

      „Většina tyranů nepatří mezi příkladné studenty.“

      Kapitánka vyvalila oči. „Chcete říct, že byla tyran, jen proto, že neměla dobré známky? To je dost odvážný závěr, Roberte.“

      „Ne.“ Hunter klidně zavrtěl hlavou. „Podívejte se na to, kolikrát byla po škole.“

      Další letmý pohled do papíru. „Mockrát… a co tím chcete říct?“

      „Žádný student není každou chvíli po škole jen kvůli špatným známkám, kapitánko. Musí být rušivý živel, hádavý, ba i agresivní. Já jen myslím, že je dost pravděpodobné, že se i Amanda Reillyová dopouštěla šikany. Pokud ne, stejně se mohla kamarádit s partou Bretta a Petera.“

      Kapitánka se zamyslela. „Podle vás jde ten vrah po lidech, kteří ho šikanovali, když byl mladý?“

      „Myslím si to,“ kývl Hunter.

      „Je to už přes dvacet let,“ poznamenal Hopkins. „Myslíš, že by někdo dokázal tak dlouho v sobě živit zášť?“

      „Lidi v sobě dokážou živit zášť donekonečna,“ odpověděl Hunter. „Ale v tomhle případě bych tomu zášť neříkal.“

      Kapitánka si zastrčila zatoulaný pramínek vlasů za ucho. „Pokračujte.“

      „Mladí lidé jsou velice náchylní k psychickým traumatům. Adolescenti jsou od přírody nejistí, aťsi chtějí působit sebevíc tvrdě. V tom věku jsou dveře k nejistotě dokořán, a tyranovi nic nebrání vstoupit a šikanou jim rozhasit podvědomí, aniž o tom vůbec věděli.“

      „Rozhasit natolik, že to v někom vzbudí touhu dělat tohle?“ Kapitánka ukázala na příšerné snímky obou zavražděných.

      „Šikana bývá nesmírně destruktivní, nechává po sobě jizvy na psychice, které se někdy hojí léta, pokud se vůbec zahojí.“

      „Ale proč jde po těch lidech s víc než dvacetiletým zpožděním, když dny jejich šikany dávno pominuly? Přece mi nebudete tvrdit, že otec Fabian a Amanda Reillyová provozovali šikanu dodnes, že ne?“

      „Psychická traumata mohou hnízdit v lidském podvědomí léta, jen čekají na svou příležitost.“ Hunter přistoupil k oknu a zadíval se do hustého provozu dole na ulici. „Neuvažovala jste nikdy o bezdomovcích?“

      Všichni v místnosti svraštili nechápavě čela.

      „Neberete nějaké léky? Co to má sakra společného s naším případem, Roberte?“ potřásla kapitánka hlavou.

      „Občas, když vidím bezdomovce sedět na rohu, prochladlého a hladového, ptám se v duchu, jak daleko bych zpětně musel sledovat jeho život, abych našel přesně ten okamžik, který ho zlomil.“ Hunter pozoroval starce, přecházejícího ulici. „Mohla to být chvíle, kdy ztratil práci, nebo manželku, nebo dítě. Mohlo to být kdeco. Ale vždycky tu něco je, kapitánko. Ta příslovečná ‚poslední kapka‘. Každý má svůj bod zlomu.“ Obrátil se zpátky do místnosti. „Teď si představte, že tenhle vrah byl jako dítě těžce šikanovaný. Jeho podvědomí je plné vzteku a hněvu, o kterém ani neví. O pětadvacet let později se mu v životě moc nedaří. Ztratil práci nebo ho chce opustit manželka nebo tak něco. Dostává se do varu. Pak konečně přijde ta ‚poslední kapka‘. Něco stiskne spoušť v jeho hlavě a rána se znovu otevře. Zčistajasna už se všechen ten vztek a hněv neskrývá v jeho podvědomí.“

      „A vrátí se k tomu, co považuje za kořen všeho zlého. K šikaně v dětství,“ doplnil Garcia, který sledoval tok Hunterových myšlenek.

      Hunter kývl. „Ať už ta ‚poslední kapka‘ byla cokoliv, probudila netvora.“

      „Rozumím.“ Kapitánka Blakeová ukázala na tabuli s obrázky.

      „V jednom ze svých deníků,“ pokračoval Hunter cestou ke svému stolu, „zmiňuje otec Fabian skupinu uličníků, se kterými se kamarádil, a podle toho, co jsme zjistili, šlo o pěkné darebáky.“

      „A vy si myslíte, že Amanda Reillyová, Debbie Howardová a Peter Elder mohli do té skupiny patřit,“ dodala kapitánka.

      „Je to dost možné.“

      „Takže nemluvíme o školní šikaně,“ usoudila kapitánka. „Řeč je o pouliční šikaně.“

      „Většina studentů bydlí v blízkosti školy, kterou navštěvují,“ opáčil Hunter klidně.

      „Do prdele!“ Kapitánka Blakeová zavřela oči, protože pochopila, jak to Hunter myslí. „Dvojitá šikana. Ve škole i mimo školu. Dvojnásobná možnost těžkého psychického traumatu.“

      „Tyrani mají oblíbené cíle,“ pokračoval Hunter. „Kdybych byl dost přesvědčivý, možná bych dokázal Petera Eldera přimět, aby je označil.“

      „Proč by měl spolupracovat?“

      „Protože nemá co ztratit.“

      Kapitánka Blakeová dlouze vydechla, ale dala se přesvědčit.

      „Hned podám žádost o rozhovor s vězněm a zkontaktuji Claytona ze správní rady. Při troše štěstí by se to dalo do zítřka vyřídit.“

      „To jde,“ kývl Hunter. „Můžu tam zajet autem. Tehachapi je odtud ani ne dvě hodiny.“

      Kapitánka vzala spis Debbie Howardové z Garciova stolu a pročetla si to málo informací, co měli. „A co Jonathan Hale, Debbiin manžel?“

      „Nemůžu ho vyslechnout, dokud si nepřečtu spis. Vždyť ani přesně nevíme, jak zemřela.“

      „Zavolám znovu do Lancasteru,“ řekla kapitánka rázně, „kde sakra ten spis je. Už tu měl být.“

      Telefon na Hunterově stole zazvonil.

      „Detektiv Hunter.“ Pár vteřin naslouchal, pak zavěsil a obrátil se ke všem přítomným. Ještě než promluvil, věděli, co se stalo.

96

      Tentokrát chtěla kapitánka Blakeová osobně vidět, jaké brutality je Popravčí schopný. Na zpustlé staveniště v Marina Del Rey dorazili za pětatřicet minut. Na místě už bylo několik policejních vozů. Hunter poznal stříbrný kabriolet BMW doktora Winstona, zaparkovaný vedle dodávky z kriminalistické laboratoře. O černobílý hlídkový vůz se opírala vysoká černošská policistka, které se věnoval zdravotník.

      „Copak tu máme?“ přistoupil Hunter ke strážníkovi, který stál u žluté pásky, vyznačující místo činu, u vchodu do budovy.

      „Vím toho hodně málo, pane,“ odvětil ustaraně a popsal, jak bylo předchozího dne vyhlášeno pátrání po černém cadillaku. „Strážník Williamsová…,“ ukázal směrem k vysoké policistce se zdravotníky, „… lokalizovala vozidlo asi před dvěma hodinami. Nikdo v něm nebyl, tak se rozhodla, že to prověří tady.“ Ukázal palcem přes rameno za sebe. Jeho pohled se setkal s Hunterovým a zavrtěl hlavou. „Bůhví, co tam je.“ Pokřižoval se.

      Garcia si strčil do úst dvě tabletky proti překyselení žaludku a kapitánka Blakeová se na něj zamračila. Mlčky si oblékli tyvekové kombinézy. Očekávání toho, co najdou na místě nového zločinu, jako by elektrizovalo vzduch.

      Vstoupili do první místnosti, zaneřáděné sutí. Vzduch byl chladný a štiplavý, plný ostrého pachu moči a výkalů. Kapitánka zkřivila obličej a zakryla si nos dlaní. Přes igelitový dveřní závěs na druhém konci místnosti se pohroužili hlouběji do budovy. Nepříjemný chlad sílil a světlo sláblo, čím dál postupovali. Když se ocitli ve čtvrté místnosti, uviděli za špinavými igelitovými závěsy ve dveřích dalšího prostoru silnou záři reflektorů forenzních techniků. Přede dveřmi stál agent z kriminalistické laboratoře, oči upřené do prázdna. Tři nově příchozí vůbec nezaznamenal.

      Hunter, Garcia a kapitánka Blakeová vstoupili do jasně osvětlené místnosti společně. Chlad, který je doprovázel cestou přes budovu, z Hunterova těla rázem vyprchal. Nezpůsobil to žár silných reflektorů, ale krev, kterou mu srdce naráz začalo pumpovat do žil. Rozbušilo se dvojnásobnou rychlostí. Všechny tři páry očí se upřely na to, co bylo uprostřed místnosti.

      „Ježíši Kriste!“ zašeptala kapitánka a zvedla roztřesenou ruku k ústům.

97

      V kovovém křesle s vysokým opěradlem seděl nahý černoch. Jeho pokožka byla matně šedá. Hlavu měl mírně zakloněnou. Z otevřených úst mu vyčnívala tenká čirá plastová trubička. Důvodem zachvění kapitánky Blakeové však nebyla trubička, zastrčená hluboko do mužova hrdla. Bylo to dvě stě padesát desetimililitrových injekčních stříkaček, naplněných krví a trčících z mužova těla. Od očí k uším, hlavě, trupu, genitáliím, nohám a chodidlům.

      Doktor Winston stál napravo od oběti. Zvolna přistoupil k oběma detektivům a kapitánce. Hunter ho ještě nikdy neviděl tak zdrceného. Všichni čtyři zůstali stát mlčky. Kapitánka Blakeová promluvila první. Její obvykle klidný a autoritativní hlas se nervózně chvěl.

      „Vrah udělal z oběti krvavý jehelníček?“

      „Svým způsobem.“ Krátká pauza. „Ty stříkačky obsahují asi padesát procent veškeré jeho krve.“

      Kapitánčin tázavý pohled se přesunul od doktora k Hunterovi.

      „Bez pomoci člověk nepřežije, pokud ztratí víc než čtyřicet procent krve,“ konstatoval Hunter.

      Garcia přiškrceně vzdychl.

      „Říkáte, že vrah doslova vysál ze své oběti život?“ zeptala se kapitánka.

      „Po deseti mililitrech,“ potvrdil doktor.

      Místo činu bylo stejně hrůzné jako hypnotické. Nechutné, ale přesto od něj nedokázali odtrhnout oči.

      Opatrně přistoupili blíž k oběti.

      Pohled na dvě stříkačky naplněné krví a zabodnuté do mužových otevřených očí zvedl kapitánce Blakeové žaludek. Přiměla se odvrátit oči.

      „Číslo?“ zeptal se Hunter.

      Doktor Winston mlčky upozornil na záda oběti. Uprostřed mezi lopatkami byla krví nakreslena číslice pět, asi patnáct centimetrů vysoká.

      Hunter obešel křeslo dopředu. „Co víme o oběti?“

      „Jmenoval se Darnell Douglas. Jedenačtyřicet let. Žil v Západním Hollywoodu s manželkou, ženatý sedm let.“

      Hunter vzhlédl.

      „Ještě o tom neví,“ potvrdil doktor a smutně potřásl hlavou. „Byl prodejce automobilů u firmy Princeton Cars, taky v Západním Hollywoodu. Patrně už jste četli, jak včera zmizel potom, co vyjel s jedním vozidlem z obchodu na zkušební jízdu.“

      Hunter kývl.

      „Můj tým teď sbírá stopy z celého auta. Jestli po sobě vrah něco nechal, najdeme to.“

      „Jak se vrahovi podařilo odčerpat tolik krve?“ zeptal se Garcia a s nevolí pozoroval stříkačky.

      „Moc dobrá otázka,“ souhlasil doktor, „a odpověď zní – hodně pomalu.“ Ukázal na loketní jamku oběti. „Jak všichni víte, vzhledem k vyššímu tlaku průtoku krve se při odběru krve preferuje žíla. Když přistoupíte trochu blíž, všimnete si, že žilní oblast na obou pažích je extrémně probodaná.“

      Vzhledem k barvě pleti oběti byly hematomy sotva viditelné, ale Hunter už si všiml nadměrného počtu vpichů v loketních jamkách oběti.

      „Pokud se snažíte extrahovat někomu krev injekční stříkačkou z nohy nebo z hrudi nebo odkudkoli odjinud než ze žíly,“ pokračoval doktor, „nebudete-li mít štěstí a netrefíte náhodou na žílu, získáte velmi málo krve, pokud vůbec nějakou.“

      Hunter se nad tím krátce zamyslel. „Takže vrah odebíral oběti krev z paží po deseti mililitrech a potom…“ Hlas mu vyzněl do ztracena.

      Doktor Winston kývl a ukázal na krk oběti, kde byly po obou stranách viditelné desítky teček těsně u sebe. „Nejen z paží. Použil také krční žíly oběti. Pokaždé, když naplnil stříkačku, potřeboval vrah místo, kam by ji uložil, než přešel k další.“ Pohlédl na Barbaru Blakeovou, která na něj civěla – ústa pootevřená, oči vytřeštěné. „Takže nepoužil tělo oběti jako jehelníček, Barbaro. Spíš jako skladiště.“

      Ach Bože!

      „Vrah to mohl protahovat celé hodiny,“ pokračoval doktor, „a soudě podle toho, co jsme viděli u předcházejících obětí, to taky udělal.“

      „A nechal ho trpět,“ konstatoval Hunter.

      „Nesmírně,“ souhlasil doktor. „Každá nová stříkačka naplněná krví byla vbodnuta do těla oběti jako protiváha té, kterou právě odebral.“ Ukazoval na jednotlivé části těla a jmenoval je. „Ušní bubínky, varlata, bradavky a oči byly pravděpodobně první místa vpichu, jelikož způsobily největší bolest. Na méně masitých místech, jako je obličej, holeně, kolena a tak dále, zasáhly jehly kost.“

      „Vrah nezačal očima,“ nesouhlasil Hunter, když se důkladněji podíval na tvář oběti.

      Doktor Winston a kapitánka Blakeová svraštili čela.

      „Chtěl, aby oběť viděla, jak se do ní zabodávají jehly,“ vysvětloval Hunter.

      „Proč?“ zeptala se tentokrát kapitánka.

      „Ach můj Bože!“ zašeptal Garcia, protože pochopil, co má Hunter na mysli. „Vrah vždycky uskuteční to, čeho se oběť bojí.“ Všechny oči se upřely na něj. „Darnell Douglas se bál jehel.“

98

      Obrovská halová kancelář byla labyrintem velkých i malých psacích stolů. Na všech byly navršené knihy, stohy papírů a fotografií. Obrovské počítačové monitory, telefony, zarámované rodinné fotografie a plyšová zvířátka zaujímaly veškerý zbývající prostor na pracovních plochách. Na stěnách nevisely žádné plakáty. Nikde žádná jména. Nedalo se určit, kdo je kdo, ani kdo co dělá. Místnost působila jako včelí úl, hučící telefonickými hovory a cvakáním klávesnic. Dohromady přes dvě stě lidí provádělo konečné úpravy článků, které se ocitnou v zítřejším ranním vydání Los Angeles Times.

      Claire Andersonová seděla v zadním koutě u stolu, který vypadal spíš jako konferenční stolek než jako pracoviště reportérky. I když se dostala na titulní stránku včerejšího vydání se svým článkem o sériovém vrahovi a médiu, ještě pořád byla ve zkušební době. Jasně, včerejší článek jí určitě získal pár bodů, ale věděla, že v téhle hře neexistují žádné jistoty. Včerejší první stránka už dneska klidně může být zastaralá zpráva. Musí jít za tím; musí to udržet v chodu. Instinkt jí sděloval, že narazí na něco jiného.

      Takového vraha ještě nikdy nikdo neviděl, ale ona potřebuje víc informací. Naneštěstí si byla dobře vědoma, že naštvala detektiva, který vyšetřování případu velí. Nemůže dopustit, aby jí tenhle příběh utekl. Musí prozkoumat prvek, který objevila jen ona a žádný jiný reportér – tu dívku, médium.

      Včera večer v Trader Vic’s Lounge měla Claire pocit, že telefonát, který Hunter přijal u stolu, s dívkou nějak souvisel. Než si ale vyzvedla kabát a vyšla ven, byl už Hunter pryč. Protože nechtěla marnit čas, naskočila Claire do taxíku a vydala se do toho starého a ošumělého hotelu v Lynwoodu, kam dívku sledovala po jejím setkání s Hunterem a Garciou v kavárně. Jenže dívka taky zmizela. Vysoký plešatý recepční Claire sdělil, že dívku, kterou nazýval Monica, od včerejšího večera neviděl.

      „Vy její kamarádka?“ zeptal se s neidentifikovatelným cizím přízvukem. Dech mu páchl chlastem. „Jestli vy dobrá kamarádka, vy zaplatíte peníze, co dluží, he? Neplatí nájem za tři týdny.“ Zvedl tři dlouhé, kostnaté prsty. Za nehty měl vrstvu špíny.

      „Tak dobrá kamarádka nejsem,“ odvětila Claire, nenápadně si zakrývajíc nos rukou. „Ale víte co, pane…?“

      „Petrosky. Pat Petrosky.“

      „Já vám něco řeknu, Pate.“ Načmárala své jméno a telefonní číslo na kus papíru a ten položila na pult. „Jestli mi zavoláte, hned jak ji zase uvidíte, a tím myslím opravdu okamžitě, můžete si vydělat sto babek. Co vy na to?“

      Pat si přečetl poznámku na papírku, aniž se ho dotkl. Když vzhlédl, zastavil se očima na žlábku mezi Claiřinými ňadry. „Tak jo, Claire. Platí.“

      „Smraďoch“ se Claire dosud neozval. Seděla, zírala na obrazovku laptopu a ťukala si propisovačkou o zuby. Měla v rukávu ještě jeden trumf. Náhodou se jí podařilo vystopovat jednu z Molliiných přítelkyň. Devatenáctiletou číšnici jménem Susan, která s ní kdysi pracovala.

      Na stole Claire zavibroval mobil. Popadla ho.

      „Tady Claire Andersonová.“

      Byla to redakční telefonní operátorka. Claire neměla přímou linku. Reportéři ve zkušební době ji neměli nikdy, takže veškeré hovory, které jí přicházely do hlavní ústředny Los Angeles Times, byly přesměrovány na její mobil.

      „Slečno Andersonová, někdo vám volá,“ hlásila operátorka.

      „Kdo někdo?“

      „Nechce mi říct své jméno. Včera volal několikrát a párkrát dneska ráno. Už ho poznám po hlase.“

      „Tak jo, spojte mi to.“ Uslyšešla cvaknutí. „Tady je Claire Andersonová.“

      „Ta reportérka?“

      „Ano,“ zasmála se, „ta reportérka. Jak vám mám říkat?“

      „Můžete mi říkat přítel.“

      Claire pevně zavřela oči a mírně potřásla hlavou, jak se jí na mysl vtíral výraz „magor“. „Co si přejete, pane Příteli?“

      „Napadlo mě, jestli bychom se nemohli sejít. Možná si můžeme navzájem pomoct.“

      „A kvůli čemu byste se chtěl sejít?“

      Žádný odpověď, jen těžký dech.

      „Haló…? Jste tam ještě?“

      „Jsem tady.“

      „Tak kvůli čemu byste se rád sešel?“

      „Kvůli někomu, koho jste ve svém článku nazvala ‚psychotroničkou.‘“

      Claire se napřímila a poposedla. Něco v jeho hlase jí nahánělo husí kůži.

      „Ona není to, co si myslíte.“

99

      Celou minutu nikdo nepromluvil. Kapitánka Blakeová přešlápla z nohy na nohu. Garciův náznak, že se Darnell Douglas bál jehel, v ní udeřil na známou strunu. Taky neměla ráda injekce.

      „Jestli se bál jehel, tak co sakra znamená ta hadička, co mu vychází z úst?“ zeptala se kapitánka Blakeová konečně a ukázala na Darnella. „Krmil ho vrah násilím, nebo co?“

      Doktor Winston si promnul tvář, nespěchal. „To nebudu vědět jistě, dokud nebudu mít oběť na pitevně, ale myslím, že ne. Tohle je intubační hadička.“

      Kapitánce znovu přejel po zádech mráz. „Vrah intuboval oběť? Proč?“

      „Podívejte se pořádně. Co tu chybí?“ Doktorovy bystré oči je vyzývaly k úvaze.

      Zahleděli se na groteskní podobu muže, ozdobeného dvěma sty padesáti injekčními stříkačkami, naplněnými krví.

      „Dám se poddat a nemám náladu na hrátky, Jonathane,“ řekla kapitánka rázně. „Co chybí?“

      „Pouta,“ přistoupil Hunter o něco blíž. „Oběť není připoutaná ke křeslu. Jen tam tak sedí, jakoby z vlastní svobodné vůle.“

      „Trefa,“ uznal doktor Winston. „Pouta by účelu téhle vraždy neposloužila.“

      „Já to nechápu.“ Kapitánka Blakeová zavrtěla hlavou. „Co mají pouta společného s intubací oběti?“

      „Spoutaná oběť by se nemohla hýbat, ale rozhodně by se mohla vrtět,“ vysvětloval doktor.

      „Jo, no, to není zrovna nejlepší obrana, ne?“ opáčila kapitánka, stále s nechápavým výrazem.

      „Je, když se snažíte najít žílu,“ podotkl Hunter.

      „Zase správně,“ potvrdil doktor. „Panu Douglasovi by stačilo jen se rychle zavrtět a vrahův záměr trefit jehlou žílu by se zhatil. Kdyby byla oběť omráčená, vrahovi by to taky neposkytlo žádné uspokojení. Chtěl, aby byla oběť při vědomí.“

      „Takže vrah potřeboval oběť úplně znehybnit?“ zeptal se Garcia.

      Doktor Winston se zhluboka nadechl. „Vrah potřeboval oběť paralyzovat.“

      „Zdrogovat?“ zeptala se kapitánka Blakeová.

      „S největší pravděpodobností,“ souhlasil doktor. „Ale potvrdí to až laboratorní výsledky.“

      „Paralyzující činidlo, které by zachovalo subjekt při vědomí?“ Hunter významně pohlédl na doktora.

      „Nejen při vědomí. Jsem si jist, že vrah chtěl, aby si oběť uchovala i cit.“

      „Páni!“ Garcia si pevně založil paže, jako by doktorova slova zesílila chlad v místnosti. „Existuje taková droga? Paralyzující činidlo, které umožní, aby subjekt pořád všechno cítil?“

      „No ano.“ Krátké přikývnutí. „Vlastně je jich docela dost. A vzhledem k internetu a stovkám pokoutních prodejen drog se dají velmi snadno opatřit.“

      „Ale stejně…,“ kapitánka Blakeová potřásla hlavou, „… proč ho intubovat?“

      „Protože to, co vrah použil, mu patrně paralyzovalo taky bránici,“ vydedukoval Hunter. „Udusil by se, protože by nemohl dýchat. Vrah ho potřeboval živého.“

      „Přesně to jsem si myslel,“ souhlasil doktor Winston. „Hadička ho zásobovala kyslíkem a udržovala ho naživu, zatímco mu vrah způsoboval tolik bolesti, kolik se dá vydržet.“

      Kapitánce Blakeové zazvonil mobil a všichni ztuhli očekáváním. Přešla do kouta místnosti a její hovor trval jen pár vteřin.

      „Máte to vyřízené,“ sdělila Hunterovi, když se vrátila ke skupině. „Clayton zatahal za provázky a zařídil vám rozhovor s Peterem Elderm ve věznici hned zítra ráno, v sedm hodin.“ Vrátila se pohledem k tělu Darnella Douglase. „Musíme najít toho hajzla, co to udělal, a to rychle.“

      Poté, co strávil většinu noci na novém místě činu ve společnosti doktora Winstona, vyrazil Hunter do Kalifornského nápravného zařízení v Tehachapi kolem půl páté ráno. Zato Garcia se vydal kolem desáté hodiny večer zpátky do Park Center. Hunter ho požádal, aby vyhledal všechno, co se dá, o Darnellu Douglasovi, nové oběti.

      Informace, které Garcia shromáždil, byly útržkovité, ale stačily na to, aby Hunter dostal, co chtěl.

      Darnell nechodil na Comptonskou ani Gardenskou střední, ale jako adolescent bydlel jen dvě ulice od Bretta Stewarta Nicholse. Tato informace zaplavila Huntera vzrušením. Jeho teorie pouličního gangu začínala nabývat jasných obrysů.

      Hunter se díval, jak doktor Winston a dva technici z kriminalistické laboratoře absolvují pracný a vysilující proces vytahování dvou set padesáti injekčních stříkaček naplněných krví z Darnellova těla. I když nečekal žádné výsledky, věděl Hunter, že z každé stříkačky se budou muset sejmout otisky prstů. Doktor mu slíbil, že až Hunter dokončí výslech ve věznici, bude mít pro něj výsledky pitvy.

100

      Večer začal nevalně, a jak pokračoval, veškerá naděje, že sbalí kořena, se rychle vytrácela. Honey šlapala chodník na svém místečku v Západním Hollywoodu už skoro tři hodiny. Zatím se jí podařilo vydělat jen mizerných pětadvacet babek tím, že vykouřila chlupatého řidiče, páchnoucího po kari, na zadním sedadle jeho taxíku. Zákazníci se hledali čím dál hůř. Pouliční prostituce byla riskantní a špatně placená, ale pro některé starší holky nebo pro ty, které byly moc závislé na nějakém fetu, než aby mohly nastoupit k některé z četných eskortních služeb, do masážních salonů nebo k vyhlášeným pasákům roztroušeným po celém Los Angeles, nezbývala jiná alternativa.

      Ve svých jedenadvaceti letech se Honey nemohla považovat za moc starou, ale sedm let závislosti na heroinu už její kdysi krásné rysy poničilo. Byla příliš hubená, se zapadlýma očima, poďobanou pletí, rozpraskanými rty a nepřítomným, omámeným pohledem.

      Honey se narodila v Aisha Kemp v Jižní Pasadeně. Díky své krásné zlatohnědé pleti si vysloužila přezdívku ‚Honey‘ neboli ‚Med‘ ještě dřív, než se naučila chodit. Pokud je ale pravda, že se děti učí napodobováním toho, co vidí, pak byl její osud zpečetěn už ve velmi útlém věku.

      Otec byl alkoholik, který v obývacím pokoji kouřil crack, zatímco uspával Honey v kolébce. Matka, věčně nepřítomná, byla pouliční šlapka, schopná udělat pro svou další dávku cokoliv. Hádky v jejich domě byly divoké a ustavičné a všem bylo jedno, když hladová Honey plakala. První kocovinu zažila Honey ještě před desátými narozeninami a poprvé se sjela těsně po nich. Ve třinácti přišla o panenství s partou uličníků a ve čtrnácti letech se z jehel staly její nejlepší kamarádky.

