Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2013

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2011 Chris Carter

All rights reserved.

Z anglického originálu The Night Stalker

(First published by Simon & Schuster UK Ltd, Great Britain, 2011)

přeložila © 2013 Jana Pacnerová

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2013 Jan Matoška

Tento román věnuji své rodině

a Coral Chambersové za to, že tu byla,

když jsem to nejvíc potřeboval.

Poděkování

      Jsem nesmírně vděčný několika lidem, bez nichž by tento román nikdy nevznikl. Jsou to:

      Můj agent Darley Anderson, který je nejen tím nejlepším agentem, jakého by si autor mohl přát, ale také opravdovým přítelem. Camille Wrayová, můj literární anděl strážný, bez jejíchž komentářů, návrhů, znalostí a přátelství bych se vůbec neobešel. Všichni zaměstnanci Darley Anderson Literary Agency za to, jak neúnavně se snaží propagovat mé dílo všude a kdekoli, kde je to možné.

      Maxine Hitchcocková, moje fantastická redaktorka z nakladatelství Simon & Schuster, jelikož je úžasná v tom, co dělá. Moji nakladatelé Ian Chapman a Suzanne Baboneauová, kteří mi poskytují nesmírnou podporu a věří ve mě. Všichni z nakladatelství Simon & Schuster, neboť dřou s plným nasazením od začátku až do konce nakladatelského procesu.

      Samantha Johnsonová, která s pochopením vyslechla spoustu mých strašlivých nápadů.

      Má láska a nejupřímnější díky náležejí Coral Chambersové, díky níž pořád ještě držím pohromadě.

1

      Doktor Jonathan Winston si přetáhl chirurgickou masku přes ústa a nos, a pak se podíval na nástěnné hodiny v pitevně číslo čtyři, situované v podzemním podlaží Úřadu okresního koronera v Los Angeles. Ukazovaly 18.12.

      Tělo na stole z nerez oceli, ležící pár desítek centimetrů před ním, patřilo dosud neidentifikované bílé ženě, plus mínus třicetileté. Černé vlasy, sahající k ramenům, měla mokré, konečky se lepily ke kovové ploše stolu. V záři operačních světel působila její pokožka gumově, skoro nelidsky. Na místě, kde se tělo našlo, nebylo možné určit pravděpodobnou příčinu smrti. Kolem se nenašla žádná krev, střelné ani bodné poranění, žádné boule či oděrky na hlavě a trupu, ani hematomy kolem krku, nasvědčující tomu, že by byla uškrcená. Na těle neměla žádné stopy traumat až na to, že ten, kdo ji zabil, jí zašil ústa a vaginu. Použil na to hrubou a tlustou nit – stehy byly neúpravné a ledabylé.

      „Můžeme?“ zeptal se doktor Winston Seana Hannaye, mladého forenzního asistenta, který byl v místnosti přítomen.

      Hannay nemohl odtrhnout oči od ženina obličeje a sešitých rtů. Kdovíproč byl nervóznější než obvykle.

      „Seane, můžeme se do toho dát?“

      „Hmm, ano, doktore, pardon.“ Konečně pohlédl doktoru Winstonovi do očí a kývl. „Máme všechno po kupě.“ Postavil se napravo od stolu, zatímco doktor zapnul digitální diktafon na pracovním pultu, který měl nejblíž po ruce.

      Doktor Winston nadiktoval datum a čas, jména přítomných a číslo pitevního protokolu. Tělo už bylo změřené a zvážené, takže pokračoval diktováním popisu fyzických vlastností oběti. Než provedl první řez, bedlivě mrtvolu prozkoumal; hledal jakékoli znaky, které by mohly pomoci při identifikaci. Když spočinul pohledem na stezích v podbřišku oběti, zarazil se a zamžoural.

      „Vteřinku,“ zašeptal, přistoupil blíž a opatrně odtáhl nohy oběti od sebe. „Prosím, podejte mi baterku, Seane.“ Natáhl ruku k forenznímu asistentovi, aniž od oběti odtrhl oči. Do jeho výrazu se vetřela obava.

      „Něco je špatně?“ zeptal se Hannay a podal doktoru Winstonovi malou kovovou baterku.

      „Možná.“ Winston zaměřil kužel světla k čemusi, co prve zahlédl.

      Hannay přenesl váhu z nohy na nohu.

      „Stehy nejsou chirurgické sutury,“ pronesl doktor Winston do diktafonu. „Jsou amatérské a nepřesné. Jako když si puberťák přišívá záplatu na staré rozdrbané džíny.“ Přiblížil se ještě víc. „Stehy jsou také příliš roztažené, mezery mezi nimi jsou moc široké a…“ zarazil se a naklonil hlavu ke straně, „…to snad ne.“

      Hannay ucítil, jak mu po celém těle přeběhl mráz. „Co je?“ Přistoupil blíž.

      Doktor Winston se zhluboka nadechl a zvolna k Hannayovi vzhlédl. „Myslím, že vrah v ní něco nechal.“

      „Cože?“

      Doktor Winston se ještě několik vteřin soustředil na kužel světla z baterky, dokud si nebyl jistý. „Světlo se odráží od něčeho uvnitř.“

      Hannay se sklonil, sledoval doktorův pohled. Trvalo mu sotva vteřinu, než to uviděl. „Do háje, to světlo se fakt od něčeho odráží. Co to je?“

      „Nevím, ale každopádně je to dost velké, aby to bylo vidět skrz šití.“

      Doktor se napřímil a vzal z tácu s nástroji kovové ukazovátko.

      „Seane, podržte mi to světlo; takhle.“ Předal baterku mladému asistentovi a ukázal mu, kam přesně ji má zamířit. Doktor se sklonil, vsunul špičku kovového ukazovátka mezi dva stehy a naváděl ji směrem k předmětu uvnitř oběti.

      Hannay pevně držel baterku.

      „Je to něco kovového,“ oznamoval Winston, zatímco používal ukazovátko jako sondu, „ale pořád se nedá s jistotou určit, co by to mohlo být. Podejte mi laskavě nůžky na stehy a pinzetu, ano?“

      Netrvalo dlouho, než přestříhal stehy. Po přestřižení jednoho každého z nich doktor Winston pomocí pinzety vytáhl příslušný kousek tlusté černé niti z pokožky oběti a vložil ho do malé plastové nádobky, určené k ukládání důkazů.

      „Byla znásilněná?“ zeptal se Hannay.

      „Kolem genitálií jsou oděrky a podlitiny, které odpovídají násilné penetraci,“ potvrdil doktor Winston, „ale ty mohly taky vzniknout při zasouvání toho předmětu. Udělám pár stěrů a pošlu je do laborky spolu se vzorky nitě.“ Odložil nůžky a pinzetu na tác s použitými nástroji. „Zjistíme, co nám tu vrah nechal, ne?“

      Hannay ztuhl, když doktor Winston vsunul do lůna oběti pravou ruku. „No, měl jsem pravdu, není to nic malého.“

      Uplynulo několik vteřin nejistého mlčení.

      „A taky to má prazvláštní tvar,“ oznamoval doktor. „Jako čtvercový, a nahoře je něco divného.“ Konečně se mu podařilo předmět uchopit. Když ho vytáhl, část připevněná nahoře cvakla.

      Hannay přistoupil, aby se lépe podíval.

      „Kovové, relativně těžké, vypadá to na domácí výrobu…“ říkal doktor Winston, upíraje pohled na předmět, který držel v ruce. „Ale stejně nevím, co…“ Zarazil se a ucítil, jak se mu srdce rozbušilo v hrudi a oči lezou z důlků. Pochopil. „Propánaboha…“

2

      Detektiv Robert Hunter z losangeleské Divize loupeží a vražd strávil na cestě od hollywoodské soudní budovy k bývalému řeznictví ve východním Los Angeles víc než hodinu. Volali ho už před čtyřmi hodinami, ale soudní stání, u kterého svědčil, se protáhlo daleko víc, než očekával.

      Hunter patřil k exkluzivní elitě; většina detektivů losangeleského policejního sboru by však dala pravou ruku za to, aby k téhle elitě nepatřila. Speciální sekce vražd, tvořící součást Divize loupeží a vražd, byla vytvořena výlučně k řešení případů sériových vražd a také takových, které poutaly značnou pozornost veřejnosti, což bylo nesmírně náročné na čas i na odbornost. V rámci Speciální sekce vražd měl Hunter ještě specializovanější roli. Vzhledem k tomu, že vystudoval soudní psychologii a skvěle se v ní vyznal, přidělovali mu případy těch nejbrutálnějších pachatelů. Na oddělení se takové případy označovaly UV, ultra-vraždy.

      Řeznictví bylo poslední v řadě zavřených podniků. Celá čtvrť působila zanedbaně. Hunter zaparkoval svůj starý buick vedle bílé dodávky z kriminalistické laboratoře. Vystoupil z vozu a dopřál si chvíli času na prohlídku budov zvenčí. Všechna okna zakrývaly bytelné plechové okenice. Na vnějších zdech bylo tolik graffiti, že Hunter nedokázal určit, jakou barvu měly omítky původně.

      Přistoupil ke strážníkovi, střežícímu vchod, ukázal mu odznak a shýbl se, aby prošel pod žlutou páskou, ohraničující místo činu. Strážník kývl, ale nepromluvil, pohled upíral kamsi do daleka.

      Hunter otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

      Hnusný zápach ho zasáhl jako úder do břicha, až se mu zvedl žaludek – kombinace shnilého masa, zatuchlého potu, zvratků a moči ho pálila v nose a štípala v očích. Na okamžik se zastavil, pak si zvedl límec košile a zakryl si jím nos i ústa jako improvizovanou maskou.

      „Tohle funguje líp,“ řekl Carlos Garcia. Vyšel ze zadní místnosti a podal Hunterovi chirurgickou masku. Sám už ji měl na obličeji.

      Garcia byl vysoký a štíhlý, měl delší tmavé vlasy a světle modré oči. Jeho hezký, chlapecký zevnějšek hyzdil jen mírný hrbol na nose, stopa po zlomenině. Na rozdíl od všech ostatních detektivů z Divize loupeží a vražd pracoval Garcia velmi usilovně na tom, aby ho ke Speciální sekci vražd přidělili. Byl Hunterovým partnerem už skoro tři roky.

      „Vzadu to smrdí ještě hůř,“ ukázal Garcia na dveře, jimiž právě vstoupil. „Jaký byl soud?“

      „Dlouhý,“ odvětil Hunter a nasadil si chirurgickou masku na obličej. „Co tu máme?“

      Garcia naklonil hlavu ke straně. „Pěknej bordel. Oběť je bílá žena, něco kolem třicítky. Našli ji tam,“ ukázal do místnosti za svými zády, „na řeznickém pultě z nerezu.“

      „Příčina smrti?“

      Garcia zavrtěl hlavou. „Budeme si muset počkat na pitvu. Nic zjevného. Ale teď přijde pecka. Má sešité rty a vaginu.“

      „Cože?“

      Garcia přikývl. „Je to tak. Hodně velká ujetina. Ještě nikdy jsem nic takového neviděl.“

      Hunter zalétl pohledem ke dveřím za parťákovými zády.

      „Tělo už je pryč,“ předešel Garcia Hunterovu příští otázku. „Dneska měl laborku na povel doktor Winston. Chtěl, abys viděl tělo i místo činu přesně tak, jak se to našlo, ale už nemohl čekat. Tím horkem uvnitř se všechno urychlilo.“

      „Kdy odvezli tělo?“ Hunter se mechanicky podíval na hodinky.

      „Asi před dvěma hodinami. Jak doktůrka znám, nejspíš už je v polovině pitvy. Ví, jak nesnášíš zdržovačky, takže nemělo smysl čekat. Než to tady prohlédneme, určitě už pro nás bude něco mít.“

      Hunterovi zazvonil v kapse mobil. Sáhl pro něj, stáhl si chirurgickou masku a nechal si ji volně viset kolem krku. „Detektiv Hunter.“

      Několik vteřin poslouchal. „Cože?“ Zalétl pohledem ke Garciovi a ten mohl sledovat, jak se celé Hunterovo chování během jediného okamžiku změnilo.

3

      Garcia to stihl z východního Los Angeles k Úřadu okresního koronera na North Mission Road v rekordním čase.

      Jejich zmatek se zdvojnásobil, když se ocitli u vjezdu na parkoviště u budovy. Blokovala ho čtyři policejní auta a dva hasičské vozy. Další policejní vozy stály na parkovišti. Několik uniformovaných strážníků chaoticky pobíhalo a pokřikovalo rozkazy na sebe navzájem a do vysílaček.

      Média už se na místo činu vrhla jako hladoví vlci. Všude překážely dodávky místních televizních stanic a novin. Reportéři, kameramani a fotografové se ze všech sil snažili dostat co nejblíž. Jenže kolem hlavní budovy už byl vymezený okruh zákazu vstupu, na jehož dodržování přísně dbali příslušníci Losangeleského policejního sboru.

      „Co se to tu sakra děje?“ zašeptal si Hunter pod vousy, když Garcia zastavoval u vchodu.

      „Budete muset jet dál, pane,“ přistoupil ke Garciovu okénku mladý policista a zběsile gestikuloval, aby pokračovali v cestě. „Nemůžete…“

      Zarazil se, jen co spatřil Garciův odznak. „Pardon, detektive. Hned vám vyklidím cestu.“ Obrátil se k dalším dvěma strážníkům, kteří stáli vedle svých vozidel. „No tak, hoši, uhněte.“

      Necelých třicet vteřin poté už Garcia parkoval svou Hondu Civic těsně před schodištěm vedoucím do hlavní budovy.

      Hunter vystoupil z auta a rozhlédl se kolem sebe. Na vzdáleném konci parkoviště se choulil malý hlouček lidí, většinou v bílých pláštích. Hunter v nich poznal laboranty a personál Úřadu koronera.

      „Co se tu stalo?“ zeptal se hasiče, který právě domluvil do vysílačky.

      „To se budete muset zeptat velícího, jestli chcete víc podrobností. Já vám jen můžu říct, že někde uvnitř hořelo.“ Ukázal na starou nemocnici, proměněnou v márnici.

      Hunter svraštil čelo. „Hořelo?“

      Speciální sekce vražd sice vyšetřovala také určité případy žhářství, ale ty se jen zřídkakdy považovaly za UV. Hunter ještě nikdy nebyl přidělen k vyšetřování žádného z nich.

      „Roberte, tady.“

      Hunter se otočil a spatřil, jak po schodech sestupuje doktorka Carolyn Hoveová, aby je uvítala. Vždycky vypadala na svých šestačtyřicet let velice mladě. Dnes ale ne. Zpravidla dokonale upravené kaštanové vlasy měla rozcuchané, výraz tváře vážný a sklíčený. Kdyby se v Úřadu okresního koronera používaly hodnosti, pak by doktorka Hoveová byla zástupkyní velitele, hned po doktoru Winstonovi.

      „Co se tady pro všechno na světě děje, doktorko?“ zeptal se Hunter.

      „Absolutní peklo…“

4

      Hunter, Garcia a doktorka Hoveová společně vystoupili po schodech a vešli do hlavní budovy velkými dvojitými vstupními dveřmi. Ve foyer postávalo několik dalších policistů a hasičů. Doktorka Hoveová vedla oba detektivy kolem recepce a po dalších schodech dolů, do podzemí. I když všichni slyšeli naplno spuštěné extrakční větráky, visel ve vzduchu odporný zápach chemikálií a spáleného masa. Oba detektivové se zarazili a reflexivně si zakryli nosy rukama.

      Garcia cítil, jak se mu bouří žaludek.

      Na samém konci chodby byl úsek podlahy přímo před pitevnou číslo čtyři zaplavený vodou. Dveře zely dokořán, ale zjevně byly vyražené z pantů.

      Velitel hasičů dával právě pokyny jednomu ze svých mužů, když spatřil přicházející skupinku.

      „Náčelníku,“ řekla doktorka Hoveová, „tohle jsou detektivové Robert Hunter a Carlos Garcia z Divize loupeží a vražd.“

      Žádné potřásání rukama, jen zdvořilá pokývnutí.

      „Co se tu stalo?“ zeptal se Hunter. Natahoval krk a snažil se nahlédnout do místnosti. „A kde je doktor Winston?“

      Doktorka Hoveová neodpověděla.

      Náčelník hasičů sundal helmu a otřel si čelo rukou v rukavici. „Nějaká exploze.“

      Hunter svraštil čelo. „Exploze?“

      „Přesně tak. Místnost byla prověřená a žádné skryté požáry tam nejsou. Po pravdě řečeno, požár sám byl zřejmě minimální. Rozstřikovače ho uhasily ještě předtím, než jsme sem dorazili. Momentálně nevíme, co výbuch způsobilo, budeme muset počkat na zprávu vyšetřovatelů požáru.“ Pohlédl na doktorku Hoveovou. „Prý je to největší pitevní sál a slouží taky jako laboratoř, je to tak?“

      „Ano, přesně tak,“ potvrdila.

      „Skladují se tam nějaké prchavé chemikálie – třeba plynové bomby?“

      Doktorka Hoveová na okamžik zavřela oči a těžce vydechla. „Někdy.“

      Náčelník přikývl. „Možná tam došlo k úniku, ale jak už jsem řekl, budeme si muset počkat na zprávu vyšetřovatelů. Je to bytelná budova s pevnými základy. Jelikož jde o suterénní místnost, jsou tady dole mnohem tlustší zdi než ve zbytku stavby, a to výbuch částečně utlumilo. I když byl dost silný, aby způsobil spoustu vnitřních škod, statiku to neohrozilo. V téhle chvíli už vám toho víc neřeknu.“ Náčelník si sundal rukavice a promnul oči. „Je tam strašný binec, doktorko, vypadá to moc ošklivě.“ Zarazil se, jako by nevěděl, co ještě dodat. „Opravdu mě to moc mrzí.“ Z jeho slov zněl opravdový žal. Vážně pokynul zbytku skupiny a vydal se zpátky nahoru.

      Všichni zůstali mlčky stát ve vchodu do někdejší pitevny číslo čtyři a přejížděli očima obraz zkázy. Na protějším konci místnosti se všude povalovaly pokroucené a převrácené stoly, tácy, skříňky a vozíky, zasypané sutí a kousky pokožky a masa. Část stropu a zadní stěna byly poškozené a pokryté krví.

      „Kdy se to stalo?“ zeptal se Garcia.

      „Před hodinou, možná hodinou a čtvrt. Byla jsem na schůzi v druhé budově. Ozvala se tlumená rána a požární hlásiče spustily kravál.“

      Hunterovi vadilo množství krve a počet černých neprůhledných plachet, roztroušených po místnosti a zakrývajících mrtvá těla nebo jejich části. Zařízení s chladicími boxy na mrtvoly bylo u stěny naproti místu, kde došlo k výbuchu. Žádná lednice nevypadala poškozeně.

      „Kolik mrtvol tu bylo vyndaných z chladicích boxů, doktorko?“ zeptal se Hunter opatrně.

      Doktorka Hoveová poznala, že Hunter už začíná chápat. Zvedla pravou ruku a ukázala jeden prst.

      Hunter vypustil zadržený dech. „Konala se pitva.“ Bylo to spíš konstatování než otázka. Ucítil, jak mu po zádech začíná přebíhat mráz. „Pitval doktor Winston?“

      „Do prdele!“ Garcia si přejel dlaní obličej. „To snad ne.“

      Doktorka Hoveová odvrátila pohled, ale ne dost rychle, aby skryla slzy, které jí vhrkly do očí.

      Hunter na ni ještě několik vteřin hleděl, než se vrátil k tomu, co zbylo z místnosti. V hrdle mu vyschlo a srdce mu sevřel dusivý smutek. Znal doktora Jonathana Winstona víc než patnáct let. Byl vrchním soudním lékařem města Los Angeles, kam až Hunterova paměť sahala. Byl workoholik a génius ve svém oboru. Vždycky usiloval o to, aby mohl osobně provádět většinu pitev obětí vražd, u nichž byly okolnosti skonu prohlášeny za mimořádné. Především však byl doktor Winston pro Huntera spíš cosi jako člen rodiny. Nejlepší přítel. Někdo, na koho mnohokrát spoléhal. Někdo, koho si vážil a obdivoval ho jako málokoho jiného. Někdo, koho bude upřímně postrádat.

      „Přítomni byli dva lidé.“ Doktorce Hoveové na okamžik selhal hlas. „Doktor Winston a Sean Hannay, jedenadvacetiletý forenzní asistent.“

      Hunter zavřel oči. Neměl co říct.

      „Zavolala jsem hned, jak jsem to zjistila,“ dodala doktorka Hoveová.

      Garcia měl ve tváři výraz čirého šoku. Viděl za svou kariéru už mnoho mrtvol, několik z nich groteskně znetvořených sadistickým vrahem. Ale ještě nikdy osobně neznal žádnou z obětí. A přestože se s doktorem Winstonem poprvé setkal teprve před třemi lety, rychle se s ním spřátelil.

      „Co ten kluk?“ zeptal se Hunter nakonec. A Garcia poprvé uslyšel, že se Hunterovi chvěje hlas.

      Doktorka Hoveová potřásla hlavou. „Bohužel. Sean Hannay dokončoval třetí ročník studia patologie na UCLA. Chtěl se stát forenzním vědcem. Osobně jsem mu schválila stáž, je to teprve šest měsíců.“ Oči se jí zaleskly. „Ani v téhle místnosti neměl být. Jenom tu vypomáhal.“ Doktorka se zarazila a pečlivě vážila další slova. „Požádala jsem ho o to. Jonathanovi jsem totiž měla původně asistovat já.“

      Hunter si všiml, že se doktorce třesou ruce.

      „Byla to smrt se zvláštními okolnostmi,“ pokračovala. „Jonathan vždycky chtěl, abych mu v takových případech asistovala. A já bych to byla udělala, ale zdržela jsem se na schůzi. Takže jsem požádala Seana, aby byl tak laskav a zastoupil mě.“ Oči se jí naplnily hrůzou. „Dneska neměl zemřít on – ale já.“

5

      Hunter chápal, co se děje v hlavě doktorky Hoveové. Bezprostředně po výbuchu zafungoval pud sebezáchovy a pocítila úlevu. Unikla o vlásek. Jenže teď nastupovaly rozum a pocit viny, a mozek ji trestal tím nejhorším možným způsobem. Kdyby se mi neprotáhla schůze, Sean Hannay by byl ještě naživu.

      „Nic z toho není vaše vina, doktorko,“ pokusil se ji uchlácholit, ale věděl, že jeho slova nebudou mít valné účinky. Než se všichni s danou událostí smíří, musí pochopit, co se v téhle místnosti odehrálo.

      Hunter vkročil do pitevny a v duchu se přitom snažil zpracovat scénu, kterou měl před sebou. Momentálně nic nedávalo smysl. Náhle si něčeho všiml a vteřinu na to mžoural, než se obrátil čelem k doktorce Hoveové.

      „Nahrávají se pitvy někdy na video?“ zeptal se a ukázal na podlahu, na cosi, co připomínalo stativ pod videokameru.

      Doktorka Hoveová zavrtěla hlavou. „Jen velmi zřídka, a požadavek musím schválit buď já, nebo…“ zalétla pohledem od Huntera do nitra místnosti, „…vrchní soudní patolog.“

      „Doktor Winston osobně.“

      Jediné zdráhavé přikývnutí doktorky Hoveové.

      „Myslíte, že se mohl rozhodnout tuhle pitvu nahrávat?“

      Doktorka Hoveová o tom krátce zauvažovala a pak jí tvář zaplanula nadějí. „Je to možné. Pokud považoval případ za dostatečně zajímavý.“

      „No, i kdyby to tak bylo,“ ozval se Garcia, „jak by nám to pomohlo? Kamera je určitě na sračky, jako většina místnosti. Jen se na to podívejte.“

      „Nemusí to tak být,“ pronesla doktorka zvolna.

      Oba se k ní vrátili pohledem.

      „Víte něco, co my nevíme?“ zeptal se Hunter.

      „Pitevna číslo čtyři se někdy používá jako přednášková síň,“ vysvětlovala doktorka. „Je to jediný sál, který jsme vybavili přenosem videosignálu. Má přímé napojení na náš hlavní počítač. To znamená, že nahrávky se simultánně ukládají na hlavní harddisk. K nahrávání přednášky nebo pitvy stačí, aby doktor spustil digitální kameru, připojil ji k rozbočovači a může spustit.“

      „Dá se zjistit, jestli to doktor Winston udělal?“

      „Pojďte za mnou.“

      Doktorka Hoveová zamířila energicky zpátky k témuž schodišti, po kterém sestoupili dolů, a vyšla do přízemí. Minuli recepci a pokračovali dvojitými kovovými dveřmi do dlouhé a prázdné chodby. Ve třech čtvrtinách cesty zahnuli doprava. Na konci chodby byly jednokřídlé dřevěné dveře s malým okénkem z mléčného skla. Kancelář doktorky Hoveové. Odemkla ji, otevřela dveře a zavedla je dovnitř.

      Doktorka Hoveová zamířila rovnou k psacímu stolu a přihlásila se na počítač. Oba detektivové si stoupli za ni.

      „Jenom já a doktor Winston máme administrátorské právo přístupu k adresáři videonahrávek na hlavním počítači. Podíváme se, jestli tu něco je.“

      Doktorce Hoveové stačilo pár kliknutí, aby se dostala do adresáře všech uložených nahrávek. V hlavním adresáři byly tři podadresáře – Nové, Přednášky a Pitvy. Doktorka rozklikla adresář nové a nalezla jen jeden soubor s příponou .mpg. Podle časového označení byl vytvořený před hodinou.

      „Trefa. Jonathan pitvu zaznamenal.“ Doktorka Hoveová se zarazila a úzkostlivě pohlédla na Huntera. Všiml si, že poodtáhla ruku od myši.

      „To nic, doktorko; nemusíte na to koukat. Teď to už můžeme převzít my.“

      Doktorka Hoveová vteřinu zaváhala. „Ale ano, musím.“ Dvakrát klikla na soubor. Monitor zamžikal a na počítači se spustila aplikace videopřehrávače. Hunter a Garcia se naklonili blíž.

      Obraz neměl skvělou kvalitu, ale bylo na něm jasně vidět bílé ženské tělo na pitevním stole. Záběr byl natáčený shora a zešikma, částečně přiblížený tak, aby stůl zabíral většinu obrazu. Napravo bylo vidět dva lidi v bílých laboratorních pláštích; kamera je zabírala od pasu dolů.

      „Dá se odjet transfokátorem?“ zeptal se Garcia.

      „Takhle se to nahrálo,“ zavrtěl hlavou Hunter. „Neovládáme odtud kameru. Tohle je jen přehrávání.“

      Na obrazovce jedna ze dvou osob napravo od stolu přistoupila k hlavě mrtvoly a sklonila se, aby ji prohlédla. Náhle se v záběru objevil obličej doktora Winstona.

      „Zvuk to nemá?“ zeptal se Garcia při pohledu na to, jak se rty doktoka Winstona nehlasně pohybují. „Jak to, že to nemá zvuk?“

      „Mikrofony na kamerách, které používáme při vyšetření, nejsou moc kvalitní,“ vysvětlovala doktorka. „Obyčejně je ani nezapínáme.“

      „Já myslel, že patologové mají ve zvyku diktovat každý krok vyšetření.“

      „A to taky děláme,“ potvrdila. „Na svých osobních nahrávacích zařízeních. Bereme si je s sebou na sál. Ten, který používal Jonathan, je teď rozsekaný jako všechno ostatní v té místnosti.“

      „Paráda.“

      „Oči – oříškové, pleť pěstěná, ušní lalůčky vypadají, jako by nikdy nebyly propíchnuté…“ řekl Hunter, než se doktor Winston na videonahrávce odvrátil od kamery. „Kruci! Už mu nevidím na ústa.“

      „Vy umíte odečítat ze rtů?“ Otázku pronesla doktorka Hoveová, ale překvapený výraz se zrcadlil i v Garciově tváři.

      Hunter neodpověděl. Pozorně sledoval obrazovku.

      „Kde ses to propána naučil?“ zeptal se Garcia.

      „Z knížek,“ zalhal Hunter. Momentálně byla rozprava o jeho minulosti to poslední, po čem toužil.

      Mlčky se dívali dalších několik vteřin.

      „Jonathan provádí rutinní externí vyšetření těla,“ potvrdila doktorka Hoveová. „Zaznamenají se veškeré fyzikální vlastnosti oběti, včetně prvního dojmu z jejích zranění, jsou-li nějaká. Taky hledá veškeré fyzické rysy, které by mohly napomoct při identifikaci oběti – přivezli ji s nezjištěnou totožností.“

      Doktor Winston se na obrazovce zarazil a tváří mu přelétl výraz zaujetí. Všichni sledovali, jak mu asistent podává malou baterku. Sklonil se a namířil světlo přímo na stehy v dolní části těla oběti, pohyboval baterkou nahoru a dolů a ze strany na stranu. Zdálo se, že ho cosi mate.

      „Co to dělá?“ Garcia instinktivně naklonil hlavu ke straně, aby lépe viděl.

      Videonahrávka pokračovala a všichni sledovali, jak doktor Winston pomocí kovového ukazovátka sonduje mezi stehy v těle oběti. Doktorovy rty se pohybovaly. Garcia a doktorka Hoveová pohlédli na Huntera.

      „Je to něco kovového,“ překládal Hunter, „ale pořád se nedá s jistotou určit, co by to mohlo být. Podejte mi laskavě nůžky na stehy a pinzetu, ano?“

      „Něco v ní bylo?“ Doktorka Hoveová svraštila čelo.

      Na obrazovce se doktor Winston znovu odvrátil od kamery a pomocí nůžek odstraňoval stehy. Hunter jich napočítal dohromady pět. Doktor vsunul do oběti pravou ruku.

      Několik vteřin poté se doktoru Winstonovi podařilo předmět vyjmout. Když se obracel, přejel přes zorné pole kamery jen okraj té neznámé věci.

      „Co to bylo?“ zeptal se Garcia. „Co bylo uvnitř oběti? Viděl to někdo?“

      „Nevím jistě,“ odvětil Hunter. „Počkáme, možná se zase otočí proti kameře.“

      Ale neotočil.

      Během několika sekund došlo k výbuchu a obraz vystřídalo zrnění. Uprostřed obrazovky se objevila slova – Sál 4. Signál přerušen.

6

      Několik vteřin panovalo v místnosti absolutní ticho. Jako první promluvila doktorka Hoveová.

      „Bomba? Někdo dal do oběti vraždy bombu? Co to sakra…?“

      Odpovědi se nedočkala. Hunter ji vystřídal u počítače a už odklikával a přetáčel nahrávku nazpátek. Znovu spustil přehrávání a video se spustilo chviličku předtím, než doktor Winston vytáhl z nitra oběti ruku, třímající neidentifikovaný kovový předmět. Všechny oči se upřely zpátky na obrazovku.

      „Nemůžu to přesně rozeznat,“ řekl Garcia. „Moc rychle se to pohybuje. Nedá se to zpomalit?“

      „To je jedno, jak to vypadá,“ odvětila doktorka Hoveová takřka katatonicky. „Byla to bomba. Kdo sakra dá bombu do oběti, a proč?“ O krok ustoupila a masírovala si spánky. „Terorista?“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Už jen místo útoku odporuje samotné podstatě terorismu. Teroristé chtějí způsobit co největší škody s co největšími ztrátami na životech. Nerad konstatuji, co je zřejmé, doktorko, ale tohle je márnice, ne nákupní centrum. A výbuch nebyl ani tak silný, aby zničil celou středně velkou místnost.“

      „Kromě toho,“ dodal Garcia beze stopy sarkasmu v hlase, „většina lidí na pitevně už bývá po smrti.“

      „Tak proč by někdo dával bombu do mrtvoly? To vůbec nedává smysl.“

      Hunter se zadíval doktorce do očí. „Na tuhle otázku vám teď hned neodpovím.“ Na okamžik se odmlčel. „Musíme se soustředit na danou chvíli. Předpokládám, že tuhle nahrávku nikdo jiný neviděl?“

      Doktorka Hoveová zavrtěla hlavou. „Neviděl.“

      „Tak to prozatím musí zůstat,“ nařídil Hunter. „Kdyby se vyneslo, že vrah vložil do oběti bombu, tisk by z toho udělal učiněný karneval. Víc času by nás stály nesmyslné rozhovory a odpovídání na pitomé otázky, než samotné vyšetřování. A my musíme především vyšetřovat. Přes veškeré emoce tu máme někoho, kdo je takový šílenec, že zabije mladou ženskou, dá do ní výbušninu a zašije ji. A tím připraví o život ještě dva další nevinné lidi.“

      Doktorce Hoveové se v očích znovu zaleskly slzy. V průběhu let už však pracovala s Hunterem na mnoha případech a u policie nebyl nikdo, komu by důvěřovala víc než jemu. Mírně přikývla a Hunter poprvé uviděl v její tváři hněv.

      „Jen mi slibte, že toho hajzla chytíte.“

      Před odchodem z budovy se Hunter a Garcia zastavili u pracovníků kriminalistické laboratoře a převzali veškeré dostupné informace, které tým až dosud nashromáždil. Výsledky většiny laboratorních testů budou nejdřív za dva dny. Protože Hunter vůbec neměl možnost vidět mrtvolu tak, jak vypadala po nalezení na místě činu, musel se v této chvíli řídit pouze zprávami, poznámkami a fotografiemi.

      Věděl už, že tělo bylo nalezeno před osmi hodinami v zadní místnosti nepoužívaného řeznictví ve východním Los Angeles. Policie dostala anonymní telefonický tip. Hunter později obdrží kopii nahrávky.

      Cestou zpátky do východního Los Angeles listoval Hunter zvolna všemi informacemi ve forenzních záznamech. Podle fotografií z místa činu ležela nahá oběť naznak na špinavém plechovém pultu. Nohy měla u sebe a natažené, ale ne svázané. Jedna paže jí visela přes okraj pultu, druhá spočívala na hrudi. Oči zůstaly otevřené a Hunter v nich viděl výraz, který spatřil už mnohokrát – čirý strach.

      Na jednom snímku byl zvětšený záběr ženiných úst. Rty měla sešité tlustou černou nití; vypadalo to, jako by jí z nich trčely trny. Skrz vpichy jehly vytekla krev, která jí stekla po bradě na šíji, což značilo, že byla přitom ještě naživu. Další zvětšenina ukazovala, že totéž se odehrálo na dolní části jejího trupu. Slabiny a vnitřní stranu stehen měla rovněž potřísněné krví, která vytekla z vpichů. Kolem stehů byl mírný otok – další znamení, že zemřela až hodiny poté, co si na ní někdo pohrál s jehlou a nití. Když umírala, v ranách se už začínala vytvářet sepse. To však její smrt nezpůsobilo.

      Hunter si prohlédl fotografie z místa nálezu. V řeznictví panovala špína a nepořádek. Podlaha byla pokrytá prázdnými fajfkami od cracku, starými injekčními stříkačkami, použitými kondomy a krysím trusem. Stěny pokrývaly graffiti. Technici našli takové množství různých otisků prstů, až to vypadalo, jako by se v té zadní místnosti odehrával večírek. Pravda byla taková, že momentálně by mohlo trochu světla na případ vrhnout jedině pitevní vyšetření.

7

      Když Garcia přivezl Huntera zpátky k jeho autu, byli už všichni pryč. Okruh kolem místa činu byl pořád ještě ohraničený žlutou policejní páskou. Vchod střežil jediný uniformovaný polda.

      Garcia věděl, že Hunter si dá na čas a nevynechá při prohlížení jediný detail uvnitř řeznictví.

      „Vrátím se a zjistím, co se dá, podle fotek z místa činu a databáze pohřešovaných osob. Jak jsi říkal, prioritní je pro nás určit její totožnost.“

      Hunter přikývl a vystoupil z auta.

      Poté, co ukázal policistovi svůj odznak a podruhé vstoupil do krámu, měl pocit, že se zápach nejméně ztrojnásobil.

      Dveře se za Hunterem zavřely a ocitl se v černočerné tmě. Rozsvítil baterku a ucítil, jak se mu tělem rozlévá nával adrenalinu. Každý krok doprovázelo křupání skla nebo čvachtavý zvuk čehosi mokrého pod nohama. Prošel kolem starého proskleného chladicího pultu na maso a ocitl se u dveří do zadní místnosti. Jak se k nim blížil, slyšel Hunter čím dál zřetelněji bzučení much.

      Tato další místnost byla prostorná a spojovala prodejnu s malou mrazírnou vzadu. Hunter se zastavil u dveří a zápolil s hnilobným puchem. Žaludek ho snažně prosil, aby odešel; vyhrožoval, že každou chvíli vybuchne, a nutil ho dávit, až několikrát prudce zakašlal. Chirurgická maska měla pramalé účinky.

      Zvolna přejel kuželem světla z baterky po místnosti. U protější zdi stály dvě obrovské kovové výlevky. Napravo od nich pokrýval stěnu od podlahy až ke stropu prázdný skladovací modul. Po policích pobíhaly krysy.

      Hunter zkřivil obličej.

      „Zrovna krysy,“ zaklel polohlasně. Nenáviděl krysy.

      Během okamžiku ho mysl přenesla zpátky do věku osmi let.

      Cestou ze školy ho zastavili dva starší kluci a vzali mu krabičku na oběd s Batmanem. Tu krabičku na obědy dostal před rokem k narozeninám od maminky, jen pár měsíců předtím, než podlehla rakovině. Byl to jeho nejvzácnější majetek.

      Chvíli Huntera dráždili tím, že si krabičku přehazovali mezi sebou, a pak ji ti dva tyrani odkopli do otevřeného otvoru kabelové šachty.

      „Jdi si pro ni, hluchavko.“

      Matčina smrt zničila Huntera i jeho otce, a obzvlášť těžké pak bylo vypořádat se s jejími následky. Několik týdnů, jak nemoc postupovala, sedával Hunter o samotě ve svém pokoji, naslouchal jejímu zoufalému nářku a vnímal její bolest, jako by byla jeho. Když konečně zesnula, postihla Huntera těžká ztráta sluchu. Byl to psychosomatický způsob, jímž se jeho tělo uzavíralo před žalem. Dočasná hluchota učinila z Huntera ještě snazší terč pro školní tyrany. Aby se nestal ještě větším vyvrhelem, naučil se svépomocí odečítat ze rtů. Během dvou let se mu sluch vrátil stejně lehce, jako předtím vypověděl službu.

      „Měl by sis pro ni jít, hluchavko,“ opakoval větší z obou kluků.

      Hunter nezaváhal; spěchal dolů po kovovém žebříku, jako by mu šlo o život. Přesně tohle tyrani chtěli. Přiklopili otvor litinovým víkem a se smíchem odkráčeli.

      Hunter našel dole krabičku na obědy a vydal se po žebříku zpátky nahoru, ale ať se snažil, jak chtěl, prostě neměl dost fyzických sil na to, aby poklop odsunul. Místo aby zpanikařil, vrátil se dolů do kanalizačních chodeb. Jestli se nemůže dostat ven stejnou cestou, kterou do podzemí vstoupil, bude prostě muset najít jiný východ.

      V přítmí se vydal tunelem, k hrudi přitom pevně tiskl krabičku na oběd. Ušel jen asi padesát metrů špinavou, páchnoucí vodou v kanalizaci, když ucítil, jak mu něco spadlo ze stropu na záda a tahá za tričko. Reflexivně po tom sáhl, popadl to a odhodil co nejdál. Když to dopadlo do vody za jeho zády, zakvičelo to a Hunter konečně uviděl, co to je.

      Krysa velká jako jeho krabička na obědy.

      Hunter zatajil dech a zvolna se otočil ke zdi po své pravici. Hemžila se krysami všech tvarů a velikostí.

      Roztřásl se.

      Velmi opatrně se otočil ke stěně na levé straně. Další krysy. A klidně by přísahal, že na něj všechny upíraly oči.

      Hunter neuvažoval, prostě se rozběhl, jak nejrychleji uměl; každým krokem rozstřikoval vodu vysoko do vzduchu. O sto padesát metrů dál dorazil ke kovovému žebříku, který vedl k dalšímu otvoru. Ani tentokrát poklop nepovolil. Vrátil se do chodby a utíkal dál. Dalších dvě stě metrů, další žebřík, a na Huntera se konečně usmálo štěstí. Nahoře byl poklop napůl odsunutý. Se svým hubeným tělíčkem neměl problém protáhnout se mezerou.

      Tu krabičku na obědy s Batmanem, kterou dostal od maminky, Hunter pořád ještě měl. A od té doby byl z krys velice nesvůj.

      Teď však Hunter vzpomínku potlačil a znovu se soustředil na zadní místnost řeznictví. Jediným dalším kusem nábytku tu byl pult z nerez oceli, na kterém bylo nalezeno nahé tělo oběti. Stál asi metr osmdesát od otevřených dveří v zadní stěně, vedoucích do mrazírny. Hunter dlouhou chvíli pozoroval pult z dálky. Bylo na něm něco divného. Byl nějak moc vysoko nad zemí. Když se podíval na podlahu, zjistil, že pod všemi čtyřmi nohami jsou podložené cihly, takže deska pultu se nacházela o třicet až padesát centimetrů výš než původně.

      Přesně jako na snímcích z místa činu byla podlaha posetá špinavými hadry, použitými kondomy a odhozenými injekčními stříkačkami. Hunter postupoval dovnitř krátkými krůčky a před každým vždycky pečlivě zkontroloval podlahu před sebou. Teplota v místnosti byla, jak se zdálo, nejméně o tři stupně vyšší než venku a Hunter cítil, jak mu po zádech stéká pramínek potu. Když se ocitl u pultu z nerezu, bzučení much zesílilo.

      Navzdory mouchám, odpornému pachu a dusivému horku Hunter nespěchal. Věděl, že technici odvedli nejlepší práci, jakou odvést mohli, ale místa činu mohou nabídnout o mnoho víc než jen prosté fyzické důkazy. A Hunter měl dar tyhle věci vnímat.

      Už popáté pečlivě obkroužil kovový pult. Hlavní otázka, která mu plula myslí, byla ta, zda oběť zemřela v této místnosti, nebo jestli řeznictví posloužilo jenom jako odkladiště.

      Hunter se rozhodl zaujmout místo oběti.

      Vyhoupl se na kovový pult, pak ulehl přesně do stejné pozice, v jaké byla oběť nalezena, a zhasl baterku. Zůstal ležet absolutně nehybně; nechal se halit zvuky, pachem, horkem a tmou v místnosti. Košile se mu lepila k tělu, zmáčená potem. Z fotografií si zapamatoval, jak vypadaly ženiny oči, výraz hrůzy, který jí ztuhl na tváři.

      Rozsvítil baterku, ale setrval ve stejné pozici, očima sledoval graffiti, jimiž byl vyzdoben celý strop.

      Okamžik poté si něčeho všiml. Zamžoural a posadil se. Pohled upíral na strop přímo nad kovovým pultem. Došlo mu to přesně za tři sekundy. Vytřeštil oči.

      „Ježíšmarjá!“

8

      Katia Kudrovová vystoupila z vany a zavinula si černé vlasy, sahající po ramena, do huňatého bílého ručníku. Přepychovou koupelnu ve střešní nástavbě luxusního obytného bloku v Západním Hollywoodu osvětlovaly vonné svíčky. Pomáhaly jí relaxovat. A dnes v noci potřebovala být ze všeho nejvíc uvolněná.

      Katia právě dokončila první americké turné jako koncertní mistryně s Losangeleskou filharmonií. Pětašedesát koncertů v pětašedesáti městech během sedmdesáti dnů. Turné mělo obrovský úspěch, ale z nabitého programu byla vyčerpaná. Těšila se na zasloužený odpočinek.

      Hudba vstoupila do Katiina života ve velmi útlém věku, už ve čtyřech letech. Živě si pamatovala, jak seděla dědečkovi na klíně, když se ji snažil ukolébat ke spánku za doprovodu Čajkovského Houslového koncertu d-moll. Místo aby usnula, zamilovala se do toho, co slyšela. Následujícího dne dal dědeček Katie její první housličky. Katia však nebyla rozený talent, to zdaleka ne. Celá léta museli rodiče snášet trýznivé a uširvoucí zvuky jejích dlouhých cvičení. Byla však horlivá, odhodlaná a pracovitá, a nakonec začala hrát tak, že by to lahodilo i andělskému sluchu. Po dlouhém pobytu v Evropě se před třinácti lety vrátila do Los Angeles, kde jí bylo nabídnuto místo koncertní mistryně v Losangeleské filharmonii.

      Katia vyšla z koupelny, zastavila se před vysokým zrcadlem v ložnici a zadívala se na svůj odraz. Tvář měla téměř dokonalou – velké hnědé oči, malý nos, vysedlé lícní kosti a plné rty, rámující dokonalý úsměv. Ve třiceti letech měla stále ještě postavu středoškolské roztleskávačky. Zkontrolovala si profil, na několik vteřin vtáhla břicho a pak usoudila, že trochu přibrala. Patrně ze všech těch lahůdek, snědených na četných koktejlových večírcích, jichž se během turné musela zúčastnit. Katia káravě potřásla hlavou.

      „Od zítřka zpátky k dietě a do tělocvičny,“ zašeptala si pro sebe a sáhla po růžovém koupacím plášti.

      Na nočním stolku zazvonil bezdrátový telefon a Katia na něj překvapeně pohlédla. Jen málo lidí znalo její telefonní číslo domů.

      „Haló,“ vzala to konečně po pátém zazvonění a byla by přísahala, že uslyšela cvaknutí, jako by někdo zvedl sluchátko aparátu v pracovně, obývacím pokoji nebo v kuchyni.

      „Jak se má moje oblíbená superstar?“

      Katia se usmála. „Ahoj, tati.“

      „Ahoj, malá. Tak jaké bylo turné?“

      „Fantastické, ale nesmírně vyčerpávající.“

      „To věřím. Četl jsem kritiky. Všichni jsou z tebe nadšení.“

      Katia se usmála. „Moc se těším, že teď dva týdny nebudou žádné zkoušky, ani koncerty, a rozhodně žádné večírky.“ Vydala se z ložnice na galerii, odkud měla výhled na svůj prostorný obývací pokoj v nižším podlaží bytu.

      „Ale na tatíka si trochu času uděláš, ne?“

      „Na tebe mám vždycky čas, když zrovna nejsem na turné, tati. Ty jsi z nás dvou ten, kdo má vždycky nejvíc práce, vzpomínáš si?“ zaútočila.

      Zasmál se. „Tak jo, tak jo, nerozmazávej to. Víš co? Podle hlasu poznám, že jsi unavená – co kdybys šla brzy spát, a zítra si spolu zajdeme na oběd?“

      Katia zaváhala. „Jak přesně si to představuješ, tati? Bude to taková ta tvoje rychlovka ‚Musím letět, dáme si někde sendvič‘, nebo pořádný oběd vsedě, o třech chodech a bez mobilů?“

      Leonid Kudrov byl jedním z nejslavnějších filmových producentů v USA. Jeho obědy zpravidla netrvaly déle než třicet minut, což Katia dobře věděla.

      Nastala krátká odmlka a tentokrát už si Katia byla jistá, že cvaknutí na lince opravdu uslyšela. „Tati, jsi tam ještě?“

      „Jsem tady, malá. A bral bych možnost číslo dvě, prosím.“

      „Myslím to vážně, tati. Pokud půjdeme na pořádný oběd, nebudou žádné telefonáty a neutečeš mi po půl hodině.“

      „Žádné mobily, slibuju. Vyčistím si odpolední rozvrh. A můžeš vybrat restauraci.“

      Katiin úsměv byl tentokrát živější. „Tak jo. Co kdybychom se sešli v jednu hodinu v Mastro’s Steak House v Beverly Hills?“

      „Skvělá volba,“ souhlasil otec. „Zařídím rezervaci.“

      „A nepřijdeš pozdě, že ne, tati?“

      „Ovšemže ne, zlato. Jsi moje superstar, pamatuješ? Koukej, už musím jít. Zrovna tu mám důležitý hovor.“

      Katia zavrtěla hlavou. „To je ale překvapení.“

      „Dobře se vyspi, miláčku. Uvidíme se zítra.“

      „Uvidíme se zítra, tati.“ Ukončila hovor a vložila sluchátko do kapsy koupacího pláště.

      Katia seběhla do obývacího pokoje, přičemž brala schody po dvou, a zamířila do kuchyně. Měla chuť na sklenku vína, na něco, co by ji uklidnilo. Vybrala z ledničky láhev Sancerre. Když lovila v jedné ze zásuvek kuchyňské linky vývrtku, telefon v kapse jí znovu zazvonil.

      „Haló?“

      „Jak se má moje nejmilejší superstar?“

      Katia svraštila čelo.

9

      „Prosím tě, tati, řekni mi, že ten oběd nerušíš už teď!“ Katia nebyla nijak nadšená.

      „Tati?“

      Katia si náhle uvědomila, že hlas ve sluchátku se otcovu hlasu nepodobá. „Kdo je tam?“

      „Taťka ne.“

      „Phillipe, jsi to ty?“

      Phillip Stein byl nový dirigent Losangeleské filharmonie a Katiin nejnovější objev. Scházeli se už čtyři měsíce, ale tři dny před koncem turné se pořádně pohádali. Phillip se do Katii úplně pobláznil a chtěl, aby se k němu nastěhovala. Katia měla Phillipa ráda a jejich poměr se jí zamlouval, ale rozhodně ne tak intenzivně jako jemu. Nebyla připravená se takhle vázat, teď ne. Navrhla, že by si od sebe možná měli na pár dní odpočinout – jen aby se vidělo, jak se věci vyvinou. Phillip její nápad nepřijal zrovna nejlíp, dostal hysterický záchvat a toho večera oddirigoval nejhorší koncert své kariéry. Od té doby spolu nemluvili.

      „Phillip? Kdo je Phillip? To je tvůj přítel?“ zeptal se hlas.

      Katia se zachvěla.

      „Kdo volá?“ zeptala se znovu, tentokrát rázněji.

      Ticho.

      Nepříjemným pocitem se Katie zježily vlasy v týle. „Heleďte, asi jste vytočil špatné číslo.“

      „To si nemyslím.“ Muž se zasmál. „Vytáčím tohle číslo každý den, už dva měsíce.“

      Katia vydechla, ulevilo se jí. „Tak vidíte, teď je jisté, že máte špatné číslo. Byla jsem nějakou dobu pryč. Abych řekla pravdu, zrovna jsem se vrátila.“

      Následovala pauza.

      „To nic, to se stává,“ pokračovala Katia vlídně. „Podívejte, já zavěsím, abyste mohl vytočit číslo znovu.“

      „Nezavěšuj,“ opáčil muž klidně. „Nevytočil jsem špatné číslo. Už sis zkontrolovala záznamník, Katio?“

      Jediný telefon se záznamníkem v Katiině bytě stál na protějším konci kuchyňské linky. Zakryla sluchátko dlaní a rychle se k záznamníku vydala. Teprve teď si všimla blikajícího červeného světýlka. Šedesát vzkazů.

      Katia se zajíkla. „Kdo jste? Kde jste vzal tohle číslo?“

      Další uchechtnutí. „Jsem…“ ve sluchátku to zase cvaklo, „…nejspíš fanoušek.“

      „Fanoušek?“

      „Fanoušek, který má své zdroje. Takové zdroje, kterými se velmi snadno získávají informace.“

      „Informace?“

      „Vím, že jsi fantastická muzikantka. Svoje housle Lorenzo Guadagnini miluješ ze všeho na světě nejvíc. Žiješ ve střešní nástavbě v Západním Hollywoodu. Jsi alergická na buráky. Tvůj nejmilejší skladatel je Čajkovskij a hrozně ráda řídíš ten svůj kabriolet Mustang, rudý jako oheň.“ Odmlčel se. „A zítra v jednu hodinu jdeš s otcem na oběd do Mastro’s Steak House v Beverly Hills. Tvá oblíbená barva je růžová, přesně jako ten župan, co máš teď na sobě, a zrovna sis chtěla otevřít láhev bílého vína.“

      Katia ztuhla.

      „Tak co, jak horlivý jsem fanoušek, Katio?“

      Katia instinktivně zalétla pohledem k oknu kuchyně, ale věděla, že je moc vysoko, než aby ji mohl špehovat někdo z okolních budov.

      „Kdepak, oknem tě nešmíruju,“ pronesl muž posměšně.

      Světlo v kuchyni zhaslo a hlas, který vzápětí Katia uslyšela, nevycházel ze sluchátka.

      „Stojím hned za tebou.“

10

      Každou noc oloupila Huntera insomnie nejméně o čtyři hodiny spánku. Včera jich probděl skoro šest.

      Poté, co ho rakovina připravila o matku – a to mu bylo pouhých sedm let – začal mít problémy se spaním. V noci ležel o samotě ve svém pokoji a stýskalo se mu, byl příliš smutný, než aby usnul, příliš vystrašený, než aby zavřel oči, příliš hrdý, než aby plakal. Hunter vyrůstal jako jedináček v nevalné čtvrti na jihu Los Angeles. Otec učinil rozhodnutí víckrát se neoženit, a i když chodil do dvou zaměstnání, měl co dělat, aby zvládl finanční nároky na výchovu dítěte jako osamělý rodič.

      Aby zaplašil zlé sny, zaměstnával si Hunter mozek jiným způsobem – zuřivě četl, hltal knihy, jako by z nich čerpal energii.

      Hunter byl odjakživa jiný. Už v dětství jeho mozek zpracovával problémy rychleji než mozky všech ostatních. Ve dvanácti letech, když absolvoval záplavu zkoušek a testů doporučených ředitelem jeho školy v Comptonu, byl přijat na Mirmanovu školu pro nadané děti na Mulholland Drive – do osmé třídy.

      Ale ani osnovy speciální školy nezpomalily jeho pokrok.

      V patnácti letech proplul Hunter Mirmankou poté, co zvládl čtyři ročníky střední školy během dvou let a ohromil všechny své učitele. S doporučením ode všech byl přijat jako „mimořádný“ student na Stanfordovu univerzitu, obor psychologie.

      Na vysoké byly jeho úspěchy stejně působivé a Hunter obdržel titul PhD. v oboru „Analýza myšlení zločinců a biopsychologie“ ve věku dvaceti tří let. A tehdy se mu svět rozpadl podruhé. Otec, jenž tehdy pracoval jako člen bezpečnostní služby v jedné pobočce Bank of America v centru Los Angeles, byl zastřelen během nepodařené bankovní loupeže. Tehdy se Hunterovi vrátily noční můry a insomnie ještě silněji, a od té doby ho neopouštěly.

      Hunter stál u okna obývacího pokoje a civěl do prázdna. Oči ho pálily a bolest hlavy, která začínala v zadní části lebky, se rychle šířila. Ať se snažil sebevíc, prostě nedokázal pustit z mysli obrázky ženina obličeje. Oči vytřeštěné hrůzou, rty napuchlé a neprodyšně uzavřené. Procitla o samotě v tom řeznictví a pokoušela se křičet? Proto se jí nit zařízla do kůže kolem rtů tak hluboko? Drásala si v zoufalé panice ústa nehty? Byla vzhůru, když do ní vrah vložil bombu a pak ji zašil? Otázky se na něj valily jako příbojové vlny.

      Hunter zamžikal a ženinu tvář vystřídal obličej doktora Winstona a videonahrávka z márnice – i Winston měl oči vytřeštěné šokem, protože konečně pochopil, co to drží v ruce, protože konečně pochopil, že ho smrt dostihla a nedá se s tím nic dělat. Hunter zavřel oči. Jeho přítel skonal, a on nemá tušení proč.

      Vzdálená policejní siréna probrala Huntera z omámení. Zachvěl se hněvem. To, co spatřil včera večer na stropě řeznictví, všechno změnilo. Bomba nebyla určená pro nikoho jiného než pro ženu, která tam byla zanechána. Doktor Winston, jeho přítel, někdo, koho bral jako člena rodiny, zahynul bezdůvodně – tragickým omylem.

      Hunter ucítil, jak se mu pravým předloktím šíří bolest. Teprve teď si uvědomil, že svírá pěst tak pevně, až se mu odkrvuje ruka. V duchu si odpřisáhl, že ať se stane cokoli, tenhle vrah bude za svůj čin pykat.

11

      Vzhledem k citlivé povaze Hunterova vyšetřování se celá operace přesunula ze třetího do pátého patra Parkerova centra na North Los Angeles Street, kde sídlilo velitelství Divize loupeží a vražd Losangeleského policejního sboru. Nová místnost byla dost prostorná pro dva detektivy, ale bylo tu jen jedno malé okno v jižní stěně, takže působila stísněně. Když sem Hunter dorazil, prohlížel si Garcia fotografie z místa činu, umístěné na velké magnetické tabuli napravo od Hunterova psacího stolu.

      „Pokud jde o identifikaci, tak jsme trochu uvízli,“ podotkl Garcia, když Hunter zapnul počítač. „Technici pořídili několik zvětšených snímků stehů na jejích rtech, ale jen jednu fotku, na které je celý obličej.“ Ukázal na horní fotografii na tabuli. „A jak vidíš, není nijak skvělá.“

      Snímek byl pořízený ze šikmého úhlu a levá strana obličeje oběti byla částečně zakrytá. „Kromě té videonahrávky nemáme žádné snímky z pitevny,“ pokračoval Garcia. „Tohle je všechno, s čím můžeme pracovat. Jestli pocházela z míst, kde se našla, tak vážně nemůžeme chodit dům od domu, vyptávat se lidí, jestli ji neznají, a ukazovat jim fotografii někoho se zašitou pusou. Pekelně by to všechny vystrašilo. A někdo by to nepochybně prozradil médiím.“ Odstoupil od tabule.

      „Databáze pohřešovaných?“ zeptal se Hunter.

      „Včera večer jsem ji kontaktoval, ale protože tohle je jediná fotka, co máme, a stehy i otok na jejích rtech jsou tak výrazné, nefunguje jim software na rozlišování obličejů. Kdyby projeli tenhle snímek svou databází, nedostanou shodu, i kdyby tam byla. Potřebujeme lepší obrázek.“

      „Kreslíři?“

      Garcia kývl a podíval se na hodinky. „Ještě tu nejsou, kluci od počítačů taky ne. Ale víš, jaké dovedou dělat zázraky s retuší, takže naděje tu je. Problém je, že to může nějakou dobu trvat.“

      „Nemáme čas,“ odvětil Hunter.

      Garcia se podrbal na bradě. „Já vím, Roberte, ale bez pitevní zprávy, profilu DNA nebo znalosti nějakých zvláštních fyzických znamení, která by nám ji pomohla identifikovat, visíme ve vzduchoprázdnu.“

      „Někde začít musíme, a momentálně je pro nás jediná možnost začít záznamy o pohřešovaných osobách a těmi obrázky,“ klikal Hunter na počítači. „My dva je budeme muset procházet manuálně, dokud nám nepřijde identikit od kreslířů.“

      „My dva? Manuálně? To myslíš vážně? Víš, kolik pohřešovaných osob je v Los Angeles hlášeno týdně?“

      Hunter kývl. „Průměrně osm set, ale můžeme hledání zúžit podle toho, co už víme – běloška, bruneta, oříškové oči, věk dvacet sedm až třicet tři. Soudě podle délky pultu a pozice, v níž bylo tělo zanecháno, bych řekl, že měřila sto šedesát tři až sto sedmdesát centimetrů. Začneme hledat mezi ženami, které se pohřešují méně než dva týdny. Jestli na nic nenarazíme, půjdeme dál dozadu.“

      „Jdu na to.“

      „A co otisky prstů?“

      Garcia zavrtěl hlavou. „Zjišťoval jsem to na forenzním. Od včerejšího večera je porovnávají s Celostátním automatickým systémem identifikace otisků prstů. Zatím žádná shoda. Zřejmě v systému není.“

      Hunter měl pocit, že ani nebude.

      Garcia si nalil trochu kávy z překapávače na okně. „Našlo se něco v tom řeznictví?“

      Hunter si prve poslal e-mailem fotku stropu, kterou včera večer pořídil mobilem. Jakmile se soubor načetl, stiskl tlačítko tisku.

      „Ano, tohle.“ Ukázal vytištěný snímek Garciovi.

      „Graffiti?“ zeptal se Garcia poté, co si fotografii okamžik prohlížel.

      Hunter přikývl. „Tohle jsem vyfotil, když jsem ležel na tom pultě ve stejné pozici, v jaké se našla oběť.“

      Garcia zvedl jedno obočí. „Ty jsi ležel na tomhle?“ Ukázal na fotografii špinavého plechového pultu na tabuli s obrázky, ale na odpověď nečekal. „Co přesně tu mám vidět?“

      „Splývá to s barvami graffiti, Carlosi. Hledej odlišné písmo.“

      Během okamžiku to Garcia uviděl a celé tělo se mu napjalo. „To snad není možné.“

      Mezi barvami a tvary se skrývala řádka malých, nasprejovaných černých písmen – působila tu nemístně. Nápis zněl: MÁŠ TO V SOBĚ.

12

      Než stihl Garcia položit další otázku, vstoupila do místnosti bez zaklepání kapitánka Blakeová.

      Barbara Blakeová převzala vedení Losangeleské divize loupeží a vražd poté, co před dvěma roky odešel do penze dlouholetý kapitán William Bolter. Navrhl ji na tu funkci Bolter osobně, čímž rozčílil dlouhý seznam kandidátů. Byla to zajímavá žena – elegantní, přitažlivá, s dlouhými černými vlasy a záhadnýma tmavýma očima, které nikdy nic neprozrazovaly. Navzdory výhradám některých příslušníků divize si rychle získala reputaci praktické velitelky s ocelovou pěstí. Nedala se snadno zastrašit, od nikoho si nenechala nic líbit a nevadilo jí rozčilovat vysoce postavené politiky nebo státní úředníky, pokud to znamenalo, že se bude dál držet toho, co považovala za správné. Už během několika prvních měsíců si vysloužila důvěru a úctu všech detektivů pod svým velením.

      Přátelství kapitánky Blakeové a doktora Winstona trvalo dlouho – přes dvacet let. Zpráva o jeho smrti ji zasáhla jako rána pěstí do břicha, a chtěla znát řešení.

      Jakmile vstoupila do místnosti, okamžitě postřehla napětí, vyzařující z Garcii. Zvedla obočí. „Co se stalo? Máme už něco?“

      Garcia jí podal vytištěný snímek popsaného stropu. „Z řeznictví.“

      Stejně jako Garcia zprvu nic nezpozorovala. „Co mám sakra vidět?“

      Garcia jí ukázal písmena.

      Kapitánka zalétla pohledem k Hunterovi. „To bylo na zdi v tom krámě?“

      „Na stropě. Přímo nad místem, kde ležela oběť.“

      „Ale strop je pokrytý graffiti. Proč myslíte, že tahle slova mají něco společného s naší obětí?“

      „Ze dvou důvodů. Za prvé, tohle není graffiti jako ta ostatní na stropě, to je rukou psaný vzkaz. Za druhé, barva byla viditelnější než na ostatních graffiti, velice čerstvá.“

      Kapitánka se znovu zadívala na fotografii.

      Hunter se zarazil a zčistajasna začal prohledávat svůj stůl.

      „Co hledáte?“ zeptala se kapitánka.

      „DVD s videozáznamem, co jsme včera dostali z márnice. Chci si něco ověřit.“ Našel disk a vsunul ho do počítače.

      Garcia a kapitánka Blakeová přistoupili k Hunterovu psacímu stolu.

      Když se video začalo přehrávat, Hunter zrychleně přejel až ke scéně, kde doktor Winston vyndává bombu z útrob oběti. Aplikace přehrávače v Hunterově počítači neměla funkci zpomaleného přehrávání. Musel pořád klikat na tlačítko pauzy a zase nahrávku pouštět, než se zvolna dostal přesně k místu, které potřeboval. Pustil si ten krátký segment dvakrát, než se obrátil ke kapitánce a Garciovi.

      „Je zády ke kameře, takže musíme správný okamžik jen odhadnout,“ konstatoval Hunter, „ale dívejte se na pohyb paže doktora Winstona v téhle chvíli.“

      Všichni nespouštěli oči z obrazovky.

      Hunter přetočil a přehrál sekvenci ještě dvakrát.

      „Je vidět malé škubnutí,“ kývl Garcia. „Jako by se mu ruka od něčeho odlepila.“

      „Přesně tak,“ souhlasil Hunter. „Nemáš stopky?“

      Garcia si povytáhl rukáv a ukázal náramkové hodinky. „Jasně.“

      „Měř čas. Připravený? Teď.“ Hunter kliknutím spustil přehrávání. Přesně deset sekund poté se obraz změnil v zrnění.

      „Spouštěcí mechanismus s desetisekundovým zdržením?“ pohlédla kapitánka na Huntera. „Jako ruční granát?“

      „Něco takového.“

      „U většiny granátů se spouštěcí mechanismus musí manuálně aktivovat,“ prohodil Garcia. „Kdo aktivoval tenhle?“

      Hunter si promnul obličej. „Tahle otázka mi taky vrtá v hlavě. Ten, kdo dal bombu do oběti, si nemohl být jistý, kdy přesně dojde k vynětí. To znamená, že bomba nemohla být časovaná ani dálkově ovládaná.“

      Garcia přikývl.

      „Takže – co jestli v tomto případě nedržela roznětku jehlice, jako u většiny granátů, ale uzavřený prostor, kam byla bomba umístěná?“ nadhodil Hunter. „Nějaká pružina, kterou přidržovalo samotné tělo oběti.“

      Garcia a kapitánka Blakeová si vyměnili pohled a chvilku nad tím uvažovali.

      „Tudíž vyjmutím bomby z oběti se uvolnila roznětka,“ podrbal se Garcia na čele. „Je to možné – a velice originální.“

      „Fantastické,“ kapitánka si dvěma prsty stiskla kořen nosu. „Pro vraha je to všechno jenom hra.“ Znovu ukázala Hunterovi fotografii z řeznictví. „Dokonce nám i sděluje, že to má v sobě.“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Vrah neinformoval nás, kapitánko.“

      „Prosím?“

      „Vrah informoval oběť.“

13

      Kapitánka Blakeová se opřela o okraj Garciova stolu a založila si paže na prsou. „Nějak vám nerozumím, Roberte.“

      „Podívejte se ještě jednou na tu fotku, kapitánko,“ vyzval ji Hunter. „Vrah napsal ‚Máš to v sobě‘, ne ‚Má to v sobě‘. Nekomunikoval s námi.“

      „Proč by se vrah pokoušel komunikovat s mrtvou?“

      „Protože nebyla mrtvá, když ji tam nechával.“

      Kapitánka si přejela prstem pravé obočí a udělala nechápavou grimasu. „Teď vám už vůbec nerozumím.“

      Hunter přistoupil k tabuli s obrázky. „Na fotkách z místa činu mi vadilo několik věcí. Právě proto jsem se chtěl do toho řeznictví podívat ještě jednou osobně.“ Ukázal na jeden z obrázků. „Podívejte, v jaké pozici se tělo našlo, konkrétně paže. Jedna visí dolů přes okraj pultu a druhá leží na hrudi. Prsty pravé ruky jsou roztažené a napůl ohnuté, jako by se pokoušela něco vyhrabat. Myslím, že vrah ji v téhle pozici nezanechal.“

      „S tělem mohl někdo pohnout, Roberte,“ namítla kapitánka. „Zavedl nás k němu anonymní telefonát, vzpomínáte si?“

      Hunter přikývl. „Ano, a poslechl jsem si nahrávku z čísla 911. Je to dívčí hlas. Nanejvýš šestnáct nebo sedmnáct let, a znělo to hystericky. Důvod, proč nám nechtěla sdělit své jméno, je nejspíš ten, že si šla do té místnosti šlehnout.“

      „Fajn, takže ta dívka se mrtvoly nedotkla,“ přijala jeho teorii kapitánka. „Ale možná se z toho vzkazu pokoušíte vyčíst až moc. Možná o tom vrah tolik nepřemýšlel. Takže napsal máš místo má – z toho bych nic zásadního nedovozovala.“

      Teď byla řada na Garciovi, aby nesouhlasil. „To by nasvědčovalo tomu, že to psaní na strop vzniklo z okamžitého popudu, kapitánko.“ Promnul si hrbol na nose. „Jenže my tady mluvíme o někom, kdo si sám vyrobil nálož a nejspíš osobně sestrojil i roznětku. Pak to všechno uložil do oběti tak, aby se to neodpálilo, dokud to někdo nenajde a nevyjme. To všechno, dokud byla ještě naživu.“ Potřásl hlavou a obrátil se k tabuli s obrázky. „Ať dělal tenhle vrah, co chtěl, kapitánko, nic z toho nebyl výsledek okamžitého popudu. Všechno si to promyslel. A právě proto je tak nebezpečný.“

14

      Kapitánka Blakeová zoufale vydechla a začala přecházet po místnosti. Vysoké podpatky jí cvakaly o dřevěnou podlahu.

      „To vůbec nedává smysl. Jestli byla oběť ještě naživu, když ji nechal v tom řeznictví, a zpráva na stropě byla určená pro ni, jak to, že byla mrtvá, když ji našli? Kdo ji zabil, krysy?“ Sundala z tabule fotografii a chvilku si ji prohlížela. „Nezávisle na tom, co oběť usmrtilo, pořád ještě zůstává faktem, že do ní někdo umístil bombu a zašil ji. Jediná možnost, jak dostat tu bombu ven, byla rozřezat stehy a vytáhnout ji.“ Zarazila se a přelétla očima z jednoho detektiva na druhého. „Neříkejte mi, že podle vás vrah očekával, že to oběť udělá osobně?“

      Nikdo neodpovídal.

      Hunter si masíroval zátylek a na okamžik přitom nechal své prsty zabloudit k zdrsnělé jizvě na šíji.

      Kapitánka se k němu obrátila. „Znám vás, Roberte. Jestli myslíte, že ten vzkaz patřil oběti a ne nám, určitě o tom máte nějakou teorii. Napínám uši.“

      „Ještě nemám pořádnou teorii, kapitánko, jenom spoustu různých ‚kdyby‘.“

      „Určitě se vám v tom vašem geniálním mozku něco hemží,“ naléhala kapitánka. „Potěšte mě, protože momentálně se mi to, co slyším, vůbec nelíbí.“

      Hunter se zhluboka nadechl. „Možná ji tou bombou chtěl vrah prostě usmrtit.“

      Kapitánka Blakeová přimhouřila oči. „Myslíte, že ta bomba měla vybuchnout uvnitř, v ní, dokud byla ještě naživu?“

      Hunter naklonil hlavu ke straně, zadumal se nad tou možností.

      Kapitánka Blakeová usedla do Hunterova křesla. „Tohle budete muset rozvést, Roberte. Jestli si ten vrah všechno promyslel tak důkladně, jak naznačil prve Garcia, a jestli ta bomba měla vybuchnout uvnitř v oběti, jak naznačujete vy, proč se to nestalo? K čemu došlo? Udělal vrah nějakou chybu? Jak by se spouštěcí mechanismus aktivoval, dokud byla bomba uvnitř? A jestliže ji nezabil, tak jak ksakru tedy umřela?“

      „Jak už jsem řekl, příliš mnoho kdyby, kapitánko,“ odvětil Hunter klidně. „A momentálně neznám odpovědi. Při tom všem, co se událo, se nemáme moc čeho chytit. Nevím, jestli vrah udělal chybu nebo ne. Nevím, proč bomba nevybuchla uvnitř v ní, ani jak se měla původně aktivovat. Bez pitevní zprávy se pravděpodobně nikdy nedozvíme skutečnou příčinu smrti. Víme jen, že to není nic zřejmého. Nebyla zastřelená, ubodaná ani uškrcená. Taky nevěřím, že byla otrávená.“ Odmlčel se. „Ale je možné, že se udusila.“

      Kapitánka Blakeová vrhla na Huntera užaslý pohled. „Jak to?“

      Hunter ukázal na zvětšený snímek tváře oběti. „Udušení způsobí, že krevní cévy kolem očí a pod jemnou pokožkou na tvářích popraskají. Podívejte se sem.“ Ukázal na fotku. „Takováhle na pohled stařecká pleť, to je důsledek popraskaných cév. Je dost pravděpodobné, že se udusila. Ověřoval jsem si to u doktorky Hoveové. Ale opakuji – bez pitvy si nikdy nebudeme jistí.“

      „Takže říkáte, že podle vás se mohla udusit sama potom, co ji tam vrah nechal?“

      Hunter kývl.

      „Čím? Tím smradem, co tam byl?“

      Hunter pokrčil rameny. „Vlastními zvratky… jazykem… Kdoví? Možná měla oběť špatné srdce. Ale jen si představte, jaké to bylo, jestli byla ještě naživu, když ji v tom řeznictví nechal – v bezvědomí, ale pořád ještě živou. Probudí se, nahá, zděšená, v bolestech, a s tělem na některých místech zašitým. To rozhodně u většiny lidí stačí k odstartování těžkého záchvatu paniky.“

      Kapitánka Blakeová si masírovala zavřená víčka a uvažovala o Hunterových slovech. Věděla, že záchvat paniky může snadno způsobit zvracení, dávení nebo hyperventilaci. S pevně zašitými ústy neměla oběť jak nabrat dech a zvýšit si tak přívod kyslíku do plic. Tím by se panika oběti proměnila v nepříčetné zoufalství. Jestli zvracela, neměly zvratky kudy vyjít. K dušení a asfyxii by scházel jenom krůček. A potom… jistá smrt.

15

      Výsledky chemického rozboru barvy ve spreji, použité na stropě řeznictví, dorazily ve 14.00 a nepřinesly žádné konkrétní údaje. Barva pocházela z plechovky značky Montana Tarblack – patrně nejrozšířenější značky barvy ve spreji, jaká se v USA vyskytuje. Používali ji všichni autoři graffiti v zemi. Analýza rukopisu potvrdila to, co už Hunter tušil – vrah použil k nasprejování slov na strop ruku, kterou běžně nepsal. Jednoduché, ale účinné. Hunter si vyžádal, aby se v celé místnosti sejmuly otisky prstů, a tentokrát i ze stropu. Všechny nalezené otisky se měly prohnat Národním automatizovaným systémem identifikace otisků prstů.

      Hunter se pohodlně opřel v křesle, zavřel oči a jemně si přejížděl špičkou prstu po hřbetě nosu nahoru a dolů. Jeho mozek se ještě pořád snažil dát takovému nesmyslnému počínání nějaký smysl.

      Nebýt bomby, kdyby našli oběť jednoduše jen zašitou, mohl by se Hunter pohybovat po pevnější psychologické půdě. Stehy na ústech by samy o sobě nasvědčovaly možnosti vraždy ze msty. Ponaučení. Oběť mohla říci něco, co neměla – o nesprávné osobě, nesprávnému člověku, nebo obojí. Čin mohl představovat symbolické umlčení.

      Zašití úst a současně podbřišku by zvyšovalo sázky na možnost sexuální či milostné zrady a odplaty. Jestli neumíš držet hubu a nohy u sebe, tak ti je zašiju. Tím by se na předním místě seznamu zájemců ocital podvedený manžel, přítel nebo milenec. A tato možnost v Hunterově mysli pořád ještě do značné míry žila. Ale ještě se musel nějak vypořádat s bombou. Proč dávat do oběti bombu? Zkušenost mu také říkala, že převážná většina takzvaných zločinů z vášně vzniká z okamžitého popudu, zplozena iracionálním hněvem a takřka úplnou ztrátou sebeovládání. Jen velmi vzácně přicházejí v podobě naplánovaného, vykalkulovaného a brutálního aktu pomsty.

      Jedna z možností, která Hunterovi ne a ne dát pokoj, byla ta, že mohlo jít o víc než jednoho pachatele, konkrétněji o gang. Takovéhle zločiny se nijak nevymykaly představám jistých losangeleských gangů. Některé byly neblaze proslulé svými násilnostmi a postojem kruťáků, se kterými si nikdo nebude zahrávat. Poslat jiným gangům varování v podobě brutálního zbití či vraždy, to se stávalo častěji, než byl starosta Los Angeles ochoten přiznat. Tyhle gangy měly také přímé spojení s černým trhem se zbraněmi. Obstarat si hotovou bombu, granát nebo materiál na výrobu obojího, to by pro ně nebyl problém. Oběť mohla patřit vůdci nějakého gangu. Někteří z nich s oblibou považovali své ženské za předmět vlastnictví. Jestliže je zradily, obzvlášť s členem nějakého konkurenčního gangu, mohli s nimi klidně naložit právě takhle.

      A pak tu byla možnost, že v těch stezích není vůbec žádná symbolika. Jak naznačila kapitánka Blakeová, mohli tu mít prostě co činit s extrémně sadistickým vrahem, s někým, koho baví ubližovat lidem čistě jen pro radost. A Hunter věděl, že je-li tomu tak, budou následovat další oběti.

      „Záznamy pohřešovaných osob, co jsme požadovali, by tu měly být zhruba za tři čtvrtě hodiny,“ zavěsil Garcia telefon a vytrhl Huntera z myšlenek.

      „Paráda. Můžeš je začít procházet, kdybych tady nebyl.“ Hunter sáhl po bundě. V Los Angeles znal jen jednoho člověka, který bude mít dostatečné znalosti o zbraních, výbušninách, roznětkách a neshodách mezi gangy. Byl nejvyšší čas vyžádat si službičku.

16

      D-King byl patrně nejznámější dealer v Hollywoodu a severozápadním Los Angeles. I když se vědělo, že obchoduje s drogami, nikdo mu to nikdy nebyl schopen dokázat; ze všech nejméně pak okresní státní zastupitelství. Snažili se mu přišít něco podstatného už osm let, a pokaždé neúspěšně.

      D-King byl mladý, inteligentní Afroameričan, zuřivý obchodník, velice nebezpečný pro každého, kdo byl tak hloupý, že ho naštval. Údajně obchodoval nejen s drogami, ale i se ženami, kradeným zbožím, zbraněmi… seznam byl dlouhý. Měl rovněž řadu legitimních podniků – noční kluby, bary, restaurace, dokonce i posilovnu. Berňák na něj taky nemohl.

      Hunterova a D-Kingova cesta se poprvé zkřížila před třemi lety, během vyšetřování neblaze proslulého vraha, zvaného Krucifix. Nevídaný sled událostí je donutil uzavřít příměří a dospět k rozhodnutí, že přestože stojí na opačných březích zákona, i tak si musí jeden druhého vážit.

      Hunter si vytáhl D-Kingovu adresu z policejního počítače. Kde jinde než na Malibu Beach, kde žijí superslavní a superbohatí!

      Když zastavil auto u obrovské dvojité železné brány, opatřené bezpečnostními kamerami, musel Hunter uznat, že na něj D-Kingovo sídlo udělalo dojem. Jednopatrová budova působila majestátně; cihlová stavba s dvojitým arkýřem vpředu, porostlá břečťanem, s hranatými žulovými pilastry v šestimetrových rozestupech.

      Než stihl Hunter sáhnout po tlačítku interkomu, zavolal silný mužský hlas: „Přejete si?“

      „Přišel jsem za vaším šéfem.“

      „A vy jste…?“

      „Vyřiďte D-Kingovi, že je tady Robert Hunter.“

      Interkom s cvaknutím umlkl a minutu na to se železná brána rozestoupila.

      Příjezdovou cestu lemoval živý plot, ostříhaný s milimetrovou přesností. Hunter zaparkoval zrezivělý Buick Lesabre vedle perleťově bílého Lamborghini Gallardo, přímo před garáží pro šest aut. Vyšel po schodech k hlavní budově, a jakmile se ocitl nahoře, otevřel dveře svalnatý černoch – zhruba metr devadesát a sto třicet kilo. Zamračil se na Hunterovo auto.

      „To je americká klasika,“ odsekl Hunter.

      Svalovcovou tváří nepřelétl ani náznak úsměvu.

      „Prosím, následujte mě.“

      Zevnitř byl dům stejně působivý jako zvenčí. Tři a půl metru vysoké stropy, stylový nábytek a stěny pokryté olejomalbami – některé byly od holandských mistrů, pár francouzských, všechny cenné.

      Hunter kráčel po podlaze z italského mramoru v obytném prostoru a přitom si všiml úchvatně krásné černošky v zářivě žlutých bikinách, sedící mezi naducanými poduškami. Zvedla oči od lesklého časopisu, který držela v rukou, a obdařila Huntera přívětivým úsměvem. Odpověděl zdvořilým pokývnutím a v duchu se usmál. Ani rockové hvězdy a sportovní celebrity se nemají takhle dobře.

      Svalovec vedl Huntera skrz dvojité posuvné skleněné dveře ven, do zahrady k bazénu. U okraje bazénu skotačily čtyři mladé a hezké ženy nahoře bez, chichotaly se a cákaly po sobě vodu. Další tři svalovci v oblecích byli strategicky rozestavění kolem zahrady. D-King seděl u jednoho ze čtyř uměle patinovaných týkových stolů vedle bazénu, pod bílým slunečníkem. Modrou hedvábnou košili měl rozepnutou, takže odhalovala svalnatý trup, zdobený řetězy a diamanty. Blondýna sedící u něj, byla rovněž nahoře bez. V levé bradavce měla piercing, kroužek z bílého zlata.

      „Detektiv Robert Hunter?“ pronesl D-King s úsměvem, ale nevstal. „Kurva, co to má bejt, chlape? To je tedy, do prdele, překvapení. Jak je to dlouho, tři roky?“ Ukázal na křeslo naproti sobě.

      Hunter usedl. „Tak nějak.“ Pokynul blondýně, která místo odpovědi mrkla.

      „Můžu vám něco nabídnout, detektive?“ D-King ukázal hlavou na svou blond přítelkyni. „Tuhle Lisa dovede míchat úžasné koktejly.“

      Hunter kradmo jukl po Lise, která se nezbedně usmála. „Všechno, co si přejete.“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Zatím mi nic nechybí, díky.“

      „Tak jo,“ ozval se D-King, „takže teď už vím, že jste nepřišel kvůli společnosti ani kvůli pití – co pro vás můžu udělat, detektive?“

      Hunterovy oči nenápadně zalétly k Lise a pak zpátky k D-Kingovi. Ten pochopil náznak.

      „Liso, co kdyby sis šla hrát s ostatníma holkama?“ Neformuloval to jako prosbu. Rozvázala si sarong, který měla kolem pasu, a vstala. Teprve v té chvíli Hunter pochopil, že je úplně nahá. Tváří jí nepřelétl ani náznak rozpaků, když se před ním na dlouhou chvíli zastavila. Hunter nikdy neviděl tělo, které by mělo blíž k dokonalosti. Lisa se zvolna otočila a odcházela, přičemž houpala boky, jako by kráčela po přehlídkovém molu. Na zádech v kříži měla vytetováno: Vím, že se díváš.

      „To je ono, holka, roztancuj to,“ zavolal za ní D-King a pak se otočil k Hunterovi. „Uznejte, detektive,“ dráždil ho, „že ale umím žít, ne? Hugh Heffner a Larry Flynt jsou proti mně sračky. Playboy a Hustler mi můžou akorát tak políbit tu mou černou prdel. Moje holky jsou lepší.“

      „Co víte o domácí výrobě výbušnin?“

      Z D-Kingových rtů zmizel úsměv. „Vím, že bouchají.“

      Hunter zachoval neproniknutelný výraz.

      „Oficiálně nevím ani ň.“

      „A neoficiálně?“

      D-King si poškrábal malíčkem jizvičku nad levým obočím, přičemž Huntera bedlivě pozoroval. „Jestli jste tady neoficiálně, proč si nedáte nic k pití?“

      „Nemám žízeň.“

      Ještě několik vteřin se navzájem pozorovali.

      „Když jsme se setkali poprvé, dost dlouho jste mě krmil kecama, než jste šel s pravdou ven. Doufám, že tyhle voloviny už máme za sebou. O co tady jde ve skutečnosti, detektive?“

      Hunter se naklonil a položil před něj na stůl zvětšenou fotografii tváře oběti, přičemž ji otočil tak, aby byla přímo proti D-Kingovi.

      „Ale sakra, to ne, čéče.“ Odtáhl se. „Když jste mi naposled ukázal obrázek mrtvé ženské, bylo z toho kurva učiněný peklo.“

      „Nevíte, kdo to je?“

      „A přesně touhle otázkou to celé začalo.“ D-King se vrátil pohledem k obrázku a bezděčně si promnul rty špičkami prstů. „A kruci. To je kurva hnuuus. Nějakej sráč jí zašil pusu?“

      „Nevíte, kdo to je?“ opakoval Hunter otázku.

      „Žádná z mých holek to není, pokud se ptáte na tohle,“ odvětil D-King po krátké pauze.

      „Mohla to být šlapka?“

      „Nevypadá na to.“ D-Kingovy ruce se okamžitě zvedly na znamení kapitulace. „Pardon, špatný vtip. Dneska může šlapat každá. Vypadá, že byla docela hezká. Ale myslím, že jsem ji nikdy předtím neviděl.“ Pokusil se vyčíst něco z Hunterova výrazu a nepodařilo se mu to. „Problém je, že dneska se spousta holek snaží pracovat samostatně, vytvářejí si webový stránky a tak, jedou si po vlastní lajně, víte, jak to myslím? Těžko mít jistotu. Ale kdyby to byla nějaká špičková holka z oblasti Hollywoodu, tak bych to věděl.“

      Ostatní čtyři ženy, které si hrály u okraje bazénu, se rozhodly připojit k Lise, která teď seděla v plujícím nafukovacím křesle a upíjela pestrobarevný nápoj.

      D-Kingovy oči se vrátily k fotografii. „Tohle je kurva hodně hnusný, chlape. A jelikož vím, jakejma sračkama se zabejváte, tak ten, kdo to udělal, jí to nejspíš proved, když byla ještě naživu, je to tak?“

      „Nemohlo by to být dílo nějakého gangu?“ zeptal se Hunter. „Nebo pasáka?“

      D-Kingova tvář se zachmuřila. Pomoc policii nikdy nespadala do oblasti jeho činnosti. „To nevím,“ odvětil chladně.

      „Ale no tak, D-Kingu, podívejte se na ni.“ Hunter zaklepal na fotografii na stole, ale zachoval klidný hlas. Byl si vědom, že všichni tři svalnatci na něj upírají oči. „Neměla zašitou jen pusu. Ten, kdo to udělal, na ní zapracoval fakt hnusně. A máte pravdu. Stalo se to, když byla ještě naživu.“

      D-King poposedl v křesle. Násilí na ženách ho vždycky vytočilo rychlostí blesku. Jeho matku ubil k smrti opilý otec, zatímco on sám byl zamčený ve skříni. Bylo mu deset. D-King nikdy nezapomněl na její křik a prosby o milost. Nikdy nezapomněl na zvuk, který vydávaly její lámané kosti, když jí otec zasazoval jednu ránu za druhou. Slýchal ty zvuky ve snu skoro každou noc.

      D-King se opřel dozadu a zadíval se na své nehty, postupně cvrnkal palcem do každého z nich. „Myslíte, že by to mohla být nějaká ujetá pomsta?“ Pokrčil rameny. „Kdoví? Možná. Jestli patřila nějakému kamarádíčkovi a buď ho okradla, nebo mu zahýbala, tak by mě to nepřekvapilo. Někteří chlapi nenesou lehce, když se s nimi vyjebe. Musí se pak přistupovat k exemplárním trestům, chápete? Tohle by se dalo podle určitejch měřítek ještě považovat za mírný.“ Odmlčel se a znovu pohlédl na obrázek. „Ale kdyby to byla odplata za to, že byla něčí ženská a válela se s někým jiným, můžete čekat další mrtvolu – toho šmejda, se kterým to dělala. Takováhle pomsta chodí ve dvojicích, detektive.“ Přistrčil fotku zpátky k Hunterovi. „Co to má společnýho s domácí výbušninou?“

      „Víc, než se zdá.“

      D-King se uchechtl. „Z vás nikdy nic nevypadne, co?“ Usrkl tmavě zeleného nápoje, který měl před sebou. „Abych řekl pravdu, pokud bych měl vycházet z našeho posledního setkání, tak vážně, kurva, nechci vědět, o co tady jde.“ Pozoroval Huntera jako hráč pokeru, který se chystá vsadit všechno, co má; pak zaklepal ukazováčkem na obrázek. „Ale tohle je kurva nepěkný, člověče, a já vám stejně něco dlužím. Půjčte mi to a já se vám ozvu.“

17

      Garcia zapnul ventilátor a minutu před ním postál, než se vrátil k psacímu stolu. Neuměl si ani představit, jaké vedro bude v téhle místnosti v létě.

      Procházel na počítači fotografie z místa činu, zvýrazňoval je a bedlivě zkoumal, hledal cokoli, co by jim mohlo ukázat správným směrem, pokud šlo o totožnost oběti. Zatím nic neměl. Žádné tetování ani jizvy po operacích. Mateřská znamínka a pihy, které bylo vidět na jejích pažích, břiše, šíji a ve žlábku mezi ňadry byly příliš běžné a ne dost výrazné, aby se daly označit za identifikační znamení. Pokud to dokázal rozeznat, byla přírodní bruneta a ňadra měla vlastní.

      Na pažích nebyly stopy vpichů a její postava nebyla vyhublá ani zpustošená. Pokud byla feťačka, rozhodně na to nevypadala. Přes malé skvrnky na lících, které způsobovaly ten stařecký vzhled pleti, o kterém se prve zmínil Hunter, nemohla být oběť starší než třiatřicet let – maximálně. Pokud platí staré rčení „oko – do duše okno“, pak byla její duše v okamžiku smrti vyděšená až k neuvěření.

      Garcia se předklonil, opřel si lokty o stůl a promnul oči hranami dlaní. Sáhl po šálku s kávou, ale ta už dávno vystydla. Než si stihl nalít novou, pípnutí z počítače ohlásilo příchod nového e-mailu. Záznamy pohřešovaných osob, které požadoval. Slíbili, že mu je pošlou do pětačtyřiceti minut. To bylo před dvěma hodinami.

      Garcia si přečetl e-mail a dlouze hvízdl. Za uplynulé dva týdny bylo hlášeno dvaapadesát pohřešovaných bělošek, brunet s oříškovýma očima ve věku mezi sedmadvaceti a třiatřiceti lety, o výšce sto šedesát tři až sto sedmdesát centimetrů. Otevřel přílohu, obsahující všechny záznamy, a začal je tisknout: nejprve fotografie, pak jejich osobní údaje.

      Nalil si šálek čerstvé kávy a shrnul všechny vytištěné fotografie na jednu hromadu. Fotky donesl na oddělení pohřešovaných osob zpravidla ten, kdo dotyčnou ohlásil jako pohřešovanou. I když na Pohřešovaných osobách vždycky žádali o obrázek z nedávné doby, Garcia věděl, že některé z těch fotografií jsou staré možná přes rok, někdy i víc. Bude muset brát v potaz drobné změny vzezření, jako třeba délku vlasů a účes, a plnost tváře s ohledem na váhový úbytek či přírůstek.

      Hlavní problém, kterému Garcia čelil, byl ten, že měl pro porovnání jen detailní záběr oběti – z místa činu. Otok na rtech oběti spolu se stehy tlustou černou nití, které je držely těsně u sebe, zdeformoval dolní polovinu obličeje. Hledání shody mezi tímhle snímkem a kteroukoli z fotografií pohřešovaných osob, to bude dlouhý a pracný úkol.

      O hodinu později snížil Garcia počet možností shody z dvaapadesáti na dvanáct, ale už začínal mít unavené oči, a čím víc se na obrázky díval, tím méně rozlišovacích znaků na nich viděl.

      Rozprostřel dvanáct snímků na desku stolu a vytvořil z nich tři řady po čtyřech fotografiích, vedle nichž uložil listy s informacemi vztahujícími se k jedné každé podobizně. Fotky byly všechny poměrně kvalitní. Bylo tu šest portrétů ve stylu pasové fotografie; tři snímky, kde byl objekt vystřižený ze skupinové fotografie; na jednom byla bruneta s mokrými vlasy, sedící na vodním skútru; na dalším jiná usměvavá brunetka u bazénu; a na posledním obrázku seděla žena u jídelního stolu se sklenkou šampaňského v ruce.

      Garcia chtěl užuž začít celý proces znovu od začátku, když do dveří vstoupil Hunter a uviděl ho, jak se hrbí nad stolem a soustředěně civí na seskupení úhledně uspořádaných fotografií.

      „To je z pohřešovaných?“ zeptal se Hunter.

      Garcia přikývl.

      „Je tam něco?“

      „No, začínal jsem s dvaapadesáti možnostmi a porovnávám je s našimi fotkami z místa činu už přes hodinu. Otok na obličeji naší oběti to všechno hodně komplikuje. Teď jsem to omezil na tyhle,“ ukázal na dvanáct fotek na svém stole, „ale už mě začíná šálit zrak. Nevím už, co mám hledat.“

      Hunter si stoupl před Garciův stůl a přeskakoval pohledem z jedné fotografie na druhou; u každé strávil několik vteřin. Okamžik nato se jeho zrak usadil na detailu obličeje neidentifikované oběti. Všechny je přesunul blíž k sobě a vytvořil tak novou skupinu snímků. Poté sáhl po prázdném listu papíru.

      „Na každý obličej se dá hledět několika způsoby.“ Hunter položil list papíru přes první fotku v čele skupiny tak, že ji ze dvou třetin zakryl. „Takhle se vytvářejí identikity. Individuální vlastnosti se skládají k sobě jedna po druhé.“

      Garcia se přisunul blíž.

      „Tvar hlavy a uší, tvar obočí, očí a nosu, úst, linie čelisti, brada…“ Jak Hunter odříkával jednotlivé rysy obličeje, pomocí listu papíru současně zakrýval všechny ostatní. „Velmi zhruba můžeme ten princip použít i tady.“

      Během několika minut vyřadili dalších osm fotografií.

      „Řekl bych, že naše oběť může být kterákoli z těch čtyř,“ prohlásil nakonec Hunter. „Mají úplně stejné fyzické rysy – oválný obličej, malý nos, mandlové oči, klenuté obočí, výrazné lícní kosti… to samé jako naše oběť.“

      Garcia souhlasně přikývl.

      Hunter zkontroloval listy s osobními údaji, které Garcia sešívačkou přicvakl na zadní stranu každého obrázku. Všechny ženy byly hlášeny jako pohřešované před víc než týdnem. Adresy jejich bydlišť i zaměstnání byly roztroušené po celém městě. Na první pohled neexistovala mezi těmi čtyřmi ženami jiná podobnost než jejich vzezření.

      Hunter se podíval na hodinky. „Musíme je všechny prověřit ještě dneska.“

      Garcia sáhl po saku. „Já jsem připravený.“

      Hunter mu podal dvě fotografie. „Vezmi si tyhle a já si vezmu tamty dvě.“

      Garcia kývl.

      „Zavolej mi, kdybys měl kliku.“

18

      Whitney Myersová projela vysokou železnou bránou okázalého sídla v Beverly Hills pouhých pětačtyřicet minut poté, co přijala telefonát. Zaparkovala žlutou Corvette C6 na konci širokého dlážděného nádvoří, sundala si tmavé brýle a nasadila si je na temeno jako obroučku, která jí přidržovala lesklé, dlouhé černé vlasy z čela. Ze sedadla vedle sebe sebrala aktovku, podívala se na hodinky a v duchu se usmála. S ohledem na odpolední dopravní provoz v Los Angeles a na skutečnost, že byla až na Long Beach, když hovor přijala, znamenalo pětačtyřicet minut rychlost blesku.

      U schodů vedoucích k hlavnímu vchodu do sídla ji uvítal Andy McKee, malý obézní mužík, geniální advokát.

      „Whitney,“ otřel si bílým kapesníkem pot z čela. „Děkuju, žes přijela tak rychle.“

      „To nic,“ usmála se, když si s ním tiskla ruku. „Čí je to dům? Je nádherný.“

      „S majitelem se setkáš uvnitř.“ Obdivně si ji prohlédl a znovu se mu zapotilo čelo.

      Whitney Myersové bylo šestatřicet let. Měla tmavé oči, malý nos, vysedlé lícní kosti, plné rty a výraznou bradu. Její úsměv by se dal považovat za zbraň takové síly, jaká dokáže proměnit pevné nohy v rozměklý rosol. Mnozí silní a výřeční muži začali po zásahu tímto úsměvem nesouvisle blábolit a hihňat se jako malí kluci. Vypadala jako modelka na dovolené – tím krásnější, že se o nic nesnažila.

      Myersová zahájila svou policejní kariéru ve věku jedenadvaceti let. Pracovala usilovněji než všichni ostatní kolegové na oddělení, takže postupovala po hodnostním žebříčku a dotáhla to na detektiva tak rychle, jak jen to šlo. Její inteligence, hbité uvažování a silný charakter jí také pomáhaly v postupu, takže už v sedmadvaceti letech obdržela odznak detektiva.

      Její velitel záhy poznal, že Myersová má dar od pánaboha, pokud jde o přesvědčování. Uměla se vyjadřovat, byla klidná, pozorná a nesmírně přesvědčivá při prosazování svých názorů. Taky to dovedla s lidmi. Po šestiměsíčním intenzivním a specializovaném kurzu u FBI se Myersová stala jednou z hlavních vyjednávaček Losangeleského policejního sboru pro oblast Západ a Údolí, a pracovala i pro Oddělení pohřešovaných osob.

      Jenže její kariéra špičkového losangeleského detektiva zčistajasna skončila před třemi lety poté, co její úsilí rozmluvit sebevrahovi skok ze střechy osmnáctipatrového mrakodrapu v Culver City skončilo strašlivým nezdarem.

      To, co se onoho dne událo, mělo za následek přísné zkoumání celého života Myersové. Spustilo se vyšetřování jejího chování a vnitřní záležitosti se na ni vrhly jako dešťová průtrž. Ani po několika týdnech oddělení vnitřních záležitostí nedospělo k žádným závěrům a nebyla proti ní vznesena žádná obvinění, ale její kariéra u Losangeleského policejního sboru skončila. Od té doby vedla vlastní soukromou agenturu, specializovanou na vyhledávání pohřešovaných osob.