      Stejně jako matka přišla i Honey rychle na to, že její návyk je drahý. Když řekla pouličnímu dealerovi, že nemá peníze, nabídl jí dávku výměnou za to, že roztáhne nohy pro něj a jeho kamarády. Jen se usmála a kývla.

      Zčistajasna se ve věku patnácti let ocitla Honey v úplně jiném světě. Ve světě, kde byli lidé ochotni platit za rozkoše, které jim mohla poskytnout. Učila se rychle a jedna z prvních věcí, které se dozvěděla, bylo to, že čím méně bude mít zábran, tím víc si může opatřit zákazníků a peněz. Honey si záhy získala reputaci té, která je ochotná takřka ke všemu – bolest, špína, ponižování, dominance, nadávky, urážky, nic nebylo nikdy příliš bizarní. Jenže tenhle životní styl si spolu s nadměrným pitím a každodenním fetováním vybraly na jejím těle daň už za pouhých šest let.

      Ve dvaceti letech ztratila její pleť svou hladkost a jas; zhubla skoro jako anorektička a vlasy měla tak řídké, že nemohla nikam chodit bez paruky. Přestože se hodně líčila, nikdo by ji nemohl považovat za přitažlivou. Ti, co hodně platili, nehledali společnost na ulici. Volali do agentur a obchodníkům se sexem z pohodlí svých hotelových pokojů nebo sedadel limuzín. Už ve svých jedenadvaceti letech byla Honey odkázaná jen na opilé, špinavé a smradlavé pouliční hledače sexu.

      Mrholením se situace ještě zhoršila a Honey už se smiřovala s tím, že dneska přinese domů jen pětadvacet dolarů. Na denní dávku to nestačilo, ale doufala, že ji třeba Cliff nechá část ceny odpracovat. Přesně věděla, co má rád.

      Právě si znovu nanesla červenou rtěnku a přebytek setřela papírovým kapesníkem, když si všimla čtyřicátníka, který ji pozoroval přes ulici. Usmála se, ale reakce se nedočkala. Muž bojácně odvrátil pohled. Honey zacinkaly v uších peníze, neboť v něm poznala muže, kterého hledala – turistu z venkova. Počkala, až s ní znovu naváže oční kontakt, což trvalo rovných pět vteřin. Honey byla odbornicí na flirt a během minuty z něj vymámila vyzývavý úsměv, na který čekala. Sundala si kabát, natřásla si dokonale oblá ňadra a zkontrolovala žlábek mezi nimi, než přešla ulici.

      „Ahoj,“ zatrylkovala, když přistoupila k turistovi. „Já jsem Honey.“ Podala mu ruku.

      „Ahoj, Honey.“

      „Jejda, ty máš fantasticky silné ruce,“ zašveholila přehnaně svůdným hlasem. „Vsadím se, že pod šaty jsi celý svalnatý, viď?“

      Mírně naklonil hlavu ke straně, příliš plachý, než aby souhlasil.

      „Moc ráda bych se na to podívala.“ Sexy mrknutí. „Třeba bych ti taky mohla ukázat, co mám pod šaty.“ Trochu se před ním zakroutila. „Chtěl bys?“

      „Asi ano.“ Usmál se, v koutcích očí se mu objevily vrásky. „Mám jen sto dolarů.“ Zatvářil se rozpačitě.

      Ano. Sáhla po jeho ruce. „Za sto dolarů si můžeš u Honey koupit spoustu radovánek, zlato.“

101

      Místnost osvětlovala jen laciná, neónově růžová lampa v podobě zajíčka – loga časopisu Playboy, a všechno kolem působilo levně. Květovaná tapeta, tmavě čokoládový koberec, nevkusné barvotisky na stěnách, špinavé závěsy na oknech i postel, která vypadala, že se rozpadne, jestli v ní bude ještě jeden jediný pár provozovat sex.

      „Jdu se jen do koupelny umýt, zlato,“ přejela Honey něžně dlaní po turistově líci. „Až se vrátím, doufám, že už toho na sobě nebudeš mít tolik. Já tedy rozhodně nebudu.“

      Honey si znovu přepočítala peníze. Věděla, že si nemá nechávat platit až nakonec. Tu chybu udělala jednou a měla z toho za všechnu námahu jen monokl a rozseknutý ret.

      Upravila si paruku, zkontrolovala nalíčení a odložila šaty. Její spodní prádlo nebylo nové. Už si ani nepamatovala, kdy si naposled koupila nové spodní prádlo, ale bylo čisté a věděla, že dlouho už je na sobě mít nebude. „Jdeme do práce, holka,“ řekla svému odrazu v zrcadle a našpulila rty.

      Turista seděl na okraji postele, pořád kompletně oblečený. Ruce měl mezi koleny, bradu sklopenou k hrudi.

      „Co se děje, zlato?“ klekla si Honey před něj.

      Nezvedal oči z podlahy, tak rozpačitý, že se na ni nedokázal podívat. „Já… já to ještě nikdy nedělal.“

      Honey se usmála, položila mu ruku na stehno a něžně ho pohladila. „Neboj, zlato. Stačí, že mám zkušenosti já.“

      „Nevadilo by ti, kdybych se trochu umyl?“

      „Ovšemže ne, puso. Nepospíchej. Já na tebe počkám tady.“ Smyslně na něj mrkla. „Nahatá.“

      Honey už byla v posteli, nahá, zády opřená o nepohodlné kovové čelo lůžka, když muž vyšel z koupelny. Už si promnula a poštípala bradavky, aby byly tvrdé a zahrocené. Vždycky si říkala, že jsou jedna z věcí, které jsou na ní nejhezčí. Její výraz se však změnil, když turista vstoupil zpátky do pokoje. Měl na sobě něco, co jí připadalo jako dlouhá pláštěnka do deště z průhledného plastu, a jinak už nic. Také si všimla jeho masivní erekce.

      „Páni, zlato. To je dost ujetý.“ Posadila se. „Ale já mám ujetiny ráda.“

      „Tak mě tu máš, Honey.“ Mužův plachý hlas i chování zmizely. Z jeho nového tónu naskočila Honey husí kůže po celém těle. Vstala z postele a on udělal krok směrem k ní. Jak se pohnul, neónově růžové světlo lampy se odrazilo od čehosi v jeho pravé ruce a Honey ztuhla. Takovýhle záblesk neviděla poprvé. Pokusila se zaječet, ale byl příliš rychlý. Překlenul vzdálenost mezi nimi během mžiku a zakryl jí ústa silnou rukou. Prudce se k ní přitiskl celým tělem a ona cítila, jak se jí jeho vzrušení opírá o stehno. Její vyděšené oči se střetly s jeho zrakem a uviděla v něm takové zlo, až se pomočila.

      „Budeš si muset kleknout a modlit se,“ mumlal a ona se mu třásla v náručí. Zrovna dneska ráno o něm četla v novinách. Říkali mu „Řezník“.

      Zvolna si olízl rty, pozvedl čepel k jejímu hrdlu a zešeptal jí do ucha: „Já jsem tvoje spása, Honey.“

102

      Hunter trpělivě seděl u plechového stolu v malé bílé návštěvní místnosti státní věznice, nesoucí oficiální název Kalifornský nápravný ústav v Tehachapi. Šoupání okovů, vlečených po podlaze venku v chodbě, uslyšel dřív, než se dveře místnosti otevřely. První vstoupil olbřímí strážný. Svaly mu div netrhaly švy našponované uniformy velikosti XXL. Vedle jeho rozměrů vypadal člověk za ním jako trpaslík, ale byl to bledý muž střední výšky, oblečený celý v bílém.

      Tentýž kus řetězu, kterým měl muž spoutané ruce před tělem, tvořil smyčku kolem jeho pasu, pokračoval ke kotníkům a byl právě tak dlouhý, aby muž mohl dělat drobné krůčky jako gejša. Vlasy měl nakrátko ostříhané, ale Hunter si všiml, že jsou na spáncích prošedivělé. Rty neměl tak plné jako na obrázku v ročence. Levou tvář mu zdobila špatně zhojená jizva. Oči měl pořád kočičí, ale ztratila se z nich veškerá hrozba. Zastavil se u dveří a svraštil čelo, když Huntera uviděl.

      „Co je to kurva za bobečka, Dubale?“ zeptal se obrovitého strážného, který lhostejně pokrčil rameny, pak vpustil vězně dovnitř a posadil ho ke stolu naproti návštěvníkovi.

      „Kdybyste něco potřeboval, budu hned za dveřmi,“ řekl Dubal a pak za sebou nechal zabouchnout těžké dveře.

      Peter Elder seděl s rukama v klíně, bradu spuštěnou a ramena shrbená, ale jeho oči pozorovaly Huntera tak, jako dravec pozoruje kořist.

      „Vy musíte bejt hodně důležitej policajt,“ podotkl tlumeným hlasem.

      Hunter se pohodlně opřel. Uvolnil držení těla. „Pročpak to?“

      Elder se usmál a ukázal špatně udržované zuby. „Tohle nejsou normální návštěvní hodiny; tohle není normální návštěvní místnost. Proto mám na sobě medvěda. Obyčejně mi jen spoutají ruce želízkama za zády, ale z oddělení s nejvyšší ostrahou je sem daleko a tady se neriskuje. Musíte bejt někdo, kdo má váhu a fakt ode mě něco chce, když se vytasili s touhle místností.“

      „Jmenuju se Robert Hunter. Jsem detektiv, specialista na vraždy.“ Hunter mu ukázal služební průkaz.

      „Seru na to, kdo jste nebo odkud jste, poldo. Chci vědět, co ode mě kurva chcete?“

      Hunter několik vteřin pozoroval muže naproti sobě mlčky. „Pomoc,“ řekl nakonec klidně.

      Peter se hlasitě zasmál a položil ruce na stůl. Jeho řetězy hlasitě zarachotily o plech. „Proč bych vám kurva měl pomáhat, poldo?“

      Hunter věděl, že mezi vězni platí nepsané pravidlo, že nikdy nemají pomáhat policajtům. Bylo to pro ně jako zradit bratrstvo, bonzovat, přeběhnout, a kdyby se o tom dozvěděli ostatní obyvatelé věznice, následky by byly smrtelné. Jestli Hunter chtěl, aby mu Peter Elder pomohl, musel vynést správné karty.

      „Ne mně. Svým přátelům.“

      Elder zvedl obočí. „Přátelům?“ Uchechtl se. „Co jste hulil, poldo? Jsem tady čtrnáct let, pořád na oddělení s nejvyšší ostrahou.“ Při řeči nemoduloval hlas. Všechna slova pronášel stejně monotónně. „S nikým se nestýkám. Jsem izolovanej ode všeho a od všech. Dokonce i poštu mám omezenou. Všichni přátelé, co mám, žijou v mé hlavě, poldo.“

      „Přátelé, o kterých mluvím, jsou z minulosti. Z doby předtím, než jste se sem dostal.“

      Elder se zájmem vzhlédl.

      „Pamatujete si kluka z Comptonské střední, jistého Bretta Stewarta Nicholse?“

      Elder se zaklonil a tváří se mu mihl náznak úsměvu. Na okamžik byl jeho pohled nepřítomný, jako by se mu před očima přehrávala minulost. Když promluvil, znělo z jeho tonu určité oživení. „Tak ono jde o Bretta?“

      „Částečně.“

      „A co to přesně znamená?“

      Hunter beze spěchu sdělil Elderovi mírně upravenou verzi toho, co se událo. „Jsme přesvědčeni, že ten vrah jde po vaší staré partě kamarádů.“

      „Z Comptonský střední?“

      „Nemusí to tak nutně být.“

      „Přestaňte kurva laskavě mluvit v hádankách, poldo. Dělá mi to bordel v hlavě. Co znamená, že to tak nemusí nutně být?“

      Z plastových desek vytáhl Hunter fotku čtyř dívek z Gardenské střední. „Tyhle dívky nestudovaly na Comptonské střední.“ Přistrčil obrázek přes stůl. „Znáte některou z nich?“

      Elder se dlouze zadíval na snímek, pak zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl chladně.

      Hunter věděl, že lže, ale přistoupil na jeho hru. „Myslel jsem, že možná některá z těch dívek kamarádila po škole s vámi a Brettem.“ Přitáhl si obrázek zpátky a sledoval, jak se od něj Elderovy oči neochotně odtrhují. „Vrah zabil dvě z nich.“

      „Který dvě?“ Otázka zazněla automaticky. Nervózní reflex ustaraného člověka.

      „To je jedno,“ zavrtěl Hunter hlavou. „Jestli se s vámi tyhle dívky nekamarádily, tak na tom nezáleží. Tady jsme skončili.“ Zatvářil se, jako by chtěl vstát.

       „Počkejte moment.“ Elder se předklonil. Jeho hlas byl o stupínek naléhavější. „Ukažte mi ještě ten obrázek.“

      „Proč?“

      „Bylo to dávno, poldo. Můj mozek už toho spoustu zapomněl. Možná že kdybych se ještě jednou podíval…“

      Hunter zvolna přistrčil obrázek zpátky k Elderovi. Tentokrát ho vězeň přidržel spoutanýma rukama. Hunter Eldera pozoroval. To, jak přejíždí pohledem od jedné dívky k druhé. Nebylo pochyb, že jeho pohled se soustředí nejvíc na tu, která byla druhá zleva – na Amandu Reillyovou.

103

      „Který dvě byly zavražděný?“ Elderův chladný hlas o odstín zjihl.

      „Pamatujete si některou z nich?“ přitlačil Hunter.

      Elder vzhlédl a jeho pronikavé oči spočinuly na Hunterovi. Párkrát rychle zamrkal, jako by si chtěl projasnit zorné pole. Koutky úst se mu zvedly. „V časovým presu jste vy, poldo.“ Monotónní hlas byl zase zpátky. „Snažíte se chytit vraha a tak dále. Já už svůj osud znám. Nikdy vocaď nevyjdu. Můžete to na mě hrát, jak chcete, mně to nevadí. Možná si na ně vzpomenu, ale nejdřív chci vědět, který dvě byly zabitý.“

      Peter Elder potřeboval důvod, aby mu pomohl. Podle toho, jak civěl na Amandu Reillyovou, bylo jasné, že zápolí s citem, který už velmi mnoho let nezažil. A snímek v něm rozhodně něco probudil k životu. Hunter se rozhodl riskovat. „Ty dvě napravo – Debbie Howardová a Jessica Pierceová.“

      Elderova tvář se nepatrně uvolnila úlevou. Hunter si byl jist, že vsadil na správnou kartu – a teď byl čas hodit kostkami ještě jednou. „Ty ostatní jsou v ohrožení, jako každý, kdo patřil k vaší pouliční partě. Máme důvod domnívat se, že příští na vrahově seznamu bude ta druhá zleva – Amanda Reillyová. Znáte ji?“

      Peter Elder se napjal. „Jestli jste přesvědčený, že bude příští obětí, tak proč ji nechráníte?“

      „Nemůžeme ji najít. Myslíme si, že se vylekala a utekla. Nejlepší by bylo, kdybychom vraha chytili dřív, než znovu udeří. Víme, že se ty dívky mezi sebou znaly, ale pořád nemůžeme najít spojovací článek mezi nimi a Brettem.“

      „A co to pomůže?“

      Hunter se předklonil. „Koukejte, vím, že jste šikanovali pár děcek, když jste byli mladí; to se stává v každé americké škole. Podle toho, co zatím máme, to vypadá, jako by se kdovíproč někdo z těch, které jste tenkrát buzerovali, rozhodl pomstít.“

      Elder svraštil čelo. „Je to nějakých pětadvacet let.“

      „Někteří lidé nikdy nezapomenou.“

      „Ale ty holky nechodily na Comptonskou střední. Proč by po nich vrah šel?“

      Hunter vysvětlil svou teorii pouličního gangu.

      Elder se oběma rukama poškrábal na čele. „Takže potřebujete, abych vám potvrdil, jestli to chápete správně. Šikanovanej kluk, co se rozhod vyřídit si účty s naší partičkou.“

      Hunter kývl.

      „Vy to nechápete.“

      „Jak to myslíte?“

      „Vaše teorie je blbost, poldo.“ Elder znovu spustil pohled ke snímku a zase roztál. „Někteří z nás se spolu nekamarádili.“ Ukázal na poslední dívku napravo. „Debbs, jedna z těch holek, co jste říkal, že byly zabitý, k nám patřila, a Mandy taky.“ Ukázal na Amandu Reillyovou. „Ale ta druhá holka, co umřela – jak jste říkal, že se jmenovala?“

      „Jessica Pierceová.“

      „Tu jsem nikdy neviděl. Nekamarádila se s náma; ani ta druhá. Takže ten váš vrah po naší starý partě určitě nejde.“

      „Po vaší staré partě – kolik vás bylo?“

      Elder okamžik uvažoval. „Osm, včetně mě.“

      Hunter vytáhl z desek nový obrázek a šoupl ho přes stůl. Elder sjel pohledem z fotky dívek na nový obrázek – štíhlého muže s úhledně ostříhanými světlými vlasy, opírajícího se ležérně o bílou zeď. Ten měli z domu v Malibu – dosud neidentifikovanou první oběť. Hunter sledoval Elderovy oči a výraz. Poznání se dostavilo během pěti vteřin.

      „Ten byl první oběť,“ oznámil Hunter.

      Elder zůstal zticha.

      „Patřil do vaší party?“

      Elder vrátil sepjaté ruce do klína a chvíli uvažoval, co říct. Nakonec prohlásil: „Strutter byl nejšílenější parchant, co jsem kdy potkal.“

104

      Hunter mírně svraštil čelo. „Strutter?“ zeptal se.

      „Tak jsme mu říkali. Byl obrovskej fanda Kiss a ‚Strutter‘ byla jeho nejmilejší skladba.“

      „Dobrá skladba,“ souhlasil Hunter.

      Úsměv, který vytanul Elderovi na rtech, byl upřímný. „Byl to děsnej parchant, ale jinak pohodovej kluk. Jestli měla parta nějakýho vůdce, tak to byl on. Strutter se ničeho nebál, leda vos. Byl na ně moc alergickej. Když nějaká letěla kolem, Strutter zdrhal jako blesk.“

      „Studoval na Comptonské střední?“

      Úsměv se proměnil ve smích. „Struttera by do školy nedostali ani párem volů. Nenáviděl celý vzdělání. Říkával, že všechno, co kdy bude potřebovat, se může naučit na ulici.“ Znovu se zadíval na obrázek a téměř smutně potřásl hlavou.

      „Jak se ve skutečnosti jmenoval?“

      „To mě poserte, jestli to vím, poldo,“ zachechtal se Elder. „Znali jsme se akorát z ulice. Bretta jsem znal jménem, protože jsme spolu chodili do školy. Na ulici se každýmu říkalo přezdívkou – Strutter.“ Ukázal na obrázek a pak se vrátil ke snímku dívek. „Mandy, Debbs. Brett byl BS, a neznamenalo to Brett Stewart. Já byl Kicker, a ještě tam byli JayJay, Double D a Lipz.“ Elder si všiml Hunterova zaujatého pohledu a objasnil to. „JayJay byl šílenej hubeňour, Double D takovej černej vůl, co furt tancoval a kroutil se, a Lipz byla hodně nadržená Portorikánka. Měla tu nejvíc sexy pusu, co jsem kdy viděl nebo líbal.“ Při vzpomínce se usmál.

      „A nikdy jste je neoslovovali skutečnými jmény?“

      „Vlastně ne,“ odvětil klidně. „Myslím, že jsem ani neznal opravdový jméno Struttera nebo JayJaye. Lipz měla tak divný jméno, že jsem to ani nedokázal vyslovit. Double D se jmenoval nějak jako Darnell nebo Darrell nebo tak něco.“

      Double D – Darnell Douglas. Hunter se rozhodl prozatím nic neříkat. Naléhavě potřeboval identifikovat dva zbývající členy Elderovy staré party. „A co JayJay a Lipz? Studovali na Comptonské střední?“

      „Kdepak.“

      „Byli jako Strutter, děti ulice?“

      „Ne, chodili někam do školy, ale nebyla to Comptonská střední. Já to kurva nevěděl a bylo mi to kurva jedno. Stejně jsme všichni školu nenáviděli. Myslím, že se na ni oba vykašlali, stejně jako já.“

      Hunter vytáhl ze své složky poslední předmět, ročenku Comptonské střední. „Mohl bych vás požádat ještě o jednu věc?“ Položil knihu před Eldera, který zvedl jedno obočí. „Mohl byste se podívat na tuhle ročenku a ukázat mi studenty, které jste nejvíc šikanovali?“

      „Proč? Už jsem vám říkal, že je to celý na hovno. Váš vrah zabil holku, která do party nepatřila.“

      Je čas vynést poslední kartu. Hunter vytáhl fotografii Darnella Douglase a položil ji na stůl. „Poznáváte ho?“

      Ze záklonu sklopil Elder oči ke snímku, okamžik si ho prohlížel. Pár vteřin nato svraštil čelo. Natáhl se celým tělem dopředu a zvedl obrázek oběma rukama.

      „Do prdele. To je Double D,“ zachechtal se. „Kapku přibral.“

      Hunter se zhluboka nadechl. „Včera ho našli zavražděného.“

      Elder prudce zvedl hlavu.

      „Byl to stejný vrah.“ Hunter musel rychle uvažovat. „Možná že Jessica Pierceová do vaší party nepatřila, ale stejně se do něj mohla navážet. Třeba byl do ní vrah zakoukaný a ona si z něj dělala legraci, ztrapnila ho před ostatními.“ Hunter znovu ukázal na fotografie. „Brett, Strutter, Double D a děvčata se v dospělosti nikdy nesetkali. Šli jste každý jinou cestou. Těch pět obětí nespojuje nic než škola a vaše stará parta. To není náhoda.“

      Elderovi mírně zacukalo levé oko.

      „Ještě je můžeme zachránit.“ Hunter poklepal na fotografii dívek a dal si záležet, aby jeho prst spočinul na Amandě Reillyové. „Ale potřebují vaši pomoc.“ Natáhl ruku, v níž podával odsouzenci modrou pastelku.

      Elder se na dlouhou chvíli zarazil, pak pastelku vzal a nakreslil kruh na stůl kolem ročenky. „Tady to máte. Vyjebali jsme v tý škole skoro s každým.“

      „Tak jo, co kdybyste to zúžil na ty, se kterými jste vyjebávali i mimo školu? Jenom ty, do kterých se vaše parta nejvíc navážela.“

      „Proč bych se na to nevysral? Žádnej z nich za mnou nikdy nepřišel na návštěvu. Bylo jim u prdele, co se mnou je. Ani BS za mnou nepřišel. Můj nejlepší kamarád.“

      Hunter se snažil něco vymyslet. Mohl by lhát a říct Elderovi, že to není pravda. Že se Brett a Amanda dožadovali návštěvy, ale byla jim odepřena. Jenže se to bude Elderovi přehrávat v hlavě až do posledního dne života, a taková psychická muka si nezaslouží nikdo. „Na tuhle otázku nemůžu odpovědět,“ řekl nakonec. „Jedině vy můžete najít důvod, proč by vás měli mít rádi.“

      Ticho, které následovalo, zatímco na sebe upřeně hleděli, se zdálo nekonečné.

      „To by mohlo trvat kurva pěkně dlouho, poldo,“ prohodil Elder, otevřel ročenku a sáhl po pastelce.

105

      Hunter zatelefonoval doktoru Winstonovi, hned jak vyšel z věznice. Pitva potvrdila jejich podezření. Darnell Douglas zemřel na extrémní ztrátu krve. Toxikologie potvrdila, že mu byl injekčně podán sukcinylcholin, paralyzující látka používaná při operacích, která nepostihuje nervový systém. Subjekt se nemohl hýbat, ale přesto všechno cítil. V černém cadillaku nalezeném u místa činu nenašel forenzní tým nic, ani Darnellovy otisky prstů. Vrah celé auto důkladně otřel.

      Hunterovi trvala cesta zpátky do Los Angeles necelé dvě hodiny. V Park Center šel rovnou do suterénu, do oddělení investigativní analýzy. Hopkins nebyl u svého stolu a Jack Kerley také ne. Hunter zavolal mladému policistovi na mobil.

      „Iane, kde kurva jsi?“

      „Jsem v márnici.“

      „Co tam sakra děláš?“

      „Probírám osobní inventáře mrtvol. Jsou to rukou psané formuláře, pamatuješ? Nedají se prohledat na počítači.“

      „No tak ať se těm formulářům prozatím věnuje někdo jiný. Potřebuju tě na Divizi loupeží a vražd.“

      „Tak jo, už jedu.“

      Když Hunter vstoupil do kanceláře, seděl Garcia za svým stolem a probíral se v několika složkách.

      „Jak to šlo s Peterem Elderem?“ zeptal se dychtivě.

      Hunter rychle shrnul rozhovor, přičemž pročítal fax, který poslal doktor Winston.

      „Spis Debbie Howardové dorazil z Lancesteru až dneska ráno,“ udělal Garcia obličej a podal Hunterovi několik dokumentů, které už hodinu studoval.

      Hunter je přijal, sedl si ke svému stolu, rychle prolistoval snímky z místa činu a několikrát přitom svraštil čelo.

      „Máme pitevní zprávu?“

      „Ta zelená složka na tvém stole.“

      Hunter ji přelétl pohledem. „Podle pitevní zprávy se Debbie Howardová utopila.“ Zvedl obočí. „Na fotografiích z místa činu leží v prázdné vaně.“

      Garcia mu podal další složku. „Popis událostí od Debbiina manžela, Jonathana Halea. Tělo našel on.“

      Hunter si mlčky přečetl záznam výpovědi.

      Jonathan Hale byl čtyři dny mimo město na kongresu architektů. Jeho přílet zpět do Dallasu se 13. prosince o tři hodiny opozdil, a než dorazil z letiště domů, bylo už po půlnoci. Nepodařilo se mu Debbii dovolat, ale nechal jí hlasovou zprávu se sdělením o zpoždění. Debbie pracovala většinu večerů přesčas, takže když našel ztichlý dům se zhasnutými světly, Jonathana to nijak nepřekvapilo. Alarm proti vloupání byl zapnutý a nikde nebyly stopy násilného vniknutí. Nějakou dobu strávil v kuchyni, kde si připravovil sendvič a šálek kávy, než se vydal nahoru do ložnice. Pokoj byl uklizený a nijak nenarušený. Nikde stopy zápasu. Vstoupil do koupelny, aby se umyl a tam se jeho život rozpadl na kusy.

      Debbie Howardová byla nahá a visela za nohy nad jejich velkou vanou. Ve vodě měla ponořenou jen hlavu a ramena. Jonathan zpanikařil, skočil do vany a snažil se její mrtvé tělo vyzvednout. Odřízl ji a objímal zřejmě nejméně hodinu, než vypustil vanu a zavolal policii.