      Myersová následovala McKeeho do domu, kolem dvojitého schodiště a dál chodbou, lemovanou obrazy slavných filmových hvězd. Chodba končila v obývacím pokoji. Místnost byla tak impozantní, že Myersové trvalo pár vteřin, než zaznamenala ramenatého muže, metr pětaosmdesát vysokého, stojícího u klenutého okna. V pravé ruce třímal téměř prázdnou sklenku skotské. Přestože mu bylo dobrých pětapadesát, Myersové neuniklo, že má v sobě chlapecký půvab.

      „Whitney, dovol, abych tě představil Leonidu Kudrovovi,“ řekl McKee.

      Leonid odložil sklenici a potřásl Myersové rukou. Jeho stisk byl nervózní a ve výrazu tváře se zrcadlilo to, co vídala ve tvářích všech, kteří si ji kdy najali – zoufalství.

19

      Myersová odmítla nabízené pití a pozorně naslouchala Kudrovovu popisu událostí, přičemž si zaznamenávala každou druhou větu.

      „Volal jste policii?“ zeptala se, zatímco si Leonid znovu naléval.

      „Ano, zaznamenali všechny údaje, ale sotva poslouchali, co jim říkám. Měli nějaké kecy o uplynulé době, svéprávné dospělé osobě nebo tak něco, a pořád mi opakovali, ať čekám. Tak jsem zavolal Andymu a ten zavolal vám.“

      Myersová kývla. „Protože vaší dceři je třicet let a nemohl jste ničím podložit domněnku, že se pohřešuje, je normální praxe čekat nejméně čtyřiadvacet hodin, než se může oficiálně začít považovat za pohřešovanou.“ V hlase měla přirozenou sebejistotu, takovou, která budí důvěru.

      „Čtyřiadvacet hodin? Za čtyřiadvacet hodin může být mrtvá. To jsou kecy.“

      „Někdy se čeká ještě déle, to závisí na předložených důkazech.”

      „Snažil jsem se mu to vysvětlit,“ dodal McKee a znovu si otřel čelo.

      „Je dospělá, pane Kudrove,“ vysvětlovala Myersová. „Dospělá, která prostě jen nepřišla na domluvený oběd.“

      Kudrov se zamračil na Myersovou a pak na McKeeho. „Slyšela do prdele něco z toho, co jsem říkal?“

      „Ano,“ odvětila Myersová, zkřížila nohy a zalistovala poznámkami. „Vaše dcera měla půl hodiny zpoždění na oběd. Několikrát jste jí volal. Vůbec to nebrala a na žádný z vašich vzkazů neodpověděla. Zpanikařil jste a jel do jejího bytu. Tam jste našel ručník na podlaze kuchyně, ale jinak bylo všechno na svém místě, až na láhev bílého vína, která měla být v ledničce. Její klíče od auta ležely v patře na tácku. Ve zkušebně jste našel housle nevyčíslitelné hodnoty, ale říkáte, že měly být v sejfu. Podle vašeho názoru nebyly nikde stopy zápasu ani vloupání a nezdálo se, že by byt někdo vykradl. Vrátný uvedl, že vaši dceru té noci nikdo nenavštívil.“ Klidně zavřela zápisník.

      „Nestačí to?“ zeptal se Kudrov.

      „Dovolte, abych vám vysvětlila, jak by uvažovala policie – jak jsou policisté vyškolení, aby uvažovali. Existuje daleko víc případů pohřešovaných osob než detektivů, kteří na nich pracují. Pravidlo číslo jedna je stanovit priority, vynaložit úsilí jen tam, kde není pochyb, že se dotyčná osoba skutečně pohřešuje. Kdyby byla nezletilá, vyhlásilo by se po celé zemi pátrání, takzvaný oranžový poplach. Jenže u svéprávné dospělé osoby, která je nezvěstná teprve necelých čtyřiadvacet hodin, policejní protokol velí zodpovědět nejdříve kontrolní otázky.“

      „Kontrolní otázky? To si děláte srandu.“

      Letmo zavrtěla hlavou. „Nedělám si srandu.“

      „Jako třeba?“

      Myersová se předklonila. „Je to dospělá, která: za prvé – může potřebovat naléhavou pomoc? Za druhé – může být obětí zločinu nebo jiného protiprávního jednání? Za třetí – může potřebovat lékařskou pomoc? Za čtvrté – nemá ve zvyku utíkat nebo mizet? Za páté – mohl ji unést rodič? A za šesté – je duševně nebo fyzicky postižená?“ Myersová odložila sluneční brýle na konferenční stolek vedle sebe. „Do dalšího kola pak postoupí jen ti, kteří nemají ve zvyku utíkat nebo mizet. Policie na počátku uvažuje takhle – protože je slečna Kudrovová příčetná, svéprávná, finančně soběstačná a nezadaná dospělá žena, mohla prostě usoudit, že si potřebuje ode všeho odpočinout. Neexistuje vlastně nikdo, komu by se musela zodpovídat ze svých činů. Nemá pevnou pracovní dobu a není vdaná. Říkal jste, že se právě vrátila z dlouhého turné s Losangeleskou filharmonií.“

      Kudrov přikývl.

      „Muselo to být velice stresující. Možná skočila do letadla a odletěla na Bahamy. Nebo včera večer poznala někoho v baru a rozhodla se strávit několik nerušených dní s dotyčným někde jinde.“

      Leonid si prohrábl rukou nakrátko ostříhané vlasy. „No, ale nic z toho zaručeně neudělala. Já Katiu znám. Kdyby musela zrušit schůzku se mnou nebo kýmkoli jiným, zavolala by. Taková ona prostě je. Nenechává lidi na holičkách, mě už vůbec ne. Máme spolu úžasný vztah. Kdyby usoudila, že si potřebuje odpočinout, přinejmenším by mi dala vědět, kam jede.“

      „A co její matka? Mám pravdu, když předpokládám, že vy dva už spolu nejste?“

      „Její matka zemřela před několika lety.“

      Myersová nespouštěla z Leonida oči. „To je mi líto.“

      „Katia se stoprocentně nerozhodla udělat si někam výlet. Říkám vám, že se něco stalo.“

      Začal přecházet po místnosti. Emoce se v něm začínaly bouřit.

      „Pane Kudrove, prosím…“

      „Přestaňte mi říkat pane Kudrove,“ přerušil ji. „Nejsem váš učitel. Říkejte mi Leo.“

      „Tak jo, Leo. Nepochybuju o vašich slovech. Jenom vám vysvětluju, proč policie jednala tak, jak jednala. Jestli se Katia neukáže během čtyřiadvaceti hodin, vrhnou se policajti na ten případ jako vosy na med. Využijí všech dostupných prostředků, aby ji našli. Ale měl byste být na to připravený, protože jste celebrita, a tudíž pak vypukne pěkný cirkus.“

      Leonid zamžoural na McKeeho a pak se vrátil pohledem k Myersové. „Cirkus?“

      „Když jsem řekla, že Losangeleský policejní sbor využije všech dostupných prostředků, myslela jsem to vážně. Využije i vás a vaše postavení. Budou chtít, abyste osobně oslovil veřejnost, abyste případ personalizoval. Možná i uspořádal tiskovou konferenci tady ve vašem domě. Fotka Katii se odvysílá v televizi a otiskne v novinách, a dají přednost rodinnému snímku před takovým, na kterém je sama – je to… působivější. Obrázek se okopíruje a vylepí po celém Los Angeles, možná i po celé Kalifornii. Vytvoří se pátrací skupiny. Vyžádají si její oblečení jako vzorky pro psovody. Budou chtít vlasy a jiné vzorky na testy DNA. Média se vám utáboří za vraty.“ Myersová se odmlčela, aby se nadechla. „Jak už jsem řekla, nastane cirkus, ale oddělení pohřešovaných osob Losangeleského policejního sboru pracuje velmi dobře.“ Efektně zaváhala. „Leo, vzhledem k vašemu postavení a ekonomické situaci musíme brát v úvahu možnost, že vaše dcera byla unesena a budou za ni požadovat výkupné. Nikdo se vás nepokusil kontaktovat?“

      Leonid zavrtěl hlavou. „Celý den jsem doma a v kanceláři jsem vydal jasné pokyny, aby mi všechny neidentifikované telefonáty přepojili sem domů. Nikdo nevolal.“

      Myersová kývla.

      „Něco se děje. Já to cítím.“ Leonid probodl Myersovou zoufalým pohledem. „Nechci, aby toho byly plné zprávy, pokud to nebude opravdu nutné. Andy říkal, že jste ve své branži nejlepší. Lepší než oddělení pohřešovaných osob Losangeleského policejního sboru. Nemůžete ji najít vy?“ Znělo to spíš jako prosba než jako otázka.

      Myersová obdařila McKeeho pohledem, který říkal: Jsem polichocena.

      Odpověděl jí ostýchavým úsměvem.

      „Vynasnažím se,“ kývla Myersová. Její hlas zněl sebejistě.

      „Tak do toho.“

      „Nemáte nějaký obrázek vaší dcery z poslední doby?“

      Kudrov už byl připravený a předal Myersové barevnou fotografii Katii, dvacet krát třicet centimetrů.

      Myersová přejela snímek pohledem. „Taky budu potřebovat klíče od jejího bytu, jména a telefonní čísla všech lidí, které mohla kontaktovat – každého, kdo vás napadne. A potřebuju to hned. Včera bylo pozdě.“

20

      Hunter zavolal oběma kontaktním osobám ze dvou soupisů údajů osob z databáze pohřešovaných, které měl u sebe. Pan Giles Carlson, vedoucí kadeřnictví z Brentwoodu, kontaktoval policii před deseti dny a oznámil, že se pohřešuje Cathy Greeneová, jeho spolubydlící. Do telefonu Carlson sdělil Hunterovi, že slečna Greeneová se nakonec ukázala včera ráno. Byla někde s novým přítelem, kterého poznala v tanečním kurzu.

      Druhá kontaktní osoba, pan Roy Mitchell, oslovil policii před dvanácti dny. Jeho devětadvacetiletá dcera Laura jednoduše zmizela. Pan Mitchell požádal Huntera, aby se s ním setkal za hodinu u něj doma ve Fremont Place.

      Hancock Park je jedna z nejluxusnějších a nejžádanějších oblastí v celé jižní Kalifornii. Domy v Hancock Park ostře kontrastují s většinou losangeleských čtvrtí tím, že stojí pěkně daleko od ulice, většina elektrických a telefonních kabelů je vedena pod zemí a na veškeré ploty se zde zahlíží nevrle. Když Hunter zahnul k Fremont Place, bylo zřejmé, že narušování soukromí nebude v téhle čtvrti hlavní problém.

      Půlměsícovitá příjezdová cesta u domu byla vydlážděná kamennými kostkami a přecházela v parkoviště, kam by se vešly dva autobusy. Uprostřed stála masivní kamenná kašna. Slunce právě klesalo k obzoru a obloha za dvoupodlažním domem z terakotových cihel se začínala zbarvovat „fotogenickými“, ohnivě rudými šmouhami. Hunter zaparkoval a vystoupil z vozu.

      Domovní dveře mu otevřela žena kolem pětapadesáti. Byla ztělesněná elegance, delší vlasy úhledně sepnuté do ohonu, podmanivý úsměv a pleť, za jakou by většina žen o polovinu mladších klidně zabíjela. Představila se jako Denise Mitchellová a uvedla Huntera do pracovny, bohatě vybavené obrazy, starožitnostmi a knihami vázanými v kůži. U vysokého mahagonového příborníku, plného fotografií, stál podsaditý muž. Byl nejméně o patnáct centimetrů menší než Hunter, hlavu měl plnou rozcuchaných šedých vlasů a pod nosem stejně šedý knír.

      „Vy jste určitě ten detektiv, se kterým jsem mluvil do telefonu,“ podával mu ruku. „Já jsem Roy Mitchell.“

      Stisk ruky měl stejně nacvičený jako úsměv, dost pevný, aby projevoval sílu charakteru, ale dost jemný, aby nezastrašoval. Hunter mu ukázal průkaz a Roy Mitchell ztuhl.

      „Ach panebože.“

      Jeho šepot nebyl tak tichý, aby unikl manželčiným uším. „Co se děje?“ zeptala se, přistoupila blíž a očima žadonila o informace.

      „Můžeš nás chvilku nechat, zlato,“ odvětil Roy, nadarmo se snažící zastřít své obavy.

      „Ne, nenechám vás ani chvilku,“ opáčila Denise, pohled nyní upřený na Huntera. „Chci vědět, co se stalo. Jaké informace máte o mé dceři?“

      „Denise, prosím.“

      „Nikam nejdu, Royi.“ Nespouštěla oči z Huntera. „Našli jste dceru? Je v pořádku?“

      Roy Mitchell odvrátil pohled.

      „Co se děje, Royi? Co tě tak vystrašilo?“

      Žádná odpověď. „Mluvte se mnou někdo.“ Hlas jí selhal.

      „Nejsem z oddělení pohřešovaných osob, paní Mitchellová,“ ozval se posléze Hunter a znovu jí ukázal svůj průkaz. Tentokrát si ho prohlédla pozorněji než prve u dveří.

      „Ach můj bože, vy jste z vražd?“ Přitiskla si dlaně na nos a ústa. Do očí jí vhrkly slzy.

      „Je možné, že nejsem na správné adrese,“ pronesl Hunter klidným, konejšivým hlasem.

      „Cože?“ Denise se začaly třást ruce.

      „Snad bychom si všichni měli sednout.“ Hunter ukázal na koženou pohovku pod dvoumetrovou viktoriánskou stojací lampou.

      Mitchellovi usedli na pohovku a Hunter do jednoho ze dvou křesel naproti nim.

      „Momentálně se snažíme identifikovat někoho, kdo má s vaší dcerou několik společných fyzických rysů,“ vysvětloval Hunter. „Laura je jen jedna ze čtyř žen, u nichž nám vyšla možná shoda.“

      „Jako možná shoda s obětí vraždy?“ zeptal se Roy. Položil manželce ruku na koleno.

      „Naneštěstí ano.“

      Denise se rozplakala.

      Roy se zhluboka nadechl. „Dal jsem tomu druhému detektivovi obrázek Laury z velice nedávné doby, máte ho?“

      Hunter přikývl.

      „A přesto si nejste jistí, jestli ta vaše oběť je Laura?“ zeptala se Denise. Maskara jí začala stékat po tvářích. „Jak to?“

      Roy na okamžik pevně zavřel oči a ke špičce nosu mu skanula jediná slza. Hunter viděl, že už pochopil možnost, že oběť není k poznání. „Takže jste nás přišel požádat o vzorky k testu DNA?“ pronesl.

      Bylo zřejmé, že Roy Mitchell se v policejních procedurách vyzná daleko lépe než většina lidí. Od zavedení testů DNA bylo v takových situacích, v jaké se nyní nalézal Hunter, pro policii daleko praktičtější shromáždit vzorky a nejprve je porovnat se vzorkem oběti. Tak mohli později oslovit pouze identifikovanou rodinu, místo aby zpanikařili několik nesprávných a vystavili je traumatickému zážitku z pohledu na fotografii znetvořené oběti.

      Hunter zavrtěl hlavou. „Vzorek DNA nám bohužel nepomůže.“

      Okamžik se zdálo, jako by v místnosti nebylo dost vzduchu pro všechny tři přítomné. „Máte obrázek oběti?“ zeptal se nakonec Roy.

      Hunter přikývl a zalistoval několika listy papíru ve složce, kterou si přinesl s sebou. „Paní Mitchellová,“ řekl, když zachytil Denisin pohled, „tato žena možná není vaše dcera. Není důvod, abyste se hned teď na ten obrázek dívala.“

      Denise upírala na Huntera skelný zrak. „Nikam nejdu.“

      „Zlato, prosím,“ zkusil to Roy znovu.

      Ani se na něj nepodívala.

      Hunter čekal, ale odhodlání v jejích očích bylo takřka hmatatelné. Položil detailní snímky oběti na konferenční stolek před sebou.

      Denise Mitchellové stačil zlomek vteřiny, aby dceru poznala. „Ach můj Bože!“ Třesoucí se ruce se jí vymrštily k ústům. „Co to mé holčičce udělali?“

      Zčistajasna místnost, v níž byli, působila jinak – byla tmavší, menší, vzduch byl řidší. Hunter mlčky několik minut seděl, zatímco Roy Mitchell se snažil ukonejšit svou ženu. Její slzy nebyly hysterické; byly jednoduše plné bolesti – a vzteku. Za jiných okolností by byl Hunter odešel a dopřál Mitchellovým trochu času na žal, vrátil by se až druhý den ráno se seznamem otázek, ale tenhle případ byl jiný než všechny ostatní případy, tenhle vrah se nepodobal jiným vrahům. Momentálně neměl Hunter na vybranou. Lauřini rodiče byli pro něj nejlepším a v dané chvíli jediným zdrojem informací o Lauře. A informace potřeboval stejně nutně jako vzduch k dýchání.

      Denise Mitchellová vytáhla papírový kapesník z krabice na příručním stolku, otřela si slzy a posléze vstala. Přistoupila k malému psacímu stolku u okna, kde bylo rozestavěno několik rámečků s fotografiemi; většinou v nich byly obrázky Laury v různých stadiích života.

      Roy ji nenásledoval, místo toho se zabořil hlouběji do pohovky, jako by tím mohl téhle chvíli jaksi uniknout. Nepokoušel se stírat slzy.

      Denise se obrátila k Hunterovi a vypadala teď jako úplně jiná žena než ta, která ho před několika minutami vítala u dveří. Oči měla strašlivě smutné.

      „Jak moc má dcera trpěla, detektive?“ Hlas měla tlumený a chraplavý, slova byla prodchnutá bolestí.

      Dlouhou chvíli si hleděli do očí a Hunter viděl, jak hluboko v jejím nitru žhne směsice žalu a hněvu.

      „Pravda je taková, že to nevíme,“ odpověděl nakonec.

      Třesoucí se rukou si Denise shrnula pramínek uvolněných vlasů za pravé ucho. „Víte proč, detektive? Proč někdo někomu udělá něco takového? Proč to někdo udělal mé Lauře? Byla to nejhodnější dívka, co kdy chodila po světě.“

      Hunter pevně opětoval její pohled. „Nebudu předstírat, že chápu, jakou bolestí vy oba teď trpíte, paní Mitchellová. Taky nebudu předstírat, že pátrání bude snadné. Hledáme odpovědi na tytéž otázky a momentálně vám toho nemohu moc říct, protože toho moc nevíme. Jsem tu, protože potřebuju, abyste mi pomohli chytit toho, kdo to udělal. Znali jste Lauru ze všech nejlíp.“

      Denise nespouštěla oči z Hunterovy tváře a on věděl, jaká bude její příští otázka ještě předtím, než jí slova splynula ze rtů.

      „Byla…“ hlas se jí zlomil, jak zápasila se slzami, které se jí znovu zadrhly v hrdle, „…znásilněná?“

      Roy Mitchell konečně vzhlédl. Pohledem přejel z manželky na Huntera.

      V životě bylo jen velmi málo věcí, které Hunter nenáviděl víc, než když musel skrývat pravdu před truchlícími rodiči, ale bez pitvy Lauřina těla mohl přinejlepším znovu říci Denise a Royovi, že neví. Jako psycholog však chápal, že nejistota plynoucí z toho, že se nikdy nedozvědí odpověď na takovou otázku, je bude trýznit až do smrti a ohrozí jejich manželství, ba i jejich duševní zdraví.

      „Ne, Laura nebyla znásilněná,“ řekl Hunter, aniž uhnul očima a aniž sebeméně zaváhal. Určité lži stojí za to vyslovit.

21

      Nepříjemná chvilka se protahovala, dokud Denise neodtrhla od Huntera oči a nevrátila se pohledem k fotografiím na stole. Zvedla jeden malý, stříbrný rámeček.

      „Laura byla vždycky talentovaná, víte? Odmalička byla velice umělecky založená.“ Přistoupila k Hunterovi a podala mu rámeček. Na fotografii byla asi osmiletá holčička, obklopená pastelkami a maličkými kelímky vodových barev. Vypadala tak šťastně a její úsměv byl tak nakažlivý, až se Hunter neubránil, aby ho neopětoval; na vteřinu zapomněl, že ta holčička zemřela, a navíc tím nejhrůznějším možným způsobem.

      „Ve škole každým rokem bez výjimky dostávala diplom z výtvarné výchovy,“ sdělovala Denise hrdě.

      Hunter poslouchal.

      Na Denisiných rtech užuž vytanul smutný úsměv, ale potlačila ho. „Profesionálně začala malovat až pozdě, ale vždycky to milovala. Bylo to její útočiště před vším špatným. Pokaždé, když jí něco ublížilo, vracela se ke svým štětcům. Vyléčilo ji to, když byla malá.“

      „Vyléčilo?“ Hunterův výraz se napjal a pohledem přeskakoval mezi Denise a Royem.

      „Jednou, když bylo Lauře osm, dostala bez zřejmého důvodu záchvat křečí,“ vysvětlovala Denise. „Nemohla se pořádně pohnout ani dýchat, oči se jí obracely v sloup a málem se udusila. Byli jsme z toho úplně bez sebe.“

      Roy kývl a pak se ujal slova. „Byli jsme s ní u čtyř různých doktorů. Prý odborníků.“ Potřásl hlavou, jako by ho to dopalovalo. „Ale žádný z nich nedokázal diagnostikovat, k čemu došlo. Po pravdě řečeno neměli ani tušení.“

      „Opakovalo se to?“

      „Ano, ještě několikrát,“ potvrdila Denise. „Absolvovala všechna možná vyšetření, včetně magnetické rezonance. Nic nenašli. Nikdo nevěděl, co se děje. Nikdo nám nedokázal povědět, co ty záchvaty způsobuje. Asi týden po posledním záchvatu se Laura poprvé chopila štětce. A bylo to. Záchvaty už se nikdy nevrátily.“ Denise se dotkla koutku pravého oka špičkou prstu; snažila se zastavit novou slzu, která se tam právě vytvořila, aby se jí neskoulela po líci. „Ať si říká, kdo chce, co chce, já vím, že ty záchvaty zastavilo to její malování. To ji zase uzdravilo.“

      „Říkáte, že se při těch záchvatech dusila?“

      Denise přikývla. „Pokaždé nás to vyděsilo. Nemohla dýchat. Zmodrala.“ Zarazila se a odvrátila pohled. „Tolikrát mohla umřít.“

      „A ty záchvaty jednoduše úplně přestaly?“

      „Ano,“ navázal Roy. „Hned potom, co začala malovat.“

      Hunter vstal a vrátil rámeček Denise. „Měla Laura nějaký vztah?“

      Denise zhluboka vzdychla. „Laura vlastně nikdy s nikým hluboký vztah nenavázala. Další z jejích obranných mechanismů.“ Přistoupila k baru u velké knihovny. „Když si přečtete kterýkoli z článků o ní a o tom, jak zahájila svou kariéru, budete číst i o bolesti, kterou jí způsobil zrádný snoubenec. Našla ho v posteli s jinou ženou. Vnitřně ji to zničilo.“ Denise si nalila dvojitou dávku whisky z karafy a hodila do ní dvě kostky ledu. „Dal byste si?“ Zvedla sklenku.

      Hunterovou největší vášní byla skotská single malt whisky, ale na rozdíl od většiny ostatních konzumentů uměl vychutnat její chuť a kvalitu, místo aby se jí prostě opíjel.

      „Ne, děkuji.“

      „Royi?“ Obrátila se k manželovi.

      Zavrtěl hlavou.

      Denise pokrčila rameny, usrkla a zavřela oči, zatímco jí tekutina putovala hrdlem.

      „Aby potlačila bolest, vrátila se Laura k malování. Po několika letech, kdy se mu nevěnovala. Náhodou pak uviděl jedno z jejích pláten kurátor jakési galerie, a tak začala její nová kariéra. Ale předtím hodně vytrpěla.“

      „Zlomené srdce?“ zeptal se Hunter.

      Denise kývla a odvrátila pohled. „Patrick byl ten, kdo trval na tom, aby se k sobě nastěhovali už po čtyřech měsících známosti,“ pokračovala. „Říkal Lauře, že bez ní nevydrží, že ji miluje nade všechno. Byl z těch, co to umějí se slovíčky. Okouzlující kluk, který obyčejně dosáhl toho, co chtěl. Určitě ten typ znáte. A Laura mu věřila. Zoufale se zamilovala do něj a do jeho svůdného kouzla.“

      „Říkala jste, že se jmenuje Patrick?“

      Denise kývla. „Patrick Barlett.“

      Hunter si zapsal jméno do notesu.

      „Laura dřív pracovala v bance. Patrick byl velký investor. Tak se poznali. O jeho nevěře se dozvěděla, protože toho dne se jí hned po obědě udělalo špatně,“ vybavovala si Denise. „Něco snědla. Šéf jí řekl, ať si vezme na zbytek dne volno, a tak šla domů. Patrick byl v jejich posteli se svou sekretářkou nebo personalistkou, nebo co to bylo za couru.“ Potřásla hlavou. „U někoho, kdo je údajně inteligentní, byste čekal, že s ní aspoň pojede do motelu.“ Nervózně se zasmála. „Tak to by bylo k tomu, jak ji nade všechno miloval, co? Došlo k tomu už tři měsíce potom, co se k sobě sestěhovali. Od té doby se pro Lauru staly vztahy věcí minulosti. Měla úlety, krátkodobé poměry, ale nic vážného.“

      „V nedávné době nic?“

      „Nikdo, kdo by Lauře stál za zmínku.“

      „Takže když se Laura rozešla s Patrickem, skončilo to mezi nimi?“

      „Pro ni ano.“

      „A pro něj?“

      „Pche!“ ušklíbla se Denise opovržlivě. „Nikdy toho nenechal. Snažil se omlouvat květinami a dárky a telefonáty a vším možným, co ho napadlo, ale Laura už ho nechtěla znát.“

      „Kdy s tím přestal?“

      „Vůbec nepřestal.“

      Hunter překvapeně zvedl obočí.

      „Minulý měsíc přišel na její výstavu a prosil, aby se k němu vrátila. Samozřejmě ho poslala do patřičných míst.“

      „Takže ji pronásledoval, prosil za odpuštění a snažil se ji získat zpátky… jak dlouho?“

      „Čtyři roky,“ odpověděl Roy. „Patrick není z těch, co se nechají odbýt. Je to ten druh mužského, který dostane, co chce, ať to stojí, co stojí.“

22

      Hunterovi zablikalo v hlavě slovo posedlost. Čtyři roky, to je pro většinu lidí víc než dost času, aby pochopili situaci a šli o dům dál. Denise mu pověděla, jak majetnický a žárlivý býval Patrick vůči Lauře, a i když se během té doby, co byli spolu, vůči ní nikdy nechoval násilnicky, měl problém s popudlivostí.

      „Nevíte, jestli měl od Lauřina bytu rezervní klíče ještě někdo kromě vás?“

      Denise se znovu napila a minutku o tom uvažovala, pak pohlédla na Roye.

      „Pokud víme, tak ne,“ řekl.

      „Laura se nikdy nezmínila, že by ještě někomu dala klíče?“

      Denise rázně zavrtěla hlavou. „Laura nikdy nikoho nepouštěla do svého bytu ani do ateliéru. Práce pro ni byla velice osobní záležitost. Byla sice úspěšná, ale nikdy to nedělala pro peníze. Malovala si pro sebe. Byl to pro ni způsob, jak vyjádřit, co se v ní odehrává. Ani moc ráda nevystavovala, a přitom právě pro to většina malířů žije. Pokud vím, nikdy si nebrala do bytu nikoho, s kým chodila. A nikdy, nikdy se emocionálně neangažovala.“

      „A co důvěrné přítelkyně?“

      „Já byla její nejdůvěrnější přítelkyně.“ Hlas se jí mírně zachvěl.

      „Někdo kromě rodiny?“

      „Malíři jsou velcí samotáři, detektive. Většinu času tráví o samotě, při práci. Měla známé, ale nikoho, kdo by se dal opravdu nazvat dobrým přítelem nebo přítelkyní.“

      „Neudržovala kontakt s nikým ze střední školy, univerzity nebo z práce?“

      Denise pokrčila rameny. „Možná – zavolali si nebo skočili tu a tam na skleničku, ale nemůžu vám říct, o koho šlo.“ Odmlčela se. „Už mě napadá jen Calvin Lange, kurátor z Výtvarné galerie Daniela Rossdalea. Ten člověk, co nastartoval její kariéru. Měl ji moc rád, a ona jeho. Povídali si po telefonu a dost často se scházeli.“

      Roy přikývl na znamení souhlasu.

      Hunter si poznamenal jméno Calvina Langa a pohledem se vrátil k rámečkům s fotografiemi na dřevěném psacím stole. „Být úspěšná malířka, to znamená mít i své fanoušky, předpokládám.“

      Denise hrdě kývla. „Mnozí obdivovali a milovali její dílo.“

      „Nezmínila se Laura někdy o…“ Hunter hledal správná slova, „…vtíravých fanoušcích?“

      „Myslíte… jako nějaký šmírák?“ Hlas jí na okamžik zakolísal.

      Hunter přikývl.

      Denise dopila jedním douškem zbytek whisky. „Nikdy jsem o tom neuvažovala, ale před několika měsíci se o něčem takovém zmínila.“

      Hunter odložil rámeček s obrázkem, který držel v ruce, a přistoupil o krok blíž k Denise. „Co přesně vám povídala?“

      Denise upřela pohled k neutrálnímu bodu na bílém nepálském koberečku uprostřed místnosti a zápolila s pamětí. „Jenom to, že začala dostávat nějaké e-maily od někoho, kdo prý je zamilovaný do jejího díla.“

      „Ukázala vám někdy některý z těch e-mailů?“

      „Ne.“

      Hunter tázavě pohlédl na Roye, který zavrtěl hlavou.

      „Neřekla vám, co v nich stálo?“

      Denise zavrtěla hlavou. „Laura to nebrala vážně, tvrdila, že je to jen nějaký fanoušek, co jí trochu přehnaně lichotí. Ale měla jsem pocit, že ji na tom něco vylekalo.“

      Hunter si to zapsal do notesu.

      Denise přistoupila blíž, zastavila se na vzdálenost paže od Huntera. Zadívala se mu do očí. „Jak dobrý jste ve své práci, detektive?“

      Hunter svraštil čelo, jako by nerozuměl otázce.

      „Chci vědět, jestli dokážete chytit toho hajzla, co ublížil mé dceři a připravil mě o ni.“ Žal z jejího hlasu zmizel, vystřídal ho nepopiratelný hněv. „Neříkejte mi, že se vynasnažíte ze všech sil. Policie se vždycky snaží ze všech sil, a jen málody to stačí. Vím, že se budete snažit, detektive. Já chci, abyste se mi podíval do očí a řekl mi, že tentokrát to postačí. Slibte mi, že toho hajzla chytíte. A slibte mi, že ten pytel sraček bude pykat.“

23

      Whitney Myersová pomocí malého dálkového ovladače, který dostala od Leonida Kudrova, otevřela bránu do podzemní garáže v Katiině obytném bloku. Jakmile tam zajela, okamžitě zpozorovala Katiin ohnivě rudý šestiválcový kabriolet Mustang, zaparkovaný na jednom ze dvou parkovacích míst, vyhrazených jejímu bytu ve střešní nástavbě. Myersová zajela na prázdné místo vedle něj, vystoupila a položila pravou dlaň na kapotu mustangu. Studená jako kámen. Okénkem zkontrolovala vnitřek vozu. Všechno bylo zjevně v pořádku. Kontrolka alarmu blikala na palubní desce, což znamenalo, že je autoalarm aktivovaný. Myersová se zastavila a přelétla pohledem celou garáž. Byla dobře osvětlená, ale i tak měla mnoho tmavých míst a koutů, kde by se někdo mohl skrývat. Všimla si jen jedné bezpečnostní kamery – na stropě, obrácené proti vjezdu do garáže.

      Myersová vytáhla z krabice na zadním sedadle svého vozu pár latexových rukavic a vyjela výtahem nahoru do střešní nástavby. Tam pomocí klíčů, které obdržela od Leonida Kudrova, vstoupila do Katiina bytu. Žádný alarm. Žádné stopy násilného vniknutí.

      Tiše za sebou zavřela dveře a na okamžik se zastavila. Obývací pokoj byl obrovský a velmi elegantně zařízený. Myersová se beze spěchu rozhlížela. Nic tu nepůsobilo rušivě. Ani stopa boje nebo zápasu.

      Vydala se ke spirálovému schodišti v koutě a po něm vystoupila do horního patra. Na odpočívadle našla Katiiny klíče od auta na tácku ležícím na vysokém prádelníku, přeplněném rodinnými fotografiemi.

      Myersová pokračovala chodbou dál a vstoupila do Katiiny ložnice. Stěny byly vymalované růžově a bíle, na dokonale ustlané široké posteli bylo tolik plyšových hraček, že by to na týden zaměstnalo celé dětské jesle. Myersová zkontrolovala polštáře. Nic neucítila. Včera v noci v posteli nikdo nespal.

      Na sedátku v nohách postele ležely dva Katiiny kufry. Oba byly otevřené, ale vypadaly, jako by je nestihla vybalit. Dveře z ložnice na balkon byly zamčené zevnitř. Ani tady nebyly žádné stopy násilného vniknutí.

      Myersová vstoupila do šatny. Nad Katiinou sbírkou šatů, střevíců a kabelek se jí zatajil dech.

      „Páni.“ Přejela dlaní po předním dílu šatů značky Giambattista Valli. „Garderoba snů,“ zašeptala. „Katia měla vkus.“

      V přilehlé koupelně si všimla, že na věšáku chybí ručník na vlasy.

      Myersová vyšla z ložnice do další místnosti – Katiiny zkušebny. Byla prostorná, ale jednoduchá. Stereo sestava na dřevěné polici, dva stojánky na noty, mini lednička v koutě a pohodlné křeslo, přistrčené u zdi. Pouzdro s Katiinými houslemi leželo na malém konferenčním stolku u dveří. Spočívaly v něm housle značky Lorenzo Guadagnini – předmět nevyčíslitelné ceny.

      Leonid jí prve řekl, že Katia byla svými guadagninkami posedlá. Pokud je neměla u sebe, nalézaly se v sejfu za velkým nástěnným portrétem Čajkovského – bez výjimky.

      Myersová našla obraz a zkontrolovala sejf. Zamčený. Přestože si původně byla jistá, že Katia jen na pár dní vypadla z města, začínala z toho všeho mít hodně špatný pocit.

      Myersová se vrátila dolů a vešla do kuchyně. Byla asi tak velká jako většina losangeleských jednopokojových bytů. Pracovní plochy a podlaha z černého mramoru, elektrospotřebiče z broušené oceli a nad pracovním ostrůvkem uprostřed místnosti viselo tolik hrnců a pánví, že by to stačilo pro menší restauraci.

      První, čeho si Myersová všimla, byl chybějící ručník z koupelny v patře. Ležel na podlaze pár kroků od ledničky. Zvedla ho a přiložila k nosu – sladká, ovocná vůně, odpovídající lahvičce drahého kondicionéru na vlasy z Katiiny koupelny.

      Myersová se rozhlédla. Na snídaňovém pultu stála láhev bílého vína. Nebyly vyndané žádné skleničky. Ani vývrtka. Její pozornost ale ve skutečnosti upoutalo blikající červené světýlko na telefonním záznamníku na druhém konci pracovní plochy. Přistoupila k němu a podívala se na displej.

      Šedesát vzkazů.

      „Katia je nejspíš populární,“ pronesla polohlasem.

      Myersová stiskla tlačítko přehrávání.

      „Máte šedesát nových zpráv,“ oznámil předem nahraný ženský hlas. „Zpráva číslo jedna.“

      Absolutní ticho.

      Myersová svraštila čelo.

      Ozvalo se pípnutí a přístroj přešel k další zprávě.

      Ticho.

      A další.

      Ticho.

      A další.

      Ticho.

      „Co to sakra je?“ Myersová si sedla na barovou stoličku, vedle které stála. Upřela oči na velké hodiny zavěšené na stěně nade dveřmi.

      Zprávy se přehrávaly dál, v žádné z nich se neozval ani šelest. Asi po patnácté nebo dvacáté zprávě Myersová pochytila něco, z čeho jí naskočila husí kůže.

      „To snad kurva ne.“ Stiskla tlačítko „stop“ a pak přetočila zprávy zpátky až k té první. Začala znovu od začátku. Pohledem se vrátila k hodinám nade dveřmi a tentokrát přehrála zprávy až k devětapadesáté. Každičká z nich byla němá, ale systém, který nalezla, jí sděloval, že to mlčení má svůj mrazivý význam.

      „Do háje.“

      Poslední zpráva se začala přehrávat a ticho náhle vystřídalo dlouhé praskání, které Myersovou překvapilo, až sebou cukla.

      „Ježíšmarjá…“ Přiložila si ruku k bušícímu srdci. „Co to sakra bylo?“ Přetočila, naklonila se blíž k přístroji a znovu si zprávu přehrála.

      Praskavý zvuk burácel z maličkého reproduktoru záznamníku.

      Myersová se přiblížila ještě víc.

      A z toho, co uslyšela, napůl přehlušeného praskavým zvukem, jí přejel mráz po celém těle.

24

      Ještě před odjezdem od Mitchellových zavolal Hunter do operační kanceláře a požádal, aby mu shromáždili všechny dostupné informace o Patricku Barlettovi, Lauřinu bývalém snoubenci. Právě se stal prvořadou zájmovou osobou vyšetřování.

      Hunter ukončil hovor a zrychlenou volbou zavolal Garciovi. Stručně mu sdělil všechno, co zjistil od Mitchellových, a půl hodiny poté se sešli u vchodu do starého skladiště přeměněného na obytný dům, v Lakewoodu – jen pár minut cesty od Long Beach.

      Hunter vypadal zkroušeně, ale Garcia se ani nemusel vyptávat na důvod jeho sklíčenosti. Věděl, že už tak dost těžké pro parťáka bylo sdělovat rodičům zprávu, že jejich dcera se stala obětí zrůdného vraha. Muset jim ale oznámit, že ji ani nebudou moci jaksepatří pohřbít, protože tělo bylo roztrháno na kusy, to byl vážně námět pro zlý sen.

      Vyjeli mlčky výtahem do nejvyššího poschodí.

      Byt Laury Mitchellové byl úžasný přestavěný loft o rozloze přes sto osmdesát metrů čtverečních. Obytný prostor byl jednoduchý, ale elegantní – s černým koženým nábytkem a luxusními koberci. Kuchyně se nalézala napravo od vstupních dveří a spací prostor na levé straně – obojí bylo moderní, prostorné a vkusně zařízené. Hlavní část bytu však zabíral její malířský ateliér.

      Nacházel se na druhém konci bytu a obklopovala ho velká okna, včetně dvou stropních; byl plný pláten všech velikostí. Největší mělo nejméně tři a půl metru krát metr.

      „Páni, lofty jsem vždycky miloval,“ rozhlédl se Garcia. „Sem by se vešly čtyři moje byty.“ Odmlčel se a zkontroloval dveře. „Žádné násilné vniknutí. Říkal jsi, že rodičům se naposled ozvala před dvěma a půl týdny?“

      Hunter přikývl. „Laura a její matka si byly blízké. Volaly si nebo se scházely skoro obden. Naposled spolu mluvily tenhle měsíc, druhého. Ve středu. To bylo jen dva dny po ukončení Lauřiny poslední výstavy v jedné galerii v západním Hollywoodu. Matka se ji znovu pokusila kontaktovat pátého, a to už se oba rodiče začali plašit.“

      „Mezi druhým a pátým?“ přimhouřil Garcia oči. „To je asi čtrnáct dní.“

      Hunter se zhluboka nadechl a jeho výraz ztvrdl. „A jestli ji vrah unesl…“ Nedokončil myšlenku, závažnost svého náznaku nechal prostě jen viset ve vzduchu.

      „Do prdele!“ pochopil Garcia. „Zahynula včera. Jestli ji zabil ten, kdo ji unesl, znamená to, že ji držel v zajetí dva týdny.“

      Hunter vykročil směrem ke spacímu prostoru.

      „Už tu byli z pohřešovaných?“

      „Ano, detektiv Alex Peterson ze Západní úřadovny vedl vyšetřování,“ potvrdil Hunter a otevřel zásuvku nočního stolku – spací maska na oči, dva balzámy na rty s třešňovou příchutí, malá tužková baterka a krabička cukrátek Tic Tac. „Už jsem s ním mluvil a vysvětlil mu, že případ se nadále bude vyšetřovat jako vražda. Prý nic moc nemá, ale všechno nám to pošle. Našel na pohovce v obytném prostoru její laptop. Zpracovali ho, ale objevili jen její otisky prstů.“

      „A co soubory na harddisku?“

      Hunter naklonil hlavu ke straně. „Je chráněný heslem. Počítač mají na divizi informačních technologií, ale žádný naléhavý požadavek nedostali, dokud jsem si s nimi před pár minutami nepromluvil, takže zatím nic.“

      Zkontrolovali Lauřinu šatnu – několikery šaty, pár z nich modelových, džíny, trička, blůzy, saka a početná sbírka střevíců a kabelek. V kuchyni Hunter prohledal ledničku, skříňky a nádobu na odpadky. Nic mimořádného. Přesunuli se do obytného prostoru a Hunter se několik minut probíral fotkami a tituly knih na policové sestavě vedle pohovky. Potom se vydal do ateliéru.

      Laura Mitchellová byla lyrická abstraktní malířka a její dílo tvořily převážně kombinace barev a tvarů, volně nanášených na plátna. Podlaha ateliéru byla posetá duhou cákanců od barev – sama o sobě byla takřka uměleckým dílem. Desítky dokončených obrazů byly uspořádány u západní stěny. Kolem hlavního pracovního prostoru se nacházely tři stojany s plátny, dva z nich zakryté kdysi bílými plachtami. Třetí stál uprostřed a byl na něm obraz devadesát krát šedesát centimetrů, napůl dokončený. Hunter si ho několik minut prohlížel, než zvedl plachty z dalších dvou stojanů. Oba obrazy také vypadaly nedokončeně.

      Garcia si beze spěchu prohlížel některá dokončená plátna, opřená o zeď.

      „Moderní umění jsem nikdy nepochopil, víš.“

      „Jak to myslíš?“ zeptal se Hunter.

      „Podívej se na tenhle obraz.“ Ustoupil z cesty, aby se Hunter mohl podívat. Bylo to další plátno devadesát krát šedesát centimetrů, plné pastelově zelených a oranžových odstínů, obklopených zářivě rudou a náznaky modře a žluti. Garciovi připadalo, že ty barvy vůbec nejsou uspořádané.

      „Co je s tím?“

      „No, jmenuje se ‚Ztracení muži v pralese obřích stromů‘.“

      Hunter zvedl jedno obočí.

      „Přesně tak. Nevidím žádné muže, les tam není a nic nepřipomíná strom.“ Potřásl hlavou. „Jak typické.“

      Hunter se usmál a přistoupil k velkému oknu na levé straně ateliéru. Zamčené zevnitř. Rozhlédl se znovu po ateliéru, pak se zamračil a vrátil se do ložnice, kde znovu prohlédl Lauřin šatník.

      „Našel jsi něco?“ zeptal se Garcia, pozorující Huntera, jak cílevědomě kráčí do koupelny.

      „Zatím ne.“ Prohledával koš se špinavým prádlem.

      „Co hledáš?“

      „Její malířské oblečení.“

      „Cože?“

      „V obýváku najdeš tři fotky Laury, pořízené při práci. Na všech třech má na sobě stejnou starou zelenkavou košili a tepláky, obojí zacákané od barev.“ Nakoukl za dveře. „A staré tenisky. Viděls je někde?“

      Garcia se instinktivně rozhlédl. „Ne.“ Začínal pociťovat zmatek. „Proč potřebuješ její oblečení?“

      „Nepotřebuju, jen se snažím potvrdit, že chybí.“ Hunter se vrátil do ateliéru a ukázal na štafle s nezakrytým a nedokončeným obrazem. „Vypadá to, že Laura naposled pracovala na tomhle plátně. Teď si prohlédni tohle.“ Ukázal na paletu s tlustými krustami různých zaschlých barev. Napravo od ní stála sklenice se čtyřmi různě velkými štětci. Voda ve sklenici byla bahnitá od zbytků olejových barev. Na paletě ležel další štětec, který z ní teď trčel, jako by byl přilepený. Jeho špička byla suchá, tvrdá a spečená jasně žlutou barvou. „A teď se rozhlédni po jejím ateliéru,“ pokračoval Hunter. „Vypadá to, že byla hodně pořádná. Ale i kdyby nebyla, malíři jen tak nenechávají štětec, se kterým pracují, ležet obalený barvou a zaschnout. Stejně snadno ho mohla odložit do sklenice s vodou na vypláchnutí.“

      Garcia okamžik uvažoval. „Něco upoutalo její pozornost, když pracovala, snad nějaký zvuk, zaklepání na dveře…“ sledoval tok Hunterových myšlenek. „Odložila štětec a šla to zkontrolovat.“

      „A pravděpodobný důvod, proč nemůžeme najít její pracovní oblečení a boty, je ten, že je měla na sobě, když byla unesena.“

      Hunter se zastavil u několika dokončených pláten, uspořádaných u zadní stěny. Něco na jednom dlouhém, opřeném až docela vpravo, upoutalo jeho pozornost. Byla na něm úchvatná stupňovaná barevná variace, přecházející od žluté na jednom konci k červené na druhém. Ucouvl o několik kroků a naklonil hlavu ke straně. Plátno se opíralo o stěnu na výšku v pětašedesátistupňovém úhlu, takže mezi jeho zadní stranou a zdí byla dost velká mezera; divák se na něj měl ale dívat horizontálně, ne vertikálně. Z dálky působila kombinace barev takřka hypnoticky. Laura rozhodně měla talent a úžasné vnímání barev, Huntera však zaujalo něco jiného.

      Přistoupil k obrazu, dřepl si vedle něj a okamžik si prohlížel podlahu kolem plátna; pak nahlédl za ně.

      „Tohle je tedy zajímavé.“

25

      Whitney Myersová našla v kanceláři na Long Beach svého asistenta a odborného rešeršéra Franka Cohena, jak listuje počítačovými sjetinami. Vzhlédl, když za sebou Myersová zavřela dveře.

      „Nazdárek,“ řekl a pošoupl si brýle na dlouhém a špičatém nose. „Dařilo se?“ Věděl, že Myersová strávila většinu dne prohlídkou Katiina střešního bytu v západním Hollywoodu.

      „Pár vodítek mám.“ Hodila tašku na židli za svým psacím stolem se skleněnou deskou a sáhla po konvici čerstvě uvařené kávy, která provoněla celou kancelář. „Ten, kdo unesl Katiu…“ nalila si šálek a zamíchala do něj lžičku hnědého cukru, „…to provedl u ní v bytě.“

      Cohen se předklonil.

      „Přesně jak říkal její otec, našla jsem v kuchyni ručník. Voněl velmi slabě, ale vůně odpovídala kondicionéru na vlasy, který měla nahoře v koupelně. Oba její kufry ležely v nohách postele.“

      „Kufry?“ svraštil Cohen čelo.

      Myersová přistoupila k velkému oknu, odkud byla vyhlídka na West Ocean Boulevard. „Katia Kudrovová se právě vrátila z turné s Losangeleskou filharmonií. Byla dva měsíce pryč,“ vysvětlovala. „Ani nestihla vybalit.“

      „Našla jsi její kabelku, mobil…?“

      Myersová zavrtěla hlavou. „Jen klíče od auta, jak říkal její otec.“

      „Nějaké stopy násilného vniknutí?“

      „Žádné. Všechny zámky nedotčené. Dveře, okna i balkon.“

      „Zápas?“

      „Žádný, pokud nepočítáš ručník na podlaze v kuchyni a láhev bílého vína vyndanou z ledničky.“

      Cohen přemýšlivě našpulil rty. „Měla nějaký vztah?“

      „Ne s někým, kdo by na ni čekal v jejím bytě, pokud myslíš tohle. Katia se začala scházet s novým dirigentem filharmonie, chlapíkem jménem Phillip Stein. Zřejmě to ale byl jen úlet, nic vážného.“

      „Bral to tak i on?“

      „No, byl do ní blázen. Její otec říkal, že u ní jde vždycky jen o krátkodobý vztah. Katia si nepotrpí na vážné vztahy. Její skutečnou láskou je hudba.“

      Cohen udělal obličej. „Hlubokomyslné.“

      „Katia a ten Phillip spolu byli na turné, a ještě než se zeptáš – v bytě nebyly žádné známky toho, že by byl ten večer u ní doma. Rozešla se s ním před pár dny, těsně před posledním koncertem.“

      „Vsadím se, že se mu to vůbec nelíbilo.“

      „Ani za mák.“

      „Tak kde je teď? Ještě líp – kde byl tu noc, co se vrátili do Los Angeles?“

      „V Mnichově.“

      „V Mnichově? V Německu?“

      Letmé přikývnutí. „Tak moc byl rozčilený. Vůbec se s filharmonií po posledním koncertě nevrátil. Letěl rovnou do Německa. Odtud pochází jeho rodina. Nemohl to udělat. I kdyby měl sebelepší motiv.“

      Cohen se zarazil a ťukal si špičkou pera o zuby. „Nejsou ty nóbl činžáky v západním Hollywoodu plné bezpečnostních zařízení – kamery a tak dále? Jestli někdo odvezl tu Katiu z jejího bytu, muselo se to někde zachytit.“

      „Jeden by to čekal, viď? Máš pravdu, ve výtahu je kamera, dvě v recepci, jedna na odpočívadle u střešní nástavby a jedna v podzemním parkovišti. Shodou okolností došlo ten večer, co se Katia vrátila z turné, ke krátkodobému přepětí, které vyhodilo pojistky. Všechny kamery byly na několik hodin mimo provoz. Nemáme žádné nahrávky.“

      „Vůbec žádné?“

      „Vůbec. Jejího otce ani nenapadlo zeptat se domovníka v budově na kamery. Právě proto se o ničem nezmínil, když jsme se setkali.“

      Cohen se zašklebil.