      „Tím, že ji odřízl a vypustil vanu, Jonathan Hale úplně zničil většinu důkazů z místa činu,“ konstatoval Garcia, když Hunter došel na konec složky.

      „Ale je to pochopitelné,“ promnul si Hunter oči. „Přijdeš domů, najdeš manželku viset za nohy v koupelně, hlavu ponořenou ve vodě – co uděláš?“

      Garciovy oči zesmutněly a Hunter poznal, že myslí na Annu.

      „Většina lidí by udělala to samé co Jonathan. Vrhli by se k ní a objímali ji… a plakali… a ptali se proč. Uchování místa činu mu vůbec nepřišlo na mysl.“

      Garcia zhluboka, procítěně vzdychl a v místnosti na chvilku zavládlo ticho. „Podívej se ještě jednou na pitevní zprávu,“ řekl. „Na konec první stránky.“

      Hunter se podíval. „Byla těhotná.“

106

      Garcia si ukazováčkem mnul místo mezi obočím. „Tři týdny,“ potvrdil.

      „Testovali v laboratoři její krev, jestli je to ta, kterou byla nakreslená trojka na prsou otce Fabiana?“

      „Ne. Tohle se stalo před dvěma týdny, a i když vyšetřování dosud probíhá, Jonathan Hale s podporou úřadu okresního státního zástupce dělal, co bylo v jeho silách, aby mu manželčiny ostatky vydali. Před dvěma dny byla zpopelněna.“

      „Fantastické.“ Hunter si hrábl prsty do vlasů.

      „To je jedno, Roberte. Byla těhotná, přesně jak jsi říkal, že druhá oběť bude,“ pokračoval Garcia živějším tónem. „Její snímek zanechal na místě vraždy Amandy Reillyové vrah, který na jeho zadní stranu nakreslil trojku. Myslím, že není moc pochyb o tom, že se Debbie Howardová stala obětí stejného šílence.“

      „To by bylo moc snadné, myslet si, že tenhle vrah je šílenec. Nedělej takovou chybu, Carlosi.“

      Garcia zvedl ze svého stolu další list papíru. „V pozdější výpovědi Jonathan Hale uvedl, že se Debbie bála vody. Chci říct jako hluboké vody. Žijeme ve městě s tropickým počasím, kde skoro celoročně svítí slunce. Byli velice zámožná rodina. Jejich dům je obrovský, ale v ulici jediný bez bazénu. Důvod je ten, že Debbie nikdy žádný nechtěla. Ani se nepřiblížila k bazénům, ani k pláži a podobně. Zřejmě se v dětství málem utopila.“ Přitiskl k sobě palec a ukazováček. „Přesně jako ostatní oběti, Roberte, zahynula způsobem, který ji nejvíc děsil. Jak jsi říkal, ten chlap jde po jejich strachu.“

      Hunter o tom vteřinu uvažoval. „Odřízl ji,“ zašeptal. „Proto nikdo nenašel dvojku na jejím těle.“ Vstal, přistoupil k nemagnetické tabuli a začal na ni kreslit.

      „Debbie visí hlavou dolů nad vanou.“ Nakreslil ji jako primitivní figurku s hůlkami místo rukou a nohou. „Vstoupí její manžel a najde ji tak. Zpanikaří a odřízne ji, ale vana je pořád plná vody.“

      Garcia přistoupil o krok blíž. „Jonathan nechal její tělo žbluňknout do vany.“

      „Jestli měla na těle nakreslené číslo, smylo se.“

      „Ale proč jí prostě jen nenacpal hlavu do vany a nepodržel ji tam, jak to vídáme ve filmu? Proč si dal tu práci, aby ji věšel za nohy a tak? Efekt tonutí by byl úplně stejný.“

      „Ne, nebyl,“ nesouhlasil Hunter. „Nemáme snímky, ale podle zprávy měla ponořenou jen hlavu a ramena.“

      „Je to tak.“

      „Jestli vrah jde po strachu obětí, jak by využil toho, že se Debbie Howardová bála vody? Jak by ji mohl fakt vyděsit?“

      Garcia si mnul obličej a zíral na primitivní kresbu. „Kristepane…“ Obrátil se k Hunterovi, jakmile pochopil, co se stalo. „Když věšel Debbii na dřevěný trám na stropě, byla vana prázdná.“

      Hunter kývl. „Tím jsem si jistý.“

      „Do prdele. Debbie věděla, že má hlavu kus pod okrajem vany. Viděla, jak voda pomalu stoupá. Cítila, jak jí smáčí vlasy a čelo a pořád stoupá. Musela sledovat, jak se z její nejhorší noční můry pomalu stává skutečnost.“

      „Vrah ji mohl mučit ještě víc, kdyby vypnul vodu, zrovna když dosáhla k nosu…,“ ujal se znovu slova Hunter, „… takže musela chvíli dýchat jen ústy. A to je těžké i pro klidného člověka, pokud visí vzhůru nohama, ani nemluvě o vyděšené ženské, co visí za nohy a ví, že umře. Její tonutí bylo pomalé a velmi trýznivé.“

      „To je kurva příšerný,“ zkřivil Garcia obličej.

      „Tak to vrah dělá,“ pokračoval Hunter. „Seděl a sledoval, jak se Amanda Reillyová dva dny peče. Zvolna a trpělivě odebral Darnellu Douglasovi dva a půl litru krve po deseti mililitrech, než mu zabodal do těla injekční stříkačky. Určitě se díval, jak se Debbie Howardová topí, a chtěl, aby to trvalo dlouho. Toužil po těch mukách.“

      Garcia se otřásl. „Jsem rád, že jsem nikoho nešikanoval, když jsem chodil do školy. Jeden nikdy neví, co za magory z lidí vyroste.“

      Hunter zalistoval znovu fotografiemi z pitvy, ale v polovině hromádky se zarazil. „Na pravé paži měla stopu vpichu do žíly,“ oznámil a zvedl jeden snímek, aby to Garciovi ukázal. Ověřil si to v koronerových poznámkách. „Patrně ze stejného dne, kdy zemřela.“

      Garcia kývl. „Vrah potřeboval její krev.“

      „Přesně tak. Debbie se utopila. Neprolila žádnou krev, kterou by si vrah mohl vzít. A potřeboval ji, aby mohl nakreslit číslo na svou příští oběť – otce Fabiana. Musíme si promluvit s Jonathanem Halem.“

      „No, to bude problém,“ připustil Garcia.

      „Proč?“

      „Je na Vánoce u svých rodičů, daleko odtud.“

      „Jak daleko?“

      „V Tennessee.“

      „Sakra.“

      Ozvalo se zaklepání na dveře.

      „Dále,“ zavolal Garcia.

      Hopkins vstoupil do místnosti se svou obvyklou modrou složkou pod paží.

      „Našel jsem ho.“

107

      „Koho jsi našel?“ zeptal se Hunter. On i Garcia se na Hopkinse upřeně zahleděli; ten se zamračil, když spočinul očima na primitivních kresbičkách na tabuli.

      „Hrajete Oběšence?“

      „Obrázků si nevšímej, Iane,“ odpověděl Hunter. „Koho jsi našel?“

      Hopkins se usmál. „Oběť číslo jedna. Hned potom, cos mi volal do márnice, jsem natrefil na záznam. Běloch, sto osmdesát osm centimetrů, pětadevadesát kilo. Jediný nalezený člověk, který měl pamětní hodinky Los Angeles Lakers z finále šampionátu NBA. Tělo přijali před třemi týdny.“ Potřásl hlavou. „Není to pěkný pohled. A nevěřili byste, jak zemřel.“

      „Nech mě hádat,“ přerušil ho Hunter. „Vosí bodnutí.“

      Hopkins a Garcia zůstali na Huntera civět. „Jak to sakra víš?“

      Hunter popsal, jak Peter Elder identifikoval Struttera jako vůdce pouličního gangu, který byl alergický na vosí jed a velice se bál vos.

      „No, vrah odvedl skvělou práci. Takhle vypadal, když ho našli přikovaného ke stěně v jeho vlastním sklepě v Culver City,“

      Hopkins podal Hunterovi fotografii a ten sebou škubl, když se na ni podíval. Na podlaze seděl zády k cihlové zdi nahý muž, ruce přikované v zápěstí a natažené vysoko nad hlavou. Jeho mrtvola byla příšerně znetvořená – obličej groteskně napuchlý, obě oči oteklé tak, že nešly otevřít. Rty měl tak naběhlé, že popraskaly tam, kde se už pokožka nemohla víc napnout. Nos se proměnil v beztvarou rudou kouli, tak velkou, až se chřípí neprodyšně uzavřela. Brutální otok se rozšířil i na paže a zbytek těla, kde bylo takřka všude vidět drobné černé tečky, podobné špendlíkovým hlavičkám. Vypadal jako přefouknutá gumová panna. Pravý kotník měl zlomený, kost trčela skrz pokožku ven. Do pravého kolena měl zatlučené tři hřebíky. Na hrudi dlouhou, vertikální krvavou šmouhu.

      „Tohle je naše jednička,“ ukázal Hunter fotku Garciovi.

      „Není divu, že nikdo nepoznal, jak je to důležité,“ poznamenal Garcia. „Vypadá to spíš, jako by oběť krvácela z úst a steklo jí to na prsa.“

      „V pitevní zprávě stojí, že subjekt měl systémovou alergickou reakci a zemřel na anafylaktický šok způsobený těžkou alergií na vosí jed,“ vysvětloval Hopkins. „Vrah ho přikoval ke zdi a zamkl v suterénu, ale nejdřív vyndal z dřevěné bedny velké vosí hnízdo a rozbil je o zem vedle něj. Dostal přes pět set žihadel. Našli mu vosy v ústech, v hrdle a dokonce i v žaludku.“

      Garcia si promnul tvář, jako by trpěl. „Nenávidím vosy.“

      „Známe jméno?“

      Hopkins kývl. „Gregory Carlson. Zrovna jsem ho našel, takže jsem si ještě nestihl opatřit jeho záznamy, ale myslím, že mi to dlouho nepotrvá,“ oznámil dřív, než se Hunter stihl zeptat.

      „To je dobře. Zjisti, co se dá a co nejdřív.“

      „Potřebuju něco vědět,“ řekl Hopkins zvědavě. „K čemu jsou ty kresbičky?“

      Garcia rychle vysvětlil, jak přišli na to, proč nikdo nenašel na čísle Debbie Howardové nakreslenou číslici dvě.

      „To dává smysl,“ souhlasil Hopkins a zalistoval v zápisníku. „Snažím se, ale pořád ještě jsem nenašel ty dvě zbývající dívky, co jsou na obrázku z Gardenské střední…“

      „Nejspíš je prozatím můžeme dát k ledu,“ přerušil ho Hunter. „Vrah po nich nepůjde.“

      „Proč ne?“

      Hunter jim pověděl, jak mu málem nevyšlo blufování u Petera Eldera.

      „Takže nepatřily do party?“

      „Z toho obrázku do ní patřily jen Amanda a Debbie. A pro ty už je naneštěstí pozdě.“

      „Jo, ale potvrzuje to tvou teorii,“ vyhrkl Hopkins vzrušeně. „Vrah rozhodně jde po členech toho pouličního gangu.“

      „Vypadá to tak. A tím pádem nám zbývají už jen tři: Peter Elder, který je v nápravném ústavu a je hodně těžké se k němu dostat.“

      „Dostal doživotí,“ řekl Hopkins. „Vrah se k němu dostat nepotřebuje. Jeho osud už je zpečetěný.“

      „Máme tu ještě jednoho bělocha, kterému říkávali JayJay,“ pokračoval Hunter. „A Portoričanku, které přezdívali Lipz.“

      Garcia se protáhl. „Jestli o nich nic víc nevíme, budou se těžko hledat. I kdyby žili pořád na ulici, jejich přezdívky jsou moc běžné.“

      „To chápu,“ souhlasil Hunter. „Ale máme tu ještě něco.“ Podal Hopkinsovi ročenku Comptonské střední. „Proto jsem tě tady potřeboval. Peter Elder tady označil pár obrázků. To byli studenti, které šikanovali nejvíc. Ti, které šikanovala jejich parta.“

      Hopkins začal listovat.

      „Chci, abys projel všechny obrázky, které Elder označil. Zjistíme, co je to za lidi, co dělali po odchodu ze školy… a co je nejdůležitější – kde se vyskytovali poslední tři týdny. Nasaď na to co nejvíc lidí. Kdybys potřeboval pomoct, dej mi vědět a já promluvím s kapitánkou Blakeovou. Už nám nezbývá moc času.“

      „Beze všeho. Hned…“ Hopkins přestal listovat a zamžoural na cosi v knize. „Prohlížel sis ty obrázky?“

      „Ještě ne. Jel jsem rovnou z věznice sem. Dokážu dělat víc věcí najednou, ale tolik přece jenom ne. Proč?“

      Hopkins natočil otevřenou ročenku k Hunterovi a Garciovi. Na dvou stránkách, které jim ukázal, byly tři zakroužkované obrázky.

      „Druhý snímek,“ řekl. „Přečtěte si jméno pod ním.“

      „To snad kurva ne,“ vydechl Garcia a hrábl si rukou do vlasů.

108

      Zhluboka se nadechl a zadíval se na fotografie připevněné lepicí páskou na cihlové stěně v suterénní místnosti osvětlené svíčkami. Každá z tváří, které na něj hleděly, měla vlastní samostatnou minulost – a vyprávěla vlastní samostatný příběh. Tělem mu projela vlna vzrušení při myšlence na to, čeho už dosáhl a co ještě přijde.

      „Už to dlouho nepotrvá.“ Usmál se a přejel si jazykem rozpraskané rty. „Pět je jich pryč; zbývají jen dva.“ Zkontroloval si to na velkém kalendáři, zavěšeném na zrezivělém hřebíku. „Času habaděj.“

      Očima spočinul na náčrtech a plánech rozložených na obrovském plechovém stole a rozesmál se. Byl rozhodnutý nechat si to nejlepší na konec. Přesně věděl, co je na smrt vyděsí – jedna z budoucích obětí se bála pavouků a druhá krys. Tohle vědomí ho plnilo omamným pocitem moci. To, co pro ně připravoval, bylo mistrovské dílo – úplně nový rozměr hrůzy a bolesti. Nemohl se dočkat, až se s nimi střetne tváří v tvář. Až uvidí v jejich očích děs. Až ochutná jejich krev. Až budou trpět. Znal však význam trpělivosti.

      Otevřel miniaturní ledničku v rohu místnosti a opatrně přejel prsty po malé skleněné lahvičce plné krve, kterou odebral své poslední oběti.

      Až dosud šlo všechno podle plánu, ale do hry vstoupilo cosi nečekaného. Zamračil se na fotografii z titulní stránky Los Angeles Times. Tohle nemohl nikdy předvídat. Ale také se to dalo snadno vyřešit. Nic a nikdo mu nezabrání, aby dosáhl svého cíle.

109

      „Hajzl! On nám lhal,“ zašeptal Garcia, zahleděný na obrázek, který mu Hopkins ukázal.

      „Žádal jsem tě, abys nám ho prověřil. Našel jsi něco?“ zeptal se Hunter Hopkinse.

      Strážník kývl, hledal ve své složce. „Na rozdíl od Bretta byl James Reed ve všem příkladný – jako student, jako občan, všechno, nač pomyslíte. Na střední škole byl premiant a maturoval s vyznamenáním v sedmaosmdesátém. Ani pak neztrácel čas, ještě toho roku nastoupil na univerzitu – UCLA. Zvolil si dva hlavní předměty, matematiku a fyziku, a zase měl vynikající výsledky. Hned po univerzitě se začal zabývat projektováním počítačového softwaru a několik let pracoval pro společnost, která vyrábí hry – jmenuje se Konami a sídlí přímo tady v Los Angeles. Je to velká firma. Vydělal spoustu peněz, využíval svých znalostí matiky a fyziky při vývoji ‚stříleček‘. Jeho matka, která učívala otce Fabiana na Comptonské střední algebru, onemocněla asi před třemi lety, a tehdy od firmy odešel.“ Pohlédl na Huntera. „Chtěl jsi taky, abych zjistil, kde v mládí bydlel. Víš co?“ Usmál se. „Když chodil na střední školu, bydleli jen pár domů od našeho budoucího kněze.“

      „A proto ho Elder zakroužkoval. Jestli bydlel ve stejné ulici jako Brett, Strutterova parta se do něj určitě navážela ustavičně.“

      „Zvláštní, jak se o tom zapomněl zmínit, když jsme s ním včera mluvili,“ poznamenal Garcia podrážděně. „Asi bychom u něj měli tentokrát vykonat méně zdvořilostní návštěvu.“

      „Zase jsi trefil hřebík na hlavičku, když jsi doporučil, abychom ho kompletně prověřili, včetně toho, kdo byli jeho sousedi a jestli měli stejně staré děti,“ kývl Hopkins na Huntera. „Mně by to vůbec nenapadlo.“

      „Co máš?“

      „Jeden z jejich sousedů měl dvě děti, chlapce a dívku, oba zhruba ve věku Jamese Reeda. Ani jeden z nich nechodil na Comptonskou ani Gardenskou střední. Chodili na Centennial, na North Central Avenue. Kluk se jmenoval Keyon Powell. Teď je doktor a žije v Coloradu, ale jeho sestra Kelly Powellová, nyní Kelly Sanchezová, je advokátka a žije v Santa Monice s manželem a dvěma dětmi.“ Hopkins předal Hunterovi svůj list s poznámkami.

      Hunter je chvilku studoval, pak se podíval na hodinky.

      „Asi bychom si měli promluvit nejdřív s ní – a to hned.“

      „Jsem pro,“ řekl Garcia a sáhl po bundě.

110

      Advokátní kancelář Hardgrave a Mortimer sídlila ve třetím, čtvrtém a pátém patře velké moderní kancelářské budovy s kouřovými skly v oknech, na rohu Sixth a Broadway v Santa Monice. Hunter tam zavolal z auta, jen aby se ujistil, že je Kelly Sanchezová dnes odpoledne v práci a ne u soudu.

      V recepci jim mladá a nesmírně přitažlivá rudovláska sdělila, že pokud nejsou předem objednaní, bude je dnes moci paní Sanchezová přijmout jen velice stěží, ale kouzlo Hunterova detektivního odznaku vyrobilo v jejím nabitém programu mezírku.

      Přesto museli několik minut čekat, než dostala recepční povel zavést je dovnitř. Následovali ji chodbou, kde visely na stěnách fotografie a zarámované články z novin, prošli kolem vitríny plné golfových trofejí a pak do druhé chodby. Kancelář Kelly Sanchezové byla předposlední na pravé straně. Rudovlasá recepční jemně zaklepala a počkala přesně tři vteřiny, než otevřela dveře a uvedla je do prostorné a přepychové kanceláře. Elegantní nábytek, olejomalby na stěnách, široké okno za impozantním viktoriánským mahagonovým psacím stolem a celá stěna pokrytá knihami. Kancelář rozhodně zařízená tak, aby působila na klienty.

      Kelly Sanchezová jim přišla naproti ke dveřím. Sošná černoška, téměř čtyřicetiletá, s bohatými, rovnými vlasy k ramenům a oříškovýma očima, ostrýma jako břitva. Potřásli si rukama a Kelly podrobila zevrubné prohlídce jejich služební průkazy; teprve pak je vyzvala, aby si sedli.

      Aniž prozradil příliš, vysvětlil Hunter účel jejich neohlášené návštěvy.

      „James Reed? Páni, to je doslova závan z minulosti.“

      „Byli jste sousedé, je to tak?“

      Kelly skepticky kývla. „Před mnoha lety.“

      „Pamatujete si chlapce, kterému říkávali Strutter, a partu dětí, se kterými se kamarádil?“

      Kelly náhle přestala být milá; zostražitěla a zaklonila se v křesle. Zkoumavě se zahleděla na oba detektivy. „Ano, pamatuju si je.“

      „Znala jste vy nebo váš bratr někoho z nich? Znali jste je jménem?“

      Zavrtěla hlavou. „Jediné jméno, které kdy padlo, bylo Strutter, a to byla přezdívka. Věděla jsem, o koho jde, když jsem je uviděla na ulici. Pokaždé jsem pak šla jinudy.“

      „Ve Strutterově partě byla dívka, které říkali Lipz, a hubený kluk s přezdívkou JayJay. Znala jste je vůbec?“ naléhal Garcia.

      Svraštila čelo. „Právě jsem vám řekla, že jsem nikoho z nich neznala.“ Přejela pohledem z Garcii na Huntera. „O co tady vlastně jde, detektive? James do té party nikdy nepatřil.“

      „Ano, to my víme. Kamarádili jste se vy a váš bratr s Jamesem Reedem? Znali jste ho dobře?“

      „Kamarádili jsme se, ale neřekla bych, že jsme ho dobře znali.“

      „Nevzpomínáte si, jak vycházel se Strutterem a jeho partou?“

      Kelly se uchechtla. „Se Strutterovou partou nevycházel dobře nikdo. Po pravdě řečeno, všichni dělali, co mohli, aby se jim vyhnuli.“

      „Včetně Jamese?“

      „Obzvlášť James, ale pro něj to bylo těžší.“

      „Jakpak to?“ Kožené křeslo zavrzalo, jak se Hunter předklonil.

      Kelly mírně pokrčila rameny. „James chodil na Comptonskou střední. Jeho matka tam učila a myslím, že někteří ze Strutterovy party byli její žáci. James pykal pokaždé, když dostali v jejích hodinách špatné známky nebo je nechala po škole.“

      „Nebo podmínečně vyloučila,“ poznamenal tiše Garcia.

      „Strutterova parta si ho našla. Dostával zabrat víc než většina ostatních.“

      „A co vy a váš bratr?“

      „Chodili jsme na jinou školu, na Centennial. Nikdo ze Strutterovy party tam nestudoval. Mohli jsme se jim snáz vyhýbat.“ Kelly si opřela loket o područku luxusního koženého křesla a bradu o zaťatou pěst. „Tu a tam se do nás navezli, ale nic etrémního, hlavně jen nadávky.“

      „A do Jamese se naváželi jinak?“ zeptal se Garcia.

      Potřásla hlavou. „James byl hodně bojácný, velmi nejistý. Nevím, jestli to byl důvod, nebo jestli to bylo proto, že jeho matka byla učitelka, ale Strutterova parta mu dělala ze života peklo.“ Kelly si zastrčila vlasy za uši. Očima zalétla trochu nahoru a doprava. „James míval takového malého bílého pejska. Byl moc roztomilý a maličkatý a pořád běhal, byl plný energie. Dokonce i moje máma měla toho psa ráda, a to rozhodně nebyla žádná pejskařka.“ Její výraz při vzpomínce posmutněl. „Jednoho dne se ten pejsek ztratil a James úplně šílel. Klepal snad u všech dveří v naší čtvrti, ale psa nikdo neviděl. Myslím, že tu noc vůbec nespal. Neznám všechny detaily, ale druhý den ráno měli za dveřmi kartonovou krabici. Uvnitř byl ten pejsek. Chyběla mu hlava.“

      Garcia neklidně poposedl a pohlédl na Huntera, který si zachoval klidný výraz.

      „James pohřbil tělíčko v parku. Plakal celé týdny.“

      V místnosti zavládlo dlouhé ticho. Pak Hunter řekl: „James z toho vinil Strutterovu partu.“

      Kelly kývla. „Chudák malý Numberz,“ řekla smutně.

      „Co jste to říkala?“ svraštil Hunter čelo.

      „Jamesův bílý pejsek.“ Kývla. „Jmenoval se Numberz, se ‚z‘ na konci.“

111

      Jedna z nejrušnějších dálnic ve státě v dopravní špičce. Ze Santa Moniky do Pomony se pohybovali šnečím tempem, průměrnou rychlostí necelých čtyřiceti kilometrů za hodinu. Cestou narazili na dopravní uzávěry, vzteklouny, nutkavé uživatele klaksonů a několik děsivých hazardérů.

      „Měli bychom ho prostě sebrat a přitlačit na něj ve výslechové místnosti, určitě povolí. Zvlášť kdybys ho vyslýchal ty,“ řekl Garcia, když zpomalili za kamionem.

      „Chceš ho zatknout – kvůli čemu? Že ho před víc než dvaceti lety šikanovala pouliční parta a že měl psa jménem Numberz? Momentálně na něj nic nemáme.“

      „Máme motiv.“

      „Pravděpodobný. Musíš zařadit do svého slovníku tohle slovo, Carlosi.“

      „Tak jo, takže máme pravděpodobný motiv. James Reed byl v mládí těžce šikanovaný a přikládal Strutterově partě za vinu to, co se stalo jeho psovi, ať už to udělali, nebo ne. Pes jménem Numberz, kterému usekli hlavu. Vrah čísluje své oběti, Roberte. Otci Fabianovi usekl hlavu a nahradil ji hlavou psa. Shoda okolností? A všiml sis, že…“

      „Vysoký jako ty, metr pětaosmdesát,“ přerušil ho Hunter a kývl.

      „Muž, kterého hledáme, měří metr pětaosmdesát.“

      „Já vím.“ Hunter se opřel o dveře u místa spolujezdce, kde seděl, a sevřel si dvěma prsty bradu. „Koukej, já jen říkám, že nesmíme zpanikařit. Jinak nám ten vrah uteče. Jediné, co máme a co může někoho spojit s místy činu, je částečný otisk prstu nalezený v tom domě v Malibu. To je dobré, ale nestačí to, a ty to víš. I kdybychom ho sebrali a kdyby se otisk jeho prstu shodoval s tím, co máme, klidně by se z toho u soudu mohl dostat. Dům se prodával dost dlouho, pamatuješ? Na prohlídku mohl přijít kdokoliv. Jestli nebudeme mít nic jiného, žádná porota v zemi ho neodsoudí. Po světě ještě běhají dva členové Strutterovy party a já vím, že vrah po nich půjde. Musíme postupovat opatrně. Jestli je James Reed náš člověk, ví, že kruh se uzavírá. Včera jsme zaklepali na jeho dveře a uděláme to znovu.“

      „A to by ho mohlo znervóznit,“ usoudil Garcia.

      „S nervozitou přicházejí chyby. Jedna chyba nám stačí.“

      Krátké zimní losangeleské odpoledne se chýlilo ke konci, když konečně dorazili do Pomony. Hunter se podíval na hodinky a rozhodl se vydat rovnou na univerzitu Cal Poly.

      Hlavní kampus Kalifornské státní polytechnické univerzity se rozkládá na zhruba šesti stech hektarech na okraji města, čímž se stává druhým největším kampusem v systému Kalifornské státní univerzity. Jakmile se ocitli v areálu, netrvalo jim dlouho, než našli proslulou budovu CLA, kde sídlí učebny, laboratoře a správa univerzity. Její smělá futuristická architektura vysloužila stavbě učinkování v několika hollywoodských sci-fi filmech a také v četných televizních reklamách. Budova však také stojí přímo nad tektonickým zlomem San Jose Hills. Nese velmi vysoké seizmické riziko a její konstrukce neodpovídá kalifornským bezpečnostním standardům pro případ zemětřesení.