      „Já vím. Vypadá to na profesionální únos, co?“

      „Kontaktoval už někdo rodinu? Žádost o výkupné?“

      Myersová zavrtěla hlavou a vrátila se ke svému stolu. „Nic, a to mě žere. Všechno zatím ukazuje na profesionální práci. Profesionálové jdou vždycky po penězích. Katia a její rodina jsou dost bohatí, aby se dalo požadovat výkupné v řádu milionů. Je pryč už víc než osmačtyřicet hodin a nic, vůbec nikdo se neozval.“

      Cohen si zase ťukal perem o zuby. Pracoval u Myersové už dost dlouho, aby věděl, že při profesionálním únosu se komunikace mezi únosci a vydíranou stranou obvykle navazuje rychle, pokud možno dřív, než postižená strana stihne kontaktovat policii. Pokud pachateli nešlo o peníze, pak Cohen věděl, že nemají co činit s únoscem, nýbrž se zabijákem.

      „Ale je to ještě horší,“ opřela se Myersová ve svém křesle dozadu. „Náš únosce si rád hraje.“

      Cohen přestal ťukat perem. „Jak to myslíš?“

      „V kuchyni měla telefon se záznamníkem.“

      „Ano, a…?“

      Myersová protahovala napětí. „Přístroj byl plný. Bylo tam šedesát zpráv.“

      Cohenovi zacukalo levé oko. „Šedesát?“

      Myersová kývla. „Vyslechla jsem si je všechny.“ Odmlčela se a usrkla kávy. „Ani slovo, vůbec nic, absolutní ticho, ani funění.“

      „Byly úplně prázdné?“

      „Znělo to tak. Už jsem myslela, že je telefon nebo záznamník nějak porouchaný, až jsem se dostala k poslední zprávě.“

      „A…?“ Cohenovy oči se dychtivě rozšířily.

      „Poslechni si sám.“ Myersová zapátrala v kabelce po digitálním diktafonu a hodila ho Cohenovi.

      Rychle si ho položil před sebe na stůl, upravil si na nose brýle a stiskl tlačítko přehrávání. Uplynulo několik vteřin ticha. Pak se z maličkého reproduktoru začal linout pisklavý šum. Trval několik vteřin.

      „Statika?“

      „Na první pohled to tak zní, viď?“ odvětila Myersová. „Ale poslechni si to znovu – tentokrát pořádně.“

      Cohen sáhl po diktafonu, přetočil ho, přiložil těsně k pravému uchu a bedlivě naslouchal ještě jednou – tentokrát velmi pozorně.

      Krev mu začala stydnout v žilách.

      Přehlušeno praskotem tu bylo ještě něco, něco, co znělo jako šepot. Cohen si to poslechl ještě dvakrát. Nedalo se to popřít; ze záznamu se ozývalo nedešifrovatelné mumlání.

      „To někdo něco říká, nebo se jen snaží chytit dech?“

      „Nemám zdání,“ pokrčila rameny Myersová. „Udělala jsem přesně to, co teď ty. Poslouchala jsem to kolem dokolečka. Pořád z toho nejsem o nic moudřejší. Ale něco ti povím. Jestli měl ten, kdo nechal tenhle vzkaz, v úmyslu Katiu vyděsit, tak se mu to povedlo. Zní to jako poltergeist, co se chystá projít telefonem. Mě to vystrašilo pekelně.“

      „Myslíš, že to může být hlas únosce?“

      „Buď to, nebo někdo s hodně ujetým smyslem pro humor.“

      „Donesu to Gusovi do studia.“ Cohen zavrtěl diktafonem v dlani. „Jestli to převedeme do programu hlasové analýzy, dalo by se to vyčistit a zpomalit. Určitě dešifrujeme to, co říká. Pokud tedy opravdu něco říká.“

      „Skvělé, udělej to.“

      „Ví o tom její otec?“ Cohen věděl, že je Myersová v ustavičném kontaktu s Leonidem Kudrovem.

      „Ještě ne. Počkám, jestli z toho Gus něco dostane, než zase zavolám panu Kudrovovi.“ Myersová si prohrábla rukou vlasy. „Už jsi připravený na další pecku?“

      Cohen střelil pohledem směrem k Myersové. „Ono to není všechno?“

      „Když jsem poslouchala ty zprávy, bez nějakého konkrétního důvodu jsem se pořád dívala na hodiny v Katiině kuchyni.“

      „Jo.“

      „Najednou jsem si uvědomila, že všechny ty zprávy spojuje jeden společný faktor.“

      „Jaký faktor?“

      „Časový úsek.“

      „Cože?“

      „Vím, že to zní šíleně, ale prošla jsem si každou zprávu dvakrát. Chvíli mi to trvalo.“ Obešla stůl a opřela se o jeho hranu. „Všechny jsou dvanáct vteřin dlouhé.“

      Cohen přimhouřil oči. „Dvanáct vteřin? Všech šedesát?“

      „Přesně tak. Ani o vteřinu víc, ani o vteřinu míň. I ta poslední zpráva s hlukem a strašidelným šepotem – přesně dvanáct vteřin.“

      „A není ten přístroj nějak vadný?“

      „Kdepak.“

      „Nenastavil někdo nahrávání vzkazů na pouhých dvanáct vteřin?“

      Myersová se na Cohena zvídavě zadívala. „Ani nevím, jestli by to šlo.“

      „Nevím, jestli to jde, jen se snažím podchytit všechny možnosti.“

      „I kdyby to bylo možné, kdo by nastavoval čas nahrávání zprávy na pouhých dvanáct vteřin?“

      Cohen musel souhlasit. „Tak jo,“ řekl a znovu se zadíval na diktafon. „Teď je to oficiálně v háji a mě to oficiálně zaujalo. Musí to mít nějaký význam. Těch dvanáct vteřin, to není náhoda ani omylem.“

      „Ani omylem,“ souhlasila Myersová. „Teď už jen budeme muset zjistit, co to znamená.“

26

      „Co je?“ zeptal se Garcia, obrátil se k Hunterovi a zamířil k plátnu. „Co jsi našel?“

      „Musíme sem zavolat kluky z forenzního, hned.“ Zarazil se a vzhlédl k parťákovi. „Za tímhle plátnem se někdo schovával.“

      Garcia si dřepl vedle Huntera.

      „Podívej se na tohle.“ Hunter ukázal na podlahu hned za dolním okrajem plátna. „Vidíš stopy prachu?“

      Garcia přimhouřil oči a přiblížil tvář tak těsně k podlaze, až to vypadalo, jako by se ji chystal políbit. Během několika vteřin to uviděl.

      Po tu dobu, co tam plátno stálo, usazoval se kolem jeho okraje běžný domácí prach. Garcia uviděl dlouhou, protáhlou prachovou stopu.

      „Plátnem se pohnulo dopředu,“ usoudil nakonec.

      „O tolik, aby se za ně vešel člověk,“ konstatoval Hunter.

      Garcia se kousl do spodního rtu. „Laura by jím sama pohnout nedokázala.“

      „Dokázala, ale podívej se na tohle.“ Hunter ukázal na jedno místo dál za plátnem, blíž ke stěně.

      Garcia znovu zamžoural. „Co mám vidět?“

      Hunter sáhl po baterce. „Podívej se ještě jednou.“ Podal ji Garciovi.

      Garcia zamířil kuželem světla tam, kam prve Hunter ukázal. Tentokrát mu netrvalo dlouho a uviděl to.

      „Do háje.“

      Kousek od stěny rozeznal slabý obrys otisků nohou, zanechaných v prachu. Jasné znamení, že tam někdo stál.

      „Koukni se na to ještě jednou,“ vyzval ho Hunter. „Nevidíš nic, co by ti připadalo divné?“

      Garcia se zaměřil na otisky. „Nevidím, ale ty zřejmě vidíš, Roberte. Co mi uniká?“

      „Počet obměn otisků.“

      Garcia se podíval potřetí. „Skoro žádné tam nejsou.“

      „Přesně tak. Není to zvláštní?“

      Konečně mu to došlo. Když člověk stojí třeba i jen krátkou dobu v uzavřeném prostoru, je přirozené, že se ošívá a přenáší váhu z nohy na nohu, snaží se zaujmout pohodlnější pozici pokaždé, jakmile mu ta stará začne být nepříjemná. Takové pohyby by teoreticky měly po sobě zanechat několik různých otisků, navzájem se částečně překrývajících. Tady žádné nebyly. A to mohlo znamenat jen dvě věci: buď vrah nečekal dlouho – anebo, a to se Hunterovi opravdu nezamlouvalo – byl nadpřirozeně trpělivý a disciplinovaný.

      Hunterovi zazvonil v kapse mobil.

      „Detektiv Hunter.“

      „Detektive, tady je Pam z operačního,“ ozval se hlas na druhém konci linky. „Poslala jsem vám e-mailem všechny informace, co jsme sehnali o Patricku Barlettovi. Momentálně je mimo město.“

      „Mimo město?“

      „Od úterního večera je na konferenci v Dallasu. Zítra přiletí zpátky – odpoledne. Všechno prověřeno.“

      „Fajn, díky, Pam.“

      Hunter ukončil hovor a znovu se soustředil na prostor za velkým plátnem a slabé stopy nohou. Silný a rychlý pachatel by dokázal překonat vzdálenost mezi tímhle místem a Laurou u malířského stojanu v mžiku, dost rychle, aby nestihla reagovat. Jenže Hunter nevěřil, že ji útočník takhle překvapil. Kdyby to udělal, došlo by k jakémusi zápasu, a po tom tu nebylo nikde ani stopy. Kdyby se k ní někdo připlížil zezadu a nějakým způsobem ji omráčil či uspal, Laura by nepochybně upustila paletu a štětec, nepoložila by je na poličku vedle stojanu. Podlaha kolem místa, kde by Laura nejspíš stála při práci na svém obraze, byla pokryta drobnými kapkami a stříkanci barvy, ne kaňkami a šmouhami způsobenými paletou dopadající na zem.

      „Podej mi tu baterku, Carlosi.“

      Garcia mu ji předal a Hunter zamířil kuželem světla na jedno místo na cihlové zdi přímo za velkým plátnem.

      „Ještě něco?“ zeptal se Garcia.

      „Zatím nevím, ale cihlové zdi jsou známé tím, že vytahují vlákna z látky, když se o ně opřeš.“ Hunter pomaličku sunul světlo směrem vzhůru. Když se dostal k bodu asi metr osmdesát nad podlahou, zarazil se a postoupil kupředu, zastavil se jen pár milimetrů od stěny a dával dobrý pozor, aby nenarušil prach. „Myslím, že možná něco máme.“

      Sáhl po telefonu a vyťukal číslo forenzního týmu.

27

      Západní Hollywood je proslulý bujným nočním životem, kultem celebrit a různorodou atmosférou. Tematicky zařízené bary, elegantní restaurace, futuristické a exotické noční kluby, výtvarné galerie, modelové butiky, sportovní centra a přebohatý výběr míst s živou hudbou vás zabaví od západu slunce až do rozednění. Říká se, že koho tahle oblast nerozparádí, ten už je pravděpodobně mrtvý.

      Bylo těsně po šesté večer, když Hunter a Garcia dorazili k Umělecké galerii Daniela Rossdalea na Wilshire Boulevard. Budova to byla malá, ale elegantní. Kouřové sklo spolu s konstrukcí z betonu a kovu vytvářelo pyramidovitou stavbu, která se dala už sama o sobě označit za sochařské dílo.

      Calvin Lange, kurátor galerie a nejlepší přítel Laury Mitchellové, souhlasil se schůzkou. V jeho galerii se konala Lauřina poslední výstava.

      Huntera a Garciu uvedla do kanceláře Calvina Langa hezká a elegantně oděná asistentka.

      Lange seděl za psacím stolem, ale vstal, když oba detektivové vstoupili do místnosti. Byl to hubený, usměvavý muž s pískovými vlasy; mohlo mu být něco málo přes třicet.

      „Vítám vás, pánové,“ doprovodil svá slova pevným stiskem ruky. „Do telefonu jste říkal, že jde o Lauru Mitchellovou?“ Ukázal na dvě kožená křesla naproti psacímu stolu a počkal, až si oba detektivové sednou. „Vznikly snad nějaké problémy s některým z jejích obrazů zakoupených v téhle galerii?“ Odmlčel se a rychle zkoumal výraz tváří obou detektivů. Pak si vzpomněl na telefonický hovor, který vedl před dvěma týdny s Lauřinou matkou. „Nestalo se jí nic?“

      Hunter ho informoval.

      Oči Calvina Langa zatěkaly od Huntera ke Garciovi a zase zpátky. Rty se mu pootevřely, ale nevyšlo z nich ani slovo. Okamžik vypadal jako malý kluk, kterému bylo právě sděleno, že Santa Claus neexistuje. Aniž přerušil šokované mlčení, přistoupil k minibaru zabudovanému do vysoké dřevěné nábytkové sestavy na severní stěně a roztřesenou rukou sáhl po sklence. „Můžu vám nabídnout něco k pití?“ Hlas se mu chvěl.

      „Ne, děkuju,“ odpověděl Hunter a pozorně sledoval všechny jeho pohyby.

      Lange si nalil velkou sklenici koňaku a rychle si lokl. Tím se mu do tváře aspoň trochu vrátila barva.

      „Paní Mitchellová nám sdělila, že jste byl patrně Lauřiným nejlepším přítelem mimo rodinu,“ řekl Hunter.

      „Možná…“ Lange zmateně potřásl hlavou. „Nevím. Laura byla velmi uzavřená, ale vycházeli jsme spolu dobře. Byla… fantastická: zábavná, talentovaná, inteligentní, krásná…“

      „Není to tak dlouho, co vystavovala v téhle galerii, je to tak?“ zeptal se Garcia.

      Lange jim sdělil, že Lauřina výstava se konala od 1. do 28. února a měla obrovský úspěch – velmi dobrou návštěvnost, a všech třiadvacet obrazů, které vystavovala, se prodalo. Laura byla přítomna jen asi dvě hodiny na vernisáži a slavnostním zakončení, a podle Langa nevypadala ani při jedné z obou příležitostí vůbec rozčileně, ustaraně ani úzkostně.

      „To jste ji viděl naposled?“ zeptal se Hunter.

      „Ano.“

      „A měli jste ve zvyku stýkat se pravidelně? Telefonáty, textovky a takové věci?“

      Lange zavrtěl hlavou. „Moc pravidelně ne. Obyčejně jsme si pokecali telefonicky tak dvakrát, možná třikrát do měsíce. Skutečně to záviselo na tom, jak moc jsme oba měli práce. Někdy jsme spolu zašli na oběd, na večeři nebo na skleničku, ale taky to nebylo nic pravidelného.“

      „Paní Mitchellová mi mimo jiné pověděla, že při slavnostním zakončení výstavy tu byl její bývalý snoubenec,“ poznamenal Hunter.

      Lange střelil pohledem směrem k Hunterovi.

      „Vybavujete si, že byste ho viděl mluvit s Laurou?“

      Lange si dal další doušek koňaku a Hunter zaznamenal, že se mu zase začaly třást ruce.

      „Ano, na to jsem úplně zapomněl. Trošku to přehnal s pitím. Ten večer ji opravdu rozčílil,“ rozpomínal se Lange. „Byli u schodiště za galerií, mimo hlavní podlaží a všechny návštěvníky. Hledal jsem ji, protože jsem ji chtěl představit jednomu významnému kupci ze Švýcarska. Když jsem ji konečně našel, vydal jsem se k ní a přitom jsem si všiml, že vypadá nešťastně. Přistoupil jsem k nim a on vztekle odešel.“

      „Nepověděla vám, co se stalo?“

      „Ne, nechtěla o tom mluvit. Šla rovnou na dámy a asi za deset minut odtamtud zase vyšla, ale předtím mě požádala, abych ho odtud vyhodil, než ztropí nějakou scénu mezi hosty.“

      „Scénu?“ opakoval Hunter. „Neřekla vám proč?“

      Lange zavrtěl hlavou. „Ale vycítil jsem, že důvodem byla jeho žárlivost.“

      Garcia natáhl krk. „Žárlivost na koho? Měla Laura ten večer s sebou nějakého partnera?“

      „Ne, ale předtím jsem ji viděl s někým mluvit. A vím, že si vyměnili telefonní čísla, protože mi to pověděla.“

      „Mohl byste ho popsat?“ zeptal se Garcia.

      Lange se kousl do spodního rtu a zadíval se do neurčita, jako by o něčem uvažoval. „Můžu udělat něco lepšího. Myslím, že bych mohl mít jeho fotografii.“

28

      Calvin Lange zvedl ukazováček na znamení, že žádá oba detektivy o minutu času, a sáhl po telefonu na svém stole.

      „Nat, máme ještě fotky z výstavy Laury Mitchellové, viď?… Skvělé, můžeš mi přinést do kanceláře tvůj laptop… Jo, klidně hned.“ Lange odložil sluchátko a vysvětlil jim, že si své výstavy vždycky fotografují a někdy i nahrávají na video, zvlášť slavnostní akce. Fotky se používají do brožur, při reklamních kampaních a na jejich webových stránkách.

      „Co nahrávky z vašich bezpečnostních kamer?“ zeptal se Hunter. Cestou do Langeovy kanceláře napočítal dohromady šest kamer.

      Lange rozpačitě potřásl hlavou. „Recyklujeme prostor na harddisku vždycky po dvou týdnech.“

      Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a tatáž asistentka, která prve zavedla Huntera a Garciu do Langeovy kanceláře, vstoupila do místnosti s bílým laptopem.

      „Nat už znáte,“ pozval ji Lange gestem ke svému stolu.

      „Ne tak docela,“ odvětila se stejným úsměvem, jakým je obdařila už předtím. Nespouštěla oči z Huntera.

      „Natalie Fosterová je moje asistentka,“ vysvětloval Lange, „ale navíc je skvělá fotografka a moc dobře to umí s počítači. Taky nám dělá webmastera.“

      Natalie potřásla oběma detektivům rukama. „Prosím, říkejte mi Nat.“

      „Tohle jsou detektivové z oddělení vražd,“ sdělil jí Lange.

      Natalii rychle opustil úsměv. „Vražd?“

      Hunter vysvětlil důvod jejich návštěvy a Natalie doslova ztuhla. Očima vyhledala Langeův pohled a Hunter poznal, že má hlavu plnou otázek.

      „Musíme se podívat na fotografie z Lauřiny výstavy, Nat,“ řekl Lange.

      Trvalo pár vteřin, než zaznamenala jeho slova. „Hmm… ano, samozřejmě.“ Položila laptop na Langeův stůl a spustila ho. Zatímco počítač načítal soubory, zavládlo v místnosti ticho plné úzkosti. Natalie vyťukala heslo a třesoucím se prstem přejížděla po touchpadu laptopu, jak hledala v seznamu fotografií.

      Hunter sáhl do skříňky s nápoji pro malou láhev vody. „Tumáte, napijte se, to vám pomůže.“ Nalil trochu do sklenice s ledem a donesl ji Natalii.

      „Děkuju.“ Přinutila se k úsměvu, vypila dva velké doušky a znovu se soustředila na počítač.

      Stačilo dalších několik kliknutí a Natalie měla spuštěnou fotogalerii přes celou obrazovku.

      „Tak jo, tady je to.“

      Na prvním obrázku byl celek hlavního prostoru galerie při vernisáži výstavy Laury Mitchellové. Zdálo se, že je nabito.

      „Kolik lidí tady ten večer bylo?“ zeptal se Hunter.

      „Asi sto padesát.“ Lange si pohledem vyžádal od Natalie potvrzení. Kývla. „A pár jich ještě čekalo venku, až na ně přijde řada.“

      „Vstup není jen na pozvánku?“ zeptal se Garcia.

      „Vždycky ne, to záleží na autorovi,“ odvětil Lange. „Většina, zvlášť ti slavnější a egocentričtí, s oblibou dělají ze svých vernisáží akce, kam se smí jen s pozvánkou a ve večerním oblečení.“

      „Ale Laura ne.“

      „Laura ne,“ potvrdil Lange. „Nebyla jako většina malířů, co si myslí, že jsou seslaní na zem od Boha. Trvala na tom, aby její výstavy byly otevřené každému a komukoliv. Dokonce i slavnostní zahájení a ukončení.“

      Na většině fotografií se Laura usmívala a povídala si s lidmi. Obvykle ji obklopovala čtyř- nebo pětičlenná skupinka. Na několika snímcích pózovala před nějakým plátnem nebo s vějířem. Rozhodně byla velice přitažlivá. Hunter si ji stěží dokázal spojit s fotkami z místa činu, které viděl dřív.

      „Počkat,“ přistoupil Lange blíž. Přimhouřenýma očima pozoroval fotografii, která se právě objevila na obrazovce. „Myslím, že tohle je on – ten chlápek, co si vyměnil s Laurou telefonní číslo.“ Ukázal na kohosi stojícího v pozadí. Byl vysoký, měl krátké tmavé vlasy a na sobě tmavý oblek, ale obličej mu částečně zakrýval číšník, nesoucí tác s pitím. Natalie přitáhla a zvětšila detail, ale mužova tvář se nejevila o nic jasněji. Zdálo se, že je zhruba ve věku Laury Mitchellové.

      „Neviděl ho někdo z vás už dřív?“ zeptal se Hunter.

      Lange zavrtěl hlavou, ale Natalie se zatvářila nejistě. „Myslím, že ano, na jedné z našich dřívějších výstav.“

      „Víte to jistě? Nepamatujete si na které?“

      Krátce se zamyslela. „Nepamatuju si, která výstava to byla, ale je mi povědomý.“

      „Jste si jistá, že jste ho viděla tady v galerii? Ne někde v kavárně, v restauraci, v nočním klubu…?“

      Natalie znovu zapátrala v paměti. „Ne, myslím, že to bylo tady v galerii.“

      „Fajn, kdybyste ho znovu uviděla nebo se rozpomněla, o kterou výstavu šlo, zavoláte mi, ano? Kdyby přišel, nepokoušejte se s ním mluvit, jen mi zavolejte.“

      Natalie kývla a pokračovala v přehlídce fotografií.

      „Stop,“ řekl Lange znovu o několik obrázků později. Tentokrát ukázal na dalšího vysokého, dobře stavěného muže, stojícího jen dva kroky za Laurou. „Tohle je její bývalý snoubenec. Myslím, že se jmenuje…“

      „Patrick Barlett,“ potvrdil Hunter a znovu obrázek zvětšil. „Budeme potřebovat kopie všech těch souborů.“

      „Jasně,“ přikývla Natalie. „Můžu vám je vypálit na cédéčko, než odejdete.“

      Pouhých několik fotografií před koncem archivu Lange znovu Natalii zarazil. Byl tam. Vysoký záhadný cizinec, co si vyměňuje telefonní čísla. Stál hned vedle Laury. Jenže tentokrát se díval přímo do objektivu.

29

      Studio Gustava Suareze – malé, ale velmi dobře vybavené – se nalézalo v suterénu přízemního domku v Jefferson Park na jihu Los Angeles.

      Gus dělal zvukařinu už dvacet sedm let a absolutní sluch mu umožňoval na první pokus zařadit tón kteréhokoli hudebního nástroje na správné místo stupnice. Jeho vnímání zvuků však zdaleka nezahrnovalo jen noty. Fascinovaly ho vibrace a modulace, to, co zvuky vytváří a jak se dají pozměnit okolním prostředím. Díky svým znalostem, sluchu a zkušenostem byl Gus už několikrát povolán Losangeleským policejním sborem, aby pomohl při probíhajícím vyšetřování tam, kde hrál zásadní roli nějaký zvuk, hluk nebo zvuková nahrávka.

      Whitney Myersová se s Gusem seznámila prostřednictvím FBI, když se školila na vyjednavačku. Jejich cesty se znovu zkřížily krátce poté, co se stala detektivem Losangeleského policejního sboru. Jako soukromá vyšetřovatelka si Myersová vyžádala Gusův odborný posudek ještě dvakrát.

      Gusovi bylo čtyřicet sedm let, měl oholenou hlavu a víc tetování než Pekelní andělé. Navzdory strašidelnému vzezření však byl krotký jako štěňátko. Otevřel dveře Franku Cohenovi a okamžitě byl zklamán.

      „Kde je Whitney?“ zeptal se s pohledem přes Cohenovo rameno.

      „Promiň, Gusi, jsem tu sám. Má moc práce.“

      „Kruci, chlape. Mám na sobě nedělní košili.“ Přejel si dlaněmi po předku čerstvě vyžehlené, tmavomodré košile. „Dokonce jsem se i pocákal kolínskou a tak vůbec.“

      „Pocákal?“ Cohen o krok ucouvl a zacpal si nos. „Smrdíš, jako by ses v ní vykoupal. Co to sakra je, Old Spice?“

      Gus se zamračil. „Mně se Old Spice líbí.“

      „Jo, nekecáš. Podle toho, jak smrdíš, se ti líbí ze všeho nejvíc.“

      Gus nedbal na jeho poznámky a vedl ho dolů do suterénu, do studia.

      „Tak čím vám můžu tentokrát pomoct? Whitney mi toho do telefonu moc neřekla.“ Sedl si do pracovního křesla a popojel s ním blíž ke zvukařskému pultu.

      Cohen mu podal digitální diktafon Myersové. „Tohle máme z telefonního záznamníku.“

      Gus přiložil přístroj blíž k pravému uchu a stiskl tlačítko přehrávání. Když se ozval ten divný zvuk, sáhl po misce ovocných žvýkacích bonbonů Skittles, kterou měl vedle nahrávací konzole. Gus měl pro skittles slabost, pomáhaly mu uvolnit se a soustředit.

      „Myslíme si, že v tom praskání se skrývá nějaký hlas, nebo šepot, nebo něco takového,“ prohodil Cohen.

      Gus si přehodil hromádku bonbonů, kterou měl v ústech, z pravé tváře do levé. „Neskrývá se, je tam,“ oznámil a spustil nahrávku znovu od začátku. „Rozhodně něčí hlas.“ Vstal, přistoupil ke skříňce a vyndal odtud tenký kabel, který vypadal jako sluchátka k iPodu. „Já to připojím na repráky, abychom měli lepší poslech.“

      Přes studiové reproduktory byl zvuk silnější, zadýchaný šepot zřetelnější, ale ne srozumitelnější.

      „Nepoužívá nějaký přístroj na pozměnění hlasu?“ přistoupil Cohen blíž.

      Gus zavrtěl hlavou. „Nezní to tak. Tohle je čistá statika. Rušení, způsobené elektronickým přístrojem o jiné vlnové délce, nebo špatným signálem. Ten, kdo volal, stál patrně vedle něčeho nebo na místě pokrytém jiným signálem. Řekl bych, že to praskání nebylo úmyslné.“

      „Dá se to vyčistit?“

      „Samozřejmě.“ Gus se spokojeně usmál a zapnul počítačový monitor po své levici. Zatímco se nahrávka znovu přehrávala, na obrazovce čile vibrovaly čáry znázorňující zvukové vlny. Gus si strčil do pusy další hrst skittles a přitom graf pozorně sledoval.

      „Tak jo, trošku to seštípneme.“ Stiskl několik tlačítek a posunul pár potenciometrů digitálního ekvalizéru v aplikaci na obrazovce. Praskání se snížilo nejméně o devadesát procent. Zadýchaný šepot teď zněl mnohem jasněji. Gus sáhl po profesionálních sluchátkách a znovu si to celé poslechl. „Tak jo, tohle tedy bylo naschvál.“

      „Co to?“ Cohen natáhl krk ke Gusovi.

      „Nucený šepot. Ať ten hlas patří, komu chce, není od přírody chraplavý a šeplavý. A to je chytré.“

      „V jakém směru?“

      „Každý lidský hlas se přenáší v určitých frekvencích, které patří k osobní identitě dotyčného a dají se identifikovat jako otisky prstů nebo obraz sítnice. Mají jisté vysoké, nízké a střední tóny, které se nemění, i když se snažíš zastřít svůj hlas tím, že ho nějak přirozeně měníš, jako třeba na falzet nebo baryton a tak. Se správným vybavením dokážeme ty tóny identifikovat a najít shodu s něčím hlasem.“

      „Ty to vybavení máš, viď?“

      Gus se zatvářil uraženě. „Samozřejmě že to vybavení mám. Rozhlédni se kolem sebe. Mám všechno, co potřebuješ k hlasové identifikaci.“

      „Tak v čem je problém?“

      Gus se opřel v křesle a dlouze vzdychl. „Já ti to ukážu. Polož si špičky prstů těsně pod ohryzek.“

      „Cože?“

      „Takhle.“ Gus si přiložil špičky dvou prstů na hrdlo.

      Cohen se zašklebil.

      „Jen do toho.“

      Cohen neochotně napodobil Gusův pohyb.

      „Teď něco řekni, jedno co, ale snaž se to nějak pozměnit… vysoko, nízko, vřeštivě, dětským hláskem, na tom nesejde. Když to uděláš, ucítíš, jak ti vibrují hlasivky. Věř mi.“

      Cohen hleděl na Guse s výrazem „to si snad děláš srandu“.

      „Dělej.“

      Nakonec se podvolil, nasadil extrémně pisklavý hlas a zarecitoval tři úvodní verše Othella.

      „Páni, paráda. Nikdy mě nenapadlo, že fandíš Shakespearovi,“ potlačil Gus úsměv. „Cítil jsi, jak vibrují?“

      Cohen přikývl.

      „Když máme jakoukoli vibraci hlasivek, máme taky ty zřetelné frekvence, o kterých jsem ti povídal. Teď udělej totéž, ale místo toho hodně tiše šeptej.“

      Cohen zopakoval tytéž tři verše tím nejjemnějším šepotem, jakého byl schopen. Přimhouřenýma očima se zadíval na Guse. „Žádné vibrace.“

      „Přesně tak,“ potvrdil Gus. „To proto, že se zvuky netvoří hlasivkami, ale kombinací vzduchu vydechovaného z plic a pohybů úst a jazyka.“

      „Jako hvízdání?“

      „Jako hvízdání. Žádné vibrace, žádné identifikovatelné frekvence.“

      „Hajzl mazaná.“

      „Přesně tak.“

      „Takže nic lepšího se udělat nedá? Pořád nevíme, co říká.“

      Gus se cynicky usmál. „Neplatíte mi velké prachy, jen abych vám vrátil nahrávku s nesrozumitelným šeptáním, ne? Myslím to takhle: protože si násilně zkreslil hlas do pomalého šeptání, nepůjde to vyčistit nebo pozměnit zpátky na původní barvu hlasu. Takže i kdybyste měli podezřelého, bude hodně těžké získat z tohohle shodu hlasového otisku. A on to celkem jistě ví.“

      „Ale dokážeš to upravit natolik, abychom rozuměli, co říká, je to tak?“

      Gus mu odpověděl sebejistým úsměvem. „Sleduj má kouzla.“ Vrátil se k digitálnímu ekvalizéru, zatočil ještě několika knoflíky, načež spustil na samostatné obrazovce měnič výšek. Vložil malý úsek audionahrávky do zvukové smyčky a několik minut s ním pracoval. „A jéje,“ svraštil čelo.

      „Co je? Co je?“

      Gus automaticky sáhl po skittles. „Máme tu ještě něco. Nějaké slabé syčení v pozadí.“

      „Syčení?“

      „Jo, něco jako pánev na smažení nebo snad déšť na okně někde v dálce.“ Znovu se zaposlouchal. Očima se vrátil k jednomu ze svých monitorů a udělal grimasu. „Má to hodně podobnou frekvenci jako prve to praskání. A tím se to trochu kazí.“

      „Nedá se s tímhle vším něco udělat?“ Cohen ukázal na veškeré vybavení studia.

      „Dneska je den blbých otázek? Samozřejmě že dá, ale abych to jaksepatří identifikoval, budu to muset projet svou zvukovou knihovnou.“ Gus začal klikat na počítači. „Celé to může nějakou chvíli trvat.“

      Cohen se podíval na hodinky a sklesle vydechl.

      „Jen klid, to mi nezabrání vyčistit ten šeptavý hlas. To mi nezabere vůbec žádný čas.“ Gus se vrátil ke svým tlačítkům. Minutu nato se zatvářil spokojeně. „Myslím, že to mám.“ Stiskl tlačítko přehrávání a odjel s křeslem od mixážního pultu.

      Tentýž šepotavý hlas, který se prve Cohen a Myersová tak usilovně snažili dešifrovat, zazněl z reproduktorů jasně a zřetelně.

      Cohenovi spadla brada a upřel pohled na Guse.

      „Do prdele práce.“

30

      Hned jak Hunter s Garciou dorazili zpátky do Parkerova centra, odnesl Hunter kopie všech fotografií pořízených na výstavě Laury Mitchellové Brianu Doyleovi, který měl na starosti oddělení IT. Hunter věděl, že potenciálně je podezřelý každý, kdo je na těch obrázcích zachycen, ale bezprostředně měl zájem o identifikaci cizince, který si s Laurou vyměnil telefonní číslo. Na fotografii, kterou Hunter označil, byla poměrně jasná podoba cizincovy tváře – dostatečně jasná na to, aby ji Doyle mohl zvětšit a projet jednotnou policejní databází.

      „Ten laptop, kvůli kterému jsi volal prve,“ ozval se Doyle, když si všechny fotografie překopíroval na harddisk, „ten, co nám asi před čtrnácti dny poslali z oddělení pohřešovaných osob, jak patřil…“ Začal pátrat v nepořádku na svém stole.

      „Lauře Mitchellové,“ doplnil Hunter. „Na těch obrázcích je ona.“

      „Aha, tak jo. Každopádně jsme zjistili její heslo.“

      „Cože? Už?“

      „Jsme fantastičtí, co víc můžu říct?“ Doyle se usmál a Hunter se na něj zašklebil. „Projeli jsme to jednoduchou algoritmickou aplikací. Její heslo byla prostě kombinace prvních pár písmen jejího příjmení a data narození. Tedy – říkal jsi, že se potřebuješ podívat do jejích e-mailů?“

      „Přesně tak. Její matka říkala, že dostala pár mailů od fanoušků, které ji vyděsily.“

      „No, to bohužel nebude snadné. E-mailová aplikace na jejím počítači se totiž nikdy nepoužila,“ vysvětloval Doyle, „což znamená, že si e-maily nestahovala. Aspoň v tomhle byla chytrá. Nikdy neodsouhlasila, když se jí operační systém ptal, jestli chce, aby si počítač zapamatoval její heslo, pokud se on-line přihlásila do e-mailové schránky. Její internetová historie se taky automaticky mazala každých deset dnů.“

      „K e-mailové schránce nemá stejné heslo jako k počítači?“

      Doyle zavrtěl hlavou.

      „A co ta algoritmická aplikace, kterou jste jí projeli počítač?“

      „On-line to nefunguje. Internetové zabezpečení e-mailového účtu se v průběhu let hodně zlepšilo. Všichni velcí provideři e-mailových služeb tě odpojí na několik hodin, někdy i definitivně, pokud vyzkoušíš určitý počet nesprávných hesel.“ Doyle znovu potřásl hlavou. „Jestli si ty e-maily nenechávala na účtu, chci říct, jestli je pokaždé po přečtení smazala, což je pravděpodobné, pokud ji, jak říkáš, vyděsily, pak je šance na získání kompletní zprávy v podstatě nulová. Leda že bys našel e-mailového providera, odkud zpráva pocházela – jinak získáš přinejlepším fragmenty. A to se budeš muset obrátit přímo na jejího providera – Autonet. Tady odtud zmůžeme leda hovno. Víš, co to znamená, ne? Povolení k prohlídce a soudní příkazy a kdeco. A navíc můžeš pátrat celé dny, týdny… kdoví… a pořád budeš mít houby.“

      Hunter si přejel dlaní přes obličej.

      „Moji lidi teď procházejí zbytek souborů, co měla na harddisku. Dám ti vědět, pokud na něco narazíme.“

31

      Whitney Myersová nehybně stála a zírala na obrazovku počítače a na křivky zvukového grafu, které vibrovaly jako galvanizovaní červi. Cohen právě stáhl do svého počítače digitální nahrávku, kterou dostal od Guse. Kdysi zmatený šepot, který získala ze záznamníku Katii Kudrovové, teď zněl čistě a jasně.

      „BEREŠ MI DECH…“ Pauza. „VÍTEJ DOMA, KATIO. ČEKÁM TU NA TEBE. NEJSPÍŠ JE KONEČNĚ ČAS, ABYCHOM SE SEZNÁMILI.“

      Záznam byl nahraný na smyčce, zněl z Cohenových reproduktorů pořád dokola. Když dozněl popáté, Myersová konečně odtrhla oči od obrazovky a stiskla klávesu Esc.

      „Gus říkal, že tohle je doopravdy jeho hlas, že ho nezkresluje žádný elektronický přístroj?“

      Cohen kývl. „Ale byl mazaný. Pozměnil ho sám tím, že šeptal. Jestli ho někdy chytnou, nebudeme mít hlasovou shodu. Aspoň ne z téhle nahrávky.“

      Myersová odstoupila od Cohenova stolu a lehce si přejela špičkami dvou prstů po horním rtu. Dělala to vždycky, když přemýšlela. Věděla, že musí přehrát tenhle záznam Leonidu Kudrovovi, až se s ním za dvě hodiny setká v jeho domě. Neměla pochyb, že jeho těžce zkoušené srdce se naplní dalším děsem.

      „Máš ještě můj diktafon se všemi šedesáti vzkazy?“ zeptala se. Vrátila se ke svému stolu a zalistovala v zápisníku.

      „Jo, tady je.“

      „Fajn, přehraj znovu tu poslední zprávu.“ Zarazila se. „Vlastně to, co je hned po té poslední zprávě. Zajímá mě ten elektronický hlas, co oznamuje, v kolik hodin se zpráva nahrála.“

      „Dvacet čtyřicet dva,“ odvětil Cohen automaticky.

      Myersová zvedla obočí.

      „Slyšel jsem to tolikrát, že se mi to vrylo do mozku,“ vysvětloval.

      „Víš to jistě?“

      „Na beton.“

      Myersová se pohledem vrátila ke svému zápisníku. „Podle toho, co říká Katiin otec, volal své dceři ten večer z mobilu ve dvacet padesát tři. Hovor trval čtyři minuty a dvanáct sekund.“

      „Ten hovor vzala, ne?“

      Myersová přikývla.

      „Ale jedenáct minut předtím to vzal záznamník. Byla venku?“

      Myersová otočila stránku. „Kdepak, vrátný v budově uvedl, že přijela kolem osmé. Vynesl jí kufry nahoru do střešní nástavby.“ Prsty Myersové se na okamžik vrátily k hornímu rtu. „Samozřejmě. Ručník na podlaze v kuchyni. Katia musela být ve sprše.“ Rychle znovu prolistovala poznámky. „Do prčic! Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že nemáme žádné nahrávky bezpečnostních kamer z jejího domu, protože došlo k přepětí, které vyhodilo pojistky.“

      „Jo.“

      „No, tak kamery chcíply těsně před osmou.“

      Cohen si odkašlal a předklonil se. „A už víme, že to sakra jistě nemohla být náhoda.“

      „To znamená, že únosce přesně věděl, v kolik hodin Katia přijede domů.“ Myersová se zarazila a potlačila pocit nejistoty. „Už na ni čekal v jejím bytě, když tam dorazila. Právě proto říká, vítej doma. On věděl, že je doma.“

      Cohenův výraz se změnil. „Takže ten poslední telefonát přišel z jejího bytu?“

      „Vypadá to tak.“

      „Proč? Proč telefonoval, když už tam byl?“

      „Nevím. Faktor strachu? Sadismus? To je jedno.“

      Cohen cítil, jak se mu ježí všechny chlupy na těle. „Panebože.“

      „Co je?“

      „To syčení v pozadí, které Gus zachytil z nahrávky. Ve studiu mi říkal, že to zní, jako když někde v dálce prší na okno, ale může to být i silná sprcha.“ Cohen pohlédl Myersové do očí. „Únosce byl v její ložnici, když volal. Díval se na ni, jak se sprchuje.“

32

      Když nazítří ráno Hunter v 7.51 vstoupil do své kanceláře, už tam na něj kapitánka Blakeová čekala.

      „Carlos mi právě hlásil, že jste identifikovali oběť.“

      Hunter přikývl. „Jmenuje se Laura Mitchellová.“ Podal kapitánce dva listy papíru s hlášením.

      Přelétla je pohledem a zarazila se. „Vrah ji šmíroval uvnitř jejího vlastního bytu?“ Rychle přeskakovala pohledem mezi oběma detektivy.

      „Vypadá to tak, kapitánko,“ potvrdil Hunter.

      „Jak se dostal dovnitř? Jsou tam nějaké známky násilného vniknutí?“

      Zavrtěl hlavou.

      „Mohla pustit vraha dovnitř sama,“ nadhodil Garcia.

      Kapitánka přikývla. „Což znamená, že vrah mohl vniknout do budovy pomocí falešné identity a zazvonit u jejích dveří. Anebo ho možná znala, nebo se vydával za sběratele či kupce a objednal se k ní… nebo něco podobného. Ale stejně – proč se skrýval za obrazem? To nedává smysl.“

      „Přesně tak,“ souhlasil Hunter. „A právě proto si nemyslím, že by Laura otevřela vrahovi dveře a pozvala ho dál; ale možnost, že ho znala, je reálná.“

      Kapitánka Blakeová chvilku uvažovala. „Pachatel taky mohl mít vlastní klíče.“

      Hunter kývl. „Buď to, nebo je mistr zámečník.“

      „Měla nějakého přítele, milence?“

      „Dneska budeme mluvit s jejím bývalým snoubencem. Jeho let z Dallasu přistává ve 14.45.“

      „Jak dlouho byl pryč?“

      Hunter si promnul čelo. „Od úterního večera.“

      „Tak to ho vylučuje ze seznamu podezřelých, ne?“

      „To bych hned netvrdil, kapitánko.“

      Kapitánka Blakeová se obrátila k Hunterovi. „No, víme, že opustil Los Angeles v úterý večer. Tělo naší oběti se našlo předevčírem – ve středu odpoledne, vzpomínáte? Neodpovídá to přesně času smrti, ale forenzní zpráva z místa činu uvádí, že tam neleželo víc než tři až šest hodin před nalezením. To znamená, že nebyl v Los Angeles, když zemřela, Roberte.“

      „Ano,“ souhlasil Hunter, „ale taky nemáme důkaz, že náš vrah byl u toho, když zemřela, vzpomínáte, kapitánko? Mohl ji odložit v tom řeznictví – živou – mnoho hodin předtím, než zemřela. Klidně i večer předtím, což by právě jejímu bývalému snoubenci poskytlo takřka dokonalé alibi. V téhle chvíli potřebujeme víc informací, než začneme vyřazovat podezřelé.“

      „Fajn, to beru,“ souhlasila kapitánka. „A co ten druhý chlap, o kterém mi říkal Carlos? Ten, co se pokoušel sbalit Lauru poslední den výstavy?“

      Hunter zapátral na svém stole po obrázku cizince z výstavy a podal jí ho. Kapitánka na něj několik vteřin upřeně hleděla.

      „Projíždíme tenhle obrázek jednotnou policejní databází už od včerejška. Zatím žádná shoda. Taky jsme vyslali tým uniformovaných policistů, aby obešel všechny výtvarné galerie, výstavní síně, muzea, výtvarné školy, kavárny – všechna místa, kde se konají výstavy. Ta slečna z Umělecké galerie Daniela Rossdalea tvrdí, že už tohohle člověka určitě viděla na nějaké dřívější výstavě. Což znamená, že dotyčný se patrně opravdu zajímá o umění. Doufejme, že ho někdo někde pozná.“

      „Obešli jsme všechny nájemníky v Lauřině domě, ale nic z toho nevzešlo,“ ozval se Garcia. „Dva až tři týdny je pekelně dlouhá doba na to, aby si někdo ze sousedů vzpomněl, že slyšel něco mimořádného nebo viděl někoho podezřelého.“

      „Našli kluci z forenzního v jejím bytě ještě něco dalšího?“

      Hunter si nalil sklenici vody. „Sebrali z cihlové zdi několik černých vláken. Zatím žádné výsledky, ale možná vodítko.“

      „Což je?“

      „Pár vláken pochází z místa asi metr osmdesát nad podlahou.“

      „Nějaké vlasy?“ zeptala se kapitánka Blakeová.

      „Žádné.“

      „Takže dotyčný měl čepici nebo lyžařskou kuklu nebo něco takového,“ usoudila.

      „Předpoklad je, že když se útočník skrýval, přitiskl se zády k cihlové zdi,“ řekl Hunter. „Pokud máme pravdu a vlákna pocházejí z nějaké pokrývky hlavy, měl by měřit metr osmdesát až metr devadesát.“

      „A pokud nepocházejí z pokrývky hlavy?“

      „Pak by to mohla být vlákna ze svetru, a v tom případě hledáme obra, co má na výšku dva metry deset.“

      „Aspoň by se nedal přehlédnout,“ zažertoval Garcia.

      „Žádné stopy zápasu?“ zeptala se kapitánka s pousmáním.

      „Žádné.“

      Otočila se a zadívala se na fotografie z místa činu, přišpendlené na tabuli. Přestože je už viděla mnohokrát, pokaždé sebou při pohledu na ně trhla. Násilí v tomhle městě jako by se každým rokem zhoršovalo.

      „Povězte mi něco, Roberte, protože už se mi to celé přestává líbit. Jsou to dva dny, co jsme našli Lauřino tělo. Dva dny, co ten šmejd odpálil bombu v márnici a zabil další dva lidi, z nichž jeden patřil k mým nejlepším přátelům. A zatím máme houbeles. Proč ji tak dlouho držel v zajetí, než ji zavraždil? Nedostala Mitchellova rodina nějakou žádost o výkupné? Nepřišel někdo s jinými požadavky?“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Ne. A pokud se nepleteme, ať je tenhle vrah kdokoliv, nejde mu o výkupné. Při vraždě spojené s únosem jde o peníze jen málokdy.“

      Kapitánka Blakeová ucítila, jak ji v týle začíná mrazit. „Vy si myslíte, že ji někde držel kvůli své sexuální rozkoši?“

      „Je to možné. Ale bez pitevní zprávy se nikdy nedozvíme, jestli byla Laura Mitchellová znásilněná nebo ne.“

      Kapitánka Blakeová procítěně vzdychla.

      „Vždycky existuje nějaký důvod, proč únosce drží oběť v zajetí, aniž by požadoval peníze za její návrat,“ nadhodil Hunter. „Dva nejběžnější důvody jsou pomsta nebo posedlost obětí, které se agresor prostě nedokáže zbavit. V devíti případech z deseti to začíná jako jakási platonická láska… na tisící.“ Hunter se odmlčel a spočinul pohledem na portrétní fotografii Laury Mitchellové. „A skoro nepochybně ta posedlost je, nebo časem začne být, sexuální.“

      Kapitánka přenesla váhu z nohy na nohu.

      „Ale něco mi tady nesedí,“ pokračoval Hunter.

      „Jak to myslíte?“

      „Jediná věc, kterou víme podle snímků z místa činu s jistotou, je to, že vrah Lauru nemučil.“

      Kapitánka svraštila čelo.

      „Mučení, ponižování a sadistické sexuální zneužívání jsou podstatnou součástí většiny vražd spojených s únosem,“ vysvětloval Hunter. „Pokud důvodem únosu nejsou peníze, pak jsou u oběti – pokud je nalezena – obvykle jasné stopy fyzického týrání a zneužívání.“ Přistoupil k tabuli s obrázky. „Než byla oběť identifikována, prohlédli jsme s Garciou tyhle obrázky dopodrobna a pod lupou. Snažili jsme se určit jakékoli fyzické známky, které by nám mohly ukázat správný směr.“ Zavrtěl hlavou. „Ani škrábnutí. Laura neměla žádné pohmožděniny kromě těch, které jí způsobily stehy a vlastní nehty.“

      „Kdyby tomu, kdo ji unesl, šlo o pomstu,“ ozval se Garcia, „byl by ji mučil, kapitánko. Kdyby jí byl posedlý, pak je hodně pravděpodobné, že by ji znásilnil. V obou případech by měla na těle pohmožděniny.“

      „Jakmile agresor začne používat násilí, aby dostal to, co chce…“ pokračoval Hunter, „…pak se vezeme po hodně strmé spirále dolů. Jeho dominance, falešný pocit moci, kterou nad ní má – to ho nabuzuje jako droga. Násilí bude eskalovat, znásilňování bude čím dál agresivnější, dokud…“ Nedokončil větu.