      „Pěkná budova,“ poznamenal Garcia při parkování.

      „Jen doufejme, že se příštích pár minut země nezatřese.“

      „He?“

      Hunter ledabyle zavrtěl hlavou. „Neboj. Vlastně je to zbytečná informace.“

      Garcia svraštil čelo, protáhl krok a následoval Huntera do budovy.

      V recepci nebylo nijak rušno. Statný muž s přívětivýma očima a dlouhými tmavými vlasy svázanými vzadu do ohonu ukázal v úsměvu zářivě bílé zuby, když přistoupili k jeho pultu. „Přejete si, pánové?“ zeptal se vesele.

      „Hledáme profesora Reeda, Jamese Reeda,“ opětoval Hunter jeho úsměv.

      „Nevíte, jaký předmět vyučuje?“

      „Nevím jistě. Existuje nějaký způsob, jak byste nám to zjistil?“

      „Jasně, minutku.“

      „Počítačová věda a softwarové inženýrství.“ Odpověď zazněla od vysoké, hranaté ženy s jemnou a přitažlivou tváří, lemovanou popelavě plavými vlasy. Stála vedle recepce a pročítala jakousi zprávu. Oba detektivové se k ní otočili. „Profesor Reed vyučuje počítačovou vědu a softwarové inženýrství,“ zopakovala. „Ale není tady.“

      „Aha.“ Hunter zklamaně kývl. „A vy jste?“

      „Doktorka Nicola Pateová.“ Podala mu ruku. „Vedu katedru počítačové vědy. Chcete se zapsat?“

      Garcia významně zakašlal a Hunterův úsměv se rozšířil. „No páni, to vypadáme tak mladě?“

      „Mně připadáte dost staří,“ blýskl recepční po Hunterovi dalším úsměvem, k němuž přidal diskrétní mrknutí, ze kterého se Garcia málem zakuckal.

      Doktorka Pateová se konejšivě zasmála. „Nemusíte být čerstvý maturant, abyste se zapsal na univerzitu.“

      „Znamená to, že nevypadáme jako čerství maturanti?“ žertoval dál Hunter a dostalo se mu za to od doktorky Pateové pohledu, který říkal „nepřeháněj to“.

      „Teď jsem v úzkých,“ prohrábla si rukou vlasy. „Vím, že se nechcete zapsat ke studiu, ale pořád nevím, kdo vlastně jste.“

      Odstoupili od recepčního pultu a Hunter řádně představil sebe i Garciu.

      Aura doktorky Pateové se rázem změnila, když si prohlédla jejich služební průkazy. „Vražda?“

      „Nelekejte se,“ chlácholil ji Hunter. „James Reed nám jen pomáhá.“

      „Je nějaký problém s některým z jeho studentů?“

      „Ne, nic takového. Vyšetřování, které vedeme, by se mohlo týkat někoho, koho James Reed znal kdysi velmi dávno. Mohl by nám pomoci získat lepší přehled.“

      Doktora přeskakovala chvilku pohledem z jednoho detektiva na druhého a její ustaraný výraz se zklidnil.

      „Nevíte, kde bychom ho našli?“

      Mírně naklonila hlavu. „Jdete o den pozdě.“

      „Prosím?“

      „Do Vánoc zbývají tři dny, detektive. Výuka už týden skomírá. Profesor Reed měl poslední naplánovanou přednášku včera odpoledne. Sdělil mi, že na pár dní odjíždí.“

      „Neřekl vám, kam?“

      Doktorka Pateová zavrtěla hlavou. „Reed je velmi introvertní člověk. Skvělý profesor, ale uzavřený do sebe. Prý potřebuje změnu prostředí, aspoň na pár dní, a já mu to nezazlívám. Život univerzitního profesora bývá velmi náročný. Myslím, že s oblibou jezdí někam do hor, ale neberte mě za slovo. Ani jsem nevěděla, že odjíždí. Dozvěděla jsem se o tom až včera.“

      Garcia pohlédl na Huntera.

      „Kdybyste mi nechal číslo, detektive, zavolám vám, pokud by se mi ozval.“ Tentokrát byl její úsměv víc než přátelský.

112

      Na Los Angeles už padla noc. Garcia zastavil před domem Jamese Reeda. Černý Dodge Journey, který viděli parkovat na příjezdové cestě předchozího dne, zmizel. Zvenčí vypadal dům opuštěně. Závěsy byly zatažené a nikde se nesvítilo. Naléhavě zvonili u dveří, klepali a volali profesora jménem, ale po několika minutách pochopili, že se odezvy nedočkají.

      „Utekl,“ řekl Garcia stručně.

      „To ještě nevíme. Možná to není náš člověk a skutečně si jen vyrazil na dovolenou, aby si vyčistil hlavu.“

      „Nebo už začíná panikařit. Jak jsi říkal – ví, že po něm půjdeme.“

      Sousedé potvrdili sdělení doktorky Pateové, že je Reed introvert, který žije jen sám pro sebe. Žena odnaproti řekla, že právě zalévala květiny na zahradě, když viděla, jak si Reed nakládá do auta batoh a cosi, co vypadalo jako trocha zásob; odjel prý uprostřed odpoledne.

      Z auta cestou do kanceláře Hunter zavolal Hopkinsovi a požádal ho, aby zjistil Reedovu poznávací značku a vyhlásil po celém městě pátrání po jeho autě. Dosud neměli podklady k jeho zadržení, ale Hunter potřeboval vědět, kde se nachází.

      „Co jestli opustil Los Angeles nebo překročil státní hranici?“ zeptal se Garcia.

      „Tak to by bylo dobré znamení,“ odvětil Hunter a vrátil mobil do kapsy.

      „Cože?“

      „Doktorka Pateová povídala, že včera dokončil poslední plánovanou přednášku. Sousedka tvrdí, že vyrazil dneska odpoledne. Znáš losangeleský provoz. Kdyby ses takhle krátce před Vánocemi vydával na cestu za hranice státu, vyrážel bys uprostřed odpoledne?“

      „Děláš si srandu? Kdybych měl na vybranou, nejel bych uprostřed odpoledne ani ze Západního Hollywoodu na Long Beach. Viděls, jak dlouho nám trvalo, než jsme se dostali ze Santa Moniky sem. Celou cestu zácpa.“

      „Reed je profesor počítačové vědy a závislák na puzzle. Jeho mozek uvažuje výlučně logicky. Kdyby si tuhle cestu naplánoval předem, vyrazil by včera večer nebo dnes časně ráno, kdy nebyl tak hustý provoz.“

      „Jenže to neudělal.“ Garcia se usmál. „Říkám ti, že panikaří.“

      „Když jsme byli včera u něj v domě, viděls tam něco, co by nasvědčovalo, že se chystá vydat na dlouhou cestu autem?“

      Garcia zavrtěl hlavou. „A pokud ano, tak se o tom každopádně zapomněl zmínit, když jsme ho upozorňovali, že s ním možná budeme potřebovat znovu mluvit.“

      „Peter Elder vypověděl, že zbývající dva členové jejich party, JayJay a Lipz, nenáviděli školu stejně jako on,“ řekl Hunter. „Taky ji nedokončili. Statisticky vzato se děti ulice s neukončeným středoškolským vzděláním moc nestěhují. Určitě budou pořád bydlet v Los Angeles. Jestli je James Reed náš člověk, tak neopustil tohle město.“

113

      Než se vrátili do své kanceláře, stihl Hopkins pokrýt novou korkovou nástěnku fotografiemi.

      „Naskenoval jsem všechny snímky, které Peter Elder označil v ročence Comptonské střední, a kopie jsem vám oběma nechal na stolech.“ Ukázal na dvě hromady fotografií na psacích stolech obou detektivů a zachechtal se jejich překvapení. „Nelekejte se – to je všechno.“ Hrabal se ve svých poznámkách. „Tři z nich zemřeli, sedm už nežije v USA, tři jsou ve vězení, šest jich je v armádě a slouží někde jinde, a dalších pět je upoutaných na vozíčku nebo mají nějakou nemoc, kvůli které nejsou schopni pohybu.“ Hopkins ukázal na novou nástěnku. „Tohle jsou ti, na které se musíme soustředit. Dohromady jich je jedenadvacet.“

      „Do prdele!“ zatvářil se Garcia překvapeně. „Kolik lidí vlastně šikanovali?“

      „Sakra hodně,“ potvrdil Hopkins.

      Jako první byl na tabuli snímek Jamese Reeda.

      „Ještě se nikdo neozval, že by se našlo Reedovo auto?“ zeptal se Hunter.

      „Zatím ne, ale získal jsem víc informací o naší první oběti, Gregorym Carlsonovi alias Strutterovi.“

      „Poslouchám.“ Hunter si prohlížel novou fotonástěnku. Typické portréty z ročenek – účesy, které byly tehdy v módě, falešné úsměvy a obličeje pokryté akné. Ze všech těch dětí už jsou čtyřicátníci.

      Hopkins si odkašlal. „Greg byl zřejmě hajzl non plus ultra. Ze střední školy v Rancho Dominguez odešel už v prváku a na několik let zmizel. Žádná práce, žádné sociální pojištění, nic. Taky byl docela násilník. Zdá se, že mlátil každou přítelkyni, kterou kdy měl. Několikrát ho zatkli, obvinění se různila, od ublížení na zdraví až po držení drog. Greg ale nebyl dealer. Nikdy na drogách nevydělával. Místo toho se specializoval na technologie, vytvářel internetové firmy a lákal z lidí prachy. Údajně se taky podílel na několika e-mailových podvodech. Vzhledem k jeho minulosti vyšetřuje losangeleská policie jeho smrt jako vraždu ze msty. Podle nich Greg konečně obral o peníze nesprávnou osobu.“ Hopkins otočil stránku. „Kupodivu to vypadá, že byl dobrý otec.“

      „Měl syna?“ otázal se Garcia.

      Hopkins zavrtěl hlavou a obrátil se k němu. „Dceru Beth, kterou navštěvoval čtyřikrát týdně. Trpí roztroušenou sklerózou. Její matka odešla hned, jak se u Beth začaly projevovat příznaky nemoci. Místo jejího současného pobytu je neznámé.“ Předal zprávu Garciovi.

      Hunter se dál soustředil na fotky.

      „Předběžný seznam všech jmen a bydlišť máš na stole, na těch fotografiích,“ dodal Hopkins. „Adresy máme, ale neměli jsme čas zjistit, kde se těch jedenadvacet osob zdržovalo v posledních třech týdnech.“

      Hunter kývl. „Vezmeme si jich každý sedm a uvidíme, co stihneme za hodinu zjistit.“

114

      Mollie strávila celý den v obavách. Něco se dělo. Pořád měla reziduální záblesky, ale byly čím dál podivnější a nepochopitelnější. Jako by se všechno zdvojnásobovalo, jako by existovali dva vrazi, dvě řady obětí. Už ničemu nerozuměla a to ji děsilo jako nikdy předtím.

      Probudila se uprostřed noci s pocitem klaustrofobie. Její pokoj byl dost prostorný, ale vzduch v něm jí připadal zatuchlý. Když otevřela okno a nechala si hladit tvář studeným a vlhkým zimním losangeleským větrem, zježily se jí vlasy v týle nepříjemným pocitem. Bylo jí, jako by ji někdo pozoroval. Vyklonila se z okna a přejela pohledem tu část ulice, na kterou dohlédla. Ulice byla opuštěná.

      Mollie se vrátila do postele, ale mysl si s ní pořád zahrávala, takže po zbytek noci už neusnula. Sedm minut před sedmou vyšlo slunce a Mollie se konečně dokázala trochu uvolnit. V noci to bylo vždycky těžší. Kdovíproč byly noční vidiny silnější – reálnější, bolestivější.

      Navečer konečně opustila svůj pokoj. V žaludku jí kručelo hlady. Hned o kousek dál v ulici našla Mollie obchod, kde prodávali sendviče a také pečivo, sladkosti a kávu se smetanou. Objednala si sendvič se salámem a se sýrem, řez jablkového koláče se zmrzlinou a horkou čokoládu; pak se usadila k oknu v průčelí krámu.

      Hunter ji upozornil, že ji dnes večer možná přestěhuje na jiné místo – k přátelům, řekl, ale ještě se neozval. Dojedla koláč a pak si všimla malého podsaditého muže, který stál na druhé straně ulice v kostýmu Santa Clause. Nadšeně cinkal obrovským zlatým zvoncem a pokoušel se vybírat peníze na nějakou charitu. Mollie ho pozorovala nejméně pět minut. Nikdo z kolemjdoucích mu nepřispěl.

      „Dneska je každému všechno jedno, viďte?“ poznamenal vysoký muž sedící u sousedního stolu, když si všiml, jakou pozornost Mollie věnuje Santa Clausovi.

      „To máte pravdu,“ odvětila a potřásla hlavou.

      Muž měl na sobě dlouhý černý plášť a tmavý staromódní gangsterský klobouk. „Je to smutný svět, kde už lidi nemají srdce pro charitu,“ dodal a pak si přejel jazykem rozpraskané rty.

      Mollie nevěděla, jak odpovědět, tak se jen usmála a upila horké čokolády.

      „Vy nejste z Los Angeles, že ne?“

      Se zájmem na něj pohlédla.

      „Losangeleský úsměv poznám na míle daleko. Má v sobě něco falešného, ale to ten váš ne. Váš úsměv je…,“ odmlčel se, hledal správný výraz, „… laskavý, upřímný.“

      „Děkuju.“ Mírně se zarděla.

      Muž si všiml její nejistoty, vstal a posbíral si věci. „Doufám, že se vám v Los Angeles líbí.“ Podal jí ruku.

      Mollie ji stiskla velmi jemně. Mužova ruka byla silná a vyzařovala energii.

      „Jmenuju se Ryan, Ryan Turner.“

      Na rtech jí rozkvetl nový úsměv. „Já jsem Monica.“

      „Tak ať se vám v Los Angeles líbí, Moniko,“ opakoval a pak vyšel z obchodu; přistoupil k Santa Clausovi a vložil mu do kbelíčku nějaké peníze.

      Po návratu do hotelu ji přemohla noční nevyspalost a Mollie několikrát usnula před televizí. Nevěděla, jestli je vzhůru nebo spí, když přišla vize, ale zasáhla ji jako úder do obličeje.

      Když otevřela oči, stála před zrcadlem v koupelně, byla nahá a krvácela.

115

      Kdyby některá tvář z těch jedenadvaceti, přišpendlených na tabuli, měla nějaký policejní záznam, byly by otisky prstů jejího majitele v databázi a daly by se porovnat s tím částečným, který získali v domě v Malibu – jenže tomu tak nebylo. Hunter, Garcia a Hopkins civěli na jedenadvacet obyčejných, typicky amerických vzorových občanů. Žádné odsouzení, žádné problémy s daňovým úřadem nebo jinou státní institucí. Nikdo z nich nezasedal nikdy v porotě ani nesvědčil u soudu. To nejhorší, nač narazili, byly dvě nezaplacené pokuty za nesprávné parkování.

      Jedenadvacet lidí, jejichž život byl na papíře asi tak dobrodružný jako sklenice mléka. Jejich profese byly různé – od univerzitního profesora přes scenáristu a doktory medicíny až po dočasně nezaměstnaného.

      Prvním krokem bylo eliminovat každého, kdo měřil méně nebo více než sto pětaosmdesát centimetrů. Tak jim zbylo dvanáct možných podezřelých. Když prověřili letecké společnosti a pasovou kontrolu, vyškrtli ze seznamu dalších pět jmen.

      „Můžeme si škrtnout taky doktora Pedra Ortize a doktora Michaela Griftona,“ řekl Garcia, který právě zavěsil telefon. „Oba měli noční službu tu noc, kdy byl zavražděn otec Fabian.“

      „Jason Lowell byl se svými studenty na tábornickém výletě, když zahynula Debbie Howardová,“ řekl Hopkins. „Taky je z toho venku.“

      Hunter si mnul unavené oči. Byl na nohou už skoro osmačtyřicet hodin a nevěděl, jestli na základě telefonátů a hledání v databázích ještě něco zjistí. Hledali někoho, kdo měl určitě psychické šrámy skryté v podvědomí už pětadvacet let. Hunter nepochyboval o tom, že vrahův hněv něco odstartovalo. Něco dost nedávného. „Poslední kapka“.

      Věděl, že určit to, co mohlo „svrhnout subjekt přes okraj“, bude od psacího stolu těžké. Takové věci jako vyhazov, stres v práci, rozchod s partnerkou, velké finanční problémy – to všechno by vyžadovalo podrobnější investigativní práci.

      „Tak jo,“ masíroval si ztuhlá ramena. „Už nám na seznamu zbyla jen čtyři jména. Víme, že James Reed se pohřešuje. Zjistíme, kde jsou ti zbývající tři.“

      „Možná bys sem měl přivést Mollii, aby se podívala na ty snímky,“ navrhl Garcia. „Třeba by něco vycítila.“

      Do háje! Hunter se podíval na hodinky. Musí jí zavolat. Dnes večer ji chtěl přestěhovat do jiného bydliště.

      „To není špatný nápad,“ souhlasil Hopkins.

      „To ona nedělá.“ Hunter na oba klidně pohlédl. „Neumí kontrolovat to, co vidí. A vycítí jen bolest.“

      „Nemyslíš, že to stojí za pokus?“ naléhal Garcia. „Tak nějak nám docházejí možnosti i čas.“

      „Ne,“ odtušil Hunter. „Je to sedmnáctiletá holka a má za sebou víc hnusu než většina lidí za celý život. Je sama a bojí se. A navrch vídá absurdní obrazy nepředstavitelného utrpení.“ Zaostřil pohled na Garciu. „Byl jsi na třech z pěti míst činu. V Malibu jsi musel odejít z místnosti, aby ses vyzvracel.“

      „Vážně?“ zeptal se Hopkins překvapeně.

      „Nech toho,“ zabručel Garcia.

      „Jsme detektivové specializovaní na vraždy,“ pokračoval Hunter. „Nezabýváme se ničím než zločiny spáchanými za zvláštních okolností. Jsme experti, fakt tvrdí chlapi. Máme na to být zvyklí, a stejně se nám z toho obrací žaludek. Představ si, jaké to je, být sám a vidět tyhle obrazy – obrazy stejně reálné jako ty, které jsme viděli na vlastní oči – a co to udělá s dospívající holkou. Ani za nic ji sem nepřivedu, neukážu jí ty obrázky a nepožádám ji, aby se úmyslně pokusila vyvolat si ty vize sama.“

      Ticho, které následovalo, bylo důkazem toho, že Hunterův postoj všichni chápou.

      Zazvonil mu mobil. Na displeji se ukázalo číslo Mollie. Strašidelné.

      „Ahoj, Mollie.“ Hunter přešel k oknu. I z telefonu poznal, že něco není v pořádku. Dýchala namáhavě, jako by běžela. „Co se děje?“

      Mollie se zhluboka nadechla a Hunter poznal, že také pláče.

      „Mollie, mluvte se mnou. Co se děje?“

      Garcia a Hopkins zbystřili sluch.

      Další hluboký nádech. Hunter uslyšel houkačku nějakého auta. „Mollie, jste v hotelu?“

      „Ne.“ Hlas se jí třásl.

      „Kde jste?“

      „Nevím.“

      „Co? Jak to myslíte?“

      „Odešla jsem.“

      „Odešla jste z hotelu?“

      „Ano.“

      „Kdy?“

      „Nevím. Už je to nějaká doba.“ Slova se z ní drala skrz slzy a stažené hrdlo.

      „Uklidněte se, Mollie. Mluvte se mnou. Co se stalo? Proč jste odešla z hotelu?“

      „Já to viděla…“ Její tón začínal znít hystericky.

      „Nadechněte se zhluboka, Mollie. Co jste viděla?“ Hunter vstal a sáhl po kabátu.

      Ticho.

      „Mollie, zůstaňte se mnou. Co jste viděla?“

      „Viděla jsem oběť…“

      „Oběť?“

      „Příští vrahovu oběť. Dneska v noci půjde po další oběti.“

      V Hunterově krvi prudce stoupla hladina adrenalinu. „Tak jo, snažte se na vteřinku zklidnit, Mollie. Jak víte, že je to další oběť? Mohla to přece být nějaká dřívější…“

      „Dřívější?“

      Hunter okamžik zaváhal. „Ty vize, co jste měla předtím. Ti dva lidé, které jste viděla. To nebyly jediné oběti. Před nimi byly další, a od té doby ještě jedna.“

      „Ne, ne. To nejsou oni. Je to příští oběť. Já to vím,“ odpověděla zpanikařeným tónem.

      Hunter už byl u dveří. „Jak si můžete být tak jistá, Mollie?“

      „Protože jsem to já.“ Hlas jí selhal. „Jde po mně.“

116

      „Ať jdeš, kam chceš, jdu s tebou,“ sáhl Garcia po bundě, ale Hunter proběhl kolem něj beze slova na chodbu. „Co se děje, Roberte?“

      Hunter neodpověděl. Nezastavil se ani neohlédl. Garcia ho jen taktak dohnal, když už byli na parkovišti.

      „Řídíš ty,“ řekl Hunter a stiskl na mobilu tlačítko zrychlené volby. Hned se mu ozvala hlasová schránka.

      „Kam jedu?“ zeptal se Garcia, když startoval.

      „Jeď, jako kdybys jel ke mně. Hotel, kde Mollie bydlí, je jen tři bloky ode mě.“

      „Co se stalo?“

      Hunter reprodukoval hovor, který právě vedl s Mollií.

      „Do prdele!“ vytřeštil Garcia oči. „Kdy tu vizi měla?“

      „Nevím. Řekl jsem ti slovo od slova, co mi povídala.“

      „A spojení se prostě přerušilo?“

      Rychlé kývnutí. „Jako by někdo vypnul telefon. Teď jsem se jí pokoušel volat zpátky – hlasová schránka.“ Hunter zavřel oči, sevřel si dvěma prsty kořen nosu a přinutil se uvažovat jasně. Mollie se nevyjádřila přesně, když mu říkala, že opustila hotel. Mohlo se to stát před deseti minutami nebo pěti hodinami. Může být pořád v blízkosti hotelu, nebo už kilometry od něj. Ale kam by šla?

      Hunter si vzpomněl, jak se Mollie zmínila o kamarádce, se kterou kdysi pracovala – o jakési Susan, ale byla to jen letmá zmínka a on neměl její adresu.

      „Měla nějaké peníze?“ snažil se Garcia pomoct.

      Hunter otevřel oči a podíval se na parťáka. „Na žádnou jízdenku by to nestačilo,“ odvětil, protože už věděl, co Garciu napadlo. Znovu jí zkusil zavolat na mobil – zase zpráva z automatu.

      U hotelu Travel Inn na East Florence Avenue se ocitli ani ne za dvanáct minut. Byl to typický jednopatrový turistický hotel ve tvaru písmene U, jaké se nacházejí po celé Americe. Do pokojů se nemuselo chodit přes recepci. Oba detektivové se vyřítili do druhého poschodí. Klepali na dveře číslo 219, bubnovali na okno a volali její jméno. Mollie tam nebyla.

117

      Obézní recepční potvrdila, že klíč od pokoje 219 je ve své přihrádce. Hotel Travel Inn dosud nepřešel na dnes už běžné magnetické vstupní karty, pořád tu měli staromódní klíče s masivními přívěsky. Hosté nemuseli nechávat klíče na recepci, když odcházeli. Recepční Mollii neviděla. Klíč byl vhozen do skříňky k tomu určené a ona neměla zdání, kdy k tomu došlo.

      Hunter se legitimoval, popadl klíč a vrátil se do Molliina pokoje. Těch několik málo věcí, co měla u sebe, když ji sem předevčírem přivedl, zmizelo, a stejně tak její batoh. Hunter kontroloval pokoj a postel, zatímco Garcia si vzal na starost koupelnu.

      „Roberte, tohle bys měl vidět.“

      Hunter vstoupil do koupelny a ztuhl, když spočinul pohledem na několika kapkách krve v umývadle. Rozhlíželi se, ale nikde ani stopy zápasu. Nic nebylo narušené. Hunter prozkoumal krev.

      „Co myslíš?“ zeptal se Garcia.

      „Krvácení z nosu. Mollie se zmínila, že jím někdy trpí, hlavně po vizích.“

      „Co chceš dělat?“

      Hunter vyťukal na mobilu číslo. Osoba na druhém konci linky se ozvala po druhém zazvonění.

      „Trevore, tady Hunter, Robert Hunter. Potřebuju, abys mi prokázal službu.“

      Trevor Tollino byl nejvyšší důstojník v Úřadu zvláštních operací losangeleského policejního sboru, a taky dobrý kamarád.

      „Co potřebuješ, Roberte?“ zasípal do telefonu. Trevor kdysi pracoval v terénu, ale při přestřelce s drogovým gangem na jihu Los Angeles dostal zásah do krku. Kulka mu poškodila hlasivky a po dvou operacích mu zůstal tichý, šeplavý hlas. Hunter byl tím, kdo riskoval život, aby odtáhl krvácejícího Trevora z palby do bezpečí.

      „Potřebuju, abys mi zjistil souřadnice jednoho mobilního telefonu. Je vybavený nejmodernějším GPS čipem.“

      „I s GPS bývá dost ošemetné mobilní telefony vysledovat, Roberte. Jestli je zapnutý, mohlo by to trvat pár minut. Jestli se vypnul, tak máme problém.“

      „Můžeš to zkusit?“ Hunter dal Trevorovi Molliino číslo a veškeré informace, které si okopíroval, když telefon kupoval. „Zavolej mi, hned jak budeš něco mít.“

      Nastala pauza. „Je to oficiální požadavek, Roberte?“

      „Je to otázka života a smrti.“

      Další krátká odmlka. „Beze všeho. Nech to na mně. Zavolám ti za pár minut.“

      Hunter prošel pokojem a dvakrát zkontroloval okno. Z pokoje byl vidět jen malý úsek ulice.

      Telefon mu zazvonil, až Garcia v křesle nadskočil.

      „Trevore? Mluv!“

      „Nic nemám, Roberte. Nemůžu to zaměřit. Telefon má buď vybitou baterii, nebo je vypnutý. Mám jen širší souřadnice posledního hovoru.“

      „Poslouchám.“

      „Volalo se na tvůj telefon.“

      „A odkud?“

      „Firestone Boulevard v Downey.“

      „Cože? Downey je odtud asi deset kilometrů. Můžeš mi dát konkrétnější souřadnice?“

      „Promiň, Roberte. Ten hovor netrval dost dlouho, abych to mohl pořádně zaměřit. Maximálně můžu zúžit jeho lokalizaci na širší prostor. Telefon byl naposled aktivní někde kolem křižovatky Firestone a Lakewood.“ Krátká pauza. „Potom jednoduše zmizel.“

118

      Hunter si chvilku urovnával myšlenky. Hlavou mu kroužily čtyři možnosti. Za prvé – Mollie byla příliš vystrašená novou vizí a teď se potuluje ulicemi Los Angeles bez konkrétního cíle. Za druhé – přece jen se rozhodla odjet z Los Angeles; koneckonců, uvažovala o tom už dřív. Za třetí – vyhledala nějakou přítelkyni, možná tu Susan, o které se letmo zmínila. A za čtvrté – byla unesena.

      Mollie neměla dost peněz na letenku a nikde kolem Downey nebylo železniční ani autobusové nádraží. Jestliže uvažovala o odjezdu z Los Angeles, pak se odebrala do nesprávné části města. Downey bylo také příliš daleko, než aby tam bezcílně došla v panice. Musel existovat nějaký důvod, proč volala Hunterovi z místa vzdáleného jedenáct kilometrů od hotelu.

      „Roberte,“ zavolal znovu Garcia. „Není ti nic? Co podle tebe máme dělat?“

      „Musíme do Downey. Podle Trevora tam byla, když se spojení přerušilo.“ Instinktivně se podíval na hodinky. „Nanejvýš před dvaceti minutami. Nebyla nikde uvnitř. Slyšel jsem z telefonu dopravní provoz a Trevor říkal, že volala z Firestone Boulevard. Možná tam ještě někde je.“

      „Tak jo, jedem.“

      Firestone a Lakewood jsou dva velké a velmi rušné bulváry v Downey na jihovýchodě Los Angeles. Garcia to tam stihl za necelých dvacet minut.

      „Do prdele!“ zašeptal, když se ocitli na křižovatce.

      Měli před sebou nákupní centrum Stonewood Center – obrovský obchodní komplex, kde bylo přes sto sedmdesát obchodů. Jenže to nebylo všechno. Na západ od křižovatky pokračoval po Firestone Boulevard karnevalový průvod menších nákupních center a obchodů – spotřebitelův ráj.

      U vjezdu na parkoviště Stonewood Center se stála dlouhá fronta aut. Garcia zpomalil, jako by se do ní chtěl zařadit. Ulice se hemžila lidmi nesoucími tašky, balíčky a krabice různých velikostí. Do Božího hodu zbývaly na nákupy už jen dva dny – všechny krámy měly otevřeno dlouho do večera a v nákupních centrech to vypadalo jako v mraveništi při obědě. Nevěděli, co má Mollie na sobě, a neměli její fotografii. A i kdyby měli, koho by se ptali? Při tom množství lidí, kteří se v tuhle hodinu vydali na vánoční nákupy, byli v situaci toho, kdo hledá jehlu v příslovečné kupce sena.

      Hunter si masíroval drsnou jizvu v týle. Nejspíš by momentálně Mollii našli, kdyby zase zapnula telefon. Požádal Trevora, aby se nepřestával snažit zachytit jeho signál. Kdyby se ocitl na monitoru, dozvěděli by se o tom. Ale proč je telefon vypnutý?

      Instinkt Hunterovi velel pátrat v davu, ale rozum mu šeptal, že by to byla ztráta času. Tady nic nesvedou. Hunter řekl Garciovi, aby se do fronty aut nezařazoval.

      „Musíme se vrátit na divizi a koordinovat odtamtud.“

      Garcia se skřípěním pneumatik vytočil vůz z fronty k podzemním garážím a znovu se zařadil do pouličního provozu. Hunter zavřel oči. V uších mu dosud zněla Molliina poslední slova.

      „Jde po mně.“

119

      Kapitánka Blakeová stála před novou tabulí s fotografiemi a studovala snímky čtyř podezřelých, které na ní zbyly, když Hunter a Garcia dorazili zpět na Divizi loupeží a vražd. Hopkins už ji v rychlosti obeznámil s nejnovějšími poznatky.

      „Jednu věc jsem vám o sobě zapomněla říct, když jsme se poprvé viděli,“ pronesla kapitánka Blakeová klidně a zavřela dveře, sotva Hunter a Garcia dorazili ke svým psacím stolům. „Nejsem z těch, co běžně mluví sprostě.“ Zvedla obě ruce gestem, které říkalo „přiznávám“. „Nesmíte mi špatně rozumět. Nejsem žádná fajnovka. Někdy musíte mluvit sprostě, když se chcete vyjádřit jaksepatří. V mém případě se to stává, jen když jsem opravdu nasraná.“

      „Hrozí nám, že se do toho bodu v blízké budoucnosti dostaneme, kapitánko?“

      „Držte kurva hubu a poslouchejte, Roberte. Připadá vám, do prdele, že tady vedeme dialog?“ Klidný tón byl ten tam. „Máte vy dva nějaký mozek, nebo máte v hlavách nasráno? Už mě krucinál nebaví věčně vám něco opakovat. Co jsem vám kurva říkala? Řekla jsem vám, že chci být informovaná v momentě, kdy tu psychotronickou holku lokalizujete. Chcete vědět, co jsem právě zjistila?“ Podpatky jí cvakaly, jak přecházela po místnosti. „Právě jsem zjistila, že nejenže jste věděli, kde ta dívka je, ale navíc jste ji přestěhovali do nějakého hotelu a teď se vám do prdele ztratila. S tím se tedy jděte vysrat, Roberte.“ Kapitánka práskla pěstí do stolu. „Proč jste mi to kurva neřekli?“

      Hunter zachoval klidný hlas. „Protože jsem věděl, co by se stalo, kapitánko. Přivedla byste ji sem, strčila do výslechové místnosti a bombardovala otázkami, na které by nebyla schopná odpovědět. Ne proto, že by chtěla něco skrývat, ale protože prostě nezná odpovědi. Ptal jsem se jí na všechno, nač bylo možné se zeptat. Neví, proč vidí to, co vidí, a nedokáže to ovládat.“ Hunter se ostře nadechl. „Kdyby se to dostalo do vašeho hlášení, náčelník Collins nebo starosta Edwards by určitě požadovali, aby ji vyslechl psycholog, který by se ji určitě snažil spíš zdiskreditovat než pochopit.“

      „Vy jste krucinál psycholog,“ odsekla kapitánka hněvivě. „Mohl jste ten pohovor provést sám.“

      „Myslíte, že by starosta dopustil, abych ten pohovor vedl já?“

      „Už jsem vám slíbila, že se starostou si poradím. To je můj problém, ne váš. Já vždycky stojím za svými detektivy, ale vy mi zřejmě nechcete důvěřovat. Naslouchala bych v první řadě vám, Roberte.“

      Hunter si hrábl rukou do vlasů.

      „Teď se o tom náčelník a starosta nevyhnutelně dozvědí, ať už prostřednictvím mého hlášení nebo ne. A zčistajasna se tlak, kterému jsem beztak vystavená, ocitne na maximu. Vy dva jste už dvakrát podkopali mou autoritu. Jestli nezačnu jednat, budu ve své funkci působit jako slaboch nejen na ně, ale na všechny v téhle divizi a v celém policejním sboru.“

      „Co myslíte tím ‚jednat‘?“ zeptal se Garcia.

      „Tím myslím, že vás suspenduju, vy blbci.“

120

      „Počkejte vteřinu, kapitánko,“ vyskočil Hunter. „Nemůžete nás suspendovat. Teď ne.“

      Kapitánka Blakeová se uchechtla. „Já si kurva můžu dělat, co chci, Roberte. Jste jediní dva lidé, kteří si zřejmě nevšimli, že řídím tuhle divizi.“

      „Kapitánko, to nemůžete udělat.“ Hunter se snažil zklidnit hlas. „Není čas na to, aby tenhle případ převzal jiný detektiv.“ Odmlčel se. „Vrah znovu udeří dnes v noci.“

      Kapitánka zmrazila Huntera pohledem. „Měl byste se mnou začít mluvit, detektive. A měl byste se vyjadřovat jasně jako ranní sluníčko.“

      Tentokrát pověděl Hunter kapitánce Blakeové všechno.

      „A ten telefon, co jste jí dal – je pořád vypnutý?“

      „Trevor slíbil, že zavolá v ten moment, jak se mu znovu objeví na monitoru.“

      Kapitánka přecházela místností a uvažovala, co dělat. „Nemůžeme ani zmobilizovat hlídkové vozy, Roberte. Ta dívka může být kdekoli. A já ani nevím, jestli mám těm blbostem, co jste mi právě napovídal, vůbec věřit. Mám jen šílené vize sedmnáctileté holky, se kterou jsem se vlastně nikdy ani nesetkala.“

      „Můžete se řídit naším názorem, kapitánko.“ Hunter mírně potřásl hlavou. „Není to podvodnice.“

      „Proč bych vám měla věřit, Roberte? Jednal jste se mnou zatím všelijak, jen ne na rovinu.“

      „Tak jo, kapitánko, přiznávám, podělal jsem to, ale ne proto, že bych vás chtěl nasrat nebo podkopávat vaši autoritu nebo vám projevovat nedostatečný respekt. Udělal jsem to, co jsem udělal, protože jsem chtěl ochránit sedmnáctiletou holku před tím destruktivním cirkusem, do kterého by se dostala. Výslechy, lidi, co o ní pochybují, novináři, výsměch… Většina lidí by se sesypala i pod mnohem menším tlakem. Mollie si to nezaslouží. Chtěla nám jen pomoct a v hloubi duše věřila, že to dokáže.“ Hunter se odmlčel, aby se nadechl. „Můžete dělat, co chcete, kapitánko. Můžete mě poslat řídit dopravu, až tenhle případ skončí, jestli vás to potěší, ale teď nás nesmíte stáhnout z vyšetřování. Ten vrah se mstí. Nebude zabíjet věčně. Až se pomstí, zmizí, tím jsem si jistý. Zbývá nám jen sedm dní, kapitánko. A on už má na seznamu jenom dvě jména.“

      „Tři, jestli opravdu půjde dnes večer po Mollii,“ poznamenal Garcia.

      „Přesně tak, ale Mollie do jeho původního plánu nepatřila.“

      Kapitánka přimhouřila oči a tváří se jí mihl nechápavý záblesk.

      „Tím, že jde po Mollii, se vrah odchyluje od vlastního plánu, od vlastních pravidel,“ vysvětloval Hunter.

      „A když se odchýlí od původního plánu, bude dělat chyby,“ doplnil Garcia.

      Kapitánka se zatvářila nejistě. „Musíme dodržovat předpisy, Roberte.“

      „S veškerou úctou, kapitánko, seru na předpisy. Nepostavím hromadu byrokratických keců výš než něčí život,“ prohlásil Hunter pevně, což Barbaru Blakeovou překvapilo. „Kapitán Bolter říkal, že jste skvělá policajtka. Máte skvělý instinkt. Vždycky se řídíte svým vnitřním hlasem. Určitě jste nejmíň jednou za svou kariéru taky zamlčela z takového nebo onakého důvodu nějaké informace před svými nadřízenými. To děláme všichni – včetně policejního náčelníka. Proto ještě nejsme špatní policajti, kapitánko. Ve skutečnosti z nás právě to dělá opravdové policajty.“ Zadíval se na ni. „Co vám teď říká váš vnitřní hlas?“

      Kapitánka Blakeová zavřela oči a dlouze vzdychla. „Dovolte, abych se vás na něco zeptala, detektive. Myslíte, že ta reportérka z Los Angeles Times, Claire Andersonová, věděla, kde má Mollii hledat? Možná věděla, že jste ji přestěhoval do hotelu?“

      Hunter naklonil hlavu, zamyslel se. „Možná. Novináři mají vlastní informační zdroje, vlastní vyšetřovací tým. Claire je rozhodně dost ctižádostivá. Proč?“

      Barbara Blakeová se k Hunterovi obrátila čelem. „Dnes odpoledne ji našli zavražděnou.“

      „Cože?“ Hunter předsunul hlavu dopředu, jako by špatně slyšel.

      „Měla podříznuté hrdlo.“

      „To snad ne…?“ zamumlal Garcia, oči vyvalené.

      „Víc informací momentálně nemám. Detektivové a technici jsou ještě na místě činu. Ale jestli náš vrah skutečně jde po Mollii a Claire Andersonová měla informace, které ho k ní mohly zavést, pak je tu velice reálná možnost, že ji právě kvůli těm informacím zabil.“

121

      Napětí v místnosti přerušilo zaklepání na dveře. Kapitánka Blakeová vpustila dovnitř Hopkinse.

      „Přišel jsem nevhod?“ zeptal se, když zaznamenal chmurnou atmosféru.

      „Co máte?“ zeptala se kapitánka.

      Hopkins nervózně přistoupil k tabuli s obrázky. „Náš jediný podezřelý je teď James Reed.“ Ukázal na jeho fotku.

      „Cože?“

      „Robert mi řekl, než odešel, abych se nepřestal vrtat v tom, kde byli ostatní tři ze seznamu podezřelých,“ vysvětloval Hopkins. „Marcus Tregonni, Phillip Rosewood a Harry Lang…,“ jak pronášel jednotlivá jména, ukazoval na jejich fotky, „… už jsou prověření a všichni mají alibi nejméně na jeden zločin. Nemohli to udělat. Zbývá jen James Reed.“

      „Zapadá do všech škatulek,“ řekl Garcia s návalem vzrušení. „Měří metr pětaosmdesát, je samotář, nikdy se neoženil, žil s matkou až do její smrti před pěti měsíci.“ Obrátil se k Hunterovi. „Což klidně mohla být ta ‚poslední kapka‘, o které jsi mluvil. Je silný, vysoce inteligentní, vynalézavý a umí velmi dobře plánovat a počítat. V mládí ho šikanovala a dráždila Strutterova parta ve škole i mimo školu, a stejně tak i jeho matku. Umíte si představit, jaká nenávist v té domácnosti panovala vůči Strutterovi a jeho bandě? Rozhodně dost silná, aby zanechala v jeho podvědomí velmi hluboké psychické jizvy. Taky jim zazlívá smrt svého pejska. Pejska, který se jmenoval Numberz.“

      „Tak moment.“ Kapitánka Blakeová zvedla ruku. „O jakém pejskovi jménem Numberz je řeč?“

      Garcia zopakoval historku, kterou jim téhož dne vyprávěla ve své kanceláři Kelly Sanchezová. Kapitánka si to okamžitě propojila s očíslovanými oběťmi a bezhlavým psem.

      „Jednoho ledacos napadá, že?“ uzavíral Garcia.

      „Po jeho autě se vyhlásilo pátrání, ne?“ zeptala se kapitánka Blakeová. „Už ho našli?“

      „Ještě ne.“ Hopkins zavrtěl hlavou.

      „Musíme ho najít,“ pronesla hlasem plným nedočkavosti. „Tak jo, James Reed je teď oficiálně náš hlavní podezřelý v případě Popravčí. Vyhlásíme znovu pátrání. Jestli ho najdou, chci, aby ho okamžitě zatkli. Potřebujeme ho dostat co nejrychleji dostat pod zámek. Máme nějakou jeho čerstvou fotku?“

      „Můžeme si ji opatřit z webových stránek Cal Poly,“ navrhl Hunter.

      Obrátila se k Hopkinsovi. „Udělejte to. Rozešlete kopii do všech služeben.“

      Hopkins kradmo vyhledal pohledem Huntera, který téměř nepostřehnutelně přikývl. „Jdu na to.“ Vyřítil se z místnosti.

      Kapitánka Blakeová obrátila oči k Hunterovi, její výraz byl přísný. „Skutečně doufám, že můj vnitřní hlas je pořád tak dobrý, jako býval. Dělejte, co musíte, Roberte.“ Krátká odmlka. „Doufejme, že dokážeme zachránit Mollii a toho, po kom ten psychopat jde.“

      „Kapitánko…,“ zarazil ji ještě před odchodem Hunter, „… jestli dostanete víc informací o vraždě Claire Andersonové, prosím, dejte mi vědět.“

      Kývla a klidně za sebou zavřela dveře.

      Hunter se vrátil ke svému stolu a zdrceně si promnul obličej. Chtěl být venku, fyzicky toužil vyrazit na lov do ulic Los Angeles, hledat podezřelého nebo pátrat po Mollii, ale věděl, že momentálně mu nezbývá než čekat. A čekání nenáviděl. Znervózňovalo ho. Sáhl po hromadě fotografií, kterou mu Hopkins nechal na psacím stole, a začal jimi bezcílně listovat. Jeho oči ani mozek se pořádně nesoustředily. Jen si tak zaměstnával ruce, zatímco se mozek o překot snažil poskládat k sobě dílky stavebnice. Garcia má pravdu. James Reed zapadá do všech škatulek. Matčina smrt před pěti měsíci mohla být klidně spouštěčem, který uvolnil jeho nahromaděnou nenávist. Ale proč Hunter nemá ten pocit, který mívá vždycky, když ví, že jsou na stopě tomu pravému?

      Hunter přestal listovat hromádkou fotografií, které držel v rukou, a zatajil dech. Pohled mu utkvěl na vrchním snímku, studoval obličej osoby, která na něm byla, hledal něco, o čem věděl, že už to někdy viděl. Málem se zakuckal, když to konečně uviděl. „Ach můj ty Bože,“ zamumlal, pak se vymrštil a ukázal fotografii Garciovi.

      „Carlosi, kdo je tohle?“ zeptal se. „Proč nebyl ten snímek na tabuli podezřelých?“ Garcia se pod naléhavostí jeho hlasu napjal.

      „Nevím. Já je tam nedával, ale jména jsou na zadních stranách fotek.“

      Hunter se podíval. „Michael Madden?“

      Garcia nahlédl do seznamu, který jim prve Hopkins připravil. „Tady je. Důvod, proč se neocitl na tabuli, je ten, že už dávno zemřel.“

      Hunter se znovu zaměřil na snímek. „Já si to nemyslím.“ Znovu ukázal Garciovi obrázek. „Myslím, že tenhle chlap je živ a zdráv. A jestli se nepletu, oba víme, kde je.“

122

      Garcia nechápavě civěl na snímek v Hunterových rukou. „O čem to mluvíš? Kdo je Michael Madden?“

      „Podívej se na ty oči, Carlosi. Na lidském obličeji můžeš změnit všechno, ale oči zůstanou stejné. Jsou jako otisky prstů.“

      Garcia poslechl, tentokrát se víc soustředil. „Kdepak, pořád nemám zdání, co je to za chlapa.“

      Hunter se ještě jednou podíval na fotku. Šálí ho mozek? Musí hrát na jistotu. Potřebuje to vědět na sto procent. „Jdeme.“ Vyřítil se z kanceláře.

      „Kam jdeme tentokrát?“ následoval Garcia Huntera, který zdolával schody nahoru obřími skoky.

      „Do oddělení vědeckého vyšetřování. Musíme si promluvit s Patricií Phelpsovou.“

      Garcia se zamračil. „S tou, co dělá identikity a maluje podle nich portréty?“

      „To je ona,“ kývl Hunter.

      Oddělení vědeckého vyšetřování losangeleského policejního sboru má na starosti shromažďování, porovnávání a interpretaci materiálních důkazů nalezených na místech činu nebo odebraných od podezřelých a obětí. Sídlí v nejvyšším patře budovy Divize loupeží a vražd. Portrétisté pracující na základě identikitů patří do jeho týmu.

      Patricia Phelpsová byla služebně nejstarší a nejzkušenější ze všech zdejších portrétistů. Právě se připravovala k odchodu domů poté, co si odsloužila dvě hodiny přesčas, když do dveří její kanceláře vrazili Hunter a Garcia.

      „Pat, potřebujeme tvou pomoc,“ funěl Hunter, napůl bez dechu.

      Krátce ostříhaná brunetka s postavou, která by dokázala zastavit provoz na křižovatce, pohlédla na Huntera přes horní okraj značkových brýlí s tenkými obroučkami. „Nevyběhl jsi snad právě šest pater schodů, Roberte?“ zeptala se chraplavým hlasem, při kterém většina mužů tála jako vosk. „Hádám, že když jsi utíkal až sem nahoru, asi to nemůže počkat do zítřka, viď?“

      Hunter se zhluboka nadechl, ale neodpověděl.

      „Já si to myslela. Co potřebuješ?“ Rozepnula si kabát.

      Hunter podal Patriciii fotografii. „Potřebuju, abys mi pozměnila tenhle obrázek.“

      Vteřinu si ho prohlížela, pak pokrčila rameny. „Tak jo. Počkej, naskenuju si to.“ Vrátila se ke svému stolu a minutu nato se obrázek objevil na jedné z jejích počítačových obrazovek.

      „Jak pokročilý máš software?“ zeptal se Hunter.

      Patricia se hrdě uchechtla. „Učiněné umělecké dílo. Stejně dobrý jako všechna hollywoodská animační studia. Můžu ti z něj udělat Brada Pitta, jestli chceš.“

      Hunter se usmál a gestem pozval blíž Garciu, který se ještě pořád tvářil nechápavě. „Tak jo, lidi, tady máme scénář. Když jste byli mladí, všichni si z vás utahovali, hlavně kvůli tomu, jak jste vypadali. Dělo se to ve škole, na ulici, všude. Holky by si o vás neopřely ani kolo a kluci se do vás naváželi, nadávali vám a mlátili vás. Trvalo to tak dlouho a bylo to tak zlé, že jste nakonec začali nenávidět sebe a to, jak vypadáte. Chtěli jste se stát někým jiným. Pořád mě sledujete?“

      Garcia i Patricia kývli.

      „Co kdybyste v mladém věku zbohatli? Co kdybyste měli dost peněz, abyste si mohli dopřát, co chcete, včetně drastické změny zevnějšku? Kdybyste se konečně mohli stát někým, kým jste odjakživa chtěli být? Už by se vám nesmáli, nenadávali ani by vás nemlátili. Známí by vás ani nepoznávali. Šli byste do toho? Dali byste si změnit obličej?“

123

      Garcia o tom okamžik uvažoval, oči upřené na obličej na monitoru počítače Patricie Phelpsové. „Nejspíš ano.“ Neznělo to moc přesvědčeně.

      „Určitě,“ kývla Patricia s nadšením. „Viděla jsem, jaké škody dokáže způsobit těžká šikana. Dcera jedné mé kamarádky kvůli ní spáchala před několika lety sebevraždu.“

      „To je mi líto,“ řekl Hunter.

      Patricia se na něj něžně usmála.

      „Tak dobrá, takže pokud jste tenhle kluk…,“ ukázal Hunter na obrazovku počítače, „… co byste si dali změnit?“

      Garcia si založil paže, kousal se do spodního rtu a zkoumal pohledem tvář mladého studenta.

      „Ty netopýří uši musí pryč,“ opřela se Patricia na své židli. „Nejspíš si s nimi pěkně užil. Jsou dost – jak to říct? – dominantní?“

      „Jo, jasně. Musím souhlasit,“ kývl Garcia.

      „Můžeš to změnit?“ položil Hunter ruku na Patriciino rameno.

      „Sleduj mě při práci.“ Zanesla do softwaru několik algoritmů a pomocí nástroje, který vypadal jako elektronická tužka, kreslila na plochou tabulku, ležící na jejím stole. Její pohyby byly přesné a elegantní, jako když malíř črtá štětcem na plátno. Několik minut nato už měl student úplně jiné uši.

      „Sakra, to je paráda,“ vyhrkl Garcia.

      „Jo, už to vypadá mnohem líp,“ usmála se Patricia.

      „Tak jo, co byste ještě změnili?“ dotíral Hunter.

      „Nejspíš ten hrbol na nose,“ navrhl Garcia. „Vypadá, jako by ho měl zlomený.“

      Patricia kývla a provedla změnu.

      „Dobrá. Ještě nějaké problémy by někdo z vás napravil?“ zeptal se Hunter.

      „Zuby,“ ozvala se tentokrát Patricia.

      „Zuby mu nejsou vidět.“ Garcia zavrtěl hlavou a svraštil čelo.

      „To je pravda, ale vidíš, jak má zavřenou pusu?“ Elektronickou tužkou to označila na obrazovce. „Nedělá to přirozeně. Násilím svírá rty, jako by je špulil, což mi sděluje, že má abnormálně velké a vyčnělé zuby.“

      Hunter a Garcia zamžourali na monitor.

      „Věřte mi, chlapi. S takovýmhle materiálem pracuju den co den.“

      „Tak jo.“ Hunter pokrčil rameny. „Ale jak mu můžeš na obrázku změnit zuby, když nejsou vidět?“

      „Můžu změnit tvar úst, potlačit maličko rty a odstranit to špulení. Uvidíte,“ říkala, zatímco její prsty s dokonalou manikúrou tiskly několik tlačítek na klávesnici. Ještě několik tahů zázračnou tužkou a kluk měl nová ústa.

      „Páni, vypadá úplně jinak než původně,“ souhlasil Garcia.

      Hunter nejistě potřásl hlavou. „Něco mi nesedí.“

      „Brada,“ konstatovala Patricia. „S ohledem na změny, které jsem mu provedla na rtech a zubech, by chirurg určitě doporučil malou úpravu čelisti, aby odpovídala jeho novému úsměvu. Možná by mohla být trochu hranatější.“

      „Dokážeš to?“

      „Jak jsem říkala, s touhle tužkou dokážu všechno.“ Sebejistě se usmála a provedla úpravy. Jakmile byla hotová, všichni ucouvli od monitoru. Na obrázku, který měli před sebou, byl úplně jiný chlapec, než s jakým začínali.

      „A je to,“ řekla Patricia. „Už nevidím nic, co by se dalo přidat nebo ubrat. A vy?“

      Oba detektivové zavrtěli hlavami.

      „Zrovna jsme udělali ze šprtouna frajera,“ zasmála se Patricia.

      „To je perfektní,“ souhlasil Hunter.

      V Garciově výrazu se cosi změnilo, ale pořád ještě tvář na snímku nepoznával.

      „Teď mi prokaž jednu laskavost, Pat.“ Hunter se nahrbil nad jejím stolem. „Ztmav mu vlasy do hněda, přidej trochu šedé na spánky a udělej je kratší, sčesané dozadu, ano?“

      Čekali, až Patricia znovu pozmění obrázek.

      „Dokážeš simulovat věk?“ zeptal se Hunter.

      „Samozřejmě.“

      „Skvělé. Tak ať zestárne o pětadvacet let.“

      Proces stárnutí trval o trochu déle. Když to bylo konečně hotovo, Garciovi překvapením spadla brada.

      „No kurva, to snad ne!“

124

      Susan Zieliskiová četla ten dopis už po desáté a znovu ji překonaly emoce. Nemohla uvěřit, že je to pravda.

      Susan neměla zrovna nejlehčí ani nejšťastnější život. Narodila se před dvaadvaceti lety v coloradském Cripple Creeku. Její rodiče byli polsko-židovští přistěhovalci a vychovávali ji velmi přísně. Ze všech sil se snažila respektovat jejich zákony, ale pro mladou dívku vyrůstající v dnešní Americe to byla pravidla velmi svazující – řečeno mírně.