      „Ale to tady nemáme,“ ujal se slova Garcia. „Máme tu únos, zadržení oběti a vraždu, ale ne násilí.“

      Kapitánka Blakeová se málem zakuckala. „Nemáme násilí?“ Pohlédla na tabuli s obrázky a pak zpátky na oba detektivy. „Vložil do ní bombu a zašil ji – dokud byla ještě naživu. Co vy, sakra, považujete za násilí?“

      „To je přesně ten problém, kapitánko,“ vložil se do řeči Hunter. „Násilí přišlo až nakonec, s vraždou. A všichni se shodneme, že vražda byla hnusně sadistická. Ale nedostatek pohmožděnin na Lauřině těle nasvědčuje tomu, že vrah se k ní nechoval násilnicky, dokud ji držel v zajetí. Nedošlo k žádné eskalaci. Přešlo to od nulového násilí k monstróznímu jediným rychlým krokem.“

      „A to nám sděluje co?“

      Hunter neuhnul pohledem. „Že máme co dělat s nesmírně nevyrovnaným, výbušným jedincem. Když ztratí nervy, někdo přijde o život.“

33

      Patrick Barlett byl jedním ze špičkových kalifornských finančních poradců. Řídil vlastní společnost ze čtyřicátého patra slavné věže 777.

      Přijímací kancelář Barlettovy firmy byla zařízená na efekt. Hunter si pomyslel, že je Barlett bezpochyby stoupencem teorie, podle které peníze dělají peníze.

      Za půlkruhovým recepčním pultem z oceli a zeleného skla stály dvě recepční. Jejich synchronizované úsměvy Huntera a Garciu uvítaly, když přistoupili k pultu. Hunter ukázal průkaz, ale pečlivě přitom zakryl palcem slovo vražd. Úsměvy recepčních částečně pozbyly jiskru. Dvě minuty poté byli Hunter a Garcia uvedeni do kanceláře Patricka Barletta.

      Pokud byla recepce jeho společnosti působivá, pak Barlettova kancelář byla přímo majestátní. Celou západní stěnu tvořilo jediné okno od podlahy až ke stropu, skýtající tak úžasnou panoramatickou vyhlídku na Los Angeles, jaká se naskytne jen málokomu. Podlaha byla z neposkvrněných, holých dubových prken. Malba na stěnách bílá, se slabounkým nádechem modři. Celou kancelář tvořily samé ostré hrany a lesklé plochy.

      Barlett přivítal oba detektivy energickým stiskem ruky.

      „Prosím, pojďte dál,“ pronesl vlídným, hlubokým hlasem. „Promiňte ten nepořádek, zrovna jsem přišel. Přijel jsem rovnou z letiště.“

      Barlettovi bylo jedenatřicet let. Byl stejně vysoký jako Garcia, ale měl mohutnou postavu fotbalového útočníka, opálenou pleť a husté hnědé vlasy. Oči byly tmavé, skoro černé. Pěknou tváří mohl konkurovat kdekteré hollywoodské superstar.

      Hunter vysvětloval důvod jejich návštěvy a přitom pozoroval, jak se v Barlettových očích cosi mění, jako by mu někdo rozbil nějakou vzácnost.

      Barlett usedl za svůj impozantní psací stůl a chvilku nebyl schopen promluvit. Několik vteřin upřeně civěl na Huntera a pak sjel pohledem k malému rámečku s fotografií na desce stolu. Na fotce byly tři dvojice na nějaké galavečeři. Patrick a Laura seděli vedle sebe. Vypadali šťastně. Vypadali zamilovaně.

      „To musí být nějaký omyl.“ Vlídnost z jeho hlasu ustoupila úzkostnému chvění.

      Hunter zavrtěl hlavou. „Naneštěstí není.“

      „Musí být. Kdo identifikoval tělo?“

      „Pane Barlette,“ Hunterův hlas zněl tentokrát pevněji, „není to omyl.“

      Patrickovy oči se vrátily na okamžik k fotografii v rámečku, pak se odtrhly a nalezly útočiště v panoramatické vyhlídce. Ruce spustil z desky stolu do klína, jako kluk, který se snaží zakrýt fakt, že se mu třesou.

      „Kdy jste se naposled viděl se slečnou Mitchellovou, pane Barlette?“ zeptal se Garcia.

      Ticho.

      „Pane Barlette?“

      Vrátil se pohledem k oběma detektivům. „Co? Prosím, říkejte mi Patricku.“

      „Kdy jste se naposled viděl se slečnou Mitchellovou, Patricku?“ opakoval Garcia, tentokrát o maličko pomaleji.

      „Před několika týdny, při slavnostním zakončení její výstavy v…“ hledal v duchu název, ale nenašel ho, „…někde v západním Hollywoodu.“

      „Galerie Daniela Rossdalea?“ pomohl mu Hunter.

      „Ano, to je ono.“

      „Byl jste pozván?“ Zase Garcia.

      „Nebyl tam vstup na pozvánky.“

      „Chci říct, věděla slečna Mitchellová, že tam přijdete? Pozvala vás?“

      Celé Barlettovo chování se změnilo v cosi mnohem tvrdšího.

      „To mě jako obviňujete?“ Nečekal na odpověď. „Tohle je absolutně směšné. Jestli si myslíte, že bych byl někdy schopný Lauře ublížit, tak jste patrně nejhorší detektivové, jaké kdy tohle město vidělo. Buď to, nebo jste se nenamáhali něco si o nás zjistit. Máme společnou minulost. Miluju Lauru. Radši bych si sám vzal život, než abych jí ublížil.“

      Hunter si všiml, že se Barlett ani nezmínil o faktu, že byl mimo město, když se Lauřino tělo našlo.

      „Pokusil jste se ji po té výstavě znovu kontaktovat? Zřejmě jste se ten večer nerozešli zrovna v dobrém.“

      „Cože?“ Patrick se na Garciu zamračil. „To jsou kecy. Musíte si ověřit fakta, detektive. Trochu moc jsem ten večer pil a choval jsem se jako cvok, to připouštím. Ale to bylo všechno. Nic víc. Ano, hned druhý den jsem se pokusil zavolat a omluvit se jí, ale ozvala se mi jen hlasová schránka.“

      „Nechal jste jí vzkaz?“

      „Ano.“

      „Zavolala vám pak?“

      Barlett se nervózně uchechtl. „Ne, to ona nikdy nedělá. Jsem na to zvyklý.“

      „Proč říkáte, že jste se choval jako cvok?“ neustával Garcia ve vyptávání. „Co se stalo?“

      Barlett se zarazil, snažil se rozhodnout, zda má pokračovat. „Jelikož je zřejmé, že mě máte za podezřelého, asi bychom měli tenhle rozhovor odložit na dobu, kdy bude přítomný můj právník.“

      „Z ničeho vás neobviňujeme, Patricku,“ opáčil Garcia. „Jen si vyjasňujeme pár bodů.“

      „No, podle mého to vypadá a zní jako výslech. Takže když dovolíte, vážně si myslím, že bych tu měl mít právníka.“ Sáhl po telefonu na psacím stole.

      Garcia se opřel v křesle a přejel si dlaní strniště na bradě.

      „To je vaše právo, Patricku,“ ujal se slova Hunter, „ale nikomu to nepomůže. Rozhodně to však bude ztráta času. Času, ve kterém bychom mohli honit Lauřina vraha.“

      Patrick se zarazil uprostřed vytáčení čísla a zadíval se na Huntera.

      „Chápu, že tyhle dotazy vás mohou rozčilovat, ale momentálně je podezřelý každý a my bychom nedělali svou práci, kdybychom vás nevyslechli. Slavnostní zakončení Lauřiny výstavy bylo zřejmě poslední chvílí, kdy někdo spatřil slečnu Mitchellovou živou. Vás ten večer viděli, jak se s ní hádáte.“ Hunter se předklonil. „Jste inteligentní člověk, tak o tom uvažujte. Vzhledem k vašim dobře zdokumentovaným výbuchům, vaší minulosti s Laurou Mitchellovou a skutečnosti, že se ji už čtyři roky neúspěšně pokoušíte získat nazpátek – překvapuje vás, že jsme tady? Co byste dělal na našem místě vy?“

      „Já bych Lauře nikdy neublížil,“ opakoval Barlett.

      „Fajn, ale takhle se to nedokáže. Ať děláte, co děláte, právník neprávník, stejně budete muset odpovědět na naše otázky. Prostě si opatříme zatykač a povleče se to mnohem déle.“ Hunter důrazně spočinul zrakem na fotografii na psacím stole. Barlett sledoval jeho pohled. „Ten, kdo zabil Lauru, ženu, kterou jste tolik miloval, pořád běhá po světě. Vážně si myslíte, že je dobré hádat se s námi a zdržovat vyšetřování?“

      Barlett nespouštěl oči z fotografie.

      Hunter a Garcia čekali.

      „Žárlil jsem, připouštím,“ prohlásil nakonec a v očích se mu zalesklo. „Ten chlap chodil za Laurou všude, kam se hnula, jako hladový pes. Pořád na ni civěl, jako by byla nahá nebo co. Pak jsem je viděl, jak si povídají. Laura byla velice samotářská, žádná koketa, takže jsem samozřejmě žárlil. Ale na tom chlapovi bylo něco jinak.“

      „Jak jinak?“ zeptal se Hunter.

      „Nevím. Ten výraz, co měl v očích, když na ni civěl. Jak už jsem řekl, chodil za ní jako stín. Jen pár kroků od ní, všude, kam se hnula, ale nebyl tam kvůli jejímu umění.“

      „Jak to víte?“

      „Protože se ani jednou nepodíval na žádný obraz. Zatímco všichni ostatní chodili kolem, obdivovali výstavu, on měl oči jen pro ni… jenom pro ni. Jako by Laura byla exponát.“

      „Nemyslíte, že váš názor na toho muže mohla zkreslit žárlivost?“ nadhodil Garcia.

      Barlett zavrtěl hlavou. „Žárlil jsem na něj, no dobrá, zvlášť potom, co jsem ho viděl žvanit s Laurou, a jak se na něj usmívala, ale to není důvod, proč jsem si ho všimnul. Zahlédl jsem, jak na ni civí, ještě než se dali do řeči. Povídám vám, on tam nepřišel na výstavu. Byl tam kvůli ní.“

      „A řekl jste to Lauře?“ zeptal se Garcia.

      „Ano, ale neposlouchala mě. Rozzlobila se. Myslela si, že žárlím. Ale já se ji jen snažil chránit.“

      Hunter vytáhl snímek ze složky, kterou si přinesl s sebou. Byla to jedna z fotek, které dostal v Galerii Daniela Rossdalea. Ta, na níž byl vysoký, tmavovlasý cizinec, co si s Laurou vyměnil telefonní číslo. Stál vedle ní a upíral pohled do kamery. Hunter položil fotku na stůl před Patricka. „Mluvíte o tomhle člověku?“

      Patrick se přiblížil ke snímku. Obočí se mu stáhlo. „Ano, to je on.“

      „A nikdy předtím jste ho neviděl?“

      „Až do toho večera ne.“

      Hunterovi zazvonil v kapse mobil.

      „Detektiv Hunter,“ ohlásil se a dlouhou chvíli naslouchal. Obrátil se ke Garciovi a oči mu zářily.

      „To si děláš srandu.“

34

      „Tak kam přesně jedeme?“ zeptal se Garcia, když vycouval s autem z parkovacího místa.

      „Do Norwalku,“ odpověděl Hunter a už vyťukával adresu, kterou dostal po telefonu, do systému GPS.

      Jeden z policistů, kteří navštěvovali výtvarné galerie s fotkou muže, jenž si s Laurou Mitchellovou vyměnil telefonní číslo při slavnostním zakončení její výstavy, narazil na zlatou žílu. Majitel exkluzivní galerie na Manhattan Beach osobu na snímku poznal. Před devíti měsíci si ten muž koupil v galerii obraz Laury Mitchellové v průběhu jedné z jejích výstav.

      Většina výtvarných galerií žádá své klienty, aby dovolili zakoupený kus dále vystavovat, dokud konkrétní výstava neskončí. Galerie Manhattan Beach vždycky trvala na tom, že si zaznamená jméno a kontaktní telefon každého klienta.

      Muž se jmenoval James Smith.

      Norwalk je převážně středostavovská čtvrť, ležící pětadvacet kilometrů jihovýchodně od centra Los Angeles. Hunterovi a Garciovi to ze South Figueroa Street na adresu v chudší části Norwalku, kterou obdrželi, trvalo pětapadesát minut.

      Adresa patřila staré šedé betonové obludnosti. Pětipatrová budova sociální výstavby se špinavými okny, která zoufale potřebovala natřít. Garcia zaparkoval přes ulici, naproti vchodu do budovy. Skupina pěti chlapů, kteří si driblovali basketbalovým míčem jen pár metrů odtud, ustala ve své činnosti. Deset očí se nalepilo na Huntera a Garciu.

      „Que passa, fízlové?“ zavolal nejvyšší a nejsvalnatější z nich, když oba detektivové přešli ulici. Byl bez trička a svaly se mu leskly potem. Většina jeho trupu, paží a šíje byla pokrytá tetováním. Hunter v některých obrázcích poznával součást vězeňského značkování. „Qué quieres aquí, puercos?“ Hispánec pustil míč a vzpurně si založil paže. Ostatní čtyři se shlukli za ním jako obranné uskupení.

      „No somos policías,“ ukázal Hunter legitimaci z posilovny. Věděl, že skupina je příliš vzdálená, než aby na ni pořádně viděla. „Jsem z Bytového úřadu města Los Angeles.“ Cukl hlavou směrem ke Garciovi. „On je od sociálního zabezpečení.“

      Tvrďácké vystupování celé skupiny v mžiku vyprchalo.

      „Páni, já musím jít,“ podíval se na hodinky ten s brýlemi. „Za hodinu mám pracovní pohovor.“

      „Jo, já taky,“ přidal se ten hubený s oholenou hlavou.

      Všichni pokyvovali a mumlali něco španělsky; skupina se rozpadla, všech pět Hispánců sáhlo po mobilech.

      Garcia nedokázal potlačit úsměv.

      Vstupní hala potřebovala péči stejně naléhavě jako zbytek budovy. Špinavé stěny, mokré skvrny na stropě a zatuchlý pach cigaretového kouře uvítaly Huntera a Garciu, jakmile prošli domovními dveřmi z kovu a skla vyztuženého drátěným pletivem.

      „Které patro?“ zeptal se Garcia.

      „Čtvrté.“

      Garcia sáhl po tlačítku přivolávače výtahu.

      „To si určitě děláš srandu, viď?“ zachechtal se Hunter. „Nevšiml sis, v jakém stavu to tady je? To už je moc velké riziko.“ Ukázal ke schodům. „Tohle bude bezpečnější.“ Vzali schody po dvou.

      Chodba ve čtvrtém podlaží byla dlouhá, úzká, špatně osvětlená a páchla starou smaženou cibulí a močí. Minuli pootevřené dveře, za nimiž kdesi uvnitř křičelo nemluvně. Televize v obývacím pokoji byla puštěná, dávali nějaký program ze soudní síně.

      „Nečekal bych, že milovník umění bude bydlet zrovna takhle,“ poznamenal Garcia.

      Bytu číslo 418 patřily třetí dveře od konce chodby. Hunter zaklepal a patnáct vteřin vyčkával.

      Žádná odpověď.

      Zaklepal znovu a přiložil ucho ke dveřím. Deset vteřin na to uslyšel, jak se někdo blíží z vnitřní strany. Dveře se odemkly s hlasitým cvaknutím a pak se maličko pootevřely, jen kam dovolil bezpečnostní řetěz. Uvnitř bytu bylo zhasnuto. Hunter viděl pouze pár očí, vykukujících ze vzdálenosti asi čtvrt metru od dveří. Zevnitř se linula sladká vůně jasmínu.

      „Pan Smith?“ zeptal se Hunter. „James Smith?“

      Ticho.

      Hunter nenápadně vsunul špičku boty mezi dveře a zvedl odznak. „Tak nás napadlo, jestli bychom vám nemohli položit pár otázek?“

      Další dvě vteřiny ticha. Náhle se dostavila prudká reakce, dveře se rázně přivřely, ale Hunterova noha jim zabránila, aby se zabouchly.

      „Jamesi…? Co se sakra děje?“ zavolal Hunter.

      Tlak na dveře povolil, jak je Smith pustil. Uslyšeli spěšné šoupání nohou uvnitř, kroky se pohybovaly hlouběji do bytu a vzdalovaly se od nich. Hunter na zlomek sekundy pohlédl tázavě na Garciu. Oběma to došlo zároveň.

      „Požární schodiště…“

35

      Hunter ukázal na druhý konec chodby. „Zadní ulička… jdi… hned.“

      Garcia se otočil a vyřítil se chodbou jako lokomotiva. Hunter zatlačil na dveře bytu, ale bezpečnostní řetěz mu bránil je otevřít. Prudce do nich praštil levým ramenem. Stačilo jednou. Řetěz vyletěl z rámu dveří, vzduchem pršely třísky dřeva. Hunter uviděl a uslyšel, jak se zabouchly dveře na konci chodby bytu. Vyřítil se k nim, ale nestihl to včas. Byl krok od nich, když uslyšel zapadnout zámek. Mechanicky vyzkoušel kliku. Nic.

      „Smithi, no tak…“ Strčil ramenem do dveří. Nepovolily. Zkusil to znovu, tentokrát prudčeji. Pevné jako skála. Couvl o dva kroky a vyrazil botou přímo proti klice. Jednou, dvakrát, třikrát. Dveře trochu zarachotily, ale to bylo všechno. Věděl, že nemá smysl pokračovat. Dveře mají patrně z druhé strany připevněné západky. Hunter by sice mohl ustřelit panty, ale to by bylo přehnané a dost těžko by se to v hlášení zdůvodňovalo.

      „Smithi, no tak, otevřete.“

      Dost možná už byl v polovině požárního žebříku na cestě dolů.

      „Kurva!“

      Hunter se vrátil chodbou do vedlejší místnosti napravo, která byla na stejné straně jako místnost, v níž se James Smith zamkl. Dveře byly zavřené, ale ne zamčené. Otevřel je a vstoupil dovnitř. V místnosti panovala takřka úplná tma. Hunter nehledal vypínač – nebyl čas – a hnal se k protějšímu oknu, přičemž málem zakopl o něco na podlaze. Stejně jako místnost, kam prve vběhl Smith, i tahle měla okno obrácené do zadní uličky. Nebyly tu závěsy, ale sklo bylo začerněné sprejem. Bylo to staromódní okno. Dvě tabulky. Ta spodní měla dole v rámu štěrbiny pro prsty. Žádný zámek, jen jednoduchá otáčivá západka. Hunter ji odjistil a zatlačil dolní tabuli směrem vzhůru. Držela.

      „Do prdele.“

      S prsty ve štěrbinách zatřásl oknem tak energicky, až celý rám zarachotil. Zkusil to znovu. Tabulka se vysunula o pár centimetrů, jen tolik, aby dostal pod rám ruce. Daleko lepší úchop. Stačilo jedno pořádné zatlačení, aby tabule zavrzala a vysunula se až nahoru. Hunter se natáhl dopředu a vyhlédl ven. James Smith spěchal dolů po posledních příčkách železného požárního žebříku.

      „Krucinál.“

      Smith se neohlížel. Seskočil z žebříku, dopadl na zem a dal se do běhu. Byl rychlý a čilý.

      Hunter pátral v uličce pohledem po Garciovi. Viděl, jak Smith kličkuje mezi několika velkými popelnicemi a pak skáče do otevřených dveří asi o dvacet metrů dál.

      Konečně se objevil Garcia, vynořil se ze vstupu do uličky na pravé straně, sprintoval jako olympijský šampión.

      „Zadní dveře čínské restaurace,“ zavolal Hunter z okna. „Vpravo za těmi popelnicemi. Dostal se tam přes kuchyň.“

      Garcia na okamžik zaváhal, zauvažoval, zda by neměl běžet zpátky, odkud přišel, a pokusit se odříznout Jamesovi cestu před obchody. Jenže návrat oklikou by trval moc dlouho. Než by tam dorazil, bude James pryč. Pokračoval dál kupředu, vyhnul se popelnicím a zmizel ve stejných dveřích, které před pár vteřinami pohltily Smithe.

      Hunter se otočil a spěchal k východu. Bude-li dost rychlý a bude-li mu přát štěstí, mohl by zastoupit Smithovi cestu na konci ulice. Udělal pouhé dva kroky od okna, když zahlédl cosi na stěnách.

      Světlo, které sem teď proudilo otevřeným oknem, vystřídalo tmu.

      Uviděl to a zkoprněl.

36

      Garcia vrazil do zadních dveří čínské restaurace a ocitl se v přeplněné kuchyni. Vydávání obědů bylo v plném proudu. Tři kuchaři stáli u velkého desetihořákového vařiče, kde syčelo několik woků. Obsah jednoho woku se zřejmě právě vznítil a plameny šlehaly z jeho mísy nejméně do půlmetrové výše. Dva sosiéři stáli u dlouhého plechového pracovního stolu, pokrytého čerstvě nakrájenou zeleninou, spolu se třemi číšnicemi. Jedna z nich se tiskla zády ke stěně vedle dvojitých lítaček, vedoucích do jídelny restaurace, jako by ji právě někdo odstrčil z cesty. Na podlaze přímo před ní ležel převrácený plechový tác. Kolem něj se povalovalo několik misek nudlí a polévky. Všech osm přítomných hlasitě ječelo mandarínskou čínštinou. Garcia jim nemusel ani rozumět, aby pochopil, že neřvou na sebe navzájem ani kvůli rozsypanému jídlu. Byla to nervová reakce.

      Garcia z jejich počínání pochopil, že Smith má deset až patnáct vteřin náskok.

      Všechny oči se upíraly na Garciu, který vběhl do dveří z uličky. Všichni o krok ucouvli. Zlomek vteřiny poté už na něj všichni řvali a gestikulovali. Garcia ani nezpomalil. Když přeskakoval jídlo na podlaze a vrážel do lítaček, porozuměl jen jedinému slovu – sráči.

      Šokovaný výraz kuchyňského personálu se zrcadlil i ve tvářích všech zákazníků v hlavní jídelně. Někteří se otočili, aby si mohli prohlédnout toho nového šílence, co se vyřítil z kuchyně, a jiní dosud zírali na hlavní vchod restaurace, kudy právě vyrazil ten předcházející.

      Garcia proběhl restaurací, přičemž se cestou zručně vyhnul vrchnímu a číšnici.

      Venku byla ulice plná lidí kráčejících oběma směry. Garcia se rozhlédl nalevo, pak napravo. Nikdo neutíkal. Nikdo nevypadal překvapeně. Nikde žádný rozruch. Garcia udělal dva kroky dopředu, stoupl si na špičky a znovu se rozhlédl na obě strany. Polohlasem zaklel, protože si uvědomil, že ani neví, co má Smith na sobě. Když otevřel dveře svého bytu, byly mu vidět jen oči. Podle fotografie z výstavy věděl, jak Smith vypadá, ale ne zezadu. Kterýkoli z mužů, vzdalujících se od něj, mohl být Smith.

      Garcia pátral v ulici pohledem po Hunterovi. Byl si jistý, že zatímco on sám sledoval Smithe přes restauraci, Hunter se ho určitě bude snažit odříznout na konci ulice. Jenže Hunter nebyl nikde na dohled.

      „Do prdele, Roberte, kde jsi?“

      Přistoupil ke skupině tří chlápků, stojících pár metrů od něj. „Neviděli jste náhodou před pár vteřinami tamhle z té restaurace vyběhnout vysokého chlapa?“

      Všichni se podívali na něj, pak na dveře restaurace, pak zpátky na něj.

      „Jasně,“ řekl ten malý, podsaditý, a všichni zároveň na sebe kývli. „Běžel… tamhle tudy.“ Jeden ukázal nalevo, druhý napravo a ten podsaditý si ukázal do rozkroku. Všichni tři vybuchli smíchem. „Kurva, mazej pryč, poldo. Viděli sme hooovno.“

      Garcia neměl čas diskutovat. O krok couvl a znovu se rozhlédl ulicí na obě strany.

      Hunter nikde.

      Smith nikde.

      Jedno musel Garcia chtě nechtě uznat. Smith byl chytrý. Věděl, že si ho nikdo z pronásledovatelů pořádně neprohlédl. Může mít na sobě oblek nebo bundu s kapucí. Jen co se ocitl na ulici před restaurací, místo aby běžel a byl tím nápadný, zpomalil a pokračoval dál vycházkovým tempem. Jen jeden z mnoha chlápků, kráčejících ulicí plnou obchodů. Nevypadal o nic podezřeleji než každý druhý.

      Garcia vyndal z kapsy mobil a zavolal Hunterovi. „Kde jsi? Máš ho?“ Pohledem ještě pořád šmejdil sem a tam po ulici.

      „Ne, jsem ještě v bytě.“

      „Cože? Proč? Já myslel, že se mu pokusíš nadběhnout.“

      „Beru to tak, že ho taky nemáš.“

      „Ne. Byl chytrý. Splynul s davem. A nemám zdání, co má na sobě.“

      „Zavolám, aby po něm hned teď vyhlásili pátrání.“

      „Proč jsi ještě v jeho bytě?“

      Krátká pauza.

      „Roberte?“

      „Musíš se přijít podívat na tenhle pokoj.“

37

      Garcia stál nehybně u dveří malého čtvercového pokoje. Okno už bylo otevřené dokořán a vpouštělo dovnitř denní světlo. Slabá žárovka uprostřed stropu také svítila. Ve vzduchu se vznášel plesnivý pach starého papíru a prachu – takový ten zápach, jaký bývá v suterénním skladišti knihkupectví nebo v archivu novin. Hunter stál vedle velkého dřevěného stolu, na němž se vysoko vršily časopisy, magazíny, počítačové sjetiny a noviny. Hromady a hromady se jich tyčily všude na podlaze, místnost jimi byla přeplněná – Smith byl buď jakýsi sběratel, nebo patřil k těm lidem, co se bojí cokoli vyhodit.

      Garcia přejížděl místnost očima a snažil se, aby mu nic neuniklo. Každičký centimetr každičké stěny zabírala nějaká kresba, článek, výstřižek, skica nebo fotografie. Pocházely z novin, magazínů, webových stránek, časopisů, a mnohé z nich nakreslil, napsal nebo vyfotografoval Smith osobně. Byly tu doslova stovky obrázků a článků. Garcia vstoupil dovnitř a zalétl pohledem ke stropu. I tam pokračovala bizarní koláž. Pokrývala všechny dostupné prostory.

      „Ježíšmarjá…“ V Garciových útrobách se cosi sevřelo. Ženu na všech obrázcích a náčrtech okamžitě poznal. Nemohlo být mýlky. Laura Mitchellová. Kolem několika fotografií bylo tlustým červeným fixem nakresleno srdíčko. Jako to dělají děti s obrázky svých idolů.

      „Co to tady, kurva, je?“ zašeptal Garcia.

      Hunter se otočil a znovu se rozhlédl po místnosti, jako by ji viděl poprvé.

      „Něco jako svatyně? Jeho osobní archiv? Možná badatelna? Kdoví?“ Pokrčil rameny. „Tenhle chlap zřejmě sbíral všechno, co kdy o Lauře vyšlo tiskem. Soudě podle zabarvení některých fotek a novinových článků jsou pěkně staré.“ Přejížděl pohledem hromady papírů, navršené všude kolem.

      Garcia se zaměřil na stohy magazínů a novin. „Ve všech se o ní píše?“

      „Všechny jsem je nekontroloval. Ale kdybych měl hádat, řekl bych ano.“ Hunter vytáhl zespoda jedné hromady noviny. Byl to výtisk San Diego Union-Tribune.

      Garcia maličko zvedl levé obočí. „San Diego?“ Podíval se na datum. „Ty noviny jsou tři roky staré.“

      Hunter začal listovat novinami. „Problém je, že žádné z těch novin, magazínů a časopisů nejsou přeložené ani otevřené na konkrétní stránce nebo u určitého článku. Pár už jsem jich prověřil. Předpokládám, že si je schovával kvůli něčemu v sekci zábavy nebo kultury.“ Přeložil noviny a ukázal je Garciovi. „Ale jak vidíš, nejsou tu žádná znamínka. Nic není zakroužkované, podtržené ani barevně zvýrazněné.“

      „Něco o Lauře?“

      Hunter přelétl stránku pohledem.

      Většina článků souvisela s hudbou – recenze na koncerty a alba. Otočil stránku a pokračoval. V dolním rohu stránky uviděl recenzi výstavy a kývl. „Tenkrát vystavovala v San Diegu.“

      Garcia natáhl krk. Žádné fotografie tam nebyly. Nazdařbůh vytáhl ze dna další hromady jiné noviny. Narazil na výtisk Sacramento Bee. „Tyhle vyšly před půldruhým rokem.“ Rychle našel sekci zábavy a prolétl další recenzi výstavy. „Šmíroval ji celé roky,“ rozhlédl se ještě jednou po místnosti. „Věděl všechno, co se o ní dalo zjistit. Sbíral všechno, co se sbírat dalo. Tomu říkám trpělivost. Léta čekal na správný okamžik, než přikročil k činu. Laura vůbec neměla šanci.“

38

      Hunter a kapitánka Blakeová museli nasadit všechny síly, aby přiměli přepracovanou kriminalistickou laboratoř, trpící stálým nedostatkem pracovních sil, vyslat dva techniky takovou rychlostí na místo, kde se neodehrál žádný zločin. První dojmy nijak nenasvědčovaly tomu, že by se někdy v tomto bytě vyskytoval někdo jiný než James Smith. Nebyla tu žádná skrytá cela ani vězeňská kobka. Pokud byl Smith vrah, kterého hledali, pak držel Lauru Mitchellovou v zajetí někde jinde, na utajeném místě. A právě na to utajené místo teď zrovna patrně mířil. Rozdíl byl tentokrát v tom, že věděl, že je mu policie na stopě, a to určitě ovlivní jeho počínání. Bude nervózní, možná dokonce i zpanikaří. A zpanikařený vrah, to je katastrofa. Hunter to z vlastní drsné zkušenosti věděl náramně dobře.

      Musejí ho rychle chytit. Než opustí Norwalk. Než zmizí.

      Nechytili.

      Hunter okamžitě zařídil, aby byl snímek Jamese Smithe odeslán z Parkerova centra na norwalkskou stanici losangeleského úřadu šerifa. Všechny hlídkové vozy, které byly k dispozici, začaly takřka okamžitě prohledávat ulice. Smithův obrázek byl prostřednictvím SMS rozeslán také pěším policejním hlídkám a do norwalkské stanice metra. Letiště, vlaková a autobusová nádraží vyhlásila nejvyšší stupeň pohotovosti. Smith však nebyl nikde spatřen ani po šesti hodinách od chvíle, kdy Hunter a Garcia zaklepali na jeho dveře.

      Oba technici prohledávali byt už tři a půl hodiny. Budou potřebovat potvrzení z laboratoře, ale podle jejich odhadu, založeného na tom, co viděli, pocházely všechny otisky prstů, které doposud našli, od jediné osoby – Jamese Smithe.

      Klíčové body ve Smithově ložnici a obou koupelnách byly postříkány luminolem, ale nenašla se žádná krev. Provedli také test ultrafialovým světlem na veškerém ložním prádle, jakož i na potahu pohovky a koberci v obývacím pokoji. Neobjevily se ani žádné stopy spermatu.

      Hunter a Garcia technikům nepřekáželi, zůstávali v místnosti s kolážemi. Bylo tam dost práce na týden pro celou četu. Zpočátku se Hunter nenamáhal probírat všechno. Veškeré informace v nashromážděných papírech se zřejmě týkaly Laury Mitchellové, nikoli Jamese Smithe. Hledal nějaký osobní deník, diář nebo zápisník. Cokoli, co by jim mohlo poskytnout vodítko stran toho, kam mohl Smith jít nebo kým vlastně je.

      Nenašli nic. Žádné dokumenty, žádný pas, žádný řidičský průkaz. Dokonce ani účty za elektřinu.

      „Máte něco, co by nás mohlo někam zavést, chlapi?“ zeptal se Hunter jednoho z techniků o nějakou dobu později.

      „Jo, hádám, že hledáte úklidového maniaka,“ odtušil, shýbl se a přejel ukazováčkem po hraně podlahové lišty; pak ukázal výsledek Hunterovi. „Nic, žádný prach. Moje manželka si hodně potrpí na pořádek, ale ani ona neutírá prach na podlahových lištách při každém úklidu. Jediné místo, kde je naprášeno, je ta ujetá místnost, kde jste vy. V kuchyni je skříňka napěchovaná úklidovými prostředky. Je tam saponátů, že by se jimi dala naplnit vířivka. Tenhle chlap je buď posedlý uklízením, nebo nás čekal.“

      Výslech všech nájemníků v budově rovněž nepřinesl žádné zajímavé informace. Většina obyvatel vypověděla, že člověka z bytu 418 vůbec nikdy neviděla. Ti, kteří ho viděli, s ním nikdy nemluvili. Soused odvedle, malý, drobný šedesátník s brýlemi tlustými jako neprůstřelné sklo, jim sdělil, že ho Smith pokaždé pozdravil, když se potkali na chodbě. Smith prý byl vždy velmi zdvořilý. Nikdo jiný v tomhle domě nikdy nechodil v obleku. Starý pán rovněž uvedl, že zdi v domě nejsou zvlášť silné. Slýchal, jak Smith uklízí, luxuje, drhne podlahy a přechází po bytě. Dělal to často.

      Technici vybrali boty a spodní prádlo ze Smithova šatníku, a také břitvu, hřeben, kartáček na zuby a deodorant ve spreji z koupelny. Nechtěli nic nechat náhodě, pokud šlo o vzorky DNA.

      Už se setmělo, když Hunterovi volali z operačního.

      „Detektiv Hunter? Tady Pam z operačního.“

      „Co pro mě máš, Pam?“

      „No, až příště po někom půjdeš, tak si, prosím tě, vyber někoho s míň běžným jménem. James je nejběžnější křestní jméno ve Spojených státech. Smith je nejběžnější příjmení ve Spojených státech. Dej to dohromady a máš přibližně tři a půl milionu občanů Spojených států jménem James Smith.“

      „Nádhera.“

      „Jenom v oblasti Los Angeles je jich asi pět set tisíc. Ale zajímavé je tohle: ani jeden z nich není registrovaný na té adrese v Norwalku, cos mi dal.“

39

      Víčka jí cukala v rychlém sledu, ale nedařilo se je otevřít. Vědomí se jí vracelo, jako když se vlny lámou o pláž. Jenže pokaždé, když její mozek naznačil, že se probírá, nějaký černý spodní proud ji stáhl zpátky do nicoty.

      To jediné, čím si momentálně mohla být jistá, byl zápach. Něco jako naftalín proti molům a silná dezinfekce dohromady. Bylo jí, jako by jí ten hnusný odér putoval nosem skrz hrdlo do žaludku a cestou všechno vypaloval. Útroby se proměnily ve svíjivé klubko hadů, snažící se vylézt jí z těla.

      Znovu zamžikala očima, tentokrát to trvalo trochu déle, a s ohromným úsilím se jí podařilo otevřít víčka. Světlo kolem bylo nezřetelné a slabé, ale stejně ji pálilo na sítnici jako ohnivé blesky. Postupně začala vnímat okolí. Ležela naznak na něčem tvrdém a nepohodlném, někde, kde bylo horko a vlhko. Po stropě ubíhaly všemi směry zrezivělé železné trubky, mizející v plesnivých panelových zdech.

      Pokusila se zvednout hlavu, ale pohyb jí rozbouřil v žaludku vlny nevolnosti.

      Nevolnost ovládající její tělo začala pozvolna ustupovat a vystřídala ji mučivá bolest. Bylo jí, jako by jí rty rvalo z obličeje několik párů kleští zároveň. Čelist ji bolela, jako by ji měla zlomenou. Pokusila se otevřít ústa, ale bolest, kterou ta snaha způsobila, ji málem znovu připravila o vědomí. Po tváři jí začaly stékat slzy; naléhala na svůj mozek, aby začal pracovat a poradil jí, co má dělat. Pokusila se pohnout pažemi – kupodivu to nebolelo. Ještě překvapivější bylo, že nejsou spoutané.

      Rozechvěle zvedla ruce k obličeji a špičkami prstů se dotkla rtů. Chvění se změnilo v nezvladatelné křeče strachu, když si uvědomila, proč jimi nemohla pohnout.

      Měla zašitá ústa.

      Zmocnilo se jí zoufalství.

      Automaticky, bez smyslu pro realitu, ťukaly její třesoucí se prsty do stehů na rtech jako šílený pianista. Její kvílení a zpanikařené utlumené výkřiky se odrážely od stěn místnosti, ale nebyl tu nikdo, kdo by je uslyšel. Nit na ústech se jí zarývala hlouběji do masa, jak se znovu pokoušela pohnout rty. Ucítila chuť krve.

      Náhle, jako by jí v hlavě někdo otočil vypínačem, uvědomila si mnohem intenzivnější a děsivější bolest. Vycházela z místa mezi nohama. Projela jí tělem s takovou zběsilostí, jako by do ní právě vstoupil ďábel.

      Instinktivně sjela rukama ke zdroji bolesti, a když se dotkla svého těla a dalších stehů, ucítila, jak ji opouštějí síly.

      Vybuchla v ní panika a obranný mechanismus těla jí zaplavil krevní řečiště adrenalinem, který otupil bolest právě natolik, aby se mohla pohnout. Vedena čirým pudem sebezáchovy se přiměla posadit.

      Čas se zpomalil a svět před jejíma očima byl náhle černobílý. Teprve teď si uvědomila, že je nahá a sedí na jakémsi stole z nerez oceli. Kupodivu se zdálo, že deska stolu je výš nad zemí, než by se dalo očekávat. Aspoň o čtvrt metru nebo i víc.

      Podívala se dolů na své bosé nohy a zčistajasna jí svitlo. Ani nohy nemá spoutané. Zběsile pátrala vyděšenýma očima po místnosti – byla velká, čtvercová, s betonovou podlahou, a přímo naproti ní se nacházely plechové dveře. Nezdálo se, že by byly zamčené. Stěny lemovaly prázdné dřevěné police.

      Nemarnila už čas a bylo jí jedno, jestli jde o nějakou krutou past nebo ne. Když dopadla nohama na zem, projel jí třas celou páteří. Milisekundu poté v ní explodovala nepředstavitelná bolest. Její nohy ztratily veškerou sílu, padla na kolena a celá se třásla. Podívala se dolů a viděla jen krev.

40

      Už uplynuly celé tři dny od nálezu těla Laury Mitchellové, a nic moc se nezjistilo. James Smith, nebo kdo to vlastně byl, prostě zmizel. Technici z laboratoře měli pravdu: všechny otisky prstů, nalezené v bytě, pocházely od jediné osoby. Několik hodin je projížděli Národním automatizovaným systémem identifikace otisků prstů. Zatím žádná shoda. Zdálo se, že James Smith v systému vůbec není.

      Výsledky analýzy DNA budou až za další den či dva. Ať je James Smith kdokoli, je chytrý.

      Výběr nejběžnějšího amerického mužského jména ho automaticky skryl pod mnoho vrstev jiných lidí. I kdyby Hunter požádal operační, aby zúžilo seznam losangeleských Jamesů Smithů filtrováním podle věku a přibližné výšky, stejně by to trvalo moc dlouho. Kromě toho bylo zřejmé, že James Smith není jeho skutečné jméno.

      Byt v Norwalku byl pronajatý a zaplacený v hotovosti na rok předem. Hunter mluvil s domácím, jistým panem Richardsem. Byl to penzionovaný majitel obchodu a žil v Palmdale. Sdělil Hunterovi, že viděl Jamese Smithe jen dvakrát – poprvé, když si nemovitost před dvěma roky pronajímal, a pak znovu o dvanáct měsíců později, když prodlužoval nájemní smlouvu a zaplatil nájemné na celý další rok předem plus poplatky – stačilo to víc než dost na úhradu všech účtů za energie. Takže to byl důvod, proč nenašli v bytě žádné účty.

      Pan Richards také Hunterovi řekl, že ty dva roky, co měl pan Smith jeho byt pronajatý, byl skvělý nájemník, nejlepší, jakého kdy měl.

      „Nikdy s ním nebyly problémy,“ tvrdil pan Richards Hunterovi. „Taky nikdy nic nechtěl, na rozdíl od většiny mých dřívějších nájemníků. Ti pořád volali a chtěli po mně novou ledničku nebo sporák nebo matraci nebo masážní sprchu a jánevímco. Pořád si stěžovali, že v bytě něco není v pořádku, ale James ne. Ten si nestěžoval nikdy.“

      „Kontroloval jste nějaké dokumenty, když si pan Smith váš byt pronajímal?“ zeptal se Hunter. „Víte, reference, výpisy z účtů nebo něco takového?“

      Pan Richards zavrtěl hlavou. „Nebylo třeba. Zaplatil v hotovosti a na celý rok předem, což znamená, že nikdy nemohl zůstat dlužný za nájem.“

      Hunter si byl víc než dobře vědom, že v Los Angeles rozhodně platí, že máte-li prachy, dostanete zboží a nikdo se vás na nic neptá.

      „Neřekl vám pan Smith někdy, čím se živí?“

      Richards opět zavrtěl hlavou.

      Momentka z výstavy, na které byl zachycen James Smith, byla rychle předána tisku. Snímek rozhodně nebyl dokonalý. Tvář na něm byla nejméně ze třiceti procent zakrytá, ale nic lepšího neměli. Při troše štěstí ho někdo pozná. Byla vytvořena speciální telefonní linka na přijímání hovorů. Zatím získali horu sdělení, která vedla do slepých uliček, a také volalo množství lidí, vydávajících se za Jamese Smithe osobně a vyzývajících policii, aby si pro ně přišla.

      V bytě našli také Lauřin obraz, který Smith koupil před devíti měsíci, spolu s několika DVD. Všechna byla domácí výroby. Na všech byla Laura Mitchellová. Očividně je všechna natáčel Smith osobně. Hodiny a hodiny Laury na výstavách, slavnostních večeřích, jak přichází do svého ateliéru a zase z něj odchází, jak jde pěšky do fitcentra, brousí po nákupních centrech a tak dále. Žádná nahrávka nebyla opatřena časovými údaji, ale soudě podle různých účesů a drobných rozdílů v tělesné hmotnosti vznikaly v průběhu několika let. Dalo se v nich vidět sledování jako příprava na únos, nebo prosté obsesivní šmírování. Hunter nechtěl dělat žádné ukvapené závěry, dokud nebude mít víc důkazů.

      „Tak jo,“ kapitánka Blakeová odložila desetistránkové hlášení, které četla, na psací stůl. „Jedna věc mě mate… Jestli je tenhle James Smith náš vrah a očividně sbíral údaje o Lauře Mitchellové už několik let, jak to, že se rozhodl udeřit až teď?“

      „To není nic neobvyklého, kapitánko,“ Hunter přistoupil k oknu v kapitánčině kanceláři. „Jen hodně málo lidí má takovou duševní sílu, aby se přes noc stali vrahy. Převážná většina sériových vrahů nebo lidí, kteří projevili tendenci se jimi stát, fantazíruje o svých činech celé měsíce, léta, někdy i desetiletí. Většinou jim k uspokojení stačí samotná fantazie. Někteří zajdou až tak daleko, že provedou veškeré přípravy, průzkum, šmírování, sledování, sběr údajů, třeba oběť i zajmou, ale v poslední chvíli z toho vycouvají. Možná že James celé ty roky sbíral odvahu k tomu, aby svou fantazii konečně uskutečnil.“

      „A víme, že našemu vrahovi nevadí čekání,“ dodal Garcia.

      Kapitánce Blakeové zadrnčel na stole telefon. Vzala ho po třetím zazvonění.

      „Cože?“ vyštěkla.

      Poslouchala a zalétla přitom pohledem k Hunterovi.

      „Do prdele! Celé to tam neprodyšně uzavřete a nikoho jiného do té budovy nepouštějte, slyšíte mě? A tím myslím nikoho. Už jsme na cestě.“

41

      Opuštěná mateřská škola se nalézala v Glassell Park, v severovýchodním Los Angeles. Popraskané zdi, rozbitá okna, rozlezlé podlahy, pavučiny a bortící se dřevěné veřeje – to bylo vše, co zbylo z přízemní budovy, kdysi kypící ruchem. Místo postaviček z kreslených grotesek teď zdobily stěny zvenčí i zevnitř graffiti. Parkoviště napravo od budovy obsadilo několik policejních vozů a dodávka z kriminalistické laboratoře. Všude kolem parkovala média. Novináři a fotografové, spolu se stále rostoucím davem přihlížejících, zůstávali za hranicí pětadvacetimetrového okruhu, vytvořeného žlutou páskou a četnými policisty v uniformách.

      Hunter, Garcia a kapitánka Blakeová vystoupili z auta, vyhnuli se davu, rychle se shýbli a prošli pod páskou až ke dvěma uniformovaným policistům stojícím u vchodu do hlavní budovy. Oba byli zamlklí.

      „Pardon, pane, ale mám rozkaz shora nepouštět prozatím nikoho dovnitř,“ ozval se strážník s vyšší hodností, když mu oba detektivové ukázali odznaky.

      „Ten rozkaz jsem vydala já,“ odvětila kapitánka Blakeová rázně a vytasila svůj průkaz.

      Oba strážníci se okamžitě postavili do pozoru.

      „Kapitánko,“ zavolal z houfu novinářů malý otylý reportér s tlustými brýlemi a prachmizerně zamaskovanou pleší. „Co se děje? Kdo je oběť? Proč jste tady? Nechcete poskytnout národu nějaké informace?“ Jeho otázky odstartovaly příval zběsilého pokřiku ze všech stran.

      Všichni losangeleští novináři, zabývající se zločinem, dobře věděli, že kapitáni losangeleského policejního sboru obvykle nenavštěvují místa činu – bez ohledu na to, ze které divize nebo úřadovny pocházejí. Pokud k tomu došlo, pokaždé to mělo své důvody. A nikdy se nejednalo o nic pěkného. Když se na místě činu objevila kapitánka Divize loupeží a vražd losangeleského policejního sboru, rozhodně se něco dělo.

      Kapitánka Blakeová otázky ignorovala a znovu se zaměřila na policistu. „Vy jste tu byl první?“

      Kývl, ale uhnul očima.

      „Ale no tak, kapitánko, nenapínejte nás. Proč jste tady? Co se tu děje?“ naléhal plešatý novinář.

      Kapitánka Blakeová si ho nadále nevšímala. „Kdo ještě kromě techniků viděl tělo?“

      „Jenom já a můj parťák, madam, strážník Gutierrez.“ Ukázal hlavou na budovu za jejich zády. „Je uvnitř, hlídá vchod do sklepa.“

      „Nikdo jiný?“ nedala se odbýt Blakeová.

      „Nikdo jiný, madam. Prve nám volali z dispečinku, abychom sem jeli prošetřit volání na 911 – někdo tvrdil, že našel mrtvolu. Hlásili jsme to vysílačkou vraždám a forenznímu, hned jak jsme do té místnosti vstoupili. Prakticky okamžitě jsme dostali rozkaz nepouštět dovnitř nikoho dalšího. Smíme pustit jen hochy z laborky.“

      „Tělo je v suterénu?“ zeptal se Hunter.

      „Ano, na konci chodby zahněte doleva a budete ve staré kuchyni. Vzadu uvidíte pár schodů, vedou do skladiště. Tělo je tam.“ Další slova pronesl hlasem ne silnějším než šepot. „Co to proboha…?“

      Pár minut poté nalezli Hunter, Garcia a kapitánka Blakeová v zadní části staré kuchyně strážníka Gutierreze, střežícího schody do skladiště přesně tak, jak to řekl jeho parťák. Jeho mladická tvář nedokázala potlačit šok z toho, co v té dolní místnosti viděl.

      Betonové schodiště dolů do suterénu bylo vyšlapané, úzké a strmé, osvětlené jedinou žárovkou, zavěšenou na promáčeném stropě nad horním odpočívadlem. S každým krokem, který udělali, sílil pach dezinfekce. Zrezivělými plechovými dveřmi dole prosvítalo zářivé světlo laboratorních techniků. Když se ocitli u dveří, ucítil Hunter, jak se mu rozproudila krev a prohřála mu pokožku, jako by právě vstoupil do žhavých slunečních paprsků. Otevřel dveře a viděl jen krev.

42

      Doktorka Hoveová stála u protější stěny a mluvila s vedoucím kriminalistické laboratoře Mikem Brindlem. Oba měli na sobě bílé tyvekové kombinézy. Uprostřed velké místnosti stál stůl z nerezu. Betonovou podlahu pokrývala lepkavá, sražená krev. Žádné cákance a kapky, nýbrž husté, upíří kaluže. Několik malých a jemných krvavých otisků dlaně vyznačovalo krátkou dráhu od stolu k přízračně bílému, nahému tělu brunety, ležícímu naznak jen pár kroků od dveří. Paže měla pečlivě uložené podél boků, nohy natažené.

      „Ježíši Kriste,“ zašeptala kapitánka Blakeová a zvedla ruku k ústům, protože cítila, jak se jí zvedá žaludek.