      Už od velmi útlého věku si Susan vytkla dva životní cíle. Za prvé – chtěla stát na jevišti a zpívat. Za druhé – nechtěla dopadnout jako její matka: velmi poslušná, poněkud submisivní manželka, která svého muže poslouchala ve všem a bez odmlouvání.

      Ve třinácti letech už byla Susan hezká. Vlasy zdědila po matce – tak plavé, až byly skoro bílé – a po otci měla tmavě modré, podmanivé oči. Spousta chlapců ji zvala na rande, ale Susan neměla dovoleno s nikým chodit. Až v osmnácti letech, a i pak to muselo být pod dozorem rodičů a dotyčný chlapec musel být žid.

      Susan však nebyla žádný anděl. Poprvé se líbala ve čtrnácti. Bob Jordan ji odvedl během polední přestávky za školní tělocvičnu a tam vyváděli, jako by byli na světě sami. Dovolila mu, aby se dotýkal jejích ňader, a přitom ji překonal nový, příjemný a vzrušující pocit. Když se jí ale pokusil vyjet rukou po stehně a mezi nohy, zpanikařila a utekla. Panika jí dlouho nevydržela a zanedlouho už byly doteky intenzivnější, dech prudší a vzrušení nezvladatelné. V patnácti letech měla Susan první kompletní sexuální zkušenost. Bylo to rychlé, bolestivé a nepříliš uspokojivé, ale rozhodně slibné.

      Cripple Creek je původně zlatokopecký tábor. Maličká obec s necelými dvěma tisíci obyvatel. Tím pádem, spolu s přísnými rodinnými pravidly, bylo pro dívku jako Susan velmi těžké se projevit. Chtěla víc vidět, víc prozkoumat, a prozatím se objevilo řešení v podobě softbalu.

      Susan sport nijak nemilovala, ale jakmile zjistila, že dívčí softbalový tým její školy cestuje po celém státě na středoškolská mistrovství, dala si tu práci, aby se stala jeho členkou.

      Susan bylo šestnáct let, když tým odjel do Colorado Springs sehrát sérii tří zápasů během prodlouženého víkendu. V sobotu večer tam hrála v klubu Underground skupina Bomber Gang, mladá a nadějná rapová kapela z Los Angeles. Susan, spolu s dalšími dvěma spoluhráčkami z týmu, vyklouzla tajně z ložnice a vydala se na představení. Byl to první živý koncert, kterého se Susan zúčastnila, a šla jí z toho hlava kolem. Seznámily se s kluky z kapely a šly s nimi na mejdan. Susan strávila noc s Kool Roxxem, hlavním raperem skupiny. Říkal všechno, co se má, a sliboval všechno, co se patří. Než se vrátila do ložnice, stihli se několikrát pomilovat.

      Když jí příště vynechaly měsíčky, moc o tom nepřemýšlela, ale zanedlouho nastoupila ranní nevolnost, malátnost a bolavá prsa.

      Susanin otec Jack byl staromódní muž, který věřil v poslušnost, úctu, čest a především v čistotu svého rodokmenu. Susan věděla, že to otec na žádný pád nepochopí. Nezáleželo na tom, jestli se domnívá, že je zamilovaná. Pro něj zneuctila a poskvrnila jméno rodiny tím nejhorším možným způsobem. Rozhodla se, že na otcovu reakci čekat nebude.

      Susan ve své dětinské, venkovské americké naivitě věřila, že jí Kool Roxx říkal tehdy v noci pravdu, když tvrdil, že se do ní zamiloval. Věřila, že bude mít radost, až ji zase uvidí, a dokonce ho i nadchne zjištění, že bude otcem. Našetřila si z práce v místním knihkupectví dost peněz na cestu do Los Angeles. Vyhledá Koola Roxxe a pak se mohou společně rozhodnout, co dál. Jenže adresa, kterou jí dal, neexistovala. Telefonní číslo, které od něj dostala, patřilo čínské restauraci. O čtyři týdny později Susan na veřejné toaletě stanice metra ve východním Los Angeles samovolně potratila.

      Zůstala v Los Angeles. Usoudila, že ještě pořád může uskutečnit aspoň jeden ze svých snů. Našla si práci v bufetu v Lynwoodu a odpoledne chodila na konkurzy do muzikálů. Měla skvělý hlas, velmi silný a trochu zvláštní, ale herecké schopnosti ji zrazovaly. Jakmile si to mohla dovolit, začala Susan chodit na hodiny herectví a po pěti letech už se to začínalo vyplácet.

      „S potěšením vám sdělujeme, že jste byla vybrána do nového obsazení broadwayského muzikálu Ve výšinách.“

      Číst tuhle větu Susan nikdy neomrzelo. Dopis přišel dnes ráno a od té chvíle chodila s hlavou v oblacích. Byla to ironie, že Ve výšinách bylo představení o honbě za sny a nalézání nového domova na jiném místě.

      Zaklepání na dveře ji polekalo. Nikoho nečekala, zvlášť ne v tuhle hodinu. Susan otevřela dveře svého bytečku v Downey a vytřeštila oči zděšením.

      „Panebože!“

125

      „Znáte toho chlápka?“ zeptala se Patricia a zadala příkaz k tisku.

      Hunter kývl a ona sledovala, jak si náhle něco uvědomil a vytřeštil oči. „Krucinál, ta kniha,“ zvedl obě ruce k čelu.

      „Jaká kniha?“ zeptala se.

      „Ročenka Comptonské střední.“

      „Je dole,“ potvrdil Garcia.

      Hunter se obrátil k Patricii. „Nikam nechoď. Hned budu zpátky.“

      Patricia se podívala na hodinky. „Za tohle mi budeš hromsky zavázaný, Roberte.“ Ale Hunter už se hnal ze dveří a po schodech dolů.

      Zpátky byl za rovných pětačtyřicet vteřin.

      „Jejda, to bylo rychlé,“ svraštila Patricia čelo. „Jak to, že ses ani nezadýchal?“

      Hunter neodpověděl. Soustředil se na stránky ročenky Comptonské střední, jimiž listoval a pohledem zkoumal každičkou fotku.

      „Po kom jdeš teď?“ zeptal se Garcia, přistoupil o krok blíž a nakoukl do knihy.

      Hunter konečně přestal listovat a přiskočil k Patriciinu stolu. Tvář měl staženou soustředěním. „Můžeš mi naskenovat tenhle obrázek?“ Ukázal na fotku uprostřed stránky. „A udělat s ním to samé, co jsme udělali s tímhle?“ Ukázal na vytištěný snímek na jejím stole.

      „Beze všeho.“

      Sledovali, jak Patricia Phelpsová beze spěchu kreslí a retušuje a znovu mění osobu na obrázku v někoho úplně jiného. Když dokončila proces stárnutí, ucítil Garcia, jak se chvěje po celém těle.

      „To si určitě děláš kozy.“

126

      Garcia to stihl do Holmby Hills za necelých dvacet minut. Nevěděli, co mají čekat, ale potřebovali s ním znovu mluvit. Stejně jako James Reed i on lhal o tom, zda znal oběti z dřívějška.

      Dům našli bez problémů – bílé, dvoupodlažní sídlo ve stylu filmových hvězd na Beverly Glen Boulevard. V domě panovala úplná tma, ale světla na krásně udržované vyvýšené předzahrádce svítila a stejně tak vánoční výzdoba na dokonale trojúhelníkových jehličnatých stromcích lemujících z obou stran domovní dveře.

      Stupně dlouhého půlkruhového kamenného schodiště, které vedlo k domu, brali po dvou. Zvonek u dveří nefungoval a zhruba po minutě ustavičného klepání Hunter přelezl nízký živý plot vlevo od dveří a zkusil dvě velká okna – byla zamčená a přes zatažené závěsy neviděl dovnitř.

      „Zkusíme garáž,“ rozběhl se Hunter zpátky po schodech ke garáži pro dva vozy stojící napravo od domu. Také byla zamčená, a stejně tak dřevěné postranní dveře napravo od garáže, které nepochybně vedly na zadní dvorek domu. Visací zámek na nich však působil chatrně.

      „Co to děláš?“ zeptal se Garcia překvapeně, když Hunter o krok ustoupil a vrazil do dveří pravým ramenem.

      „Chci se tam podívat,“ oznámil věcně a prošel vyraženými dveřmi. „Jdeš taky?“

      „Jsi cvok?“ zavolal Garcia a zrychlil krok, aby Huntera dohnal.

      Zahrada za domem byla působivá. Uprostřed byl velký bazén ve tvaru kapky, osvětlený podvodními reflektory. Nalevo od něj prostorná terasa ke slunění, zbudovaná nad zemí z bukového dřeva, a za ní velký prostor ke grilování. Všechno to obklopovaly vysoké jasany a zdobně sestříhané keře. Dokonale posečený trávník se svažoval několik metrů k tenisovému kurtu. V domě se nikde nesvítilo. Hunter vyzkoušel dvojité posuvné skleněné dveře, které vedly do čehosi, co vypadalo jako společenská místnost – zamčené. Přiložil dlaně ke sklu a pokusil se nahlédnout dovnitř. Všechno se zdálo být jako bez života. Hunter sundal sako a ovinul si ho kolem pravého lokte.

      „Hou,“ Garcia zvedl ruce gestem „stop“. „Co tu děláme, Roberte?“

      „Musím se podívat dovnitř.“

      „Proč? Možná to není náš člověk. Máme stejné množství důvodů k pochybnostem o něm, jako v případě Jamese Reeda.“

      „Viděls proměnu obou obrázků,“ odvětil Hunter klidně. „To nebyla náhoda. Tenhle příběh jde mnohem hloub. A já myslím, že jde až vražedně hluboko.“

      „No dobrá, ale násilné vniknutí nic neřeší.“

      „Máme důvod u něj zaklepat, Carlosi.“

      „Tohle není klepání. Tohle je sakra vykopnutí dveří, a to není legální.“ Hleděl na Huntera, jako by ho nepoznával. „I kdyby to byl náš člověk, každý právník dokáže tenhle případ poslat ke dnu jen proto, že jsme to podělali a nedodrželi předpisy, Roberte. Chceš to? Uděláme to – a možná tím předáme tomuhle chlapovi propouštěcí list z věznice.“

      Hunter pohlédl na hodinky. „Chápu, Carlosi. A za normálních okolností bych tenhle proslov pronášel já, ale dochází nám čas. Mollie se pohřešuje, vrah po ní jde a ona je přesvědčená, že ji dnes v noci dostane. Tím pádem jsme v časové tísni.“ Zadíval se parťákovi hluboko do očí. „Slíbil jsem jí, že se jí nic nestane. Tohle je dobrá stopa. Nemám čas postupovat podle předpisů a opatřovat si informace z minulosti. Kdybych to dělal, Mollie zemře. Nepřipadá v úvahu, že by nám úřad okresního státního zástupce dal povolení prohledat mu třeba i jen popelnici.“ Odmlčel se a zhluboka nadechl. „Vrať se do Park Center, Carlosi. Popřu, že bys něco věděl o mých činech.“

      „Cože?“

      „Sám jsi to řekl: možná je to všechno omyl. Nechci tě do toho zatahovat. Musíš myslet na manželku, Carlosi. Nemůžeš jít do háje. Já můžu.“

127

      Garcia stěží dokázal uvěřit tomu, co právě slyšel. Právě díky Hunterově tvrdohlavosti byl dneska naživu. Jestli si Hunter myslí, že se Garcia prostě otočí a odejde, tak se tedy značně mýlí.

      „No, jelikož vím, že nemůžeš jít jaksepatří do háje, pokud budu s tebou,“ zažertoval, „jdu s tebou, parťáku.“

      „Víš to jistě?“

      „Kdo co ví jistě? U dopravní policie se mi možná bude líbit. Jdeme dovnitř.“

      Hunter se usmál, podal Garciovi latexové rukavice a pak vyrazil loktem dveře. Ozval se tlumený řinkot a střepy rozbitého skla dopadly na podlahu. Oba se instinktivně rozhlédli.

      Hunter prostrčil ruku rozbitým sklem, odemkl dveře a vytáhl z pouzdra s pistolí tužkovou baterku.

      Garcia učinil totéž a opatrně ho následoval dovnitř.

      První místnost byla prostorná a obdélníková, s černou mramorovou podlahou, několika křesly a barem u východní stěny. Rozhodně společenská místnost, pomyslel si Hunter. Naproti baru další dvojité dveře. Tyhle byly ručně vyřezávané, z tmavého dřeva. Hunter opatrně zkusil kliku – odemčeno. Prošli do velké a bohatě zdobené haly, zdobené starožitnostmi, krásným porcelánem, stříbrnými předměty a několika obrazy – nikde žádné fotografie. Nad schodištěm do patra visel impozantní křišťálový lustr.

      „Je to tady moc velké. Měli bychom se rozdělit,“ šeptal Hunter, nakloněný ke Garciovi. „Ty zůstaň tady dole, já se kouknu nahoru.“

      Garcia kývl. Zatímco Hunter opatrně stoupal do dalšího patra, sám vkročil do dveří přímo naproti.

      Hlavní obývací prostor byl stejně okázalý jako zdobná hala, odkud právě přišel, plný drahého nábytku, olejomaleb a soch. Garcia nehlučně přešel místnost a prošel francouzským oknem na druhé straně. Tím se dostal do rozlehlé obytné místnosti, vyhřívané černým mramorovým krbem u východní stěny. Bílý koberec byl vysoký a bez poskvrnky. Celou severní stěnu tvořila okna, sahající od země až ke stropu. Na protější straně místnosti si Garcia všiml podivných dřevěných dveří, ne tak vysokých jako běžné dveře v domě. Zpod nich vycházely slabé paprsky světla. Opatrně přistoupil, přiložil ucho k výplni a poslouchal – jakési vzdálené hučení. Ohlédl se ke vchodu do pokoje, jako by uvažoval, zda se nemá vrátit pro Huntera. Rozhodl se, že to nejdřív prověří sám.

      Když Garcia stiskl kliku, cítil, jak se mu rozehřívá krev a pulz zrychluje. Všechny buňky v těle ho varovaly, že se něco děje. Sáhl po zbrani.

      Dveře se nehlučně otevřely a ukázalo se dlouhé a úzké betonové schodiště, slabě osvětlené jedinou žárovkou zavěšenou na drátě u stropu. Dole čekaly další zavřené dveře. Garcia sestupoval schod za schodem. Vzduch byl vlhký a těžký pachem plísně. Levou nohou zakopl o okraj ošlapaného schodu a uklouzl. Jeho tělo nemotorně vystřelilo kupředu, hmatal po špinavých stěnách a zoufale se snažil neskutálet dolů. Vyšlo to, ale rozbil si baterku. Srdce mu tlouklo jako zběsilé. Navzdory chladu se Garcia potil.

      Očima několikrát rychle přelétl od dveří pod schodištěm k těm horním, prst pevně tiskl ke spoušti poloautomatické pistole. Okamžik se vydýchával a přehodnocoval situaci. Byl si jist, že není-li dům skutečně opuštěný, určitě se právě prozradil svou nemotorností.

      „Pomalu, Carlosi, kurva pomaloučku,“ šeptal si Garcia skrz zaťaté zuby. Zůstal chvíli nehybně stát, napínal uši, jestli neuslyší kroky, čekal, jestli někdo nevyjde z jedněch či druhých dveří – nic. Otřel si hřbetem ruky s pistolí pot z čela a sešel posledních několik schodů. Dole přitiskl znovu pravé ucho ke dveřím. Hučivý zvuk vycházel zevnitř.

      Obzvlášť opatrně zkusil kliku – odemčeno. Pootevřel dveře jen tolik, aby mohl nakouknout dovnitř. Byla to velká suterénní místnost. Garcia ji dlouho pozoroval od dveří, ale nespatřil žádný pohyb. To ho uspokojilo, zhluboka se nadechl, zklidnil prst na spoušti a vstoupil dovnitř. Řada mosazných luceren, zavěšených v nerovnoměrných rozestupech na obou dlouhých postranních stěnách, osvětlovala místnost bledou září. Zvolna kráčel kupředu, aby si oči stihly přivyknout na špatné osvětlení. Něco zahlédl na severní straně místnosti a znehybněl, pohled upřený na to, co měl před sebou. Přesně věděl, co to je.

      „Ach Bože!“ Zachvěl se.

      Na okraji periferního zorného pole zahlédl šmouhu pohybu, příliš rychlého, než aby stihl reagovat. První rána ho zasáhla přímo do obličeje. Uslyšel, jak něco prasklo, a z nosu mu vytryskla krev. Garcia, vyvedený z rovnováhy, potácivě couvl, ale ne dost daleko. Druhá rána dopadla o zlomek vteřiny později a s vojenskou přesností zasáhla citlivé místo vzadu na lebce. Garciův svět zmizel ve tmě.

128

      Hunter se náhle zastavil, jako by vycítil, že něco není v pořádku. Prošel už tři ze šesti místností v patře a zatím nenašel nic, co by potvrzovalo jeho teorii. Vytasil pistoli H&K USP Tactical a otočil se, napůl očekával, že někoho uvidí. Něco uslyšel, nevěděl co. Jakýsi rachot.

      Carlos. Rychle a tiše se vracel dolů.

      „Carlosi?“ zašeptal pod schodištěm.

      Žádná odpověď.

      Přešel do další místnosti – velkého obývacího prostoru. „Carlosi?“

      Ticho. V domě panovalo ticho. Hunter se kradmo proplížil francouzským oknem na konci pokoje a vstoupil do salonku. „Carlosi, krucinál, už mě nebaví pořád tě zachraňovat. Kde sakra jsi?“ Pokud ale Garcia byl v této místnosti, pak nepromluvil.

      V protější stěně uviděl slabě osvětlené, malé dveře ke schodům, které vedly dolů do sklepa.

      „Nenávidím sklepy,“ zamumlal a co nejtišeji sestupoval po schodišti. V polovině cesty uviděl Hunter na jednom stupni drobné střepy tenkého skla. Všiml si také škrábanců na stěnách a malé prohlubně tam, kde narazila do zdi Garciova baterka.

      Co se tady kurva stalo? Jeho vnitřní senzor nebezpečí začal hlasitě houkat.

      Dveře dole byly otevřené a nevelkou mezerou v nich Hunter viděl, že místnost je velká a panuje v ní přítmí. Opřel se zády o zeď a špičkami prstů strčil do dveří, až se otevřely. Zvenčí přehlédl co největší část místnosti, pak zkontroloval rohy a nakonec vstoupil do dveří. Hrubé cihlové zdi obklopovaly rozlehlý prostor, dvakrát větší než společenská místnost nahoře. Vzduch byl nasycen odporným, zatuchlým pachem. V té sklepní místnosti však bylo ještě něco, co Hunter nedokázal identifikovat. Něco, z čeho mu naskakovala husí kůže. Něco velice zlého.

      Na protějším konci uviděl dlouhý kovový stůl, který sloužil jako pult pro několik nástrojů, ale z místa, kde byl, je nedokázal rozeznat. Podél stěny bylo seřazených několik vycpaných panáků v životní velikosti. Napravo od nich visely kresby, skicy, časové rozvrhy a plány. Hunter pochopil, k čemu jsou, ještě než uviděl obrázky. Velké fotografie sedmi různých osob, pořízené ze všech úhlů. Fotky byly rozdělené do zřetelných skupin, jasně očíslovaných od jedné do sedmi. Prvních pět nad sebou mělo velké červené kříže. Hunter zadržel dech, protože před sebou měl fotografie prvních pěti obětí vraha, kterého tisk nazýval Popravčím. Všechno měl propracované do detailu.

      Zpoza širokého pilíře ve třech čtvrtinách místnosti uslyšel Hunter šramot. Zlomek vteřiny nato před něj přijela kancelářská židle na kolečkách. Hunter se rychle napřímil, neboť uviděl Garciu. Byl v bezvědomí a krvácel z nosu – zdálo se, že ho má zlomený. Kotníky měl uvázané k podstavci židle, ruce připoutané policejními želízky za zády k opěradlu. Hunter vyčkávavě zvedl pistoli. Co se ještě za pilířem vynoří?

      Uviděl černou pistoli Sig P226 Elite, mířící na parťákovu hlavu. Hunter poznal Garciovu poloautomatickou zbraň.

      „Odložte zbraň, detektive,“ přikázal muž z úkrytu. Byla z něj vidět jenom paže. V takovém šeru nemohl Hunter dobře mířit. „Pěkně pomalu odložte zbraň, nebo bude mozek vašeho parťáka tady kolem na podlaze.“

129

      Hunter zůstal nehybně stát, mířil co nejklidněji. Stačila mu jen jedna šance.

      „Viděl jste, co dokážu,“ pokračoval muž. „Určitě víte, že neblufuju.“ Jeho hlas byl klidný a mírný, jako když se setkali poprvé. „Dám vám jen vteřinu času.“ Natáhl kohoutek.

      „Tak jo,“ zavolal Hunter a pak opatrně položil pistoli na podlahu.

      „Teď ji kopněte směrem sem.“

      Hunter poslechl a jeho pistole přistála jen čtvrt metru od židle, na které seděl Garcia.

      Konečně vystoupil zpoza pilíře Dan Tyler, majitel domu v Malibu a člověk, který upozornil Huntera a Garciu na fotografie na krbové římse. Zvedl Hunterovu pistoli z podlahy. „Pojďte ke mně, pomalu. Jakýkoli nenadálý pohyb a váš parťák zemře jako první.“

      Hunter drobnými krůčky zamířil k Tylerovi a ten před ním couval ke kovovému stolu. „To stačí,“ řekl, když se Hunter ocitl vedle Garcii. „Vyndejte želízka a hoďte mi klíče. Nemusím zdůrazňovat, abyste postupoval velmi pomalu, že ne?“

      Hunter uposlechl pokynů.

      „Teď si spoutejte ruce za zády.“

      Místností zaznělo cvaknutí.

      „Otočte se a ukažte mi to.“

      Hunter poslechl a cukl pouty, aby ukázal, že jsou zajištěná.

      „Teď si klekněte vedle svého parťáka a sedněte si na paty.“

      Hunterovy odhodlané oči se nespouštěly z Tylerovy tváře.

      „Je po všem, Michaele,“ pronesl vyrovnaně. „Víte přece, že vám to neprojde.“

      Tyler se tvářil nevzrušeně. „Už hodně dlouho mi nikdo neřekl Michaele.“ Uchechtl se. „Já nechci, aby mi něco prošlo, detektive. Nemám nic a nikoho, kvůli čemu nebo komu by mi stálo za to žít. Až to dodělám, je mi jedno, co se mnou bude. Můj život skončil před rokem.“

      Hunter si vzpomněl na první rozhovor, který spolu vedli. Tyler mu tehdy řekl, že před dvanácti měsíci zemřela jeho manželka.

      „Smrt těch lidí vám Katherine nevrátí.“

      „Kate,“ zařval Tyler. „Její jméno bylo Kate.“

      „Smrt těch lidí vám Kate nevrátí,“ zkusil to Hunter znovu.

      Tylerovy oči zaplály ohněm. „Nemáte zdání, co dělám, ani o co tady jde.“

      „Víme víc, než si myslíte.“

      Tyler se vzpurně usmál. „Že by?“ Položil obě zbraně na kovový stůl a podíval se na hodinky. „Tak jo, ještě mám trochu času. Pobavte mě.“

130

      Hunter v tom viděl příležitost získat čas a možná i zaplnit několik prázdných míst ve skládačce.

      „Tak dobrá.“ Mluvil pomalu. „Býval jste Michael Madden. Vaší manželkou bývala Katherine Davisová. Oba jste studovali na Comptonské střední. Jako několik jiných studentů jste byli šikanovaní, naváželi se do vás a dělali si z vás legraci, a to i mimo školu. Tehdy tam byla parta dětí, která povznesla šikanu na úplně novou úroveň. Ty děti vás oba ponižovaly v takové míře, že jste nakonec začali nenávidět svůj vzhled. Nedokázali jste se na sebe ani podívat do zrcadla.“ Hunter se odmlčel, pátral ve tváři svého protivníka. „Té skupině dětí se říkalo ‚Strutterova parta‘.“

      Tyler nevypadal nijak překvapeně. „Tak jste se o nich konečně dozvěděli? To jsem rád. Už jsem se bál, že to nikdo nepochopí.“

      „A právě proto jste nás nasměroval k obrázkům na krbu. Nejdřív jsme je přehlédli, a to jste nemohl strpět. Nemohl jste připustit, aby se tyhle oběti přičetly na vrub někomu jinému. Potřeboval jste, abychom přišli na tu šikanu.“

      Tyler se usmál.

      Hunter pokračoval co nejklidnějším hlasem: „Pak jste zbohatl. Hodně zbohatl. Měl jste peníze, za které jste si mohl koupit všechno, co jste chtěl – a taky začít nový život někde jinde. Někde, kde nikdo nevěděl, kdo jste, daleko od šikany, ale to nestačilo. Škoda už vznikla. Pokaždé, když jste se podíval do zrcadla, pořád jste nenáviděl to, co jste tam viděl.“

      „Za peníze se dá koupit všechno, detektive.“

      „Včetně nového obličeje,“ podotkl Hunter.

      Tyler se zasmál. „Prosím, ještě nepřestávejte,“ provokoval ho. „Příběh mého života zrovna začíná být zajímavý.“ Opřel se o zeď. Uvolněné gesto. Hunter dál hrál o čas.

      „Vytvořil jste novou identitu – Dana Tylera. Od té doby se vám žilo dobře. Dokonce jste i zapomněl na Struttera a jeho bandu – na pětadvacet let, viďte? Ale něco vám ty vzpomínky znovu vyvolalo.“ Hunter se odmlčel; čekal, až Tyler nějak zareaguje. Nedočkal se. „Byla to smrt Kate? Proto jste se rozhodl, že půjdete po nich a po jejich strachu? Protože vaše nejhorší obava se uskutečnila?“

      V Tylerově tváři se objevil zájem. „Moje nejhorší obava?“

      Hunter musel opatrně volit slova. „Ztráta osoby, kterou jste nejvíc miloval. Vaší manželky. To byla vaše nejhorší obava, ne?“

      Tyler zvolna zatleskal rukama, zvedl obočí a kývl. „Jsem ohromen. Víte víc, než jsem čekal.“ Sáhl po čemsi na kovovém stole a Hunter ztuhl. „Na to jste přišel sám, nebo vám to řekla ona?“ Tyler zvedl výtisk Los Angeles Times s obrázkem Mollie.

      Hunterův pohled se poprvé odtrhl od Tylerovy tváře a rychle zapátral v místnosti po nějakém úkrytu – nic.

      „Kde je? Kde je Mollie?“ zeptal se opatrně.

      Tyler svraštil čelo. „Vy myslíte, že je tady? Proč bych ji tu měl mít?“

      „Protože ohrožovala vás a váš plán. Protože ví, kdo jste.“

131

      Tyler zaklonil hlavu a zasmál se divným, bublavým smíchem. Hunter se nad tím zvukem zašklebil.