      Žena měla sešité rty, a ačkoliv její trup a nohy byly pokryté krví, bylo jasně vidět černé, trnům podobné stehy v jejím podbřišku.

      Doktorka Hoveová k nim mlčky přistoupila a Hunter k ní vyslal tázavý pohled.

      Doktorka kývla na znamení souhlasu. „Soudíc podle toho, co máme v téhle místnosti, bych řekla, že je to ten samý vrah,“ řekla tlumeným hlasem.

      Hunter a Garcia se ze všech sil snažili nešlápnout do kaluží krve a současně přistoupit k tělu na podlaze. Kapitánka Blakeová zůstala u dveří. Hunter si dřepl a prohlédl si mrtvou ženu, jak se dalo, aniž se jí dotkl. Garcia učinil totéž, ale pořád se vracel pohledem k její kdysi přitažlivé tváři, jako by mu něco vadilo. Několik vteřin poté se zamračil a obrátil se k Hunterovi. „Ježíšmarjá, to je celá Laura Mitchellová. Mohly by být sestry.“

      Hunter přikývl. Všiml si té prazvláštní podoby už od dveří.

      Kapitánka Blakeová si stiskla dvěma prsty kořen nosu, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Přesně věděla, co tím oba myslí.

      Hunter se otočil k doktorce Hoveové. „Takhle jste tělo našli?“

      „Ne,“ odvětil Mike Brindle a přistoupil blíž. „Všechno jsme vyfotografovali a pak jsme ji obrátili. Ležela na břiše; pravou tvář na podlaze, čelem doleva ke zdi. Levou paži měla nataženou, jako by po něčem sahala. Její pozice působila dojmem, že se patrně plazila ke dveřím, ale neměla sílu, aby se tam dostala.“

      Hunter znovu bloumal očima po místnosti, zpracovával místo činu. „Ty otisky dlaní?“

      „Jsou její,“ potvrdil Brindle. „Těch pár krvavých otisků podrážek tenisek, co jste viděli venku na podlaze a na schodech, se ještě nepotvrdilo. Ale soudě podle toho, jak jsou některé z nich rozmazané, bych řekl, že patří tomu vyděšenému puberťákovi, co volal na 911 – anonymně, neuvedl jméno ani adresu.“ Zarazil se a vrátil se pohledem k ženě na podlaze. „Rigor mortis začal nedávno, ale horko a vlhkost v téhle místnosti mohly jeho nástup zdržet až o pět hodin, možná i trochu déle.“

      „Takže určitě zemřela dnes?“ zeptala se kapitánka.

      Brindle přikývl.

      Garciova pozornost se přenesla od mrtvoly k rozsáhlé kaluži krve na podlaze. „Nevidím na ní jiná zranění než ty stehy. Odkud se všechna ta krev vzala?“

      Doktorka Hoveová a Mike Brindle si vyměnili nejistý pohled. „Pořádně mi to potvrdí až pitva,“ odvětila doktorka, „ale momentálně všechno nasvědčuje jakémusi vnitřnímu krvácení.“

      Kapitánka Blakeová vytřeštila oči.

      „Všechna tahle krev…“ Doktorka potřásla hlavou, jako by se pracně snažila najít správná slova, „…z ní vytekla mezi stehy.“

      „Do prdele.“ Garcia si promnul tvář pravou rukou.

      „Taky má drobné oděrky na obou dlaních a kolenou,“ pokračovala doktorka Hoveová. „Domníváme se, že sestoupila ze stolu a zhroutila se na zem. Možná proto, že byla omámená nebo trpěla značnými bolestmi, nicméně byla ještě naživu. Oděrky patrně způsobil pád a potom to, jak se plazila ke dveřím. Její otisky jsou na stole, takže soudíme, že ji tam vrah zanechal, ale není na něm ani kapka krve. Začala krvácet teprve až na zemi.“

      „A pak je tu tohle,“ přistoupil Brindle k místu, kde stála kapitánka Blakeová. „Dovolte, kapitánko.“

      Zamračila se a ustoupila o krok doprava.

      Brindle ukázal na stěnu přímo za místem, kde prve kapitánka stála. Teprve teď uviděli řádku nevelkých písmen nastříkaných černým sprejem – MÁŠ TO V SOBĚ.

43

      Kapitánka Blakeová nevěřícně pootevřela rty. Přesně tato slova našel Hunter napsaná sprejem na stropě v řeznictví, kde se našlo tělo Laury Mitchellové. Na okamžik se vrátila pohledem k mrtvé na podlaze, potom se znovu zadívala na doktorku Hoveovou.

      „Fajn, měla jsem dojem, že tu máme jen podezření a náhodnou shodu. Očividně jsem se mýlila. Pokud jste ale poznali, že je to tentýž vrah – vzhledem k tomu, že vložil do své první oběti bombu, která připravila o život další dva lidi v jedné z našich piteven…“ ukázala na písmena na stěně, „…a znovu nám sděluje, že totéž udělal i tady, co sakra děláme v téhle místnosti? Kde jsou pyrotechnici? A proč jste riskovali a obrátili tělo?“

      „Protože to, co do ní dal vrah tentokrát,“ odvětil Hunter a jemně si mnul čelo mezi obočím, „se odpálilo už v ní.“

      „Soudě podle toho, odkud krvácela,“ dodala doktorka, „jsme stejného názoru jako vy. Jak jsme už řekli, všechno ukazuje na vnitřní krvácení, ale takové, jaké jsme ještě nikdy neviděli.“

      „Jak to myslíte?“ zeptala se kapitánka Blakeová.

      „Vnitřní krvácení obvykle způsobují traumata, ruptura cév nebo jisté specifické nemoci, mezi které patří například rakovina. Krev se hromadí v těle, proto se říká vnitřní. A bývá to jen zlomek toho množství, které vidíte tady. Tahle žena krvácela jako po amputaci. Ať to způsobilo cokoli, bylo to v ní.“

      Chvilku nikdo nic neříkal.

      „V téhle místnosti nebylo nic jiného než to, co vidíte,“ ujal se slova Brindle. „Tělo, ty staré regály u stěn a stůl z nerezu.“ Ukazoval na jednotlivé předměty. „Nejsou tu nikde žádné řetězy, provazy ani pouta. Při důkladnějším pohledu na zápěstí a kotníky oběti nevidíme oděrky ani jiné stopy. Nebyla svázaná. Také tu nemohla být zamčená, protože na těch dveřích není zámek.“ Potřásl hlavou, jako by o tom uvažoval. „Pravda je taková: nemůžeme najít nic, co by naznačovalo, proč odtud nemohla prostě odejít. Zatím nic nenasvědčuje tomu, že by tu s ní byl ještě někdo další, když zemřela. Vypadá to, že ji vrah prostě odložil na ten stůl a odešel. A jak už jsme říkali, v té chvíli nekrvácela. Vrah ale jaksi věděl, že živá odtud nevyjde.“

      Hunter už si všiml, že stůl v místnosti je výš nad zemí, než je běžné. „Nepřipadá to nikomu divné?“ Ukázal na dřevěné špalky pod všemi čtyřmi nohami stolu.

      Všichni svraštili čela.

      „První oběť, Laura Mitchellová,“ pokračoval, „byla zanechána na pultu z nerez oceli v řeznictví ve východním Los Angeles. Ten pult byl také zvednutý výš nad zem pomocí podložených cihel. Nejdřív jsem si myslel, že třeba tamní řezník býval nějaký obr, ale ne, prověřil jsem si to. Měřil metr sedmdesát.“

      „Takže myslíte, že to vrah udělal schválně?“ zeptala se kapitánka.

      „Ještě nevím.“

      Všichni se zarazili, protože uslyšeli na schodech těžké kroky. Dvě vteřiny na to otevřel dveře technik z kriminalistické laboratoře, rovněž oděný v bílé tyvekové kombinéze. Přinášel s sebou velký skořepinový kufr z černého plastu.

      „To je dobré, Tome,“ sáhl Brindle po kufru. „Umím s tím zacházet.“

      Agent předal kufr Brindleovi a vyšel z místnosti.

      „Kvůli tomuhle jsme museli její tělo obrátit,“ vysvětlovala doktorka Hoveová, zatímco Brindle uvolňoval zámky kufru a začal vybalovat jeho obsah. „To je přenosný taktický rentgenový přístroj. Používá se hlavně při zkoumání malých až středně velkých předmětů, jako jsou balíčky, krabice a zavazadla. Nevytváří tak kvalitní obraz jako pořádný nemocniční rentgen, ale našim účelům tady poslouží. Jsme si celkem jistí, že to, co do ní umístil, se spustilo, jak říká Robert, a že ji to zabilo. Ale všichni víme, čeho je tenhle vrah schopný.“ Pohlédla na kapitánku Blakeovou. „Nechci s ní pohnout, dokud nebudeme mít představu, s čím tady máme co do činění.“

      Všichni sledovali, jak Brindle nastavuje zařízení. „Jelikož nemáme stativ,“ řekl, „mohl by nad ní někdo držet kameru?“

      „Já to udělám,“ nabídl se Garcia, vrátil se k tělu a opět se pečlivě vyhýbal kalužím krve. Vzal od Brindlea malou digitální videokameru.

      „Jen ji drž zaměřenou na její břicho. Asi ve vzdálenosti tři čtvrtě metru,“ vysvětloval Brindle. Pak přistoupil k laptopu, který si položil na víko černého plastového skořepinového kufru. „To je všechno. Kamera je bezdrátově spojená s počítačem a vytváří rentgenový snímek. Teď to můžeš spustit, Carlosi.“

      Poslechl a všechny oči se upřely na obrazovku laptopu, kde se objevil obraz.

      Brindle a doktorka Hoveová vytřeštili oči úžasem a zmatkem, pak oba natáhli krky trochu blíž k laptopu.

      Hunter mžoural a snažil se pochopit, co má před očima.

      Kapitánce Blakeové spadla brada a okamžitě jí vyschlo v ústech, byla to však ona, komu se podařilo pronést otázku, která vytanula na mysli všem.

      „Ve jménu Božím, co… to… v ní… sakra… je…?“

44

      Hunterovi bylo předem jasné, že s ohledem na to všechno, co se jeho mozek pokouší zpracovat, spánek prostě nepřijde. A na nějakou odpověď si bude muset počkat do rána. Forenzní technici dosud zpracovávali suterénní místnost ve staré školce, on ovšem nechoval nijak velké naděje stran toho, co najdou. Doktorka Hoveová urychlí pitvu mrtvoly, ale stejně ji vykoná až po rozednění.

      Vzal si z práce několik spisů, než se vydal domů a odtud pak do rockového baru U Jaye, podniku vzdáleného jen dva bloky od jeho bytu. Byl to jeden z jeho nejmilejších zapadáků. Skvělá skotská, fantastická rocková hudba a přívětivý personál. Objednal si dvojitou whisky Glenturett 1977 s jedinou kostkou ledu a sedl si k malému stolku vzadu.

      Hunter chvilku upíjel zvolna, válel po patře silnou chuť nápoje. Před sebou měl na stole rozprostřené všechny fotografie, které obdržel z oddělení pohřešovaných osob. Procházel je pečlivě, ale přestože byla tvář nové oběti znetvořena hrubým šitím, věděl, že mezi nimi není.

      Musí znovu prohledat databázi pohřešovaných osob, vrátit se o čtyři, možná i pět týdnů zpátky, ale jako už předtím – vzhledem ke stehům a otoku nebude software sloužící k rozpoznání obličeje fungovat. Budou to muset provádět manuálně, a to potrvá moc dlouho. Hunterovi nezbude než počkat až po pitvě a využít nové zvětšeniny tváře po odstranění stehů z úst oběti.

      Dopil a uvažoval, zda si má dát ještě jednu. Pohledem spočinul na stěně, kterou měl nejblíž, vnímal malby a výzdobu. Chvilku to všechno pozoroval. Vtom dostal nápad.

      „To není možné…“ zašeptal a zavrtěl hlavou.

      Hunter posbíral všechny své složky a hnal se zpátky do bytu.

      Sedl si ke stolu v obývacím pokoji, pustil počítač a vstoupil do databáze pohřešovaných osob. Věděl, že kritéria, použitá k novému hledání, značně omezí výsledek. Nečekal víc než tři, možná pět shod.

      Mýlil se.

      Pár vteřin poté obrazovka zamžikala a ukázala mu tabulku, podle které z jeho vyhledávání vyšla jediná shoda. Hunter na ni klikl a čekal, až se soubor načte.

      Když se na obrazovce objevila nová fotografie, Hunter ztěžka vydechl.

45

      Speciální pitevní sál číslo jedna se nacházel v jiné chodbě, odděleně od všech ostatních piteven. Obvykle se využíval k posmrtnému ohledání těl, která dosud mohla představovat nebezpečí nějaké kontaminace – vysoce nakažlivých virových nemocí, vystavení radioaktivním materiálům a tak dále. Sál měl vlastní chladicí zařízení a samostatný systém databází; někdy se využíval i při vysoce sledovaných případech sériových vrahů, jako byl před několika lety Krucifix – bezpečnostní opatření k lepšímu utajení citlivých informací.

      Snímek, který jim nabídl přenosný taktický rentgenový přístroj ve sklepě nepoužívané mateřské školy v Glassell Parku, toho moc neukázal, ale ať vrah vložil do své druhé oběti cokoli, zcela jistě to nebyla bomba, o tom doktorka Hoveová neměla pochybnosti. Na obrázku byl pevný trojúhelníkový obrys se zaoblenou základnou. Něco, co připomínalo velkou, ale velice tenkou porci pizzy. Ještě nikdy nic takového neviděla a jediná možnost, jak se o tom dozvědět víc, spočívala ve vynětí té věci z mrtvoly.

      Doktorka Hoveová skoro vůbec nespala a dostavila se do budovy úřadu koronera ještě před rozedněním. Prostě se do toho chtěla pustit. Takhle časně ráno bude muset provést pitvu nové oběti sama, bez asistenta. Potrvá to déle než obvykle.

      Bylo těsně po sedmé ráno, když doktorka Hoveová zavolala Hunterovi na mobil.

      Během krátké cesty ze svého bytu do márnice vyslechl Hunter z policejní vysílačky zprávu o střelbě v Boyle Heights a další zprávu o ozbrojené loupeži, která právě probíhala v Silver Lake. Minul tři blikající policejní auta s kvílejícími sirénami a dvě sanitky. Den sotva začal. Jak může být tak úžasné město prosycené takovým šílenstvím?

      Hlavní budova Okresního úřadu koronera v Los Angeles byla zajímavé architektonické dílo s náznaky renesanční stylizace. Terakotové cihly a světle šedé překlady působily „oxfordsky“. Úřední hodiny tu byly stejné jako na všech ostatních městských úřadech – od pondělí do pátku, od osmi do sedmnácti hodin. Až na zvláštní případy se pitvy nikdy nekonaly po večerech nebo o víkendech. Tohle však rozhodně zvláštní případ byl.

      Hunter zavolal Garciovi z auta a nijak ho nepřekvapilo, když zjistil, že už čeká na prázdném parkovišti.

      „Jsi tu rychle,“ vystoupil Hunter ze svého starého Buicku.

      „Nespal jsem. Čekal jsem na tenhle telefonát.“

      Hunter na něj podezíravě pohlédl. „A co Anna?“

      Garcia naklonil hlavu ke straně. „Ta taky nespala. Trvala na tom, že zůstane vzhůru se mnou. Prý budeme aspoň pár hodin spolu, protože poslední dobou na sebe nemáme moc času. Ale však víš, jaký má postřeh. Už si všimla, že ten případ, na kterém pracujeme, není zrovna obyčejný. Nikdy nic neřekne, ale vidíš na ní, jaké si dělá starosti.“

      Hunter chápavě přikývl. Měl Annu velice rád. Představovala neviditelnou sílu stojící za jeho parťákem. Většina policajtských manželek by nikdy nechápala své manžely, ani se jich nedržela tak jako Anna. Rozvodovost v řadách losangeleské policie dosahovala až sedmdesáti procent. Jenže Hunter si neuměl představit, že by něco takového mohlo někdy potkat Annu a Garciu. Ti dva pro sebe byli stvořeni.

      Zato Hunter sám nikdy ženatý nebyl. Těch několik málo vztahů, jimiž v průběhu let prošel, vlastně nikdy nefungovalo. Vždycky to začínalo dobře. Jenže tlaky a závazky vynucené jeho zaměstnáním si vybíraly svou daň na většině milostných příběhů.

      Hunter se zarazil a otočil se, neboť uslyšel, jak na parkoviště vjíždí další auto.

      Kapitánka Blakeová zaparkovala svůj Dodge Challenger se stříbrnou metalízou vedle Garciovy Hondy Civic.

      „Chci to vidět na vlastní oči,“ vysvětlovala, zatímco zavírala dveře a tiskla tlačítko na klíčku. Reflektory vozu dvakrát blikly a následovalo tlumené cvaknutí. „Chci mít lepší představu, s kým tady, sakra, máme tu čest. Jaká zrůda připravila v mém městě do téhle chvíle o život čtyři lidi.“

      Zamlklá a ztrhaná doktorka Hoveová je vpustila do budovy. Většina světel byla pozhasínaná; když tu chyběl ruch a shon lidí, zřízenců a patologů, budova působila dojmem mauzolea z filmového hororu. Chladný, antiseptický pach, který všichni až příliš dobře znali, jako by byl v časném jitru ještě silnější. Skrytý pach smrti a rozkladu je následoval na každém kroku, škrábal je v nose. Garcia se bránil chvění, které mu vybíhalo vzhůru po páteři, když procházeli kolem prázdné recepce a zahýbali do opuštěné chodby. Bez ohledu na to, kolikrát s Hunterem kráčel těmito koridory, nikdy si nezvykl na pocit prázdnoty, který se ho pokaždé zmocnil.

      „Nemá smysl nic vysvětlovat, dokud to neuvidíte na vlastní oči,“ řekla doktorka Hoveová, když vyťukávala kód na kovové klávesnici u dveří do speciální pitevny. „A jestli jste si mysleli, že ta bomba, co ji nechal uvnitř první oběti, byla šílenství, tak počkejte, až uvidíte tohle.“

46

      Místnost byla velká a jasně osvětlená dvěma řadami zářivek, zavěšených po délce stropu. Hlavní podlahové ploše dominovaly dva ocelové stoly, jeden pevný, druhý na kolečkách.

      Prošli dveřmi a okamžitě je zasáhl prudký závan studeného vzduchu a nesmírný pocit smutku, který mrazil až do morku kostí. Tělo brunetky leželo nezakryté na pevném stole. Stehy z úst a trupu už byly odstraněny, vystřídaly je teď jiné, uzavírající řez ve tvaru Y. Jakýmsi zvláštním způsobem působila mrtvá mírumilovně. Nezměrné utrpení, které měla ještě před několika hodinami vryté ve tváři, zmizelo – jako by byla vděčná, že jí někdo odstranil ty strašlivé stehy z těla.

      Všichni si navlékli latexové rukavice a mlčky přistoupili ke stolu. Doktorka Hoveová si zapnula bílý laboratorní plášť a obešla tělo z druhé strany.

      Hunter se dlouze zadíval do ženiny tváře. Neměl valné pochybnosti.

      „Myslím, že se jmenuje Kelly Jensenová,“ oznámil tiše a vyndal černobílou počítačovou sjetinu z desek, které si přinesl s sebou. Podal ji doktorce.

      Kapitánka Blakeová a Garcia natáhli krky přes stůl. Doktorka Hoveová si obrázek důkladně prohlédla, pak ho přiložila těsně k ženinu obličeji. Bez sešitých úst, když byla všechna krev smytá, tu byla nepopiratelná podoba.

      Doktorka souhlasně přikývla. „Na první pohled bych řekla, že máte pravdu, Roberte.“

      „V záznamech stojí, že jako puberťačka zakopla a propadla ve škole skrz skleněné okno,“ pokračoval Hunter; četl to z listu se zprávou. „Dva velké střepy jí proťaly zezadu levé rameno a zanechaly po sobě jizvu ve tvaru písmene V. Taky pravý loket měla pořezaný, takže by měla mít těsně pod kloubem půlkruhovou jizvu.“

      Doktora Hoveová zvedla mrtvé pravou paži a všichni se sklonili, aby se podívali na loket. V pokožce pár centimetrů pod kloubem se rýsovala stará a slabá půlkruhová jizva. Velmi rychle se všichni přesunuli k hlavám stolu. Doktorka ani nemusela zvedat horní část mrtvého trupu vysoko, stačilo jen několik centimetrů. Zezadu na levém rameni vyznačila zjizvená tkáň stopy starého šití tvořícího ležaté V.

      „Myslím, že už moc pochyb nezbývá, souhlasí všichni?“ Doktorka Hoveová spustila tělo oběti zpátky na stůl.

      „Kdo to je?“ zeptala se kapitánka.

      „Momentálně nemám moc informací, jenom to, co bylo sděleno oddělení pohřešovaných osob. Třicetiletá, z Great Falls v Montaně. Byla hlášena jako pohřešovaná před jedenadvaceti dny.“ Hunter se zarazil a odkašlal si. „A teď přijde pecka. Že se pohřešuje, oznámil její agent.“

      „Agent?“ zeptal se Garcia.

      Hunter přikývl. „Kelly Jensenová byla malířka.“

47

      Všichni zatajili dech. Kapitánka Blakeová přerušila ticho jako první.

      „Jak stará byla první oběť?“

      „Lauře Mitchellové bylo třicet,“ odvětil Garcia.

      „A kdy se začala pohřešovat?“

      Garcia pohlédl na Huntera.

      „Byla hlášena jako pohřešovaná před patnácti dny,“ odvětil.

      Kapitánka Blakeová zavřela na okamžik oči. „Fantastické,“ řekla, „takže tu máme nějakého vraždícího psychopata, který jde po hezkých třicetiletých tmavovlasých malířkách, a postaví se mu, když jim zašije pusu a pindu?“

      Hunter neodpověděl.

      „Pohřešuje se ještě nějaká další třicetiletá tmavovlasá malířka?“

      „Hledal jsem až deset týdnů zpátky, kapitánko. Laura Mitchellová a Kelly Jensenová byly jediné.“

      Kapitánka se vrátila pohledem k tělu na stole. „Tak, snad aspoň něco.“ Obrátila se k Hunterovi a Garciovi. „Promluvíme si o tom, až se vrátíme do Parkerova centra. Co tu máme, paní doktorko?“ zeptala se doktorky Hoveové.

      Doktorka přistoupila trochu blíž k pitevnímu stolu.

      „No, stejně jako u první oběti byly i stehy, které vrah aplikoval na tuhle druhou, amatérské – řečeno mírně.“ Doktorka ukázala na ústa Kelly Jensenové. „Vlastně to byly spíš uzly než co jiného. Dohromady deset, po pěti na každém místě.“

      „Stejně jako u první,“ potvrdil Hunter.

      Doktorka Hoveová kývla.

      „Takže podle vás nemáme hledat nikoho s lékařskými znalostmi?“ zeptala se kapitánka.

      „Jestli nějaké má, tady to nepředvedl. Taky nit, kterou použil, je hodně tlustá. U chirurgické sutury bychom řekli číslo šest nebo sedm. Velikosti vláken se určují podle stupnice,“ vysvětlovala. „Sedmička je nejtlustší. Pro porovnání – vlákno číslo čtyři je silné zhruba jako struna na tenisové raketě. Vlákno, které se použilo tady, půjde dneska do laboratoře k řádné analýze, ale není pochyb, že použil nějaký druh nylonu.“ Doktorka Hoveová se otočila a sáhla pro složku, kterou měla za sebou. „Orgány měla zdravé, ale dehydrované. Také se na nich jeví příznaky mírné podvýživy.“

      Kapitánka přešlápla z nohy na nohu. „Vrah ji nechal hladovět?“

      „Možná, ale ne dlouho. Příznaky odpovídají jednomu, nanejvýš snad dvěma dnům hladovění. Byla bez potravy a pití buď v den své smrti, nebo den před ní.“ Zvedla pravou ruku gestem vyžadujícím, aby počkali. „Než se někdo zeptáte – stehy na jejích ústech byly zbrusu nové, patrně založené jen pár hodin před smrtí. To nebyl důvod, proč nejedla a nepila.“

      „A proč tedy?“ zeptala se kapitánka Blakeová se zvednutým obočím.

      Doktorka Hoveová si zastrčila tmavé vlasy za uši. „Důvodů může být bezpočet. Nějaký rituál na straně vraha, oběť sama odmítá jíst na důkaz vzdoru nebo proto, že je jí špatně, nebo z hněvu, nebo něco jiného…“ Takřka nepostřehnutelně pokrčila rameny.

      „Našla jste na jejím těle vůbec nějaké stopy násilí, doktorko?“ ujal se slova Hunter.

      Doktorčina tvář se proměnila, jako by jí Hunter položil tu nejlepší možnou otázku.

      „Tady to začíná být zajímavé.“ Ukročila doprava a znovu upřela oči na přízračně bílou tvář Kelly Jensenové. „Nenašla jsem na ní jediné škrábnutí.“

      Kapitánka Blakeová se zatvářila nechápavě. „Nic?“

      „Nic,“ potvrdila doktorka Hoveová. „Jak už jsme říkali, na zápěstích a kotnících nemá vůbec žádné stopy, ani oděrky. Víme, že nebyla připoutaná k tomu stolu v suterénní kuchyni mateřské školky. Ale nemůžu najít nic, co by naznačovalo, že byla vůbec spoutaná kdykoli během té doby, co byla v zajetí.“ Doktorka se odmlčela. „Vyšetření vnitřku úst a okolní pokožky také neodhalilo žádné známky toho, že by měla roubík.“

      „Což znamená, že vrah si nedělal starosti s tím, že by oběť nadělala hluk,“ konstatoval Garcia.

      Doktorka Hoveová kývla. „Buď byla zdrogovaná až na půdu, nebo zamčená ve velice dobře zajištěné a zvukotěsné místnosti, nebo obojí. Výsledky toxikologie budou za pár dní.“

      „Stopy po jehlách?“

      „Ani maličké píchnutíčko. Až na drobné oděrky na dlaních a kolenou, ke kterým podle mě celkem jistě přišla, když spadla na podlahu, na sobě neměla ani škrábnutí. Vyndáte stehy a nezůstane ani střípek důkazu, že se jí vrah vůbec dotkl.“

      Všichni na chvilku umlkli.

      Hunter zavzpomínal, jak dlouhou dobu strávil podrobnou prohlídkou fotografií Laury Mitchellové z místa činu. Stejně jako Kelly Jensenová na sobě neměla ani škrábanec.

      Hunter přesunul pozornost ke Kellyiným rukám a svraštil čelo. Všechny nehty měla opilované jako čarodějnice. Tak, aby byly co nejšpičatější a nejostřejší.

      „Našla jste jí něco pod nehty, doktorko? Proč jsou to takové… drápy?“

      „Dobrý postřeh, Roberte,“ souhlasila doktorka. „A odpověď zní – nevím. Ale něco jsem pod nimi našla, ano – nějaký tmavý, měděně zbarvený prach. Mohl by to být prach z jílu nebo cihel, možná i suchá hlína. Zase budeme muset nějakou dobu počkat na laboratorní výsledky, než budeme mít jistotu.“

      Hunter se sklonil a důkladněji si prohlédl ruce Jensenové.

      „Označím jako urgentní všechno, co se v souvislosti s tímhle případem posílá do laboratoře,“ ujistila je doktorka. „Doufejme, že první výsledky přijdou už zítra nebo pozítří. Ale naneštěstí, vzhledem k jejím těžkým vnitřním zranění a množství prolité krve, nebudeme schopni určit s jistotou, zda byla nebo nebyla znásilněná. Pokud po tom zůstaly nějaké stopy, smyla je její vlastní krev.“

      Celá místnost jako by po těch slovech ustrnula v čase.

      Doktorka Hoveová přistoupila ke kovovému pultu a zvedla něco z plastového tácu. „Tohle ji zabilo, a je to stejně groteskní jako geniální,“ pronesla cestou zpět k pitevnímu stolu. Podivný kovový předmět, který držela, byl asi dvacet centimetrů dlouhý, něco málo přes půl centimetru široký a pět centimetrů vysoký. Na první pohled ho tvořilo několik dlouhých a úzkých pásků kovu, navršených na sobě jako balíček karet.

      Všichni se zatvářili zvědavě.

      „Tohle do ní vrah vložil,“ řekla doktorka hlasem o maličko smutnějším než prve.

      Zvědavé pohledy se proměnily v nechápavě svraštělá čela.

      „Cože?“ promluvila jako první kapitánka Blakeová. „Nevím, co to je, doktorko, ale sakra jistě to není to, co jsme viděli skrz ten váš rentgen.“

      „Není, ne v tomhle stavu,“ souhlasila doktorka.

      „A co to proboha znamená?“

      Doktorka Hoveová se vrátila na druhou stranu pitevního stolu, čímž se trochu vzdálila od ostatních tří.

      „Tohle je zbraň, jakou jsem ještě nikdy neviděla. Máme tu dvanáct půlcentimetrových žiletkových čepelí, složených na sebe, spojených velmi silným a účinným pružinovým mechanismem. Ty čepele jsou ostré jako laser. A když říkám ostré jako laser, myslím tím, že samurajský meč je v porovnání s nimi tupý jako poleno.“

      Hunter si promnul oči a neklidně přešlápl.

      „Já tomu nerozumím,“ zavrtěl hlavou Garcia. „Jak říká kapitánka, viděli jsme něco jiného. Tak jak jste to myslela, když jste říkala, ne v tomhle stavu, doktorko?“

      „Zřejmě si pamatujete, co jsme viděli v jejím těle, když jsme použili rentgen, ne?“ objasňovala doktorka Hoveová. „Velký, trojúhelníkový tvar s obloukovou základnou? Něco jako kruhovou výseč?“ Nečekala na odpověď. „Fajn, tak jak byste mysleli, že se to vrahovi podařilo do ní dostat? Určitě se shodneme na tom, že ta oblouková základna byla moc široká, než aby se to dalo do těla jen tak zasunout.“

      Hunter dlouze, ztěžka vydechl, vrátil se pohledem k předmětu v doktorčiných rukou. „Něco jako vějířový nůž.“

      Kapitánka Blakeová se obrátila zpět k Hunterovi. „Něco jako vějířový nůž?“

      „To je přesně ono,“ potvrdila doktorka a znovu všem ukázala dlouhý a úzký kovový předmět. „Když je takhle zavřený, vrah ho mohl bez problémů do ní zasunout, než ji zašil.“

      Chvění, které Garcia pocítil, když vstupoval do budovy, se vrátilo, a tentokrát byl proti němu bezmocný.

      „Jakmile byl ten mechanismus uvnitř,“ pokračovala doktorka, „stalo se tohle.“ Podržela předmět jenom za špičku, mezi palcem a ukazováčkem. Prstem druhé ruky stiskla téměř neviditelné tlačítko na horní straně.

      PRÁSK.

48

      Všichni uskočili leknutím.

      „Kruci!“ vyjekla kapitánka Blakeová, ruka jí vylétla k ústům.

      „Do háje, co to, kurva, bylo?“ Garciovy ruce se vymrštily k obličeji, jako by se chtěl bránit.

      Ve zlomku sekundy se čepele předmětu v rukou doktorky Hoveové s hlasitým kovovým cvaknutím naráz rozevřely, přesně jako čínský vějíř. Všechny oči v místnosti se na ně zděšeně upíraly, a i když měli přítomní pootevřená ústa, nikdo nepronesl ani slovo. Doktorka Hoveová opatrně položila předmět na břicho Kelly tak, že se užší špička jen taktak dotýkala stydké kosti.

      „Zhruba v této pozici se v ní tahle věc našla,“ řekla nakonec tišším hlasem a tónem temnějším než prve. „Jak vidíte, oblast, kterou zaujímá, odpovídá takřka celé šířce jejího břicha.“

      Kapitánka Blakeová vypustila dech, který už minutu zadržovala.

      „Jak jsem řekla,“ pokračovala doktorka, „tyhle čepele jsou po obou stranách ostré jako laser. Pružiny, které je rozevřely, jsou malé, ale velmi silné. Dokážou vytvořit tlak několika kilopondů. Asi jako kdyby do ní někdo zaťal sekáček na maso. Tahle věc se prořízne vším, co jí stojí v cestě.“

      Ukázala na velký nákres ženských tělesných orgánů, který visel na stěně za ní.

      „Děloha, močový měchýř, močovod, děložní čípek, vaječníky, vaginální dutina – během mžiku jí to rozsekalo celé rozmnožovací ústrojí. Čepelím se podařilo protnout taky svaly, apendix a část tlustého střeva. Odštíplo jí to kus pánevní kosti. Tohle nemohla v žádném případě přežít. Vnitřní krvácení, které utrpěla, bylo… nepředstavitelné, ale smrt nenastala okamžitě. Bolest, jakou vytrpěla, by si nedokázal vymyslet ani Satan.“

      Hunter si přejel dlaní přes ústa. „Jak dlouho?“

      „Jak dlouho trpěla?“ doktorka pokrčila rameny. „Přijde na to, jak byla silná. Patrně to byla otázka minut. Ale jí to určitě připadalo jako celé dny.“

      Všechny oči se vrátily k předmětu, který doktorka položila na Kellyino břicho.

      „Jakže tedy ta věc funguje?“ zeptala se kapitánka Blakeová.

      „Jednoduše,“ doktorka předmět zvedla. „Čepele jsou moc ostré, než aby se jich dalo dotknout, takže přesunout je zpátky do startovací pozice by mohlo představovat problém, ale je v tom zabudovaný zavírací mechanismus.“ Ukázala na kulatý šroubek, vzdálený jen dva centimetry od konce předmětu – na té straně, kde držely konce čepelí u sebe. Pomocí šroubováčku, který vyndala z prosklené skříňky, jím doktorka Hoveová začala pomalu otáčet. Přitom se čepele začaly skládat za sebe, čímž se vějířovitý nůž uzavíral. Necelou minutu poté byly všechny srovnané na sobě v původní podobě balíčku karet.

      „Jako spoušť funguje tohle tlačítko,“ ukázala doktorka prstem, „velmi podobné těm, jaká vídáte u propisovaček.“

      Všichni se přisunuli blíž, aby lépe viděli.

      „Kdo to ale stiskl, jestli se ta věc otevřela v jejím těle?“ zeptala se kapitánka.

      „No, jak jsem řekla, to tlačítko funguje hodně podobně jako mechanismus propisovačky, ale ne úplně stejně. Rozdíl je v tom, že tohle je mnohem citlivější. Taky jsem říkala, že je to důmyslné dílko. Podívejte se na tohle.“ O krok ustoupila, přičemž držela podivný nůž stejně jako prve. Tentokrát ale nestiskla tlačítko prstem, nýbrž pouze trhla zápěstím asi o deset centimetrů, jako by sklepávala teploměr, ale jen jednou.

      PRÁSK. Nůž se znovu rozevřel s kovovým cvaknutím.

      „Aktivuje se to samo,“ řekla doktorka. „Stačí jen malý náraz.“

      Hunter horečně uvažoval. „Do prdele! Ten stůl… a pult… právě proto… dopad.“

      Kapitánka Blakeová mírně zavrtěla hlavou, stále jí to nedocházelo.

      „Myslíte, že stejný spouštěcí mechanismus mohla mít i bomba, vložená do Laury Mitchellové?“ obrátil se Hunter k doktorce.

      Okamžik o tom uvažovala a pak jí svitlo. Výraz v její tváři se změnil. „Dalo by se to snadno přizpůsobit, ano. Je to tak citlivý mechanismus, že ho doktor Winston mohl omylem aktivovat, když vytahoval bombu z oběti, aniž si toho vůbec všiml.“

      „Jak byla vysoká?“ ukázal Hunter na tělo Kelly Jensenové.

      „Sto šedesát pět,“ odpověděla doktorka.

      Hunter se obrátil ke kapitánce Blakeové. „Stůl v té staré školce i řeznický pult ve východním Los Angeles byly zvýšeny asi o třicet centimetrů pomocí dřevěných špalků nebo cihel. Ani jedna z obětí nebyla příliš vysoká. Laura Mitchellová měřila sto šedesát sedm. Vrah se pojistil, aby jeho oběti nemohly prostě jen tak slézt dolů, až se probudí. Musely seskočit. Jako dítě z palandy.“

      „Proboha!“ Doktorka Hoveová se vrátila pohledem k noži. „Když dopadly nohama na zem, škublo to předmětem, který měly v sobě.“

      „Dost na to, aby se tím aktivoval spouštěcí mechanismus?“ zeptala se kapitánka Blakeová.

      „Snadno a lehce,“ odvětila doktorka Hoveová. Vzápětí zvedla ruku k ústům, protože si uvědomila, co to všechno znamená. „Ježíšmarjá! Vrah chtěl, aby se zabily samy, aniž by o tom vůbec věděly.“

49

      „Tak fajn,“ zavřela za sebou kapitánka Blakeová dveře do Hunterovy a Garciovy kanceláře pouhých několik minut poté, co se vrátili do Parkerova centra. „Co se to, sakra, děje? Jde mi hlava kolem z psychouše posedlého malířkami. Obě byly brunetky. Obě třicátnice. Obě hezké. V tomhle městě řadíme takovou obsesi mezi normální šílenství. Ale že něco vkládá do obětí… něco tak absurdního, jako je bomba nebo…“ potřásla hlavou, neboť se jí nedostávalo slov, „…takové svinstvo jako ten vějířový nůž, a pak jim zašije tělo, to je opravdu úplná a totální magořina.“ Pohlédla na Huntera. „Ale není to taková magořina, jako kdyby tancoval po místnosti nahatý a natřený burákovou pomazánkou, že? Tenhle chlap není nepříčetný. Neslyší v hlavě ďábelské hlasy, ani nepije vlastní moč, viďte?“

      Hunter zvolna zavrtěl hlavou. „Nemyslím si to.“

      „Tak tedy posedlý šmírák, co jde po svých idolech?“

      Hunter naklonil hlavu k jedné a pak druhé straně. „První dojmy… možná, ale když se důkladně podíváte na důkazy, jsou v rozporu s možností, že by za těmi vraždami stál posedlý fanoušek.“

      „Jak to? O jakých důkazech mluvíte?“

      „Nedostatek pohmožděnin.“

      Kapitánka Blakeová svraštila čelo tak prudce, až se jí málem spojilo obočí.

      „Dvě oběti,“ ukazoval Hunter na prstech. „Obě unesené a držené v zajetí asi dva týdny. Pamatujete si, co říkala doktorka Hoveová, ne? Že když odečteme to šílené šití a to, jak zemřely, byly obě nedotčené. Ani škrábnutí. Vrah se jich nedotkl ani prstem, dokud byly v zajetí.“

      „Tak jo,“ souhlasila kapitánka. „A jak se to vztahuje k teorii posedlého fanouška?“

      „Posedlí fanoušci tráví spoustu času tím, že si v hlavách spřádají fantazie o svých idolech, kapitánko,“ vysvětloval Hunter. „Právě takhle posedlost vzniká. Většina těch fantazií má sexuální obsah, některé jsou násilnické, ale nikdy si nepředstavují, že svůj idol unesou, aby si s ním mohli pár týdnů povídat nad kafíčkem a koblihami. Kdyby ten chlap byl fanoušek, natolik posedlý, že by spáchal únos, pak je pravděpodobné, že by nedokázal odolat, aby neuskutečnil aspoň jednu ze svých fantazií. Zvlášť pokud se připravoval na to, že oběť tak jako tak zabije. A kdyby to udělal, pak by ty mrtvé měly někde na těle nějaké pohmožděniny nebo jiné zranění.“

      Kapitánka Blakeová se tvářila zádumčivě. Nikdy nezískají jednoznačný důkaz o tom, že některá z obou obětí byla znásilněná. Ale Hunter má pravdu; neexistence zranění na jejich tělech nasvědčuje tomu, že o tohle vrahovi nešlo. Teorie posedlého fanouška začínala působit nepravděpodobně.

      „Tak kdo by, sakra, byl něčeho takového schopný?“ zeptala se. „Že by šlo o dílo rozdvojené osobnosti?“

      „Taky je to možné, ale zatím těžko říct, co tu máme.“

      „Proč?“ zaútočila. „Sám jste říkal, že vrah přešel od pasivity k absurdnímu násilí jediným rychlým krokem. Není to známka extrémních zvratů nálad? Drastické změny osobnosti?“

      Hunter přikývl. „Ano, ale to, jak své násilnosti provádí, téhle teorii protiřečí.“

      „Jak to?“

      „Čas a přípravy, věnované oběma vraždám, jsou příliš rozsáhlé.“

      „Zpomalte, mysliteli, nerozumím vám,“ opáčila.

      Hunter pokračoval: „Zvraty nálad a extrémní změny osobnosti musí něco odstartovat, obvykle velmi silné emoce – třeba vztek, nebo láska, nebo žárlivost. Nedostaví se jen tak zčistajasna. Nová nálada, nebo říkejme osobnost, vznikne a nějakou dobu setrvá, ale jakmile zmizí vztek nebo jiná emoce, která ji způsobila, zmizí, a zmizí s ní i ‚osobnost‘. Člověk se okamžitě vrátí do podoby svého starého já.“ Luskl prsty. „Jako když se probudíte z transu. Jak dlouho myslíte, že takový trans může trvat, kapitánko?“

      Začínala se chytat. „Ne dost dlouho.“

      „Ne dost dlouho,“ souhlasil Hunter. „Vrah vyrobil bombu a ten pekelný nůž vlastnoručně, ani nemluvě o tom automatickém spouštěcím mechanismu. Taky mu trvalo, než připravil místo, kde oběti zanechal a pak je v klidu pozašíval. To všechno mu zabralo spoustu času. Jak přípravy, tak provedení.“

      „A to by znamenalo, že vrah by se musel nalézat v pozměněném stavu mysli celé dny, možná týdny,“ dodal Garcia. „Vysoce nepravděpodobné.“

      Hunter přikývl. „A pak je tu v současnosti přijímaný názor moderní psychologie, že syndrom mnohočetné osobnosti vlastně neexistuje. Je to porucha, kterou přivedli na svět psychoterapeuti, a při životě ji udržuje nekonečná záplava televizních diskusních pořadů, románů a špatně vymyšlených hollywoodských filmů.“

      „Cože?“

      „V kostce řečeno je moderní psychologie přesvědčená, že syndrom mnohočetné osobnosti je úplná blbost.“

      Kapitánka Blakeová se opřela o Hunterův psací stůl a rozepnula si oba knoflíky kostýmového kabátku. „Takže máme co do činění s někým, kdo přesně ví, co dělá?“

      „Řekl bych, že ano.“

      „Jeho tvořivost to dokazuje,“ dodal Garcia.

      Hunter kývl. „Taky je trpělivý a ukázněný, což jsou dneska vzácné ctnosti i u těch nejklidnějších jedinců. Přidejte si k tomu, jakou míru řemeslné zručnosti nám zatím předvedl, a nepřekvapilo by mě, kdyby byl hodinář nebo i umělec. Možná nějaký sochař nebo něco podobného.“

      Kapitánka vyvalila oči. „Jako neúspěšný sochař? Někdo, komu se nikdy nedařilo tak jako jeho obětem? Myslíte, že by to mohla být odplata?“

      Hunter přenesl váhu na levou nohu. „Ne. Nemyslím, že se to zrodilo z touhy po pomstě.“

      „Jak si můžete být tak jistý? Závist je silná emoce.“

      „Kdyby byl vrah neúspěšný umělec, který touží po pomstě, protože to nikdy nikam nedotáhl, nezaměřil by se na jiné umělce. To by nedávalo smysl. Ti přece nebyli důvodem, proč nikdy neprorazil.“

      Garcia se kousl do spodního rtu a pokýval souhlasně hlavou. „Mstil by se agentům, kurátorům galerií, uměleckým kritikům a novinářům, nebo všem řečeným. Lidem, kteří mohou podpořit nebo zničit umělci kariéru, ne svým kolegům.“

      Hunter přikývl. „A taky vzájemná podoba Laury Mitchellové a Kelly Jensenové není náhoda, kapitánko. Oběti pro něj znamenají víc než jen objekt msty.“

      „Vrah taky použil stejný modus operandi, ale vložil do každé ze svých obětí jiný vražedný nástroj,“ dodal Garcia. „Myslím, že to nebylo nahodilé. Myslím, že to má nějaký význam.“

      „Jaký?“ zeptala se kapitánka Blakeová. Do jejího tónu se vetřela stopa podrážděnosti. Přešla k oknu. „Jaký vztah můžou mít bomba a nůž, který ještě před pár dny na tomhle světě vůbec neexistoval, ke dvěma malířkám?“

      Nikdo neodpovídal. Ticho, jež následovalo, v sobě mělo pro každého z nich jiný význam.

      „Takže tahle nová oběť nám škrtla všechno, co poukazuje na Jamese Smithe, mám pravdu?“ vyhrkla kapitánka. „Všechno, co jsme našli v jeho bytě, se týkalo jen Laury Mitchellové, ne Kelly Jensenové.“

      „Možná ne,“ namítl Garcia. Začal si pohrávat s kancelářskou svorkou.

      „Jakpak to?“

      „Možná má někde jinde další pokoj. Možná jiný byt,“ nadhodil Garcia.

      „Cože?“ zamračila se na něj kapitánka Blakeová.

      „Možná je tak chytrý, kapitánko. Ví, že když existují dvě oběti a my ho chytili, má velkou šanci dostat se z toho, pokud se najde jen jeden z pokojů.“ Odložil zprohýbanou kancelářskou svorku na svůj stůl. „Jak už víme, přijal jméno James Smith, protože věděl, že kdyby k něčemu došlo, už jen jméno ho skryje v davu.“ Ukázal kapitánce pravý ukazováček. „Nájem platí předem.“ Následoval prostředníček. „Platí předem účty za energie. Jestli to je náš člověk, víme s jistotou, že má ještě nejméně jeden další byt někde jinde: místo, kde drží své oběti, anžto víme, že v bytě, který jsme objevili, je neměl. Pokud je to tak, klidně by mohl mít další pronajatý byt někde jinde. Možná pod úplně jiným jménem. Proto ho nemůžeme najít.“

      Kapitánka Blakeová se opřela o okenní parapet. „Je to nepravděpodobná možnost.“

      Garcia zapraskal klouby na prstech. „Taky je nepravděpodobné, že si někdo vytvoří vlastní bombu, vlastní šílený nůž, vlastní spoušťový mechanismus a všechno to vloží do oběti, načež ji zašije.“ Efektně se odmlčel. „No tak, kapitánko, důkazy potvrzují, že tenhle chlap je kdeco, jen ne předvídatelný. Je chytrý, hodně mazaný a hodně trpělivý. Opravdu by vás překvapovalo, kdyby měl ještě někde jinde další pokoj s kolážemi? Bylo by to docela logické.“

      „Garcia má pravdu, kapitánko,“ Hunter usedl na roh svého stolu. „Nemůžeme vyřadit Jamese Smithe jen proto, že v pokoji, který jsme našli, nebylo nic, co by se týkalo Kelly Jensenové.“

      „A byl už někde spatřen? Nepřišly nějaké užitečné tipy na telefonní linky?“

      „Zatím nic.“

      „To je paráda, co?“ Ukázala ven, na ulici. „V tomhle městě běhá víc než čtyři miliony lidí, a nikdo zjevně neví, kdo tenhle James Smith vlastně je. Ten chlap prostě zmizel.“ Přešla ke dveřím a otevřela je. „Honíme se za duchem.“

50

      Po návratu do své kanceláře našel Hunter e-mail od Mikea Brindlea z forenzního – laboratorní výsledky z vláken nalezených na stěně za velkým plátnem v bytě Laury Mitchellové. Jejich dohady se potvrdily. Vlákna pocházela z běžné vlněné čepice. To znamenalo, že ten, kdo se schovával za obrazem, měřil metr osmdesát až metr devadesát.

      Dorazily také výsledky slabých otisků bot, ale protože se nalézaly v domácím prachu a byly tudíž rozmazané, nebyly stoprocentně přesné. Závěr zněl, že pocházejí pravděpodobně od bot velikosti jedenáct až dvanáct, což odpovídalo teorii o výšce pachatele. Zajímavé bylo, že se nenašly žádné stopy podrážek. Žádné otisky značek výrobce, rýhy ani nic podobného. Úplně plochá podrážka. Mike Brindle z toho dovozoval, že ten, kdo čekal v Lauřině bytě, použil jakési návleky na obuv. Patrně vlastní výroby. Nejspíš z měkké gumy nebo syntetické pěny. To by nepochybně také ztlumilo pachatelovy kroky.

      Poté, co analyzoval podlahu v celém ateliéru, kde hledal další stopy nohou velikosti jedenáct či dvanáct, dospěl Brindle ke stejnému závěru jako předtím Hunter a Garcia. Poté, co se ukryl za velkým plátnem, opřeným o zadní stěnu, rozptýlil vrah nějakým způsobem pozornost Laury Mitchellové a velmi rychle ji omámil silným sedativem, podaným patrně intravenózně.

      „Mám rešerši osobních informací o Kelly Jensenové,“ řekl Garcia, když vstoupil do dveří se zelenými plastovými deskami.

      „Co o ní víme?“ vzhlédl Hunter od počítače.