      „Ne, neohrožovala. A ne, neví, kdo jsem.“ Jeho hlas byl sebejistý. „Byl jsem těsně u ní, detektive. Potřásli jsme si rukama. Je docela milá.“

      Hunter ucítil, jak se mu začíná svírat hrdlo.

      „Ani když se dotkla mé ruky, nepoznala mě. Neměla zdání, kdo jsem. Ať vám pomáhala, s čím chtěla, ať cítila cokoliv, nebylo to dost jasné, aby pro mě mohla představovat hrozbu.“ Tyler se zachechtal. „Kdybych ji chtěl zabít, už by byla mrtvá.“

      Hunter opětoval jeho upřený pohled se stejným odhodláním.

      „Vy si myslíte, že jste na to kápnul, detektive? Nemáte představu, co se ve skutečnosti dělo, ani čeho byla Strutterova banda schopná. Nehrabal jste dost hluboko.“ Tylerův hlas klesl do mrazivého tónu. „Nezačalo to na střední škole. Začalo to na ulici, když jsme byli mnohem mladší. Tlačili na nás a tlačili, až už jsme to nemohli vydržet, a pak přitlačili ještě víc.“ Olízl si rozpukané rty. „Skoro každý den jsem viděl Kate plakat cestou ze školy. Vždycky přišli s něčím, co ji rozplakalo: nadávky, plivání do obličeje, fyzické týrání, odporné ponižování… Bylo jim to fuk. Máte představu, jaké to je, když se vám sakra každý den posmívají a zacházejí s vámi jako s bezcennou sračkou? Jaké psychické škody to může způsobit tak strašně plaché dívce, jako byla Kate? S radostí ji dokázali na smrt vyděsit čistě jen pro legraci. Jednoho dne ji polili lidskými exkrementy, jen aby se pobavili.“

      Hunter zavřel na okamžik oči. Kate byla ta samá Katherine, o které tehdy mluvil James Reed ve svém domě.

      „A pak tu byl Katin otec,“ pokračoval Tyler. „Ten opilec, ubožák a sráč. Přišla domů ze školy se slzami v očích a on na ni řval a zmlátil ji ještě víc. Matce to bylo jedno.“ Tyler hněvivě zaskřípal zuby. „Rozbili její sebevědomí na kusy. Utahovali si z ní a říkali jí ‚šeredo‘ tak dlouho a tolikrát, až tomu doopravdy uvěřila. Jenže Kate byla ta nejhodnější a nejroztomilejší dívka, co jsem kdy viděl, a já bych pro ni udělal všechno.“ Odmlčel se, aby se vzpamatoval. „Byl jsem inteligentní, velmi inteligentní. Hodně brzy jsem přišel na to, že dokážu vydělat spoustu peněz, aniž bych měl nějaké zaměstnání. Dokázal jsem vydělávat peníze ze svého pokoje nebo z ulice, stačil mi na to telefonní automat.“

      Hunter se rozpomněl, čím se Tyler živí. „Na burze.“

      „Přesně tak, detektive,“ souhlasil Tyler. „Umím to geniálně s čísly, lepšího jste nikdy neviděl. A můj mozek pochopil akciový trh. Bylo to tak jednoduché, že jsem nechápal, proč na tom nevydělávají všichni. Brzy se z několika dolarů staly stovky, ze stovek tisíce, z tisíců desítky tisíc a když jsem nastupoval do prváku na střední, měl jsem v bance skoro sto tisíc dolarů.“

      Hunter vyčetl z Tylerova hlasu uspokojení. „Vytvořil jste si jinou identitu, ještě než jste vyšel školu.“

      „Chápete rychle, detektive,“ usmál se Tyler. „Stejně jako otec Kate byl i ten můj opilec, budižkničemu a parchant. Když mi bylo třináct, zemřela mi matka; pil a mlátil mě čím dál víc. Kdyby někdy zjistil, že mám peníze nebo že je dokážu vydělávat, nepochybně by mi klidně vrazil nůž do zad, jen aby se dostaly do jeho špinavých pracek. Ale já mu nikdy nedal ani dolar.“ Odmlčel se a otřel si ústa. Slinil hněvem. „V téhle zemi stačí k získání řidičského průkazu jenom složit testy a ukázat rodný list, který se dá snadno padělat nebo obstarat od nějakého mrtvého dítěte. S řidičským průkazem a falešným rodným listem si můžete zažádat o veškeré dokumenty, které kdy budete potřebovat.“ Obdařil Huntera hrdým úsměvem. „Ve škole jsem byl pořád Michael Madden, ale venku už jsem se stal Danem Tylerem.“

132

      Hunter potřeboval, aby Tyler nepřestával mluvit. Dokud mluví, nikdo neumře.

      „Jenže aby mohli existovat Dan a Kate Tylerovi, museli zmizet Michael Madden a Katherine Davisová,“ podotkl Hunter klidně a dával si pozor, aby to neznělo útočně.

      Tyler začal přecházet po místnosti. „Ano, chvíli mi trvalo, než jsem k tomu Kate přesvědčil. Říkal jsem jí, že můžeme odejít, kam chceme. Pro začátek nového života jsem měl peněz víc než dost, a nemusel jsem být v Los Angeles, abych vydělával peníze. Jenže její strach byl silnější než naděje… až do té hodiny anglické literatury.“

      „Hodina anglické literatury?“ pobídl ho Hunter; získával čas.

      Tylerův pohled se ve vzpomínce kamsi zatoulal. „V dospívání se u Kate vyvinula běžná hormonální nerovnováha – estrogen a progesteron. Znáte důsledky takové nerovnováhy, detektive?“

      Hunter přenesl váhu z jedné paty na druhou. „Může způsobit nadměrné krvácení během menstruace,“ odvětil.

      „Přesně tak.“ Na Tylera zřejmě jeho znalosti udělaly dojem. „V případě Kate takové krvácení, jaké žádná vložka nedokázala zastavit. A toho dne byla nepřipravená. Stalo se to o čtyři dny dřív, než čekala, při čtvrté hodině.“

      Hunter si uměl představit, jaké rozpaky to Kate způsobilo. Vycítil z Tylerova hlasu bolest.

      „Všude byla krev, jako by ji postřelili. A rozkřiklo se to rychlostí lesního požáru. Strutter a jeho parta měli novou zbraň, kterou mohli Kate týrat. A přesně to taky dělali. Rozšířili pomluvu, že je Kate kurvička a že ve třídě potratila.“ Tyler si hrábl rukou do vlasů a zhluboka se nadechl. „Začali jí říkat ‚Andělíčkářka‘ a dělat si legraci z toho, jak by to dítě bylo ošklivé, protože jeho matkou byla ona…“ Tyler se odmlčel, aby Hunter mohl chvíli uvažovat o vážnosti jeho hlasu, naznačující podtext celé události. „Po tolika letech týrání už to nemohla vydržet. Chtěla umřít. Uvažovala o sebevraždě. Tak jsem jí řekl, že můžeme umřít oba – tedy aspoň pro všechny, kdo nás znají. Tři týdny nato jsme odjeli tábořit a lézt po horách do Arizony, a od té doby už o Michaelu Maddenovi a Katherině Davisové nikdy nikdo neslyšel. I když se našly stopy nehody.“ Tyler se hrdě uchechtl. „Věděl jste, že když člověk zahyne v horách, záchranáři mají jen padesátiprocentní naději, že jeho mrtvolu někdy najdou?“

      Hunter znal statistiku.

      „V Coloradu jsme začali nový život. Několik let nato jsme odletěli do Ria na operace. Nikdo už se na nás nikdy neměl dívat a smát se našim uším a nosu a kdečemu. Jenže během jedné z Katiných procedur došlo ke komplikacím.“

      Hunter se zájmem přimhouřil oči.

      „Skoro umřela; a ten strach, který jsem cítil, když jsem si představil, že bych ji mohl ztratit, překonal všechno, co jsem cítil kdykoli předtím. Úplně mě ochromil, až do morku kostí. Byla pro mě vším.“

      Hunter znovu přenesl váhu. Pomalu dostával křeče: přesezené nohy, bolavá páteř, ztuhlé svaly.

      „I když jsme měli zbrusu nový život, daleko od všeho a ode všech, co jsme nenáviděli,“ pokračoval Tyler, „ve skutečnosti se nám nikdy nepovedlo utéct své minulosti. Léta jsme se snažili založit rodinu, ale Kate prostě nemohla otěhotnět. Doktoři nám říkali, že po fyzické stránce jí nic nechybí. Problém byl psychický.“ Tyler si rozčileně promnul tvář oběma rukama. „Bála se, že se dítě narodí ošklivé, přesně jak říkali Strutter a jeho parta. Nikdy na to nezapomněla. My jsme si dali změnit zevnějšek, ale naše geny se tím nezměnily, a ty by na dítě přešly. Nechtěla, aby naše dítě muselo procházet tím, čím jsme procházeli my. Chápete, detektive? Nemohli jsme založit rodinu kvůli psychickému poškození, které jí způsobila Strutterova parta.“

      Světlo jedné mosazné lucerny zhaslo a v místnosti se maličko setmělo. Tyler se přemístil před kovový stůl, ale pořád byl moc daleko, než aby se Hunter mohl o něco pokusit.

      „Psycholožka doporučovala, abychom se přestěhovali zpátky do Los Angeles. Tvrdila, že bychom měli čelit svému strachu, že uhýbáním jen posilujeme nejistotu; jenom nám to pořád brání jít dál. Říkala, že pobyt v Los Angeles by mohl být první krok. Trvalo léta, než Kate souhlasila s návratem. Ale psycholožka měla pravdu.“ Tylerovy rty se rozšířily v pousmání. „Před třinácti měsíci mi Kate volala do kanceláře. Plakala. Nikdy v životě ještě nebyla tak šťastná. Říkala, že právě skoupila celý regál těhotenských testů v drogerii, jen aby měla jistotu. Na všech jí vyšel stejný výsledek. Konečně z nás bude rodina.“

      Z radosti v Tylerově hlase naskočila Hunterovi husí kůže.

      „Oslavovali jsme to každý den. Jenže já udělal tu chybu, že jsem ji jednou večer vzal do restaurace na Santa Monica Boulevard.“ Odmlčel se a Hunter zpozoroval v jeho očích hněv. „Jak jsme večeřeli, zaslechli jsme, jak nějaký zákazník nadává číšníkovi, který udělal běžnou chybu. Dal si záležet, aby všichni v restauraci slyšeli, jak toho chudáka kluka ponižuje. Viděl jsem, jak Kate ztuhla. Poznala ho po hlase dřív než já.“

133

      „Strutter,“ řekl Hunter a předem věděl, že má pravdu.

      „Vůbec se nezměnil.“ Tyler se ošíval. „I po té době to byl pořád zkurvený tyran. Udělal scénu a vedoucí restaurace ho požádal, aby odešel. Všichni na něj zírali, ale on si kdovíproč všiml Kate. Přistoupil k našemu stolu a řekl: Na co kurva koukáš, ty svině šeredná?“ Tylerovým tělem projela bolest a hněv, až se otřásl. „Vydal stejné zachrochtání, jakým ji dráždil tehdy před lety, jako by ji poznal.“ Znechuceně potřásl hlavou. „Já blbec. Ztuhl jsem a nic jsem neudělal. Jen jsem tam seděl a civěl, jak ten grázl odchází poté, co zase ponížil mou ženu. Kate potom ne a ne přestat plakat – a za týden potratila.“

      Hunter se zachvěl. Tak tohle byla ta „poslední kapka“.

      „Stála o to dítě víc než o vlastní život. A tak, aby otupila svou bolest, vloni na Silvestra spolykala lahvičku prášků na spaní.“ Tyler zůstal stát před obrázky na stěně, doslova slintal vzteky. „Psychické poškození, které Kate způsobili, když byla mladá, bylo takové, že i po tolika letech stačil jen jeho hlas a pár vteřin, aby se úplně sesypala.“ Tyler se obrátil k Hunterovi. „Myslel jsem, že už nemám pro co žít. Má noční můra se konečně proměnila v realitu. A pak jsem uviděl v novinách článek s fotografií takového usměvavého kněze – a to byl Brett Nichols, do prdele.“

      Hunter si vzpomněl, že on a Garcia našli tentýž článek v pokoji otce Fabiana.

      „Uvědomil jsem si, že zatímco já trpěl, zatímco si Kate sama vzala život kvůli tomu, co nám udělali, Strutter a jeho banda si žijí úplně normálně, jako by se nechumelilo. Zčistajasna jsem měl zase důvod k životu.“

      „Pomsta,“ zašeptal Hunter.

      „Ano,“ usmál se Tyler. „Nejsilnější ze všech důvodů. Přísahal jsem, že je všechny najdu a že budou pykat. Do prvního výročí Katiny smrti budou všichni mrtví. Označkuju Struttera krví rodiny, kterou zabil, svou vlastní krví, a ostatní očísluju krví jejich kumpánů. Budou trpět tím nejgrotesknějším způsobem, jaký vymyslím. Měl jsem peníze, spoustu peněz, a v mém světě peníze znamenají moc. Najal jsem lidi, kteří prohrabali jejich životy do posledního zrníčka. Zjistili mi, kde jsou a čeho se na smrt bojí. Každý se něčeho bojí, detektive. Nemusí to být nutně fobie, ale když budete hledat dost hluboko, zjistíte, že každý má z něčeho strach. Neměli právo zničit nám život.“

      Tylerův hlas se začal chvět. Ztrácel nad sebou kontrolu. Hunter se na kolenou neklidně zavrtěl, popotáhl spoutanýma rukama za želízka.

      „Kate a já jsme byli jenom dva, ale kolik životů myslíte, že zničili? Mysleli si, že si můžou dělat, co chtějí, bez následků? No, tak to se spletli. Jejich následek jsem kurva já,“ vykřikl a udeřil se do hrudi zaťatou pěstí. „Stvořili mě. Stvořili hněv a nenávist, co mi proudí v žilách. Nenávist mi dala znovu důvod k životu. Když jsem viděl strach v jejich očích, když poznali fotografii Kate, když pochopili, že zemřou tou nejhorší představitelnou smrtí – to mě plnilo nepříčetnou radostí. Změnilo mě to. A zčistajasna jsem chtěl víc než jejich život a jejich strach. Neuspokojovalo mě už jenom je mučit a zabíjet. Potřeboval jsem ochutnat jejich krev a maso. Připadal jsem si přitom… úplně jiný. Bylo to silné. Měl byste to někdy zkusit, detektive. Je to rauš, jakému se nic nevyrovná. Doslova pohltit svého nepřítele – velmi návykové.“ Z úst mu vylétla slina, jak se přestával ovládat. Přistoupil ke stolu a uchopil Hunterovu pistoli. „A nikdo mi nezabrání to dokončit. Nikdo mi nezabrání prolít zbytek jejich krve. NIKDO.“

      Čas vypršel.

      Tyler udělal krok dopředu, namířil zbraň na Garciovu hlavu a stiskl spoušť.

134

      Mollie Woodsová zavřela oči a nechala si silným proudem horké vody masírovat ztuhlé svaly. Maličkou koupelnu naplnila slabá, jakoby gázová mlha páry, která pronikala škvírou pod dveřmi do nevelké předsíně. Od její vize uplynulo už několik hodin, ale pořád se nedokázala přestat třást. Věděla, že si pro ni jde. Viděla krev a paniku a strach. Musela utéct.

      Opřela se o bílé kachlíčky a uvažovala, jestli neudělala chybu. Neznala v Los Angeles moc lidí. Po pravdě řečeno, jediná skutečná kamarádka, kterou si tu od svého příchodu za tři roky našla, byla Susan Zieliskiová. Susan jednou Mollii – kterou znala jako Moniku – řekla, že kdyby někdy něco potřebovala, rozhodně s ní může počítat.

      Mollie se třásla a plakala, když před necelou hodinou zaklepala na Susaniny dveře. Přítelkyně okamžitě projevila starost a Mollie jí napovídala nějakou hloupou historku o hádce a rozchodu s přítelem.

      „Ani jsem nevěděla, že máš kluka,“ objímala ji Susan konejšivě. „Nepraštil tě, že ne? Protože kdyby ano, musíme na toho magora zavolat policajty.“

      Chvíli si povídaly nad konvicí čerstvě uvařené kávy. Mollie musela nabalit na svůj příběh ještě mnohem větší lži.

      „Měla bys zůstat dneska na noc tady, Moniko,“ řekla Susan. „Vlastně tu můžeš zůstat, jak dlouho chceš. Budu moc ráda, že mám společnost.“

      Molliin úsměv byl němým poděkováním.

      „Vypadáš prochladle. Co kdyby sis dala horkou sprchu, a já zatím udělám něco k jídlu. Pak ti povím o jedné skvělé zprávě, kterou jsem dneska dostala.“

      Mollie vypnula vodu a odsunula dveře sprchového koutu. Její oblečení zůstalo ležet na podlaze, kde z něj vystoupila. Susan jí dala čisté ručníky, ovinula si tedy jeden kolem těla a z druhého si vytvořila turban na mokrých vlasech. Pravou rukou otřela okrouhlé místo na zamženém zrcadle a zadívala se na svůj obličej.

      Rozhodla se, že zavolá Huntera – aspoň mu sdělí, že je v pořádku. Nezachovala se k němu fér, vždyť se jí jen snažil pomoct. A ve svém strachu z toho, co by se mohlo stát, porušila slib, který mu dala, a vypnula mobilní telefon.

      Náhle projel Mollii tělem znepokojivý pocit. Polekaně se otočila ke dveřím koupelny, jako by tam někdo stál a civěl na ni. Byla si jistá, že zaslechla něco, co znělo jako tlumený výkřik. Okamžik stála úplně nehybně a naslouchala, ale jediný zvuk, který slyšela, bylo pomalé kapání ze sprchové hlavice. Roztřesenýma rukama sáhla po klice a pootevřela dveře koupelny jen tolik, aby mohla vykouknout ven. Všude bylo zhasnuto.

      „Susan?“ zavolala Mollie nejistým hlasem.

      Ticho.

      Opatrně vstoupila do chodby a čekala.

      Nic.

      Vlevo malý obývací pokoj a kuchyňka, vpravo ložnice, ale byt vypadal mrtvě – působil absolutně mrtvě.

      „Susan? Stalo se něco?“ Hlas se jí začínal chvět slzami. Drobnými krůčky zamířila Mollie doleva, přičemž nechávala na parketách slabé mokré šlépěje. Neznala půdorys bytu, osvětleného teď jen slabou září, která vycházela z koupelny. Rukama opatrně nahmatávala cestu a zastavila se, když se ocitla u obývacího pokoje. Celé tělo se jí stáhlo nezvladatelným návalem strachu a nadarmo se snažila bojovat se slzami, které jí zamlžily zrak.

      „Susan, kde jsi?“

      Mollie si protřela oči a udělala další krok dopředu.

      Světlo v koupelně za jejími zády zhaslo.

135

      Hunterovi vypršel čas.

      Se smrtícím odhodláním zvedl Tyler zbraň, zamířil na Garciovu hlavu a stiskl spoušť.

      Cvak – nic.

      Tylerova tvář zaplála hněvem a zmatkem. Zkusil to ještě jednou, ale zbraň ani tentokrát nevystřelila.

      Rychlostí blesku Hunter vyskočil, ruce jako zázrakem uvolněné z pout. Než stihl Tyler zareagovat, Hunter mu uštědřil dobře mířenou ránu pěstí do žeber a vyrazil mu dech. Svalil se na podlahu, ale podařilo se mu nesmírnou silou vymrštit pravou nohu a zaháknout ji kolem Hunterových lýtek. Hunter prudce dopadl na zem kostrčí, nárazem se mu bolestivě otřáslo celé tělo. Nemotorně se okamžitě převalil nalevo, předvídal Tylerův následný kop mířený na hlavu, a vyhnul se mu.

      Tyler nepustil zbraň. Konečně pochopil, co se stalo. Než Hunter položil pistoli na podlahu a odkopl ji, jak měl nařízeno, obratně zasunul palcem pojistku. Chytré. Hunterovi to poskytlo několik drahocenných vteřin, aby mohl reagovat. Jenže Tyler nehodlal udělat stejnou chybu dvakrát. Odjistil zbraň, máchl paží a vypálil.

      Hunter se tentokrát převalil napravo, ale ne dost rychle. Ucítil palčivou, omračující bolest, která mu zachvátila celou levou paži, ještě když sklepní místností zvučel ohlušující výstřel. Musel uvažovat rychle. Věděl, že brzy bude následovat druhý výstřel. Než Tyler stihl znovu zamířit, Hunter instinktivně vykopl. Levou botou trefil stejné místo na žebrech, které před pár vteřinami zasáhl pěstí.

      Bez dechu, na okamžik bezmocný a ochromený Hunterovým kopnutím, převalil se Tyler instinktivně ke kovovému stolu a pod ním na druhou stranu, čímž vytvořil mezi sebou a Hunterem dočasnou bariéru.

      Oba vstali zároveň. Hunterovi tekla z ramene krev, ale věděl, že měl štěstí. Uslyšel, jak kulka narazila na stěnu za ním, což znamenalo, že navzdory mučivé bolesti mu čistě prošla paží. Nezasáhla kost ani žádnou z hlavních tepen. Viděl, jak se zbraň v Tylerově pravici znovu zvedá směrem k němu. V zoufalém pudu sebezáchovy skočil dopředu. Zdravou paži napjal vysoko nad hlavu, jako by skákal šipku. Věděl, že ze svého místa se k Tylerovi nedostane, ale mohl se dostat ke kovovému stolu. A přesně to udělal. Strčil do něj a vrazil jeho okraj Tylerovi do horní části stehen. Tyler, vyvedený z rovnováhy, se zapotácel dozadu a prudce narazil do cihlové zdi. Ještě pořád však držel v ruce pistoli. Oči mu žhnuly vražednou nenávistí. Zvedl hlavu a pátral pohledem po Hunterovi, prst na spoušti opět napjatý.

      Nalevo – nic.

      Napravo – nic.

      Kde sakra je?

      Hunterovo rozmáchlé kopnutí přišlo zpod stolu a podrazilo Tylerovi nohy. Tyler vyletěl do vzduchu a s praskavým zvukem nemotorně dopadl na podlahu. Nejdřív ramenem, pak hlavou. Dopadl dost prudce, aby pár vteřin neviděl nic než hvězdičky. Když konečně vybledly, měl před očima hlaveň pistole.

      „Jak už jsem říkal,“ pravil Hunter, třímající v ruce Garciovu zbraň, která spadla prve na podlahu, když strčil do kovového stolu. „Je po všem, Dane.“

136

      Hunter spoutal Tylerovi ruce za zády týmiž želízky, z nichž se před necelou minutou vyprostil.

      „Carlosi, probuď se,“ pplácal Hunter parťáka po tváři. Nervózní cuknutí, po němž následovalo nesrozumitelné zamumlání.

      Další poklepání na tvář. „Carlosi, není ti nic?“

      Garcia zakašlal, vyplivl krev. Několikrát zamžikal, než si jeho oči přivykly na špatné osvětlení.

      „Co se kurva stalo?“ zeptal se, když uviděl chaos, panující v místnosti, zajatého Dana Tylera a krvácejícího Huntera.

      „Radši to ani nechtěj vědět,“ odpověděl Hunter a osvobodil Garciu ze židle.

      „Musíš do nemocnice.“

      „Ty taky,“ uchechtl se Hunter. „Tvůj nos nevypadá nejlíp.“

      „Taky se nejlíp necítí. Abych řekl pravdu, svinsky to bolí,“ odvětil Garcia, dotkl se nosu špičkami prstů a ucukl bolestí.

      „Nejdřív si zavoláme.“

      Než však Hunter stihl zvolit číslo, zazvonil mu mobil. Na displeji se ukázalo číslo Mollie.

      „Mollie? Kde jste? Není vám nic? Kam jste šla?“

      „On… on je tady.“ Její hlas byl pouhý ševelivý šepot.

      „Cože? O čem to mluvíte, Mollie? Sotva vás slyším.“

      „Je tady.“

      „Kdo je kde? A proč šeptáte?“

      „Protože je tady. Je v bytě,“ opakovala a přitom vystrašeně, mělce dýchala. „Jde po mně. Vrah přišel za mnou.“

      „Mollie, uklidněte se.“ Hunter se snažil zachovat klidný hlas a škubl sebou, když mu levou paží projel nový poryv palčivé bolesti. „Nejde po vás. Dostali jsme ho. Je přímo tady přede mnou a už nikam nepůjde. Nemusíte se bát, Mollie.“

      „Ne. Máte někoho jiného.“

      Přes slzy jí Hunter špatně rozuměl. „Cože? Jak to myslíte, že máme někoho jiného?“

      „On… on je tady v bytě.“

      Hunter se pohledem střetl s Tylerovýma očima. Teprve teď si uvědomil, že na burziánových rtech vytanul vyzývavý úsměv.

      „Udělal jste chybu, detektive.“ Úšklebek se proměnil ve vyzývavý úsměv. „To jsem nebyl já, koho se měla bát.“

      Garcia se otřásl. „O čem to kurva žvaní?“

      Hunterovi vyschlo v ústech. „Mollie, mluvte se mnou. Jste tam ještě?“

      Mollie se tak bála, že zabloudila zpátky do koupelny. Tma tu byla takřka úplná, až na slabý střípek barevného světla, který pronikal dovnitř škvírou mezi záclonami. Zmatená a roztřesená se otáčela, nevěděla, co vlastně hledá, a strach ji ochromoval. Z kouta místnosti na ni mžikal pár očí, ukrytých ve tmě.

137

      Pneumatiky Hondy Civic typu R hlasitě zakvílely, když Hunter vybral zatáčku a hnal se po South Beverly Glen Boulevard. Neměl čas na vysvětlování, vzal si Garciovo auto a nechal ho, aby zavolal kapitánce Blakeové a popsal jí, co se odehrálo v domě Dana Tylera.

      Trevor Tollino zavolal Hunterovi, hned jak detektiv skončil hovor s Mollií.

      „Mluv, Trevore,“ křičel Hunter do telefonu, připojeného v autě na hands-free systém. „Kam kurva jedu?“

      „Je v Downey, Roberte, ale pořád nemám přesnou lokalizaci. Její telefon se objevil na monitoru teprve před pár minutami, ale dobrá zpráva je, že je pořád zapnutý. Jestli tak zůstane ještě deset až patnáct minut, tak nás k ní ta GPS navede s přesností půldruhého metru.“

      Z dálnice na San Diego sjel Hunter po exitu I-105 na východ a stočtyřicítkou pokračoval v cestě po dálnici Glenn M Anderson.