      Garcia si sedl za svůj stůl a otevřel desky. „Jdeme na to. Kelly Jensenová se narodila v Great Falls v Montaně před třiceti lety. Její rodiče dosud nebyli uvědoměni.“

      Hunter kývl.

      Garcia pokračoval: „Malovat začala na střední škole… Ve dvaceti letech se proti vůli rodičů přestěhovala sem, do Los Angeles… Několik let se pachtila a odmítali ji všichni agenti a umělecké galerie v branži… bla bla bla, typický losangeleský příběh, až na to, že nebyla herečka, ale malířka.“

      „Jak si jí všimli?“ zeptal se Hunter.

      „Prodávala svá díla na hrázi u oceánu – měla pouliční stánek. Nevšiml si jí nikdo jiný než Julie Glennová, špičková výtvarná kritička z New Yorku. Týden na to už měla Kelly agenta, chlapíka jménem Lucas Laurent. To on ohlásil, že se pohřešuje.“ Odmlčel se a protáhl si paže vysoko nad hlavou. „Potom udělala Kelly rychlou kariéru. Julie Glennová o ní napsala článek do New York Times a za měsíc už se plátna, která by Kelly na pláži vůbec neudala, prodávala za tisíce dolarů.“

      Hunter se podíval na hodinky a pak sáhl po bundě. „Fajn, tak jdeme.“

      „Kam?“

      „Za člověkem, který ohlásil, že se Kelly pohřešuje.“

51

      Provoz připomínal rychlostí spíš náboženské procesí a Garciovi trvalo skoro dvě hodiny, než ujel pětatřicet kilometrů od Parkerova centra na Long Beach.

      Lucas Laurent, agent Kelly Jensenové, měl kancelář v pátém patře domu číslo 246 na East Broadway Street.

      Laurentovi bylo něco přes třicet, měl olivovou pleť, tmavě hnědé oči a úhledně ostříhané vlasy, které začínaly šedivět. Vrásky, které už se mu vytvářely kolem úst, způsobil podle Hunterova odhadu silný kuřácký návyk. Tmavě modrý oblek mu padl dobře, ale kravata byla mistrovským dílem nevkusu. Takovou obludnost picassovského stylu v pestrých barvách mohl nosit jen člověk s obrovským sebevědomím. A sebevědomí Laurentovi rozhodně nechybělo – takové to tiché, které s sebou nese bohatství a úspěch.

      Vstal od psacího stolu a uvítal Huntera a Garciu u dveří. Stisk jeho ruky byl pevný jako stisk obchodníka, připraveného uzavřít důležitou smlouvu.

      „Joan říkala, že jste detektivové z Losangeleského policejního sboru?“ zadíval se na Huntera. „Doufám, že nejste ve skutečnosti malíři a že tohle není trik, abyste se dostali do mé kanceláře bez objednání.“ Usmál se a v koutcích očí se mu objevily hluboké vrásky. „Ale pokud ano, rozhodně to svědčí o vaší kreativitě a ctižádosti.“

      „Naneštěstí jsme praví,“ opáčil Hunter a ukázal Laurentovi svůj průkaz. Agentův úsměv rychle zmizel. Teprve teď si vzpomněl, že před dvěma týdny ohlásil zmizení Kelly.

      Hunter mu sdělil všechno, co potřeboval vědět, a sledoval, jak se mu z tváře vytrácí barva. Laurent se sesul do křesla, očima nepřítomně zahleděný kamsi skrz Huntera.

      „Ale to je prostě absurdní… zavražděná? Kým? A proč? Kelly byla malířka, ne drogová dealerka.“

      „To se právě snažíme zjistit.“

      „Ani ne za dva měsíce měla vystavovat v Paříži… mohli jsme na tom vydělat skoro milion.“

      Hunter a Garcia si vyměnili rychlý, podezíravý pohled. Zvláštní chvíle k úvahám o penězích.

      Laurent vyštrachal z horní zásuvky psacího stolu balíček cigaret. „Obyčejně v kanceláři nekouřím,“ vysvětloval, „ale vážně to potřebuju. Nevadí?“

      Oba detektivové pokrčili rameny.

      Laurent si vložil cigaretu mezi rty, roztřesenou rukou si zapálil a vtáhl kouř, jako by na tom závisel jeho život.

      Hunter a Garcia si sedli do lososově zbarvených křesel naproti Laurentovu psacímu stolu a začali se ho vyptávat na jeho vztah s Kelly a na to, co věděl o jejím osobním životě. Z Laurentových odpovědí, stejně jako před chvilkou z jeho poznámky o milionových výdělcích, rychle pochopili, že Laurentův vztah s Kelly byl z devětadevadesáti procent jen pracovní.

      „Měl jste klíče od jejího bytu?“ zeptal se Garcia.

      „Panebože, ne.“ Laurent naposled potáhl z cigarety, přistoupil k oknu a uhasil nedopalek o římsu; pak ho odcvrnkl dolů na ulici. „Kelly neměla ráda, když k ní někdo chodil do bytu nebo do ateliéru. Ani mi neukazovala žádné své obrazy, dokud nebyly kompletně hotové, a i pak jsem musel žadonit, abych se na ně směl podívat. Malíři jsou velice sebestřední a výstřední lidé.“

      „Má byt v Santa Monice a ateliér v Culver City, je to tak?“ zeptal se Garcia.

      Laurent nervózně přikývl.

      „Mám pravdu, když si myslím, že jste se slečnou Jensenovou chodil občas na společenské akce? Večeře… recepce… výstavy… udílení cen a takové věci?“

      „Ano, bylo jich pěkných pár za ty tři roky, co ji zastupuji.“

      „Setkal jste se někdy s někým, s kým chodila? Vzala si někdy někoho na některou z těch akcí?“

      „Kelly?“ Nervózně se zasmál. „Nenapadá mě nic, co by bylo jejímu myšlení vzdálenější než nějaký vztah. Byla nádherná. Muži se jí vrhali k nohám, ale ona o tom prostě nechtěla ani slyšet.“

      „Vážně?“ podivil se Hunter. „Mělo to nějaký důvod?“

      Laurent pokrčil rameny. „Nikdy jsem se neptal, ale vím, že jí před několika lety opravdu ublížil někdo, koho milovala. Taková ta rána, co nikdy nepřebolí. Taková bolest, co vás nutí k ostražitosti v každém vztahu, který od té doby navážete. Víte, jak to myslím?“

      „Nevíte, jestli měla krátkodobé vztahy?“ zeptal se Garcia.

      Další pokrčení ramen. „Patrně ano. Jak už jsem říkal, byla překrásná; ale nikdy jsem se nesetkal s nikým, s kým by chodila. Ani se nikdy o nikom nezmínila.“

      „Neříkala někdy něco o e-mailech? Že by ji nějaký v poslední době vyděsil nebo rozčílil?“ ujal se slova Hunter.

      Laurent se zamračil, několik vteřin pátral v paměti. „Nic konkrétního. Nevím, jestli některé byly strašidelné nebo rozčilující, ale určitě dostala pár divných mailů od uchvácených fanoušků. Stává se to častěji, než byste mysleli. Proto taky všem svým malířům doporučuju, aby si jich nevšímali.“

      „Nevšímali?“

      „Fanoušci přicházejí spolu se slávou, detektive; jedno patří k druhému, to se nedá nic dělat. A naneštěstí jsou někteří z nich dost divní, ale zpravidla to nemyslí nijak zle. Všichni malíři, které zastupuji, se s nimi tu a tam setkají.“ Vrátil se pohledem k balíčku cigaret na desce stolu a rychle zvažoval, zda by si neměl dát další. Začal si místo toho pohrávat s černozlatým plnicím perem značky Mont Blanc. „Jsem agentem Kelly už tři roky a za tu dobu jsem ji nikdy neviděl nešťastnou nebo ustaranou. Vždycky měla na tváři úsměv, jako by ho měla vytetovaný na rtech. Vážně si nevzpomínám, že bych někdy viděl Kelly nešťastnou.“

      „Kdy jste se slečnou Jensenovou mluvil naposled?“ zeptal se Garcia.

      „Měli jsme se sejít na oběd…“ otevřel v kůži vázaný diář na svém stole a rychle jím zalistoval, „…pětadvacátého února, abychom probrali Kellyinu nadcházející výstavu v Paříži. Kelly byla z toho výletu velice nadšená už několik měsíců, ale na schůzku se nedostavila a ani nezavolala, aby ji zrušila. Když jsem se jí pokoušel volat, ozývala se mi jen hlasová schránka. Za dva dny jsem to vzdal a kontaktoval policii.“

      „Nevíte, jestli měla něco společného s drogami, hazardem nebo něčím podobným?“ otázal se tentokrát Garcia.

      Laurent na okamžik vytřeštil oči. „Panebože, to ne. Aspoň pokud já vím. Skoro ani nepila. Kelly byla typická hodná holka.“

      „Finanční těžkosti?“

      „Kdepak, při těch penězích, co vydělávala. Každičký její obraz se prodal za tisíce dolarů. Teď patrně ještě za víc.“

      Huntera napadlo, co by se stalo, kdyby vyhodil stovku z okna – vyskočil by Laurent za ní?

      Před odchodem se Hunter zastavil u dveří kanceláře a znovu se obrátil k Laurentovi. „Nevíte, jestli se slečna Jensenová přátelila s jinou losangeleskou malířkou – Laurou Mitchellovou?“

      Laurent si ho zvědavě prohlédl a pak zavrtěl hlavou. „Laura Mitchellová? To nevím. Měly každá jiný styl.“

      Hunter opětoval jeho zvědavý pohled.

      „Věřte tomu nebo ne,“ vysvětloval Laurent, „mnozí malíři jsou takhle zvláštní. Někteří se nechtějí stýkat s umělci, co pracují jiným stylem.“ Zadumaně našpulil rty. „Někteří se vůbec nestýkají s jinými výtvarníky. Proč se ptáte?“

      „Jen mě to napadlo.“ Hunter podal Laurentovi navštívenku. „Kdyby se vám ještě něco vybavilo, prosím, klidně…“

      „Počkat!“ přerušil ho Laurent. „Laura Mitchellová a Kelly se setkaly. Bylo to před několika lety. Zrovna jsem začal Kelly zastupovat. Dělala interview pro dokumentární pořad nějaké kabelové televize. Něco o nové vlně amerických výtvarníků ze západního pobřeží, nebo tak nějak. Zúčastnilo se toho několik malířů. Myslím, že se to všechno natáčelo…“ zabloudil pohledem k prázdnému místu na stěně, „…v Gettyho muzeu nebo možná v Moca, nejsem si jistý. Ale nemám pochyby o tom, že Laura Mitchellová byla mezi umělci, kteří tam tenkrát vystupovali.“

52

      Než se Hunter a Garcia vrátili do Parkerova centra, setmělo se. Oba byli vyčerpaní.

      „Jeď domů, Carlosi,“ promnul si Hunter oči. „Buď večer s Annou. Vezmi ji na večeři nebo do kina nebo tak něco. Teď nemůžeme prakticky nic dělat, leda procházet informace, a oba máme tak zavařené mozky, že toho momentálně moc nezpracujou.“

      Garcia věděl, že má Hunter pravdu. A Anna bude opravdu ráda, když bude moci strávit celý večer s manželem. Sáhl po saku.

      „Ty nejdeš?“ zeptal se, když Hunter opět zapnul počítač.

      „Pět minut,“ odvětil Hunter a kývl. „Jen si něco prověřím na netu.“

      Hunterovi trvalo nečekaně dlouho, než našel odkazy na dokument, o kterém se prve zmínil agent Kelly Jensenové. Byla to nízkorozpočtová produkce televizního kanálu Arts and Entertainment, nazvaná Krása na plátně – nadějné talenty ze západního pobřeží. Pořad se vysílal jen jednou, před třemi lety. Zavolal do losangeleské redakce televize A & E, ale takhle večer tam nebyl nikdo, kdo by mu mohl pomoci. Bude to muset zkusit znovu zítra ráno.

      Hunter nejel z práce rovnou domů. Hlavu měl příliš plnou myšlenek, než aby se pokoušel udatně čelit samotě svého bytu.

      Pokud vrah skutečně donutil své oběti, aby se zabily samy, když dopadem aktivovaly spouštěcí mechanismus, pak měli pravdu, pokud šlo o první oběť – Lauru Mitchellovou. Neměla zemřít na řeznickém pultu. Měla z něj seskočit. Bomba se měla odpálit v jejích útrobách. Jenže spoušť se neaktivovala. Zemřela udušením. Její matka Hunterovi vyprávěla o dusivých záchvatech kašle, jimiž Laura trpívala v dětství. Snad nějaké psychické onemocnění, které se přestalo projevovat poté, co začala malovat. Hunter věděl, že takové poruchy se snadno dají znovu oživit traumatizujícím prožitkem, jako je třeba silná panika. Taková panika, jakou zažila v té tmavé zadní místnosti, sama, se zašitými ústy a tělem.

      Hunter nějakou dobu bezcílně jezdil autem; skončil na nábřeží u Santa Monica Beach.

      Rád pozoroval noční moře. Zvuk vln, lámajících se o písek, ho spolu s panujícím klidem uklidňoval. Připomínalo mu to rodiče a dětství.

      Otec míval sedmdesátihodinový pracovní týden, přebíhal mezi dvěma špatně placenými zaměstnáními. Matka brala každou práci, která se jí naskytla – úklid, žehlení, praní, cokoli. Hunter si nepamatoval víkend, kdy by tatínek nepracoval, a i tak měli co dělat, aby zaplatili všechny účty. Hunterovi rodiče si však nikdy nestěžovali. Prostě hráli s kartami, které jim přišly do ruky. A aťsi to byly karty sebehorší, vždycky se přitom usmívali.

      Každou neděli poté, co se Hunterův otec vrátil z práce, chodívali na pláž. Většinou tam dorazili, když už všichni ostatní balili a připravovali se k odchodu. Někdy už zapadlo i slunce. Ale Hunterovi to nevadilo. Vlastně mu to tak bylo milejší. Bylo to, jako by celá pláž patřila jen jemu a jeho rodičům. I poté, co Hunterova matka zemřela, chodil s ním otec dál na pláž každou neděli. Někdy Hunter otce přistihl, jak pozoruje hřebeny vln a přitom si otírá slzy.

      Turisty se to všude jen hemžilo, zvlášť na promenádě Third Street a v četných plážových barech, které nábřeží lemovaly. Prosvištěl kolem něj kluk na kolečkových bruslích, v patách za ním mladší dívenka, očividně zápolící s technikou jízdy.

      „Zpomal, Time,“ volala za chlapcem prosebně, ale ten se ani neohlédl.

      Hunter seděl chvíli na písku, pozoroval vlny a vdechoval mořský vánek. Zahlédl v dálce skupinu nočních surfařů. Dohromady jich bylo pět, z toho dvě ženy. Zjevně si ohromně užívali. Nějaký kluk si těsně u vody trénoval žonglování s fotbalovým míčem. Byl šikovný, to musel Hunter uznat. Kolem mlčky prošla dvojice, držící se za ruce, a oba Hunterovi srdečně kývli na pozdrav; opětoval jejich gesto. Díval se za nimi a na okamžik se pohroužil do vzpomínek. Jen málokdo to o něm věděl – kdysi dávno býval zamilovaný.

      Podvědomě roztáhl rty v melancholickém úsměvu. Vzpomínka se rozvíjela, úsměv se vytrácel a v útrobách se mu usadila prázdnota. V koutku oka se mu začala formovat osamělá slza. Ze vzpomínání ho však vyrušilo zvonění mobilu v kapse. Na displeji stálo – neznámé číslo.

      „Detektiv Hunter.“

      „Jak se vede, chlape?“ ozval se D-King svým pohodovým tónem. V pozadí zněl hlasitý hip-hop.

      „Nic moc,“ odvětil Hunter.

      D-King nebyl z těch, co chodí kolem horké kaše. „Je mi líto, chlape, v ulicích se nic nepovídá, věřte mi. Mexikáni, Jamajčani, Rusáci, Číňani, Taliáni, kdekdo… nikdo nic neví o žádný zašitý holce. Gang s tím nemá nic společnýho, aspoň ne žádný známý gang.“

      „Jo, na to jsem už od našeho posledního rozhovoru přišel taky.“

      „Už víte, co byla zač?“

      „Jo.“

      D-King čekal, ale Hunter to nerozváděl.

      „Nechte mě hádat, nebyla šlapka.“

      „Přesně tak.“

      „Já vám to říkal, chlape. Kdyby byla, věděl bych to.“ Následovala zdráhavá pauza. „Poslyšte, já už musím končit, ale budu se ptát dál. Kdybych se něco doslechl, ozvu se.“

      Ukončil hovor, oklepal si ruce od písku, vzal sako a vykročil zpátky k autu. Dav lidí kolem barů začínal řídnout a Hunter chvilku uvažoval, zda nemá do některého zajít. Neuškodil by panák single malt… nebo pět panáků. To by mu možná kompletně vyčistilo hlavu.

      Žena sedící u jednoho z mnoha venkovních stolů upoutala Hunterovu pozornost hlasitým smíchem. Byla hezká, měla krátké tmavé vlasy a nádherný úsměv. Na kratičký okamžik se setkali pohledem a on si vzpomněl, že byt Kelly Jensenové je v Santa Monice. Ani její ateliér nebyl daleko odtud. Culver City leželo prakticky hned vedle.

      Ve spise, který Hunter dostal od oddělení pohřešovaných osob, stálo, že vyšetřující policista navštívil obě místa, aniž něco podstatného zjistil. Panovalo podezření, že Kelly byla unesena z domova, když zaparkovala auto a zamířila do domu, kde bydlela. Neexistovali žádní svědci ani nahrávka bezpečnostní kamery.

      Hunter se podíval na hodinky. Měli s Garciou původně v plánu prověřit obě místa zítra, ale co má být, sakra. Už tu jednou je, a každopádně hned tak neusne.

53

      Byt Kelly Jensenové se nacházel ve druhém podlaží luxusní budovy na exkluzivním San Vicente Boulevard, co by kamenem dohodil od západního konce Santa Monica Beach.

      Hunter zaparkoval auto hned před činžákem a chvíli pozoroval provoz. Auta přijížděla a odjížděla každých deset až patnáct vteřin. Když vystoupil a zavřel za sebou dveře, poznal Kellyino auto podle popisu v informačním formuláři, který obdržel z oddělení pohřešovaných osob – smetanově bílý Pontiac Trans-Am z roku 1989 se zvedací střechou, v prvotřídním stavu. Parkoval jen pár vozů od místa, kde Hunter zastavil. Hunter si navlékl latexové rukavice, pak mechanicky vzhlédl k okolním budovám. V několika oknech se svítilo. Přistoupil ke Kellyinu autu, udělal z dlaní kornout, přiložil ho k oknu řidiče a nahlédl dovnitř. Vnitřek vozu se zdál být čistý, bez poskvrnky.

      Klíče od Kellyina bytu už Hunter měl. Poslali je do Parkerova centra spolu se spisem z oddělení pohřešovaných osob, a měl je ležet na zadním sedadle auta. Vstoupil do budovy a vydal se do prvního patra. Po krátkém hledání správného klíče si odemkl dveře Kellyina bytu, vkročil dovnitř a na chvilku se zastavil v předsíni, než se pokusil stisknout vypínač. Nic.

      „Paráda.“ Rozsvítil baterku.

      Obývací pokoj měla prostorný a hezky zařízený. Hunter se beze spěchu rozhlížel. Uklizeno tu bylo takřka chorobně, až na prach, který se nahromadil za tu dobu, co se Kelly pohřešovala. Každý předmět jako by měl své místo.

      Na dlouhé skleněné polici u jedné stěny stálo několik rámečků s fotkami – na většině obrázků byli ona a její rodiče.

      Kuchyně byla propojená s obývacím pokojem, na západní straně. Světla tu také nesvítila. Hunter otevřel ledničku a okamžitě ho praštil do obličeje závan teplého, hnilobného vzduchu.

      „Kruci!“ Uskočil a zabouchl dveře. Elektřina je vypnutá určitě už několik dní. Vyšel z kuchyně a zamířil dál do bytu.

      Ložnice byla obrovská, patrně větší než celý Hunterův dvoupokojový byt. V přilehlé koupelně našel velkou sbírku líčidel a několik lahviček krémů na obličej, ruce a tělo. Postel měla dokonale ustlanou. Na prádelníku našel Hunter další portrét rodičů, několik náhrdelníků a náramků a řádku lahviček parfémů. Zásuvky byly plné prádla a letního oblečení.

      Hunter se zaměřil na portrét Kelly. Podobala se o hodně víc matce než otci. Hunter se nemohl ubránit myšlence na to, jaká bolest je čeká, až u nich v Great Falls zaklepe šerif. Sám byl nositelem takových zpráv tolikrát, že si to ani nepamatoval.

      Když vracel fotografii zpátky na prádelník, odrazil se paprsek světla z baterky od stříbrného rámečku a Hunter ztuhl. Rámeček zafungoval jako zrcadlo a on zahlédl tmavou postavu stojící hned za ním.

54

      Cvak.

      Hunter uslyšel tlumený zvuk poloautomatické pistole, kterou mu někdo natáhl pár centimetrů od zátylku. Jenže než stihla osoba, která tam stála, něco říci nebo udělat, otočil se na patě a rázně máchl paží. Baterka zasáhla vetřelcovu ruku s pistolí. Hlasitě to bouchlo.

      Pistole i baterka přeletěly místnost, narazily na dveře šatníku a spadly na podlahu. Baterka skončila pod postelí, obrácená ke zdi; její odražené světlo stačilo právě jen na to, aby v místnosti nezavládla úplná tma.

      Hunter už měl levou ruku v podpažním pouzdru. Podařilo se mu sevřít v prstech rukojeť pistole, když vtom mu vetřelec uštědřil dobře mířený kopanec, který zasáhl Huntera přímo do žaludku. Vzduch z něj vyšel jako z prasklého balonu, zapotácel se dozadu a lapal po dechu. Hunter věděl, že vzápětí bude následovat další kopanec. Tentokrát se dostavil z pravé strany, asi ve stejné výši jako první, ale Hunter byl připravený. Zablokoval ho hřbetem předloktí, prudce se rozmáchl levou pěstí a zasáhl vetřelce přímo do hrudi. Hunter využil setrvačnosti, udělal krok dopředu a vrazil protivníkovi úder pěstí do obličeje. Byl zablokován s přesností znalce bojových umění. Hunter nezpomalil, další levý hák do boku – zablokován. Pravý hák do hrudníku – zablokován. Levým loktem do obličeje – zablokováno.

      Co je, kurva? říkal si v duchu Hunter. On snad ten chlap vidí potmě, nebo co?

      Od vetřelce následoval další, vyšší a prudší kop. Hunter ho postřehl pozdě, ale i tak mu rychlá reakce umožnila víceméně uhnout hlavou. Špička vetřelcovy boty škrábla Huntera do pravého obočí. Hunter využil úhybného manévru k tomu, aby zrychlil a provedl obrat o tři sta šedesát stupňů. Pohyb trval jen zlomek sekundy a na jeho konci Hunter znovu zasáhl levou pěstí vetřelce přímo do hrudního koše. Jakási intuice mu však na poslední chvíli zavelela zmírnit sílu úderu. Tentokrát k žádnému zablokování nedošlo. Vetřelec se zlomil v pase a zapotácel se dozadu. Během mžiku Hunter zopakoval svůj pohyb pozpátku, otočil se na patě opačným směrem. Když byl znovu čelem k útočníkovi, držel v natažené pravici pistoli. Hlaveň zbraně byla jen pár centimetrů od tváře útočníka.

      „Pohni se a večeříš s Elvisem.“

      „Kurva, to byl fofr.“

      Hunter se zamračil. Byl to ženský hlas.

      „Kdo jste, do prdele?“ zeptala se.

      „Já?“ Hunter spustil pistoli. „Kdo jste, do prdele, vy?“

      „Já se ptala první.“

      „Ale já mám pistoli.“

      „Jo? Já taky.“

      „No, a víte co? Já tu svoji pořád držím v ruce a míří vám rovnou do obličeje.“

      Kratičká pauza.

      „Tak jo, máte bod.“ Zvedla ruce, ale neřekla ani slovo.

      „Zeptám se znovu, pro případ, že jste zapomněla – kdo jste, do prdele?“

      „Jmenuju se Whitney Myersová.“ Její hlas byl klidný.

      Hunter čekal, ale Myersová už nic víc nedodala. „A…? Má mi vaše jméno něco říkat?“

      „Jsem soukromá vyšetřovatelka, specializuju se na hledání pohřešovaných osob. Jestli mě necháte pohnout, můžu vám ukázat svůj průkaz.“

      „Rukama zatím ani nehnete, beruško.“

      Podezíravě ji pozoroval. I ve slabém světle vycházejícím zpod postele Hunter viděl, že Myersová má na sobě tmavé kalhoty a tričko, střevíce s plochou podrážkou, malou ledvinku kolem pasu a černou pletenou čepici.

      „Oblékáte se spíš jako lupič než jako soukromé očko.“

      „No, vy taky nejste oblečený jako policajt,“ odpálila ho.

      „Jak víte, že jsem policajt?“

      Ukázala hlavou směrem k šatníku. „Standardní erární baterka Losangeleského policejního sboru.“ Krátká pauza. „Na rozdíl od vaší pistole. Na té není nic standardního. Taktická pistole HK USP. Oblíbená u jednotek Seals. Zřejmě patříte k nějaké speciální sekci, nebo jste pořádný fanatik přes zbraně. Hádám, že obojí.“

      Hunterova pistole jí stále ještě mířila přímo do očí. „Jestli jste věděla, že jsem policajt, proč jste mě, sakra, takhle napadla?“

      „Vůbec jste mi nedal šanci něco říct. Chystala jsem se vás zrovna zdvořile požádat, abyste se pomalu obrátil, když jste zčistajasna začal vyvádět jako akční hrdina, zfetovaný crackem. Já se jen bránila.“

      Hunter to zvažoval. „Jestli jste soukromá vyšetřovatelka, tak kdo vás najal?“

      „Víte přece, že vám to nemůžu povědět. To je důvěrná informace.“

      Hunter se podíval na svou zbraň a pak zpátky na Myersovou. „Za daných okolností asi nemáte moc na vybranou.“

      „Vy i já víme, že mě nezastřelíte.“

      Hunter se uchechtl. „Já bych si na vašem místě nebyl tak jistý. Chybí mi jen důvod.“

      Myersová neodpověděla.

      „A navíc vás můžu zatknout za vloupání a narušování domovní svobody. Však víte, jak to chodí. Budete si muset přitáhnout na stanici právníka, pak vás budou pořádně vyslýchat… tada, tada, tada… a stejně se to dozvíme. Takže byste mi radši měla něco říct, jinak vás čeká hodně dlouhá noc.“ Hunter cítil, jak mu po pravé straně obličeje stékají tenké čůrky krve z ranky těsně nad obočím. Stál zcela nehybně.

      Myersová upírala na Huntera nehybný pohled. Viděla v jeho očích rozhodnost. Nepustí ji jen tak. Jenže Myersová rozhodně nehodlá povědět Hunterovi pravdu o Katii a Leonidu Kudrovových. Není ochotna prozradit mu svá tajemství, ani to, že – ze zvyku a proto, aby měla aktuální zprávy o tom, kdo by se mohl stát jejím potenciálním klientem – dostává každodenně seznam jmen všech nových přírůstků databáze oddělení pohřešovaných osob včetně fotografií. Seznam vytvářel a filtroval její informátor z řad Losangeleského policejního sboru Carl O’Connor.

      O’Connor nebyl detektiv z oddělení pohřešovaných osob. Prostě a jednoduše to byl počítačový maniak, starý kamarád a správce databáze Losangeleského policejního sboru v úřadovně Valley. Jeho neomezený přístup k zásadním informacím týkajícím se pohřešovaných osob představoval pro Myersovou výhodu, kterou v mnoha případech využívala. Když obdržela fotografii Kelly Jensenové, Myersová okamžitě zpozorovala její podobu s Katií Kudrovovou, a právě proto byla zrovna v tomhle okamžiku v bytě Kelly Jensenové. Hledala stopy.

      Nepřipadalo v úvahu, že by to všechno Hunterovi pověděla. Myersová však věděla, že něco mu říct musí. Improvizovala co nejrychleji.

      „Tak jo. Pracuju pro člověka, se kterým jsem dříve chodila,“ lhala s tím nejklidnějším výrazem.

      Hunter se zamračil. „Jméno?“

      Myersová se usmála. „Víte přece, že jméno vám nemůžu sdělit. Jedině s jeho souhlasem nebo na rozkaz soudu. Ani jedno z toho nemáte.“

      „A on se obrátil na vás, místo na oddělení pohřešovaných osob?“

      „Co můžu říct? Někteří lidé prostě Losangeleskému policejnímu sboru nedůvěřují.“

      Myersová uvolnila pravou paži.

      „Hele, hele, hele,“ zvolal Hunter varovně. „Klídek, broučku. Co to děláte?“

      Spustila ruku k boku a třela si ho, přičemž se zhluboka nadechovala. „Myslím, že jste mi zlomil pár žeber.“

      Hunter se ani nepohnul. „Ne, nezlomil. A aspoň nekrvácíte.“

      Myersová pohlédla na ranku nad Hunterovým obočím. „Ještě nikdy jsem neviděla, že by se někdo pohyboval tak rychle. Měla jsem vás přímo na mušce. Měl jste to koupit.“

      „Tak to mám tedy kliku, že jsem uhnul.“ Hunter si mírně protáhl krk. „Jak jste se sem dostala? Nebyly tu stopy násilného vniknutí.“

      Myersová obdařila Huntera okouzlujícím úsměvem. Začíná to být komplikované. Stála si na svém.

      „Pořád mluvím jenom já, a vy jste mi ještě neřekl, jak se jmenujete, ani jste mi neukázal žádný policejní průkaz. Sakra, vlastně ani najisto nevím, jestli jste z Losangeleského policejního sboru. Vím, že nejste z oddělení pohřešovaných osob. Tak kdo jste?“

      „Jak víte, že nejsem z oddělení pohřešovaných osob?“

      Smrtelně zvážněla. „Anžto jsem k němu patřívala.“

55

      Hunter několik vteřin upřeně hleděl na Myersovou. Opětovala jeho pohled s úplně stejnou zarputilostí.

      „Tak jo,“ povolil nakonec Hunter, „koukneme se na tu licenci soukromého vyšetřovatele, o které jste mluvila. Ale pomaloučku.“

      „Koukneme se na tu policejní placku, o které jste mluvil,“ zaútočila Myersová.

      Hunter odtáhl levou stranu kožené bundy. Odznak měl přicvaknutý na opasku.

      Myersová ho s kývnutím hlavy vzala na vědomí, rozepnula zip ledvinky a podala Hunterovi černou koženou náprsní tašku.

      Prohlédl si její průkaz a pak se znovu soustředil na ženu, kterou měl před sebou. Tmavé oči, malý nos, vysedlé lícní kosti, plné rty, dokonalá pleť a tělo sportovkyně.

      Hunter konečně zasunul zbraň do pouzdra a pak sebral ze země svou baterku spolu s pistolí Myersové – byl to poloautomatický Sig Sauer P226 X-5.

      „Soukromá očka jsou asi dobře placená,“ vyndal zásobník a zkontroloval, není-li náboj v hlavni; teprve pak vrátil prázdnou pistoli Myersové. „Tahle zbraň stojí dva a půl litru.“ Strčil zásobník do kapsy.

      „Proč? Hledáte si novou práci? Chlap jako vy by se mi rozhodně hodil. Pěkné prémie a zdravotní pojištění.“

      Hunter vyndal z krabice na prádelníku papírový kapesník a otřel si trochu krve z obličeje. „Jo? No, jenže mně by se šéfka jako vy nehodila.“

      Myersová se usmála. „Ale, tak vy taky nechodíte pro odpověď daleko? To se asi holkám líbí.“

      Hunter její poznámku ignoroval.

      „Povíte mi už, kdo jste, nebo vám mám říkat jen ‚pane detektive‘?“ zeptala se a založila si paže na prsou.

      „Jmenuju se Robert Hunter.“ Vrátil jí náprsní tašku. „Jsem detektiv Losangeleského policejního sboru.“

      „Z jakého oddělení?“ Ukázala na odznak. „Jak jsem říkala, vím, že nejste z oddělení pohřešovaných osob.“

      Hunter položil baterku na prádelník. „Speciálka, vraždy.“

      Myersová vytřeštila oči. Přesně věděla, co to znamená. Na okamžik jí došla řeč. „Kdy?“ zeptala se.

      „Kdy co?“

      „Nedělejte blbého. Nevypadáte na to, a mě už ty obřadní tance nebaví. Víte, kdy Jensenová zemřela?“

      Hunter se zadíval do tváře Myersové a zpozoroval tam náznak zoufalství. Mechanicky se podíval na hodinky, teprve pak odpověděl. „Včera.“

      „Včera se našlo tělo, nebo včera zemřela?“

      „Obojí. Byla mrtvá teprve pár hodin, když jsme ji našli.“

      „Ten, kdo ji unesl, ji držel skoro tři týdny, než ji zabil, co?“

      Hunter neodpověděl. Nemusel. Myersová přesně věděla, čemu takové počínání únosce-vraha nasvědčuje.

      „Jak byla zavražděna?“ zeptala se.

      Ticho.

      „Ale no tak, nechci po vás žádná velká vyšetřovací tajemství. Znám předpisy a vím, co můžete a nemůžete prozradit. Když se to nedozvím od vás, jak dlouho myslíte, že mi potrvá, než tuhle informaci zjistím? Zvládnou to asi tak dva telefonáty. Ještě pořád mám ve sboru své kontakty a konexe.“

      Hunter pořád neříkal nic.

      „Fajn. Tak já si to zjistím po svém.“

      „Vrah použil nůž.“

      Myersová si přejela špičkami prstů přes horní ret.

      „Kolik obětí?“

      Hunter zvědavě opětoval její pohled.

      Pokračovala: „Kolik obětí zatím máte? Pokud jste ze Speciální sekce vražd, znamená to, že ten chlap buďto už zabíjel, nebo Kelly Jensenová zahynula obzvlášť strašným způsobem… nebo obojí. A kdybych měla hádat, řekla bych, že obojí.“

      Hunter zůstal zticha.

      „Hledáte sériového vraha, viďte?“

      „Na bývalou policajtku děláte rozhodně moc ukvapené závěry.“

      Myersová nespouštěla z Huntera oči.

      „Fajn, teď je se svěřováním řada na vás,“ řekl. „Kdopak je ten bývalý přítel, pro kterého pracujete?“

      Myersové se nechtělo zabředat ještě víc do lži. „Už zase ode mě chcete důvěrné informace?“ Zvedla obočí.

      „Budeme si zase hrát, zlatíčko?“ zaútočil Hunter. „Měl jsem dojem, že jste říkala, že už vás ty obřadní tance nebaví.“

      Myersová se na něj znovu zamračila.

      „Kelly Jensenová je mrtvá. Zavražděná tak, že by se vám o tom nezdálo ani v tom nejhorším snu. Váš případ pohřešované osoby skončil. Nic víc nepotřebujete vědět.“

      „Pravidla utajení důvěrných sdělení mezi klientem a vyšetřovatelem nekončí, když je u konce případ. To přece víte.“

      „Ten bývalý přítel může být podezřelý.“

      Vteřina zaváhání.

      „Není,“ prohlásila Myersová sebejistě. „Nebo si myslíte, že jsem si ho důkladně neprověřila, než jsem převzala případ? A říkal jste, že Kelly zahynula včera. On je už pět dní v zahraničí.“

      „Když jste si tak jistá jeho nevinou, co kdybyste mi prozradila jeho jméno a nechala mě, abych si ho taky prověřil?“

      Proběhla dlouhá, nepříjemná chvilka, potom Myersová natáhla pravou paži, dlaní ruky vzhůru. Upírala oči přímo do Hunterových. „Můžete mi vrátit munici?“

      Hunter věděl, že žádá gesto důvěry. Zvolna vyndal zásobník z kapsy a vložil jí ho do ruky. Myersová ho nezasunula do své zbraně. Místo toho se na něj jen dlouze zadívala. Její lež na sebe jako sněhová koule nabalovala další a měnila se v cosi, o čem věděla, že to nebude schopna zvládnout. Musí se z toho dostat, než udělá chybu.

      „Víte, že vám nemůžu říct jeho jméno. Kdybych to udělala, už nikdy neseženu dalšího klienta. Ale můžu vám povědět všechno, co o tom případu vím. Třeba v tom něco najdete.“

      Hunter viděl, jak jí maličko zacukalo pravé oko.

      Myersová se podívala na hodinky. „Dopřejte mi pár hodin, abych si dala všechno dohromady, a můžete mít všechno, co vím já.“

      Hunter ji dál pozoroval.

      „Vím, kde vás najdu.“

      Hunter sledoval, jak Myersová opouští místnost, a pak sáhl do kapsy. Podíval se na průkaz soukromého vyšetřovatele, který prve nepozorovaně vysunul z její kožené náprsní tašky.

      „A já vím, kde najdu tebe,“ zašeptal si pro sebe.

56

      Malířský ateliér Kelly Jensenové byla vlastně přestavěná autodílna za řádkou obchodů v Culver City. Úzká ulice ležela stranou od hlavních tříd, na nízkém kopečku. Napravo od ateliéru se nalézalo malé parkoviště, kde si přes den nechávali svá vozidla všichni majitelé okolních obchodů. V tuhle noční dobu zelo prázdnotou. Jediné světlo pocházelo od staré, zažloutlé žárovky v pouliční lampě na nároží. Hunter se rozhlédl po bezpečnostních kamerách. Nic.

      Ateliér byl prostorný a pěkně uspořádaný. Zařízení tvořily police a zásuvky na všechny možné barvy, typy štětců, palety a plátna různých rozměrů. Všechny dokončené obrazy vězely ve velkém dřevěném stojanu, který zabíral celou severní stěnu. Stál tu jen jediný malířský stojan, umístěný jen pár krůčků od velkého okna směřujícího na západ. Kelly se při práci ráda dívala na západ slunce, usoudil Hunter.

      Obraz na stojanu zakrýval kus látky, zacákaný barvami. Na rozdíl od Laury Mitchellové pracovala Kelly zřejmě vždycky jen na jednom plátnu.

      Hunter zvedl skvrnitou látku a prohlédl si obraz pod ní. Tmavá, šerá obloha nad poklidným jezerem, obklopujícím trosky staré budovy nad strmým srázem. Hunter ustoupil dozadu, aby lépe viděl.

      Kelly malovala realisticky a efekt tohoto plátna byl tak živý, až měl pocit, jako by stál na břehu a hleděl k obzoru. Dokázala však něco, co Hunter ještě nikdy neviděl. Bylo to, jako by hleděl na celou scenérii skrz kouřové sklo. Všechno mělo smutný, šedý nádech, jako by se chystala zuřivá bouře. Obraz působil tak realisticky, až Hunter pocítil chlad. Přitáhl si límec bundy těsněji ke krku.

      Kellyin rozlehlý pracovní prostor neobsahoval žádné harampádí. Jediný nábytek tu tvořily policové a zásuvkové díly u stěn, stojan na hotové obrazy a staré, omšelé křeslo kousek od okna, obrácené proti malířskému stojanu. Nebyla tu žádná dvoumetrová plátna, přepážky ani nic podobného. Žádné místo, kde by se někdo mohl ukrýt. V jednom rohu měla Kelly improvizovaný kuchyňský kout a v protějším malou koupelnu. Hunter všechno prověřil. Nepřipadalo v úvahu, že by tu vrah mohl čekat a pak se ke Kelly připlížit, aniž ho zpozorovala.

      Hunter se vrátil k oknu a zadíval se do noci. Protože se ateliér nacházel na kopci, vyhlídce nic nepřekáželo a byla přímo úžasná. Žádný div, že si jí Kelly dopřávala při práci. Zkontroloval zámky. Všechny dost nové a velmi bezpečné. Malé parkoviště leželo nalevo, ale z okna se dala zahlédnout jen část jeho plochy.

      Náhle se jen pár metrů od místa, kde stál, něco za oknem neuvěřitelně hbitě pohnulo.

      „Do prdele!“ Hunter uskočil, ruka mu sjela ke zbrani.

      Černá kočka přeběhla po okenní římse během zlomku vteřiny. Hunter zůstal nehybně stát, obě ruce natažené před sebe, pevně svíral rukojeť pistole a tep se mu hnal zběsilou rychlostí.

      „Krucinál! Dvakrát za noc, to snad ne,“ vydechl posléze. Jak si mohl té kočky nevšimnout? Přistoupil blíž a podíval se znovu. Tma venku způsobila, že okno fungovalo téměř jako jednosměrné zrcadlo. V noci mohla osoba oblečená celá v černém pozorovat Kelly a zůstat nepovšimnuta. Hunter odemkl okno, otevřel je a uvítal chladivý vánek, který ho políbil na tvář. Vyklonil se a vyhlédl ven, nejdřív napravo a pak nalevo, směrem k parkovišti. Tehdy si všiml čehosi, co na něj mrkalo z protější zdi.

57

      Ječivý skřek z televizoru Jessiku Blackovou prudce probudil. Usnula na pohovce a ani si nevšimla, že začal starý, černobílý béčkový filmový horor.

      Promnula si pálící oči, posadila se a rozhlédla se po obývacím pokoji, jestli neuvidí svého přítele Marka. Nikde na dohled nebyl.

      Žena na obrazovce znovu zavřeštěla a Jessica omámeně sáhla po dálkovém ovladači, který jí spadl mezi nohy, aby televizor vypnula. Vonná svíčka, kterou prve zapálila, už do poloviny vyhořela a celou místností se teď vznášela sladká vůně jablek a skořice. Jessica chvilku pozorovala plamen. Její akustická kytara značky Wechter stála opřená o bok pohovky vedle ní. Stále zahleděná do plamene, přejela dlaní po strunách a pohroužila se do vzpomínek.

      Jessica dostala svou první akustickou kytaru k desátým narozeninám. Tatínek ji pro ni koupil jako dárek v „garážovém výprodeji“. Bylo to staré a poškrábané prkno se zrezivělými strunami, které znělo spíš jako umírající pes než jako hudební nástroj. Jenže už v tomhle věku Jessica chápala, že tatínek utratil peníze, které neměl, jen aby jí udělal radost. A radost opravdu měla.

      Nástroj ji začal fascinovat již o dva roky dřív. Jako každé odpoledne předtím, než onemocněla, vzala tehdy maminka Jessiku do parku v blízkosti jejich bydliště. Toho dne tam nějaký starý černoch hrál na kytaru jen pár metrů od lavičky, na které maminka s oblibou sedávala. A toho dne, místo aby pobíhala s ostatními dětmi, seděla Jessica na trávě před tím starcem a celé odpoledne sledovala, jak hraje, zhypnotizovaná zvuky, jež dokázal z pouhých šesti strun vyloudit.

      Stařec už do parku víckrát nepřišel, ale Jessica na něj nikdy nezapomněla. Týden na to maminka onemocněla čímsi, co nikdo nedokázal diagnostikovat. Její nemoc postupovala rychle, užírala ji zevnitř a měnila ji z usměvavé, vitální ženy v ubohý uzlíček kostí a kůže. Jessičin otec chřadl spolu se svou ženou. S její nemocí ho zmáhala deprese. Jeho plat pokladního v supermarketu jim sotva stačil na živobytí, a když dva měsíce poté, co manželka onemocněla, přišel o práci, následoval finanční kolaps.

      Jessičina matka zemřela den poté, co doktoři konečně zjistili, že se u ní vyvinul vzácný rakovinový nádor.

      Poslední radostná vzpomínka na maminku, kterou Jessica měla, pocházela z toho dne v parku, kdy obě poslouchaly starého kytaristu.

      Jessica se upnula na kytaru, jako by ta vzpomínka žila v každém tónu, který vyloudila. Neměla peníze na lekce, časopisy ani knihy o hudbě, ale trávila s milovaným nástrojem každou vteřinu, kterou mu mohla věnovat. Zanedlouho si vypěstovala vlastní jedinečný styl brnkání a probírání strun, prozkoumala každičký zvuk, který se z nástroje dal vyloudit. Uměla hrát na kytaru tak, jak to nikdo nikdy neslyšel. V devatenácti letech dostala nabídku smlouvy od malé nezávislé nahrávací firmy se sídlem v jižním Los Angeles. Jejím prostřednictvím vydala šest alb a v průběhu let absolvovala nespočet turné. Jessica začala být dobře známá a hodně respektovaná na jazzové scéně, ale její hudba nebyla dost mainstreamová, aby ji hrála většina populárních rozhlasových stanic.

      Před třemi lety se ředitel její nahrávací firmy rozhodl vrátit ke kořenům a pořídil s Jessikou několik videonahrávek; pak je uložil na YouTube. Vsadil nejen na její talent, ale také na její krásu.

      Jessica byla prostým způsobem úchvatná. Metr pětašedesát, vláčné tělo tanečnice, rovné černé vlasy sahající k ramenům, magnetické, tmavě hnědé oči, plné rty a pleť bez poskvrnky. Kam přišla, tam přitahovala všechny pohledy.

      Experiment se zdařil, ale ani sám ředitel nečekal, že se zdaří tolik. Prostřednictvím ústního podání a sociálních sítí dosáhly Jessičiny videonahrávky na YouTube nebetyčné sledovanosti. Už během prvního měsíce byly celosvětově přehrány víc než milionkrát, čímž se ocitla na první stránce YouTube mezi nejsledovanějšími klipy. Dnes už se Jessičina alba prodávala a stahovala stejnou měrou, jaké dosahovaly světoznámé mainstreamové popové skupiny.

      Jessica se myšlenkami vrátila do svého obývacího pokoje. Na skleněném stolku před ní stál jediný prázdný talíř od večeře a napůl vypitá láhev červeného vína. Při pohledu na ně si vzpomněla, že prve jedla sama. Konečně ji dostihla realita. Mark tu není. A hned tak se nevrátí.

      Jessica a Mark se poznali před dvěma roky v jazzovém klubu Catalina na Sunset Boulevardu po jednom z jejích koncertů. Tehdy večer seděla u baru, obklopena fanoušky a několika hudebními publicisty, když tu si všimla, jak někdo postává u jeviště. Byl vysoký, ramenatý a výrazný. Dlouhé vlasy, černé jako noc, měl sepnuté vzadu jako Viking. Jessiku však neupoutalo to, že byl hezký. Zaujalo ji, jak si prohlíží její kytaru.

      Omluvila se své společnosti a přistoupila k němu; byla zvědavá, co ho na jejím nástroji tolik zaujalo. Chvíli si povídali a ukázalo se, že Mark je také kytarista. Učil se klasické hře, ale místo aby se vydal touto cestou, vytvořil si vlastní hardrockovou skupinu. Říkali si Dust a právě před několika dny podepsali smlouvu na první desku.

      Z povídání vyplynula večeře někde na Sunset Strip. Mark byl zábavný, inteligentní a okouzlující. Následovalo několik dalších schůzek a po osmi měsících si spolu pronajali v Burbanku velký loft v přestavěném skladišti.

      S pomocí internetu a hudebních videokanálů se první album skupiny Dust stalo celosvětovou senzací. Druhé se právě míchalo a mělo vyjít za měsíc. Momentálně se chystalo náročné turné. Jako rozcvičku před ním měla skupina absolvovat sérii osmi „tajných“ koncertů v malých klubech po celé Kalifornii. První se konal dnes večer ve Fortuně. Mark se skupinou odjel už ráno.

      Jessica zkřížila nohy pod tělem a podívala se na hodinky – osmnáct minut po jedné. Usnula v nepohodlné pozici a levá strana šíje jí ztuhla. Seděla ještě chvíli, čekala, až to přestane bolet, a bála se osamělosti své postele. Ale stráví-li noc v obývacím pokoji, bude se jí patrně stýskat ještě víc. Naposled si srkla vína a sfoukla vonnou svíčku, pak zamířila do postele.

      Jessica nepatřila k nejlepším spáčům; někdy se dlouho převracela a házela sebou, než konečně usnula lehkým spánkem. Dnes však s pomocí vína začala dřímat takřka okamžitě.

      Cvak, cvak.

      Párkrát zamžikala, potom otevřela oči. Opravdu něco slyšela, nebo ji klame mysl? Závěsy v ložnici nebyly zatažené a díky úplňku za oknem nepanovala v místnosti úplná tma. Jessica zvolna přejela pokoj očima – nic. Nehybně ležela a pozorně naslouchala, ale zvuk se už neopakoval. Minutu poté začala znovu usínat.

      Cvak, cvak.

      Tentokrát prudce otevřela oči. Neměla pochyb. Něco slyšela. A vycházelo to z nitra jejího bytu. Jessica se posadila na posteli a přejela prsty po dotykové lampě na nočním stolku. Mírně přimhouřila oči. Nenechala někde nedotažený kohoutek? Ale pokud ano, proč se ten zvuk neozývá ustavičně?

      Cvak, cvak.

      Zatajila dech a tep se jí zrychlil. Zase to uslyšela. Znělo to hned za dveřmi její ložnice. Znělo to, jako když podpatek boty lehce klapne o dřevěnou podlahu v chodbě.

      „Marku?“ zavolala a okamžitě si připadala hloupě. Mark se přece vrátí až za několik týdnů.