      „Trevore, jak to jde? Za dvě minuty jsem v Downey.“

      „Už to bude, už to bude. Někde na Stewart and Gray Road. Potřebuješ navigovat?“

      „Ne, znám cestu. Potřebuju přesnou adresu.“

      Hunterova levá paže žhnula odpornou bolestí. Kulka mu proletěla tricepsem, takže mu každé natažení ruky způsobovalo muka. Většinu cesty řídil jen pravou rukou.

      „Mám to, Roberte,“ zazněl z reproduktorů Trevorův chraplavý hlas. „Stewart and Gray Road 9160. Je to komplex sedmi budov, jmenuje se to tam Villa Downey Apartments. Signál vychází z druhé budovy napravo, když vjedeš na parkoviště z hlavní. Byt ve druhém patře až na konci bloku.“

      Než Hunter zahnul do správné ulice, spustila se průtrž mračen. „Jsem tady. Pošli mi sem posily, Trevore.“

      Improvizované zaškrcovadlo, které mu Garcia uvázal kolem paže, se uvolnilo a Hunter zase začal krvácet. Zastavil se, pomocí zubů a pravé ruky utáhl uzel, jak nejlépe dovedl. Pronikavá bolest mu vysála vzduch z plic a všechno se s ním chvilku točilo.

      Chodba ve druhém patře byla dlouhá, úzká, strašidelně němá a temná. Všechna světla někdo rozbil. Hunter neměl čas čekat na posily. S pistolí v ruce postupoval chodbou co nejopatrněji a nejrychleji. Na konci zkusil dveře, které mu Trevor označil – odemčeno. Zvolna do nich strčil hlavní zbraně, až se otevřely. Zvenčí prostrčil ruku skrz veřeje, hledal vypínač. Když ho našel, párkrát jím cvakl nahoru a dolů – pořád tma.

      Do prdele!

      Měl dvě možnosti: překonat bolest v prostřeleném tricepsu a použít tužkovou baterku, nebo riskovat v bytě, kde je tma jako v pytli. Hunter zaťal zuby a dlouze, zhluboka se nadechl. S připravenou baterkou vstoupil dovnitř.

      Obývací pokoj byl malý a spoře zařízený, ale měl dost skrytých zákoutí, aby se spustil Hunterův vnitřní alarm. Od vchodu zaznamenal kuchyňský kout a krátkou chodbičku, která vedla k zavřeným dveřím. Musel prověřit ta skrytá zákoutí, než bude pokračovat. Pevněji sevřel v ruce zbraň a ostražitě postupoval kupředu. Udělal jen dva kroky, když ho něco zastavilo. Zachytil těžký kovový pach a srdce mu pokleslo. Tenhle odér znal nadmíru dobře.

      Krev.

      Podle síly pachu poznal, že je jí spousta. Zvolna se otáčel, kužel světla z baterky pátral všude. Zatmělo se mu před očima, když ji konečně uviděl.

      „Ach Bože, ne.“

      Byla nahá a klečela v koutě. Prsa a břicho jí pokrývala krev, která vyprýštila z proříznutého hrdla.

138

      Hunter se rozběhl k dívce. Teprve když se ocitl u ní a poklekl vedle těla, uvědomil si, že má blond vlasy – tak plavé, až byly skoro bílé. Zamířil baterku na její tvář. Tmavě modré oči měla otevřené. Zkameněla v nich navěky hrůza – momentka jejích děsivých posledních okamžiků. Ale Mollie to nebyla.

      Cink.

      Hunter vyskočil. Smysly v pohotovosti. Zvuk vyšel z chodbičky vedle kuchyně. Rychle a tiše se přitiskl zády ke stěně napravo od vchodu do chodby, zhluboka se nadechl a provedl otočku. Jeho zbraň hledala cíl. Nic se nehýbalo, ale něco se změnilo. Dveře na konci chodby byly otevřené. Hunter si byl jist, že když do bytu vstoupil, byly zavřené. Ložnici ozařovalo slabé mihotavé světlo. Svíčky, usoudil Hunter. Past, tím si byl jistý, jenže neměl na vybranou.

      Uslyšel přidušené zakňourání a hlavou mu prolétl záblesk naděje. Věděl, že je to Mollie, ale vycítil ještě přítomnost někoho dalšího. Nebyla sama.

      Při prvním kroku do chodby se Hunterovi zamotala hlava. Neměl tušení, kolik krve zatím ztratil, ale začínal cítit závrať a slabost. Na okamžik se zastavil, aby znovu nabyl rovnováhy. Zčistajasna se mu v zorném poli objevila Mollie; vlekl ji někdo vysoký a statný. Ten někdo jí tiskl k hlavě pistoli. Dívka byla nahá, vyděšená a plakala.

      „Mollie,“ zamumlal Hunter. A i když mu ochranitelské instinkty velely jít k ní, zůstal na místě. Zbraní mířil na záhadnou postavu skrytou za ní.

      „Odhoďte zbraň, detektive.“

      Hunter zaváhal.

      Muž přitiskl hlaveň zbraně silněji k Molliinu spánku. „Odhoďte zbraň, nebo zemře – tady a teď.“

      „Tak jo.“ Hunter uvolnil stisk a pistole se mu otočila kolem ukazováčku. „Odkládám zbraň. Promluvíme si. Nikdo tu nemusí zemřít.“

      Mollie se dusila slzami a prudce škubala tělem dopředu, ale držela ji mužova silná ruka.

      „Položte pistoli na podlahu a kopněte ji sem takovou silou, aby dojela až ke mně. Jestli se to nestane, umře ona a pak vy.“

      Déjà vu, pomyslel si Hunter a poslechl.

      Zatímco Hunterova zbraň klouzala po podlaze, muž vystoupil zpoza Mollie a zastavil pistoli pravou nohou. Na zlomek vteřiny sjel pohledem dolů – ne na tak dlouho, aby Hunter stihl reagovat.

      „H&K USP Tactical?“ Na muže to zřejmě udělalo dojem. „Oblíbená zbraň jednotek Seals a zvláštních operativců. Dobrá volba. Vidím, že se ve zbraních vyznáte.“

      „Vy taky,“ odsekl Hunter.

      „To ano.“ Zlobně se usmál.

      V šeru Hunter konečně rozeznal rysy mužovy tváře. Tváře poznamenané tvrdým a neradostným životem. Hluboké vrásky, hrubá pleť, smutné oči a ošklivá jizva od pravého horního outku levého oka ke středu čela. Hunter nemusel pátrat dlouho, aby rozpoznal podobu. Něco z něj v sobě měla Mollie. Snad ústa nebo nos, ale rozhodně to tam bylo. Byl to její otec.

139

      John Woods odkopl Hunterovu zbraň stranou.

      Hunter držel ruce od těla, zhruba ve výši hlavy, dlaněmi dopředu. Ukazoval, že není nebezpečný.

      Johnovy oči zabloudily ke zkrvavenému hadru na Hunterově levé paži. „To asi bolí, a jste bledý. Nejspíš jste ztratil spoustu krve, co?“

      Hunter neodpověděl.

      „Pomalu si zvedněte okraj nohavic.“

      „Nemám záložní zbraň.“

      „To si ověřím osobně. Dělejte.“

      Hunter poslechl.

      John popadl Mollii za vlasy a zuřivě ji odstrčil. Klopýtavě spadla na zem, až to hlasitě žuchlo. „Vrať se do kouta, klekni a modli se,“ zavelel. „S tebou jsem ještě neskončil. Modli se za svou matku a za své hříchy, ty malá kurvo.“

      Hunter slyšel, jak se dívka zoufale snaží potlačovat vzlyky, jako by zvuk jejího pláče mohl rozzuřit otce ještě víc. John byl příliš daleko, než aby se Hunter mohl v tom okamžiku pokusit o nějakou fyzickou reakci. Musel něco vymyslet. Zatímco John hleděl na Mollii, udělal Hunter nepatrný krůček dopředu.

      „Tohle přece nemusíte,“ začal opatrně.

      „ALE MUSÍM,“ zařval John. „Napoprvé jsem svůj úkol nesplnil, ale Pán mi dal druhou příležitost. Příležitost, abych se vykoupil. A tentokrát neselžu.“

      „Nesplnil jste svůj úkol, protože jste ho nepochopil,“ odvětil Hunter s jistotou a dával si pozor, aby nezvolil stejně agresivní tón jako John, protože věděl, že by ho to jen ještě víc rozhněvalo.

      Pochybnost se v Johnových očích zableskla jen krátce, ale stačilo to, aby Hunter získal možnost pokračovat.

      Další nepatrný krůček. „Myslel jste si, že vaším úkolem je trestat dceru, zbavit ji jejího postižení nebo toho, co jste za postižení považoval – toho, že dokáže vycítit bolest jiných lidí.“

      „Má v sobě ďábla, proto má vidiny – démonické vidiny.“ John nepřestával na Huntera mířit.

      „Ne, nemá. V tom se mýlíte.“ Hunter věděl, že John Woods je nesmírně zbožný. Musel hrát jeho hru, pokud měl využít příležitosti a zachránit Mollii. „Špatně jste pochopil, co po vás Bůh chce. Vaším úkolem nebylo trestat ji. Měl jste jí pomoct.“

      Okamžik nejistoty.

      „Chápu slovo Boží jasně. On ke mně mluví,“ prohlásil John sebejistě a ukázal si levým ukazováčkem na hlavu. „Byla to zkouška – od chvíle, kdy se narodila.“

      „Přesně tak,“ potvrdil Hunter. „Zkouška, jak se vypořádáte s tak zvláštním dítětem. Jestli je dokážete pochopit.“

      „NENÍ CO CHÁPAT,“ zařval John.

      „Ale je. Vyskytuje se to v dějinách lidstva už od počátku časů.“

      Johnovou tváří projel záblesk zvědavosti.

      „Vzpomeňte si na všechny biblické příběhy. Kolik světců, kolik lidí, kteří chtěli konat dobro, zůstalo nepochopeno, kolik jich bylo perzekuováno, dokonce i považováno za propadlé peklu a popraveno, než v nich konečně začalo lidstvo vidět to, čím skutečně byli, a projevilo jim patřičné uznání? A to jen proto, že je lidé nechtěli chápat. Neudělejte tutéž chybu s Mollií.“

      „To není nic zvláštního, mít v sobě ďábla.“ Johnova řeč byla čím dál rychlejší a vzrušenější. „Měl jsem ji zbavit prokletí, ale selhal jsem a od té doby žiju v pekle. Mým úkolem teď je postarat se, aby prosila o odpuštění, a pak ji poslat k tomu jedinému, kdo jí může odpustit.“

      „Vaším úkolem je zabít ji?“

      „Chvála Pánubohu. Už žádný ďábel nebude.“

140

      Diskuse se Hunterovi začínala vymykat z rukou. Jestli k tomu dojde, pak věděl, že on a Mollie jsou prakticky mrtví.

      „Proč by vám Bůh dával tak zbytečný úkol, když je všemocný?“ zeptal se klidně. „Není snad Bůh všemohoucí? Není v Boží moci dávat a brát život mžiknutím oka? Kdyby Bůh chtěl, aby Mollie byla mrtvá, k čemu by potřeboval vás? Luskne prsty a je po ní. A co byste tím získal?“ Hunter se na zlomek sekundy zarazil a spatřil, jak se v očích Johna Woodse rozlévá pochybnost. Rychle přitlačil. „Nic. Žádnou vědomost, žádnou zkušenost, žádné ponaučení. Marný úkol, jehož splnění by Bohu trvalo pouhou nanosekundu. Pokud vím, Bůh neukládá marné úkoly.“

      Obava v Johnově tváři vzrostla.

      „Vaším úkolem je pochopit dceru. Pomoci jí ovládat dar, kterého se jí dostalo, a přemýšlet o tom. Od koho myslíte, že ten dar dostala, Johne? Ďábel nemá takovou moc.“

      Další závrať. Hunter cítil, jak mu po paži stéká krev. Slyšel, jak kape na podlahu, a cítil, že mu slábnou kolena. Věděl, že už mu nezbývá moc času.

      „Proklela svou matku,“ odsekl John vztekle. „Řekla jí, že umře.“

      „Ne, neřekla. Snažila se tomu zabránit, a kdybyste jí byl naslouchal, vaše manželka mohla zůstat naživu. Copak to nechápete, Johne? V Molliině daru se skrývá schopnost pomáhat lidem. Může zachraňovat lidi před utrpením, ale sama na to nestačí. Potřebuje, aby jí druzí naslouchali.“

      „Jako vy?“

      „Ano, jako já. Volala vás na pomoc. A pořád volá. Stačí jí jen vaše podpora, vaše porozumění. Vaším úkolem je prohlédnout tu šarádu. Překonat vlastní předsudky a najít dobro v tom, co jste považoval za zlo.“

      John přešlápl z nohy na nohu. Vypadal nejistě, pochyboval o svých činech. Ruka, kterou svíral pistoli, maličko ochabla a Hunter se odvážil postoupit o další krůček dopředu, jenže John sebou trhl, jako by procitl ze sna.

      „NE!“ Jeho výkřik byl plný hněvu. „Plnil jsem úkol tak, jak mi byl uložený. Ona musí umřít. Jako musely umřít všechny ostatní.“

      Ostatní? uvažoval Hunter.

      „Musely umřít, abych našel dítě ďábla.“

      A náhle Hunterovi svitlo. Ta blondýna v obývacím pokoji – na kolenou – rozříznuté hrdlo. Claire Andersonová – rozříznuté hrdlo. Dívky v novinách. Hunter ty články četl tak rychle, že na ně úplně zapomněl. Všechny byly brunety. Všechny byly zhruba v Molliině věku. A všechny byly nalezeny nahé, na kolenou, s rukama svázanýma jako k modlitbě a s podříznutým hrdlem. John Woods je v Los Angeles už celé dny a hledá Mollii. Zoufalství a hněv v něm explodovaly, když se mu nedařilo ji najít. Promítl si svou nenávist do dívek, které se jí podobaly. Zabíjel Mollii zas a znova. Ale nejen to – John uvěřil, že jeho dcera je mimořádná, že dokáže vycítit utrpení jiných lidí. Věděl, že je dobrý člověk. Věděl, že se bude vždycky snažit lidem pomáhat. Nezabíjel ty dívky jen proto, že se Mollii podobaly, ale také tak, aby to Mollie vycítila. Vábil ji k sobě. John Woods je Řezník.

      „A taky že umře,“ zvedl John pistoli. „A vy taky.“

      Hunter viděl v Johnových očích odhodlání, s nímž tiskl prst ke spoušti.

      Hra skončila.

141

      Burácivý výstřel přehlušil prudký déšť, který bubnoval do oken. Stěna za Johnem byla náhle potřísněná krví, kousky masa a pokožky. Vzduch se okamžitě naplnil pachem korditu.

      Hunterovo tělo se sesulo dopředu, ale z posledních sil se mu podařilo zachytit se zdravou rukou stěny. Kombinace ztráty krve a okamžitého návalu adrenalinu mu neuvěřitelně zamotala hlavu, na okamžik ztratil rovnováhu. Když znovu zaostřil zrak, uviděl, jak John Woods klesá na kolena. Ze střelné rány na pravé ruce, která ho připravila o tři prsty, mu tryskala krev. Ústa měl pootevřená, oči vytřeštěné hrůzou. Teprve pak ji Hunter uviděl. Mollie držela v ruce Hunterovu pistoli, kterou prve John odkopl stranou. Viděl, jak natahuje kohoutek a chystá se k druhému výstřelu.

      „Mollie, to ne!“ zvolal Hunter a vrhl se kupředu – obě ruce napřažené dlaněmi dopředu, aby ji zadržel. „Nedělejte to.“

      Třásla se. Po tváři jí kanuly slzy. „Zabil Su… Susan. Chtěl zabít vás.“

      „Rozumím, Mollie. Ale tentokrát je opravdu po všem. Já to vyřídím.“

      John Woods vydal zvířecí sten a pak začal prudce zvracet. Bolest ze ztráty prstů, roztříštěných kostí, rozervaných vaziv a ztráty krve ho překonala.

      „Mockrát mě znásilnil.“ V jejím hlase nebyl hněv, jen bolest. Mollie zalétla pohledem zpátky k Hunterovi. „Tolik se bojím.“

      „Já vím, zlato.“ Hunterův hlas byl něžný a starostlivý. „Ale už se nemáš čeho bát. Opravdu je po všem, věř mi. Neublíží už tobě ani nikomu jinému.“

      Z chodby náhle zazněl příval kroků.

      „Odhoďte zbraň. Odhoďte ji hned,“ křičeli dva uniformovaní strážníci. Mířili zbraněmi na Mollii.

      „Počkat!“ Hunter se k nim otočil s rukama zdviženýma na znamení kapitulace tak, že stál mezi jejich zbraněmi a Mollií. „Jsem detektiv Robert Hunter, specialista na vraždy.“ Ukázal na odznak na svém opasku. „Tahle situace je pod kontrolou. Spusťte zbraně.“

      Strážníci si vyměnili úzkostlivý pohled. „Mně moc pod kontrolou nepřipadá, pane,“ odvětil jeden z nich.

      „Takhle já svoje situace kontroluju.“

      Oba policisté se zamračili.

      „Hlídejte jeho.“ Hunter ukázal na Johna. „To je ten Řezník, kterého hledáte.“

      „Cože?“

      „Patrně u něj najdete nůž se stopami krve všech Řezníkových obětí.“ Hunter smutně sklonil hlavu. „Naneštěstí je v obývacím pokoji další oběť.“

      Po krátkém zaváhání se jejich pistole otočily a zamířily na Johna Woodse.

      Hunter se znovu obrátil k Mollii a slyšel přitom, jak jeden ze strážníků do vysílačky sděluje centrále překvapivou novinu a žádá o sanitku.

      „No tak, Mollie,“ zašeptal Hunter, přistoupil blíž, zvedl z podlahy ručník a podal jí ho.

      Okamžik napětí mezi nimi jako by trval celou věčnost.

      Zajistila pistoli a vložila mu ji do ruky. „Jste jediný, kdo mi kdy věřil. Jste jediný, komu důvěřuju.“

      Se slzami v očích ho objala.

142

      Boží hod vánoční

      Garcia otevřel dveře, oděný v tom nejpraštěnějším svetru, co kdy Hunter viděl – byla to fialová, červená, růžová a světle zelená chlupatá obludnost, která mu byla nejmíň o dvě čísla větší. Nos měl zabandážovaný, jako by absolvoval plastickou operaci. Pod oběma očima měl tmavé kruhy.

      „Fujtajbl.“ Hunter uskočil a ukázal na Garciův svetr. „Nekouše to?“

      „Já vím, já vím.“ Garcia udělal obličej. „To mi upletla matka. Dneska ráno to přinesla. Musím to mít na sobě, jinak by se rozčilila.“

      „Trestá tě, abys věděl.“

      „Jo, nejspíš jo. Pojď dál,“ vedl ho Garcia do bytu. Vánoční stromek ve vzdáleném koutě pokoje ožil blikajícími světýlky a ozdobami. Místnost proteplovala tichá, staromódní vánoční hudba a duha vůní, při kterých se sbíhaly sliny.

      „Co dělá ruka?“ zeptal se Garcia.

      „Pořád bolí, ale dá se to vydržet. Akorát pár měsíců nesmím chodit do posilovny.“

      „A to ti dělá největší starost, co?“

      Hunter pokrčil rameny. „Co dělá nos?“

      „Je zlomený. Pár měsíců nesmím dávat hlavičky,“ zažertoval Garcia. „Prý ti volal starosta, a nešlo o jeho ženu.“

      Tentokrát lhostejné pokrčení rameny.

      „Jsi hvězda měsíce, Roberte. Máš to u všech dobré, včetně kapitánky Blakeové a náčelníka Collinse. Dva sérioví vrazi za jednu noc? To je určitě nový rekord. Slyšel jsi, že konečně našli Jamese Reeda?“

      Hunter přikývl.

      „Měli jsme pravdu; vůbec neopustil okres Los Angeles. Jeho milenka žije v Ranchos Palos Verdes. Auto jsme nemohli najít, protože stálo u ní v garáži. Jak se vede Mollii?“

      „Dobře, vzhledem k okolnostem. Už dva dny je pod sedativy.“

      „Co s ní bude?“

      Mírné potřesení hlavou. „To si rozhodne sama. Dneska je jí osmnáct, podle zákona je dospělá. Ale už jsem mluvil s jednou svou velmi dobrou kamarádkou, která náhodou patří mezi nejlepší psychiatry v Los Angeles. Slíbila, že se o Mollii postará zdarma, jak dlouho bude třeba. Mollie toho má za sebou pekelně moc a bude potřebovat spoustu pomoci. Vynasnažím se být jí k dispozici.“

      „To věřím,“ usmál se Garcia. „Se mnou může taky počítat.“

      „Stavím se u ní odpoledne, popřeju jí všechno nejlepší k narozeninám a veselé Vánoce.“

      „Skvělé. Vybereme jí na velkou mísu ode všeho kousek. Nemocniční vánoční strava určitě nestojí za nic. Kromě toho, když se Anna a moje máma společně ujmou kuchyně, navaří jídla pro regiment.“

      „To vidím.“ Hunter ukázal na stůl, přeplněný pestrobarevnými pokrmy.

      „A to není všechno.“ Anna vyšla z kuchyně v modrobílé zástěře, která měla vpředu nápis „Polib šéfkuchaře“.

      „S dovolením,“ řekl Hunter s úsměvem a políbil ji na obě líce. Byl představen Garciově matce Janet, vysoké a autoritativní ženě s dokonale upravenými krátkými plavými vlasy, oslnivě modrýma očima a nejpříjemnějším, nejkonejšivějším hlasem, jaký kdy Hunter slyšel.

      Při obědě se Hunter bavil Janetinými historkami z Garciova mládí v Brazílii.

      „Takže ty jsi býval dobrý ve fotbale?“ zeptal se Hunter, když s Garciou myl nádobí.

      „Pořád jsem,“ odvětil Garcia hrdě.

      „Beru tě za slovo.“

      Pár vteřin uplynulo mlčky.

      „Na něco jsem se tě chtěl zeptat, Roberte.“

      „Ven s tím.“

      „Když jsem přišel k sobě, byl jsem připoutaný želízky k židli. Dá se logicky předpokládat, že Tyler spoutal i tebe.“

      „Spoutal,“ přikývl Hunter.

      „Jak ses sakra z těch pout dostal?“

      Hunter se usmál. „To je takový trik, který jsem se naučil už kdysi dávno.“

      „Nechceš se svěřit?“

      „Vždycky u sebe mívám dvoje klíče od pout.“

      „He?“

      „Jedny mám tam, kde je každý čeká – u pout, na pouzdře s pistolí. Tak jsem mohl hodit Danovi klíče, když je po mně chtěl. Ale můj zázračný trik je tohle.“ Hunter si rozepnul opasek.

      „Hele, hele. Jestli teď přijde do kuchyně Anna nebo moje máma, nebude to vypadat dobře.“

      „Jen klid.“ Hunter ukázal Garciovi tajnou kapsičku za opaskem. Bezpečně v ní byla zastrčena sada klíčů od pout. „Už se mi to jednou dávno stalo. Tak jsem se rozhodl, že se to nebude opakovat. Kdyby tě někdy zaskočili a tys skončil v poutech, v devíti případech z deseti budeš mít spoutané ruce za zády.“

      „Ty šmejde mazaná,“ zachechtal se Garcia. „Tenhle nápad ti rozhodně ukradnu.“

143

      Mollie stála u okna a mlčky sledovala mrholení. Hunter strčil hlavu do dveří.

      „Smím dál?“

      Otočila se a přinutila se k slabému úsměvu. „Jaké je tajné heslo?“

      Hunter vteřinu uvažoval. „Tak počkejme… Buď je to všechno nejlepší k narozeninám…,“ objevila se jeho pravá ruka, třímající narozeninový dort, „… nebo veselé Vánoce.“ Otevřel dveře dokořán a odhalil tak krabici v dárkovém balení, kterou měl zasunutou pod poraněnou levou paží.

      Vyvalila oči. „Panebože. To je všechno pro mě?“

      „Hm, hm.“ Hunter vstoupil do pokoje a postavil dort na stolek u postele. „Tak, veselé Vánoce a všechno nejlepší k narozeninám.“ Předal jí dárek. „Doufám, že se vám to bude líbit.“

      Mollie si sedla na postel a dychtivě vybalovala; spadla jí brada úžasem, když se podívala do krabice.

      „To je laptop,“ řekl Hunter.

      „To vidím.“ Do očí jí vhrkly slzy.

      „Už je tam předem nainstalovaný textový editor a několik dalších aplikací. Říkala jste, že chcete být spisovatelkou. Doufám, že tohle vám k tomu pomůže.“

      „Ach Bože. Nemůžu uvěřit, že jste si to zapamatoval.“ Radost v jejím hlase byla nakažlivá. Naklonila se a políbila Huntera na pravou tvář; krátkou chvíli se tvářil rozpačitě.

      „Doufám, že máte hlad,“ řekl a gestem naznačil, aby počkala; znovu vyšel z pokoje. Dvě vteřiny nato se znovu objevil s dvěma velikými mísami zabalenými v potravinářské fólii. „Carlos a jeho žena se nechají poroučet.“

      Mollie vyvalila oči. „Páni, to je jídla.“ Usmála se. „Možná bych mohla něco z toho nabídnout ostatním pacientům. Spousta toho zbude.“

      „To by od vás bylo moc hezké,“ odvětil Hunter s úsměvem. „Mollie, chtěl jsem se vás na něco zeptat,“ dodal vážnějším tónem. „Moje pistole byla zajištěná. Vím to, protože jsem ji sám zajistil.“

      Ostýchavě kývla. „Já vím. Já ji odjistila.“

      „Kde jste se to naučila?“

      „Od pana Higginse.“

      Hunter svraštil čelo.

      „Panu Higginsovi a jeho manželce patřil bufet, ve kterém jsem pracovala v Lynwoodu. Přepadli je tam lupiči se zbraní tolikrát, že si nechávali jednu pistoli za pultem a druhou v kuchyni. Dbali na to, aby každý, kdo u nich pracoval, věděl, jak takovou zbraň použít – pro každý případ. Umím nabít, natáhnout a zajistit, vystřelit a zkontrolovat pojistku.“

      Hunter se zachechtal. „To jsou teda věci. Jedině ve Spojených státech amerických se může stát, že dostanete práci v bufetu a naučíte se nejen obsluhovat u stolu, ale taky zacházet se střelnou zbraní.“

      Na dveře tiše zaklepala vlídná sestra. „Promiňte, detektive, ale ona už musí odpočívat.“

      „To nic.“ Hunter sebral bundu. „Přijdu vás zkontrolovat zítra, mrňousi.“

      „Roberte,“ zavolala Mollie, když už byl Hunter u dveří. „Děkuju za všechno. Za dárek, za to, že jste si vzpomněl, že jste mi věřil, že jste přišel a zachránil mi život.“

      Hunter se zašklebil a pak se usmál. „Za záchranu života děkuju já vám.“