      Jessica na okamžik zaváhala a uvažovala, co má dělat. Ale co jiného jí zbývá? Zůstat v posteli a bát se celou noc? Patrně o nic nejde, ale musí to jít zkontrolovat. Zvolna vyklouzla z postele. Měla na sobě jen krátké šortky a tenoučké tričko bez rukávů.

      Vyšla z místnosti a rozsvítila v chodbě. Nic. Okamžik čekala. Nic se neozývalo. Popadla z komory starou Markovu baseballovou pálku a pak ostražitě postupovala chodbou dál. Projelo jí nepříjemné zachvění, když se bosýma nohama dotkla studených dlaždic na podlaze koupelny. Všechny kohoutky byly utažené. Nikde nic nekapalo. Vrátila se a zkontrolovala obývací pokoj, kuchyni, Markovu počítačovou hernu a svou zkušebnu. V celém bytě panovalo absolutní ticho, až na tikání hodin v kuchyni. Znovu zkontrolovala okna – všechna zavřená; dveře – všechny zamčené.

      Jessica potřásla hlavou a zasmála se, když jí pohled padl na baseballovou pálku, kterou držela v rukou.

      „Jo, já jsem tedy fakt šampión.“ Zarazila se. „Ale pro každý případ si tě nechám u postele.“

      Jessica se vrátila do ložnice a ještě jednou se naposled rozhlédla, než opřela baseballovou pálku o noční stolek a vlezla zpátky do postele. Zhasla lampu a opět se zachumlala pod přikrývky. Jakmile zavřela oči, zježily se jí náhle všechny chlupy na těle. Prudce v ní ožil jakýsi skrytý instinkt. Jakýsi senzor nebezpečí. A to jediné, co dokázala vycítit, bylo to, že není v místnosti sama. Je tu s ní ještě někdo. Tehdy to uslyšela. Ne cvakavý zvuk přicházející zvenčí, ale chraplavý šepot, znějící z jediného místa, které nezkontrolovala.

      „Zapomněla ses podívat pod postel.“

58

      Hunter strávil zbytek noci u počítače, kde zjišťoval, kdo je vlastně Whitney Myersová.

      Ráno, po šálku silné černé kávy, se vydal zpátky do Culver City k ateliéru Kelly Jensenové. Blikající červené světlo, které viděl včera v noci z jejího okna, byla bezdrátová bezpečnostní kamera, ukrytá ve výklenku zdi. Kamera mířila přímo na malé parkoviště. V Kellyině ateliéru nebyly žádné počítače, takže kamera nemohla patřit jí.

      V 6.00 měl otevřeno jen jeden z obchodů, které se dělily o parkoviště s ateliérem – obchod s potravinami pana Wanga. Hunterovi přálo štěstí; bezdrátová kamera skutečně patřila postaršímu Číňanovi, který vypadal jako ptáček.

      Vrásčitá tvář a pozorné oči pana Wanga jen naznačovaly, jak moc toho prožil, co viděl a jak nesmírné vědomosti za to množství let nashromáždil.

      Vysvětlil Hunterovi, že požádal svého syna Fang Li, aby tu kameru dozadu nainstaloval poté, co mu mockrát rozbili jeho starou dodávku značky Ford.

      Hunter se zeptal, jak dlouho si uchovává nahrávky.

      „Rok,“ odvětil pan Wang se širokým úsměvem, který jako by ho nikdy neopouštěl.

      Hunter se překvapením rozzářil. „Vy máte nahrávky rok zpátky?“

      „Ano. Každou minutu.“ Jeho hlas zněl jako šepot, ale slova následovala rychle po sobě, jako by mu mohl dojít čas, v němž potřebuje něco říci. Výslovnost měl dokonalou, což nasvědčovalo tomu, že žije v Americe už mnoho let, ale používal takřka výhradně holé věty, navíc podléhající svérázné gramatice. „Fang Li moc chytrý. Dobrý na počítače. Dělá program, co balí soubory. Dvanáct měsíců – soubory automaticky smažou. Nemusí nic dělat.“

      Hunter pokýval hlavou. „Chytré. Můžu se na ně podívat?“

      Pan Wang přimhouřil oči do tak tenkých čárek, až měl Hunter pocit, že je zavřel. „Vy chcete vidět do krámu počítače?“

      Letmé přikývnutí. „Ano. Rád bych viděl nahrávky z doby před několika týdny.“

      Pan Wang se uklonil a jeho úsměv se ještě rozšířil. „Tak jo, není problém, ale já ne dobrá. Musí říct Fang Li. On tady ne. Já zavolám.“ Pan Wang sáhl po telefonu za pultem. Mluvil čínsky. Rozhovor netrval déle než několik vteřin. „Fang Li jde,“ pravil a zavěsil. „Být tady moc rychle. Nebydlí daleko.“ Podíval se na hodinky. „Ne ještě jde do práce. Moc brzo.“

      Hunter se zeptal pana Wanga na Kelly Jensenovou. Dozvěděl se, že chodila do obchodu skoro denně, když tu byla, ale někdy mizela na celé týdny. Pan Wang měl Kelly moc rád. Říkal, že byla velmi zdvořilá, vždycky veselá a velice krásná.

      „V mé zemi celá vesnice by žádala ji o ruku.“

      Hunter se usmál, a zatímco čekal, rozhlížel se po obchodě. Koupil si šálek kávy z mikrovlnky a balíček sušeného hovězího s příchutí teriyaki. Několik minut poté dorazil Fang Li. Ještě mu nebylo třicet a měl delší černé vlasy, které se leskly jako reklama na šampon. Ve tváři byl krásný, kopie toho, jak asi vypadal jeho otec, když byl mladší, nicméně mnohem vyšší a dobře stavěný. Rychle promluvil s otcem, potom se otočil k Hunterovi a podal mu ruku.

      „Já jsem Fang Li, ale všichni mi říkají Li.“

      Hunter se představil a vysvětlil mu účel své návštěvy.

      „Fajn, pojďte se mnou a já vám to ukážu.“ Li vedl Huntera zadními dveřmi do velkého, pěkně uspořádaného skladiště. Všude se vznášela sladká a příjemná vůně, kombinace exotického koření, dochucovadel, mýdel, ovoce a kadidla. Na protějším konci vedly dřevěné schůdky do kanceláře. Na stěnách visely stovky čínských kalendářů – Hunter jich ještě nikdy tolik pohromadě neviděl. Bylo to, jako by jimi tapetovali. Kromě kalendářů tu stálo několik starých plechových kartoték, dřevěný regál, chladicí zásobník vody a velký psací stůl s počítačovým monitorem. Na obrazovce poskakovaly čínské znaky.

      Li se uchechtl, když si je přečetl.

      „Co to znamená?“ zeptal se Hunter.

      „Buď sám sebou. Pro tuhle práci se nikdo nehodí líp.“

      Hunter se usmál. „To je tedy pravda.“

      „Otec má takovéhle věci rád. Přísloví a tak, víte. Ale nejradši si vymýšlí vlastní, tak jsem mu naprogramoval takový malý spořič obrazovky. Načítá ze seznamu jeho vlastních mudrosloví.“

      „Tak tohle je vaše profese? Počítačové programování?“

      „Víceméně.“

      „Váš otec říkal, že jste mu dokázal uložit nahrávky za celý rok.“

      „To je pravda. Otec je posedlý pořádkem.“ Ukázal okénkem do skladiště. „U něj je vždycky všecko na svém místě.“

      Hunter přikývl.

      „Taky si potrpí na bezpečnost. Máme pět kamer, které běží čtyřiadvacet hodin denně. Jedna zabírá domovní dveře, jedna je obrácená na parkoviště vzadu a tři jsou uvnitř obchodu. Tolik dat by se nedalo archivovat bez absurdního množství místa na harddisku nebo šíleného komprimování nahrávek. Tak jsem vytvořil malý program, který automaticky komprimuje soubory starší než tři dny a pak je archivuje na externí vysokokapacitní harddisky.“ Li poodjel se židlí dozadu a ukázal na čtyři malé černé skříňky pod psacím stolem. „Po dvanácti měsících se ty soubory automaticky vymažou, aby vytvořily další prostor.“ Zarazil se a pohlédl na Huntera. „Tak co potřebujete, detektive?“

      Hunter něco napsal na kus papíru a položil to na stůl před Liho. „Potřebuju kopii všech nahrávek, co máte, mezi těmito daty.“

      Li pohlédl na papír. „Celý týden? Ze všech pěti kamer?“

      „Možná, ale začneme záběry z té na parkovišti.“

      Li si odkašlal. „To je sto šedesát osm hodin nahrávek. I zkomprimované zaberou…“ přimhouřil oči a chviličku nehlasně pohyboval rty, „…asi třicet dévédéček. Možná i víc. Kdy to potřebujete?“

      „Včera bylo pozdě.“

      Li zbledl. Podíval se na hodinky. „I kdybych měl profesionální multi-DVD kopírku, což nemám, stejně mi to zabere skoro celý den.“

      Hunter krátce uvažoval. „Počkejte moment. Říkal jste, že ty starší soubory jsou uloženy na těch externích harddiscích, je to tak?“ Ukázal na černé skříňky. „Budou soubory z těch dat na jednom z nich?“

      Li rychle pochopil, co Hunter navrhuje, a rty se mu roztáhly v úsměvu. „Budou, ano. Moc dobrý nápad. Můžete si odnést celý harddisk. Není na nich nic než archivované nahrávky z bezpečnostních kamer. Každopádně nic, co by otec mohl potřebovat. Můžete si připojit disk k jakémukoli počítači, snadno. Ušetří vám to tuny času, ale stejně si budete muset soubory rozbalit.“

      „To my dokážeme.“

      Li kývl. „Předvedu vám, jak je najdete.“

59

      Hunter to stihl zpátky do Parkerova centra ani ne za půl hodiny a šel rovnou na oddělení informatiky. Brian Doyle seděl u svého stolu a bleskově pročítal hromadu papírů. Měl na sobě stejné oblečení jako včera. Oči měl zarudlé a tvář neoholenou. Na okraji stolu ležela prázdná krabice od pizzy a kávovar v koutě byl prakticky prázdný.

      „Tys tady byl celou noc?“ zeptal se Hunter.

      Doyle vzhlédl, ale neřekl nic. Díval se přímo skrze Huntera.

      „Není ti nic?“

      Doyleovy oči konečně zaostřily. „Hmm? Jo, pardon, dobrý je to.“ Odložil list, který právě četl, na psací stůl. „Akorát že je málo personálu a hodně práce. Všichni vždycky potřebují všechno hned. Všude se mi hromadí papíry. A dneska odpoledne probíhá nějaká obrovská operace.“ Opřel se a okamžik Huntera pozoroval. „Co se ti sakra stalo s obličejem?“ Ukázal na ranku nad jeho obočím.

      Hunter zavrtěl hlavou. „Vrazil jsem do futra.“

      „Samozřejmě. Jen doufám, že to futro nebude oddělení žalovat.“

      „To by neudělala.“

      „Ona? To ti udělala ženská?“

      „Dlouhý příběh.“

      „To věřím.“ Vyklidil prostor na okraji stolu a opřel se o něj. „Tak jo, Roberte, když jsi tady ty, musí to být něco naléhavého.“

      Hunter přikývl. „Ale stačí mi tři minuty tvého času, Jacku. Pak vypadnu.“

      „Jde o toho magora, co zabil bombou doktora Winstona?“

      Takřka nepostřehnutelné přikývnutí. Hunter cítil, jak se mu sevřelo srdce, když se rozpomněl, že už svého starého přítele nikdy neuvidí.

      „Byl to dobrý chlap. Párkrát jsem se s ním sešel.“ Doyle se podíval na hodinky. „Co potřebuješ?“

      Hunter mu podal vysokokapacitní harddisk a počkal, až ho Doyle připojí ke svému počítači. Nebylo nijak překvapivé, že všechny adresáře na harddisku byly dokonale uspořádané – nejprve podle umístění kamery a pak podle data.

      „Dají se tyhle soubory rozbalit všechny najednou?“ zeptal se Hunter.

      „Ne. Jsou moc veliké. Bylo by to moc náročné na procesor a každý comp by to shodilo, ale…“ Doyle zvedl ukazováček, „můžeš je seřadit do jedné aplikace. Hned jak se jeden soubor rozbalí, automaticky se začne rozbalovat další ze seznamu. Tak u toho ani nemusíš být. Jen to necháš běžet a vrátíš se, až bude všechno hotovo.“

      „To by šlo.“

      Doyle se usmál. „Prosím tě, řekni mi, že ty soubory nepotřebuješ všechny. Jsou jich tři stovky. To potrvá kolik dní.“

      „Ne.“ Hunter zavrtěl hlavou. „Jenom pár – pro začátek.“

      „Fajn, v tom případě ti povím, jak to uděláš nejsnáz. Protože jde o externí disk, můžu ho připojit na prázdný laptop, aby se ti nezahltil comp v kanceláři. Tak můžeš pracovat na svém compu, kdybys potřeboval, a laptop nechat pracovat vedle. Dej mi pět minut a já ti to všechno nastavím.“

60

      Telefon na Hunterově stole zazvonil takřka okamžitě, jakmile vstoupil do kanceláře. Byla to doktorka Hoveová.

      „Roberte, pošlu vám nějaké laboratorní výsledky od Jensenové. Nařídila jsem týmu, aby to bylo co nejrychleji.“

      „Díky, doktorko. Copak tam máme?“ Gestem vyzval Garciu, který právě vstoupil, aby si vzal sluchátko a poslouchal také.

      „Jak jsme očekávali, oběť byla pod sedativy. Našli jsme jí v krvi stopy drogy zvané estazolam. Je to uspávací prostředek.“

      „Obvykle se předepisuje na krátkodobou léčbu insomnie, pravda?“ potvrdil Hunter.

      Doktorka Hoveová už zapomněla, že Hunter ví o nespavosti víc než většina lékařů.

      „Přesně tak. Vzhledem k relativně vysoké koncentraci jsme usoudili, že právě tím ji vrah uspal toho dne, kdy zemřela. Než ji odložil v tom sklepě. Ale nepřehnal to. Použil jen tolik, aby byla tak dvě hodinky v bezvědomí.“

      Hunter se pohodlně opřel.

      „Ale zajímavé je tohle: našli jsme taky slabé stopy jiného léku. Jmenuje se mexitil. Je to lék proti arytmii.“

      „Proti čemu?“ vyhrkl Garcia.

      „Běžný lék používaný k léčbě srdečního onemocnění zvaného ventrikulární arytmie.“

      Hunter začal listovat v papírech na svém stole.

      „Jestli hledáte její zdravotní záznamy, Roberte, nenamáhejte se,“ řekla doktorka, která ve sluchátku poznala zvuk převracených papírů. „Srdce měla silné jako závodní kůň. Tuhle nemoc neměla.“

      Hunter se zarazil a zlomek vteřiny uvažoval. „Jaké jsou vedlejší účinky toho mexitilu, doktorko?“

      „Výborná otázka, Roberte. Mexitil je farmakologicky podobný lidokainu, což je, jak víte, lokální anestetikum. Jeho hlavními vedlejšími účinky jsou lehká ospalost a zmatenost. Pokud ho ale vezme někdo, kdo netrpí ventrikulární arytmií, změní se lehká ospalost ve střední až silnou. A ani nemusíte podávat vysoké dávky. Ale to je zhruba všechno, co způsobuje. Nezbaví vás vědomí. Ani neuspí.“

      Hunter o tom zauvažoval. Dávalo to smysl. Patrně právě proto neměla žádná z obětí stopy pout. Jestli je vrah udržoval v neustálém stavu zmatení a ospalosti, nepotřeboval je znehybňovat.

      „Existoval by ještě nějaký jiný důvod, proč se vrah rozhodl použít mexitil?“ zeptal se Hunter. „Kdyby je chtěl jen zfetovat, mohl použít spoustu léků.“

      „Tenhle lék se dá snadno opatřit na internetu.“

      „To platí dneska o většině léků, paní doktorko,“ opáčil Garcia.

      „Pravda.“ Nastala krátká pauza. „Vždycky je tu možnost, že ten lék zná. Možná tou nemocí sám trpí.“

      Hunter už odklikával na počítači, hledal na internetu další informace o řečeném léku. „Mohla byste si prověřit databázi, doktorko? Vraťte se o pět… ne, o deset let zpátky. Hledejte všechny případy, kdy se mexitil našel v krvi oběti vraždy.“

      „Beze všeho.“ Tentokrát bylo obracení stránek slyšet ze strany doktorky Hoveové. „Taky mám výsledek analýzy toho měděně zbarveného prachu, co se našel oběti pod nehty. Je to prach z cihel.“

      Hunter zvedl obočí.

      „Možná dokážeme přesně určit, o jaký druh cihel se jedná. Dám vám vědět, pokud se to povede.“ Doktorka si odkašlala. „Nejdřív jsem si myslela, že se možná pokoušela dostat z místa, kde byla zavřená. Že byla někde za cihlovou zdí. Ale jak dobře víte, kdyby tomu tak bylo, určitě by měla popraskané a zlámané nehty… možná by jí i nějaký chyběl. Žádný nehet nebyl ani naštípnutý. Byly opilované jako drápy, vzpomínáte si? Možná má ten vrah nějaký bizarní fetiš na špičaté nehty.“

      Hunter rychle přelétl pohledem od počítače k tabuli s fotografiemi. „Nic jiného se jí pod nehty nenašlo?“

      „Ještě stopy vlastní pokožky,“ odvětila doktorka. „Než zemřela, škrábala si ústa, slabiny, všechny ty stehy.“

      „Jenom její pokožka?“

      „Přesně tak.“

      Hunter si sám pro sebe kývl. „Fajn, doktorko. Zavolejte mi, kdyby se vyskytlo ještě něco.“ Zavěsil a na okamžik se zadíval na vlastní nehty. „Zbraň,“ zašeptal.

      „Cože?“ Garcia poodjel se svou židlí od stolu.

      „Zbraň. Proto měla tak špičaté nehty.“ Hunter vstal a přistoupil k tabuli s fotografiemi. „Podívej se na snímky naší první oběti z místa činu.“ Ukázal na obrázky rukou Laury Mitchellové. Nic zvláštního na jejích nehtech nebylo.“

      „Nejsou opilované,“ souhlasil Garcia.

      „Špičaté nehty nejsou nápad vraha, jak naznačila paní doktorka. Kelly si je pomocí cihlové zdi nabrousila sama. Myslím, že chtěla zaútočit na svého žalářníka. V prázdné cele to byla jediná zbraň, kterou dokázala vymyslet.“

      Garcia vyšpulil dolní ret. „Ale nic jiného se jí pod nehty nenašlo, kromě cihlového prachu a vlastní pokožky. Vůbec neměla možnost je použít.“

      „Přesně tak.“ Hunter se vrátil ke svému stolu a listoval v zápisníku. „Doktorka říkala, že orgány Kelly jevily mírné příznaky dehydratace a podvýživy, je to tak? Myslím, že držela hladovku.“

      Garcia svraštil čelo.

      „Mexitil. Kelly na sobě neměla stopy vpichů, vzpomínáš si?“

      „Dával jí to v potravě.“

      Hunter se opřel o stůl. „S největší pravděpodobností, a ona přišla na to, že v jídle je droga.“

      „Takže přestala jíst, aby se zbavila omámenosti.“ Garcia pochytil sled Hunterových myšlenek. „Ale nebyla by pak moc slabá na to, aby se bránila?“

      „Byla by zesláblá, pokud by zůstala bez jídla několik dní, ale to se nestalo.“

      „Jen jeden den. Tak to doktorka Hoveová říkala, mám pravdu?“

      Hunter přikývl. „Mexitil není klasické sedativum. Kelly by stačilo vysadit ho jen na několik hodin.“

      „Na tolik, aby se zbavila omámenosti, ale ne tak dlouho, aby ji to zbavilo všech sil. Ale jak to mohla vědět?“

      „Nevěděla to. Vsadila na to.“

      „Takže si opilovala nehty a opatřila si tak jedinou zbraň, kterou dokázala vymyslet.“ Garcia si prohrábl rukou vlasy a vydechl. „Chtěla odtamtud pryč. Snažila se udělat něco sama, protože věděla, že jí dochází čas, a docházela jí i naděje. Už ji nebavilo čekat, až ji zachráníme.“

      Hunterovi začal zvonit mobil.

      „Detektiv Hunter,“ přiložil ho k uchu.

      „Detektive, tady je Tracy z centrály zvláštních operací. Obsluhuju informační linku zřízenou na toho vašeho podezřelého, co hledáte, Jamese Smithe.“

      „Ano?“

      „Mám na lince někoho, kdo tvrdí, že je on.“

      Hunter se zašklebil. „Jo, takových jsme měli prozatím padesát. Jen ať vám nadiktuje…“

      „Detektive,“ přerušila ho Tracy, „myslím, že byste si tenhle hovor měl vzít.“

61

      Hunter luskl prsty, aby přilákal parťákovu pozornost. Ani nemusel; Garcia už postřehl změnu v jeho výrazu.

      „Spustíte nahrávání?“ zeptal se Hunter Tracy.

      „Můžeme, detektive.“

      Hunter si pro sebe kývl. „Fajn, spojte mi ho.“

      Na lince se ozvalo cvaknutí, následovala chvilička šumu.

      Hunter čekal.

      Čekala i osoba na druhém konci.

      „Tady je detektiv Robert Hunter,“ přerušil posléze mlčení Hunter. Neměl náladu na nějaké hrátky.

      „Proč po mně jdete?“ Věta byla pronesena klidným, nespěchavým tónem. Hlas zněl jako tlumený šepot, jako by sluchátko bylo zabaleno do několika vrstev látky.

      „James Smith?“

      Následovala krátká pauza. „Proč po mně jdete?“ opakoval tímtéž klidným tónem.

      „Vy víte, proč po vás jdeme.“ Hunterův hlas byl stejně klidný jako Smithův. „Proto jste přece utekl, ne?“

      „V novinách po celém městě jsou moje fotky. Policie prý se mnou chce mluvit v souvislosti s nějakým probíhajícím vyšetřováním, ale nejsou tam uvedené žádné podrobnosti. Tak chci, abyste mi to řekl vy: proč po mně jdete? Co mám společného s bůhvíjakým probíhajícím vyšetřováním?“

      „Co kdybyste sem přišel, Jamesi? Můžeme si sednout a popovídat. Povím vám všechno, co chcete vědět.“

      Trpký smích. „Obávám se, že to momentálně nejde, detektive.“

      „Zrovna teď je to pro vás nejlepší možnost. Co jiného vám zbývá? Nemůžete věčně utíkat nebo se skrývat. Jak jste řekl, vaše fotografie je ve všech novinách. A zůstane tam. Dřív nebo později vás někdo pozná – na ulici, v krámě, v autě. Víte přece, že nejste neviditelný. Přijďte a pohovoříme si.“

      „Ta fotka v novinách je mizerná, a vy to víte – zrnitá, rozostřená a částečně zakrytá. Je to zoufalý pokus. Měl jsem co dělat, abych se sám poznal. Noviny nebudou ten snímek tisknout věčně, zvlášť když vám to nepřinese žádné výsledky. Za týden můžu tancovat nahý po Sunset Stripu a nikdo mě nepozná.“

      Hunter neodpověděl. Věděl, že je to až příliš velká pravda.

      „Takže se vás zeptám ještě jednou, detektive. Proč po mně jdete? A co mám společného s nějakým probíhajícím velkým vyšetřováním?“

      „Jestli nevíte, proč po vás jdeme, jak víte, že vedeme velké vyšetřování? V žádných novinách o tom nebyla zmínka.“

      „Nejsem blbec, detektive. Kdyby Losangeleský policejní sbor nechával tisknout v novinách fotku každého člověka, se kterým si chce popovídat, nestačily by na ty obrázky všechny noviny v Kalifornii. Těch pár, co se do tisku dostane, vždycky souvisí s nějakým velkým vyšetřováním. Děje se něco vážného, a vy si myslíte, že jsem do toho nějak zapletený.“

      Smith má pravdu, pomyslel si Hunter, není hloupý.

      „Takže chcete říct, že jste na to všechno přišel sám od sebe, ale nemáte zdání, proč jsme k vám přišli?“

      „Přesně tak.“

      Cosi ve Smithově tónu Huntera zaujalo. „Tak co kdybyste se stavil, abychom si to všechno mohli objasnit?“

      „Sbohem, detektive.“

      „Počkejte.“ Hunter Smithe zarazil dřív, než stihl přerušit hovor. „Víte, ve které sekci Losangeleského policejního sboru pracuju?“

      Garcia pohlédl na parťáka a svraštil čelo.

      Smith vteřinu váhal.

      „Podvody?“

      Garciovo čelo se zvrásnilo ještě víc.

      „Ne, nepracuju na podvodech.“

      Ticho.

      „Jamesi? Jste tam ještě?“

      „Tak ze kterého jste oddělení?“

      Hunter si všiml změny napětí ve Smithově hlase.

      „Vraždy.“

      „Vraždy? Koukejte, nechci se bavit přes ústřednu. Dejte mi číslo, na kterém vás můžu kontaktovat přímo.“ Napětí v jeho hlase se proměnilo v úzkost.

      „Co kdybyste mi dal svoje číslo vy?“

      „Jestli si chcete hrát, poslužte si. Sbohem, detektive.“

      „Tak jo.“ Hunter ho znovu zarazil. „Ať je po vašem.“ Dal Smithovi své číslo a linka oněměla. Hunter rychle stiskl tlačítko na svém mobilu a znovu se spojil se zvláštními operacemi. „Tracy, jste tam?“

      „Jsem tady, detektive.“

      „Řekněte mi, že něco máte.“

      „Je mi líto, detektive, ať je ten chlap, kdo chce, opravdu není hloupý. Použil mobil s předplacenou kartou. Buď nějaký hodně laciný bez GPS čipu, nebo umí tyhle čipy deaktivovat.“

      Hunter znal systém fungování telefonů s GPS čipem. Vysílají zhruba každých patnáct sekund lokalizační signál podobný těm, jaké používají letadla. GPS satelity pak mohou velmi rychle určit, kde se telefon nachází, s přesností na pět až šest metrů. Bylo zřejmé, že James Smith to ví taky.

      „Co takhle triangulace?“ zeptal se Hunter.

      „Jak už jsem říkala, ten chlap není žádný blbec, detektive. Během hovoru se pohyboval. A tím chci říct, že se pohyboval rychle. Hned po ukončení hovoru telefon vypnul.“

      „Do prdele!“ Hunter si hrábl rukou do vlasů. Věděl, že triangulace je nejpřesnější metoda lokalizace mobilu, který nevysílá poziční signál. Zapnutý mobil je v ustavičném spojení s okolními vysílači, aby se zajistil příjem nejlepšího dostupného signálu. Triangulace funguje tak, že se určí tři vysílače přijímající z telefonu nejsilnější signál a nakreslí se poloměr jejich pokrytí. V bodě, kde se tři kružnice protnou, se telefon nachází. Přesnost závisí na tom, jak blízko od sebe tři vysílače jsou. Ve městě jako Los Angeles, kde jsou stovky a stovky mobilních vysílačů, bývá přesnost takřka stejná jako u GPS čipu. A právě odtud pramení problém s pohybem. V Los Angeles jsou telefonní vysílače relativně blízko u sebe. Proces triangulace může trvat deset až patnáct minut. Pokud se během tohoto procesu dotyčný mobil vzdálí z okruhu některého ze tří vysílačů a ocitne se v okruhu jiného, celý proces selže a musí se zahájit znovu od začátku. Jestli James Smith volal z jedoucího auta nebo i autobusu, jeho signál ustavičně přeskakoval z jednoho vysílače na druhý, a to v řádu minut. Triangulace tedy byla doslova nemožná. Tracy měla pravdu. James Smith není žádný začátečník.

      „Tak jo, Tracy, chci, abyste udělala tohle…“

62

      Bylo jedno z těch losangeleských jarních rán, kdy je člověk rád na světě. Svěže modrá obloha, vlahý větřík a teplota nepřevyšující dvaadvacet stupňů Celsia. Lidé se prostě nedokázali ubránit úsměvu. Právě v takových dnech všichni detektivové litovali, že Losangeleský policejní sbor nefasuje neoznačené kabriolety. Takže musela postačit Garciova Honda Civic. Aspoň měla klimatizaci, kterou se Hunterův letitý buick honosit nemohl.

      Cestou do Century City, kde sídlila studia televize A & E, se Garcia ocitl vedle šarlatově rudého kabrioletu BMW se staženou střechou. O řidičovo rameno si opírala hlavu nakrátko ostříhaná bruneta s obočím vyškubaným do tenoučké čáry. Řidič byl svalovec s nablýskanou holou lebkou, oděný ve sportovním nátělníku, který vypadal, jako by byl nejméně o dvě čísla menší, než mužova postava vyžadovala. Hunter je chviličku pozoroval. Žena vypadala veskrze zamilovaně. Ledabyle si pročísla prsty vlasy a na okamžik mu připomněla Garciovu manželku Annu.

      „Ublížil bys někdy Anně?“ obrátil se Hunter znenadání ke Garciovi.

      Otázka byla tak překvapivá a netypická, až Garcia dupnul na brzdu a málem dostal smyk. „Cože?“

      „Dokázal bys někdy Anně fyzicky ublížit?“

      „Tak jsem slyšel správně. Co sakra blbneš, Roberte? To se ptáš vážně?“

      Uplynulo několik vteřin. Pokud Hunter žertoval, nedal to na sobě znát.

      „Hádám, že mlčení v tomhle případě znamená ne,“ řekl Hunter.

      „Znamená to sakra ne. Proč bych Anně ubližoval? Fyzicky nebo jinak?“

      Garcia se poznal s Annou Prestonovou na střední škole. Byla to milá a nezvykle krásná dívka. Garcia se do ní zamiloval takřka okamžitě. Trvalo mu však deset měsíců, než sebral odvahu a pozval ji na rande. V druhém ročníku spolu začali chodit a hned po maturitě ji Garcia požádal o ruku. Hunter neznal pár, jehož láska a vzájemná oddanost by se vyrovnala té jejich.

      „Ať se děje, co se děje, bez ohledu na to, co by provedla,“ naléhal Hunter, „žádným způsobem bys jí neublížil?“

      Zmatek v Garciově tváři sílil. „Přišel jsi o rozum? Poslouchej. Ať udělá, co chce, ať řekne, co chce, ať se děje, co chce – nikdy bych Anně neublížil. Ona je moje všechno. Bez ní neexistuju. Tak co to tady propána meleš, Roberte?“

      „Proč?“ Hunterův hlas zněl klidně. „Proč bys jí nikdy neublížil? Bez ohledu na to, co udělá… nebo řekne… nebo cokoliv…“

      Garcia byl Hunterovým parťákem už skoro čtyři roky, od svého nástupu k divizi loupeží a vražd. Věděl, že Hunter není obyčejný detektiv. Dokázal přijít věcem na kloub rychleji než kdokoli, s kým se kdy Garcia setkal. Většinou nikdo ani nechápal, jak to dělá, dokud to nevysvětlil, a pak se všechno zdálo náramně jednoduché. Hunter daleko víc naslouchal, než mluvil. Když už mluvil, pak ne všechno, co říkal, dávalo hned smysl, ale nakonec to do sebe vždycky zapadlo jako dílky skládačky. Někdy však Garcia míval dojem, že se Hunter pohybuje v jiné dimenzi než ostatní obyvatelé planety. Tohle byla jedna z těch situací.

      „Protože ji miluju.“ Garcia svá slova podvědomě zahalil něhou. „Ze všeho a ze všech na tomhle světě nejvíc.“

      „Přesně tak.“ Hunterovy rty se zvlnily úsměvem. „A myslím, že náš vrah je na tom stejně.“

63

      Auta se začala rozjíždět, ale Garcia byl stále ještě jako omráčený Hunterovými slovy. Nedočkaví řidiči za nimi začali troubit. Ti ještě nedočkavější už vykřikovali z okének nadávky. Garcia na ně nedbal a zvolna se sunul kupředu vlastním tempem. Nepřestával se soustředit na Huntera.

      „Prosím tě, vysvětli mi, co tohle šílenství znamená. Co chceš říct, Roberte? Že je vrah zamilovaný do mé ženy?“

      „Ne, do Anny ne,“ odvětil Hunter. „Ale co jestli si vrah myslí, že je zamilovaný do všech svých obětí?“

      Garcia zamyšleně přimhouřil oči. „Cože, do obou?“

      „Ano.“

      „Současně?“

      „Ano.“

      „A není řeč o lásce posedlého fanouška?“

      „Ne.“

      Přimhouřil oči ještě víc. „Jestli je opravdu miluje, proč by je zabíjel tak brutálním způsobem?“

      „Neřekl jsem, že je opravdu miluje,“ vysvětloval Hunter. „Řekl jsem, že si myslí, že je miluje. Ale ve skutečnosti miluje jejich vnější podobu. To, koho představují, ne kým jsou.“

      Ticho.

      Došlo mu to o pár vteřin později.

      „Hajzl! Obě oběti mu připomínaly někoho jiného,“ chytil se konečně Garcia. „Někoho, koho miloval. Proto si byly tak podobné.“

      Hunter přikývl. „Netouží po nich. Touží po té, kterou mu připomínají.“ Sledoval, jak se kabriolet BMW vzdaluje. „Neexistence pohmožděnin před zašitím obou obětí mi vadila od začátku. Pořád jsem si říkal: jestli je neunáší kvůli výkupnému, musí existovat důvod, proč si je nechává, místo aby je hned zabil, ale co je ještě důležitější, musí existovat důvod, proč se jich až do poslední minuty ani nedotkne. Nedávalo mi to žádný smysl. Ať jsem se vydal po jakékoli cestě, nechápal jsem, jak to, že nemají žádná zranění. Kdyby vrah držel ty ženy u sebe, aby uspokojil své sexuální touhy, došlo by ke zranění… Kdyby ze msty, došlo by ke zranění… Kdyby trpěl generalizovanou nenávistí vůči ženám nebo dokonce i přímo k tmavovlasým malířkám, které mu někdy v minulosti způsobily nějaké trauma, došlo by ke zranění… Kdyby to byl nějaký bláznivý fanoušek, došlo by ke zranění… Sadistická paranoia, došlo by ke zranění… Čirá vražedná mánie, došlo by ke zranění… Nic mi tam nezapadalo.“

      Garcia zvedl obočí.

      „Poprvé jsem to uslyšel před několika dny, když jsme vyslýchali Patricka Barletta, ale nejspíš jsem si to jen založil někam do podvědomí.“

      „Patrick Barlett?“ svraštil Garcia čelo. „Bývalý snoubenec Laury Mitchellové?“

      Hunter kývl a sledoval plynutí dopravního provozu. Černoška za volantem bílého peugeotu napravo od nich potřásala hlavou a gestikulovala, patrně si zpívala s doprovodem z rádia. Všimla si, že se na ni Hunter dívá, a rozpačitě se usmála. Opětoval její úsměv a pokračoval.

      „Patrick řekl, že by Lauře nikdy neublížil, děj se co děj. Na to ji moc miloval.“

      „Jo, na to si vzpomínám.“

      „Naneštěstí jsem se tenkrát víc staral o pozorování Patrickových reakcí než o co jiného. Prostě mi to uniklo. Ale stává se to častěji, než bys myslel. Je to spojení dvou poruch zvaných přenos a projekce.“

      Garcia se zamračil.

      „Někteří manželé vyhledávají prostitutky, které jim připomínají vlastní ženu,“ vysvětloval Hunter. „Někteří lidé hledají přítele nebo přítelkyni, kteří jim připomínají starou lásku ze střední školy, nebo učitele, nebo i vlastní rodiče.“

      Garcia si vzpomněl na jednoho kamaráda ze školy, který se ve čtvrté třídě zamiloval do učitelky dějepisu. Když byl pak dost starý, byly všechny jeho přítelkyně té učitelce podobné, jako by jí z oka vypadly – včetně té, se kterou se o léta později oženil.

      „Každopádně,“ pokračoval Hunter, „teprve před chvílí se mi myšlenka na něčí podobu spojila s přenosem a napadla mě projekce.“

      „Do háje!“ Garcia zvolna vydechl skrz zaťaté zuby, v hlavě se mu pomalu začínalo rozjasňovat. „Když se dívá na ženy, které unesl, vidí v duchu někoho jiného, protože chce, aby byly někdo jiný. Někdo, koho doopravdy miloval. Někdo, komu by nikdy neublížil, za žádných okolností. Proto nedochází k poranění.“

      Hunter letmo přikývl. „To je ta projekce.“

      „Ale počkej moment,“ potřásl Garcia hlavou. „Stejně je zabíjí… velice brutálně. Neodporuje to téhle teorii?“

      „Ne, posiluje ji to. Čím silnější je přenos a projekce, tím snáz se vrah zklame. Vypadají sice stejně jako osoba, za kterou je chce mít, ale nejednají, nemluví ani nic jiného nedělají stejně. Aťsi po tom touží sebevíc, nikdy nebudou tou, kterou by chtěl, aby byly.“

      Garcia o tom chviličku přemýšlel. „A jakmile si to uvědomí – proč si je dál nechávat, viď?“

      „Přesně tak. Ale stejně se nedokáže přimět k tomu, aby je zabil rovnou. Právě proto jsou ještě naživu, když je opouští. Právě proto ani není u toho, když mají zemřít. Nesnese pohled na jejich skon. A právě proto vytvořil samospouštěcí mechanismus.“

      „Aby u toho nemusel být.“

      „Přesně tak,“ souhlasil Hunter.

      Garcia dál uvažoval. „Takže ta jeho životní láska je mrtvá?“

      „S největší pravděpodobností,“ přitakal Hunter. „A právě proto mu možná hráblo. Jeho mozek se jí prostě nedokáže zbavit.“

      Garcia nadmul tváře a pak je nechal zvolna splasknout. „Myslíš, že zemřela stejně jako jeho oběti? Zašitá? Myslíš, že ji taky zabil?“

      Hunter se zadíval z okna na bezmračnou, nevinně modrou oblohu, a litoval, že nemá v hlavě taky tak jasno. „Existuje jen jediný způsob, jak se to dá zjistit.“

      Sáhl po telefonu.

64

      Losangeleská pobočka televize A & E sídlila v Century City. Zabírala patnáct kanceláří v devátém podlaží druhé budovy proslulých Twin Century Plaza Towers. Nebyla náhoda, že se budovy podobaly Dvojčatům, zničeným roku 2001 při teroristickém útoku na manhattanské World Trade Center. Projektoval je stejný architekt.

      Rudovláska za pultem recepce ve vstupní hale televize A & E byla spíš zvláštní než hezká.

      Zdvořile se usmála, když Hunter a Garcia přistoupili k pultu, pak zvedla ukazováček na znamení, že se jim hned bude věnovat.

      Pár vteřin nato se dotkla sluchátka, které měla v uchu, a blikající modré světýlko zhaslo.

      „Co si přejete, pánové?“ Přeskakovala pohledem z jednoho detektiva na druhého, až skončila u Huntera. Její úsměv získal jiskru navíc. Vysvětlil jí, že potřebují s někým mluvit kvůli jednomu starému dokumentu, který jejich studio produkovalo. Recepční se podívala na jejich odznaky a začala se chovat jinak. Rychlý interní hovor, a dvě minuty nato už byli vpouštěni do kanceláře na konci dlouhé chodby. Na kovovém štítku na dveřích stálo: Bryan Coleman – hlavní producent.

      Muž sedící za psacím stolem se usmál, když se Hunter a Garcia objevili ve dveřích. Také měl v uchu hands-free sluchátko. Modré světýlko blikalo. Gestem pozval oba detektivy dál, vstal a obešel stůl. Byl nejméně o pět centimetrů vyšší než Hunter, měl kratičce ostříhané tmavé vlasy a pronikavé hnědé oči blízko u sebe, zakryté brýlemi v obroučkách z rohoviny.

      Hunter za sebou zavřel dveře a čekal. Dvě křesla před Colemanovým stolem byla plná krabic. Oba detektivové zůstali stát.

      „Musí nám to znovu doručit dneska…“ říkal Coleman do svého hands-free, přičemž kynul Hunterovi a Garciovi na pozdrav. Poslouchal sotva půl vteřiny, pak ale toho, s kým mluvil, přerušil. „Poslyšte, jestli to nedostaneme dneska, převedeme svou zakázku na jinou společnost, rozumíte?“ Další pauza. „Jo, dneska odpoledne beze všeho, před třetí hodinou by to bylo ještě lepší… Budu čekat.“ Vyndal si sluchátko z pravého ucha a hodil je na stůl.

      „Promiňte mi ten binec,“ potřásl Coleman oběma detektivům rukama a pak sklidil krabice z obou křesel. „Expandujeme. Měli jsme se stěhovat do jiné budovy, ale před pár měsíci se firma na druhém konci chodby položila.“ Lhostejně pokrčil rameny. „Hospodářská krize, víte? Tak jsme se rozhodli vzít si radši jejich prostory. Je to snazší, ale o nic míň stresující.“ Ukázal na telefon na svém stole. „Stěhováci jsou poťouchlí hajzlíci. Když si to od nich necháte líbit, šlapou vám po hlavě.“

      Hunter a Garcia zdvořile přikývli.

      „Takže?“ Coleman tleskl rukama. „Co si přejete?“

      „Sháníme dokument o umělcích ze západního pobřeží, který produkovala vaše televize,“ oznámil Hunter a usedl.

      „Nevíte, jak se ten dokument jmenoval?“

      Hunter se podíval do zápisníku. „Ano, jmenuje se Krása na plátně – nadějné talenty ze západního pobřeží.“

      Coleman zaklonil hlavu. „Krása na plátně?“ zasmál se překvapeně. „Páni. To jsou tři, možná čtyři roky.“

      „Tři,“ potvrdil Hunter.

      „Tenkrát jsem byl v produkčním týmu. Hodně nízký rozpočet.“ Coleman si sundal brýle a začal je leštit hadříkem. „Ten dokument byl volovina. Propagační trik. Víte jistě, že ho chcete?“

      Hunter si opřel levý loket o područku křesla a bradu o klouby prstů. „Jak to myslíte, volovina?“

      „Jediný důvod, proč se vůbec natáčel, byl tenkrát náš regionální ředitel,“ vysvětloval Coleman. „Jeho dcera byla umělkyně, malířka. Snažila se už nějakou dobu prorazit, ale moc se jí nedařilo. Takže se zčistajasna v čele našich plánů ocitl scénář nového dokumentu. Víte, jak to chodí – vezmete pár opravdu talentovaných začínajících umělců, mezi nimi pořádně nasvítíte jeho dceru a doufáte, že to dopadne co nejlíp.“

      „Fungovalo to?“

      Coleman zdráhavě kývl. „Nejspíš to splnilo účel. Všimli si jí a myslím, že se jí daří. Ten regionální ředitel od nás před dvěma roky odešel, takže vlastně nevím.“

      „Jak se jmenuje?“ zeptal se Garcia. „Dcera toho regionálního ředitele?“

      „Hmmm…“ Coleman si začal pohrávat s kuličkovým perem. „Martina,“ rozpomněl se. „To je ono, Martina Greeneová. Smím se zeptat, proč se zajímáte o tenhle konkrétní dokument?“

      „Jen se na něj chceme podívat a zjistit, jaké další umělkyně v něm vystupovaly,“ odvětil Hunter. „Natáčely se individuálně? Myslím jako na různých místech, v různé dny?“

      Coleman se znovu uchechtl. „Kdepak. Jak jsem říkal, mělo to fakt nízký rozpočet. Dokonce ani náš ředitel by nebyl schopný zdůvodnit, proč za to utrácíme peníze. Tak jsme celé natáčení napěchovali do jednoho dne. Jednou odpoledne jsme všechny umělkyně svolali do…“ na okamžik odvrátil oči, jako by se pracně snažil rozpomenout, „…muzea Moca na South Grand Avenue.“

      „Všechno to byly ženy?“

      Coleman svraštil čelo a krátce se zamyslel. „V tomhle konkrétním dokumentu ano.“

      „A nevíte, jestli se to znovu nevysílalo? Třeba v nedávné době?“

      „Můžu se podívat, ale neřekl bych. Jak už jsem povídal, nebylo to zrovna moc povedené dílko.“ Přitáhl se blíž k počítači a něco vyťukal do klávesnice.

      Když se mu po několika vteřinách vrátil výsledek hledání, otočil monitor počítače tak, aby na něj Hunter a Garcia viděli. „Kdepak, vysílal se jednou, dva týdny potom, co se vyrobil, a tím to skončilo.“

      „Nemáte z poslední doby nějaké další dokumenty nebo rozhovory s podobným zaměřením?“ zeptal se Garcia. „Myslím, jako že by v nich vystupovaly losangeleské malířky?“

      Colemanovou tváří se mihl výraz zájmu. „Někdo konkrétní?“

      „Kdybyste nám zkrátka mohl ukázat všechno, co máte, byli bychom velmi vděční,“ pospíšil si Hunter s odpovědí. Nechtěl ještě víc podněcovat Colemanovu zvědavost.

      Už bylo pozdě. Jednou reportér, vždycky reportér.

      Coleman sebou v křesle trhl, pak se vrátil k počítači. „Když říkáte ‚z poslední doby‘, jak dlouhou dobu si představujete?“

      „Rok, možná dva.“

      Tentokrát trvalo hledání o trochu déle.

      „Ano, za poslední dva roky jsme vyrobili tři programy o malířích,“ řekl Coleman, „ale nebyly výlučně o losangeleských nebo kalifornských umělcích.“

      Garcia svraštil čelo. „To je všechno? Tři pořady za dva roky?“

      „O výtvarné umění nebo o život moderních malířů se zajímá hodně málo lidí,“ vysvětloval Coleman a opřel se v křesle. „Žijeme v kapitalistickém světě, kde vládnou peníze, detektive, a sledovanost pro nás znamená peníze – reklamní čas. Jestliže vysíláme dokument o hiphopu, rapu nebo nějakém trendy novém zpěvákovi, co vtrhne do hitparád, sledovanost vylítne ke stropu. Jak pustíme něco o malířích nebo nějakém méně populárním uměleckém odvětví, sledovanost klesá ani ne na třetinu, i v hlavním vysílacím čase. Chápete to?“

      „Mohli bychom dostat kopie všech tří pořadů,“ ozval se Hunter, „včetně té Krásy na plátně?“

      „Samozřejmě.“

      „Taky budeme potřebovat seznam členů štábu z dokumentu Krásy na plátně. Jména všech, kdo na tom pracovali – kameramana, maskérů, produkce a střihačů… všech.“

      „Beze všeho. Zkontaktuju vás s Tomem, naším archivářem. Ten vám opatří všechno, co potřebujete.“

      Když za sebou Hunter s Garciou zavřeli dveře, Coleman sáhl po telefonu a vytočil číslo svého velmi dobrého přítele Donalda Robbinse, čelného reportéra Los Angeles Times, specializovaného na zločiny.

65

      Soubory z bezpečnostních kamer z obchodu pana Wanga už byly rozbalené. Hunter nevěděl, co přesně chce na nahrávkách najít, ale dohad vyšetřovatele z oddělení pohřešovaných osob, že Kelly Jensenová byla unesena ze Santa Moniky, buď když parkovala auto, nebo když vycházela z domu, mu nějak neseděl. I v nejhlubší noci bylo na San Vicente Boulevard příliš rušno. Zhruba každých deset vteřin tudy projelo auto. Každou chvíli se mohl někdo podívat z okna. Bylo to prostě příliš riskantní. A takovému riziku se vrah mohl klidně vyhnout, pokud unesl Kelly z jejího mnohem klidnějšího ateliéru v Culver City. A malé parkoviště za domem představovalo ideální místo k únosu. Bylo zastrčené a špatně osvětlené. Kdyby únos Kelly plánoval Hunter, udělal by to tam.

      Hunter se podíval na hodinky. Už bylo pozdě. Před odchodem z práce rychle přečetl e-mail, který obdržel od Jenkinse, dobrého kamaráda z divize záznamů a identifikací. Obsahoval veškeré informace, které si vyžádal o Whitney Myersové a její službě ve sboru. Jenže Hunter se nedokázal pořádně soustředit. Trýznivá bolest hlavy, která mu duněla v mozku už dvě hodiny, stále sílila. Potřeboval se najíst. Jenže skříňky a lednička v jeho bytě už několik dní zely prázdnotou. Kromě toho jediné, co uměl uvařit, byl popcorn, a toho už za tenhle měsíc snědl víc než dost. Rozhodl se zajít si na něco trochu zdravějšího. Vytiskl si obsah přílohy Jenkinsova e-mailu, popadl laptop a zamířil k autu.

      U Strýčka Keloma byla malá havajská restaurace v Baldwin Hills, kde se podávaly nejlepší krevety ŕ la Aloha v celém Los Angeles. Hunter miloval tamní jídlo i uvolněnou atmosféru. A momentálně nic nepotřeboval víc než se uvolnit, i kdyby jen na pár minut, než sní svou oblíbenou „krevetovou mísu Vulkán“. Skutečnost, že tady měli na baru úctyhodnou zásobu single malt skotské, byla příjemný bonus.

      Hunter si objednal u pultu a usedl ke stolu na druhém konci jídelny, skrytému před často hlučným barem. Sedl si a zabořil hlavu do dlaní. Bolest byla tak intenzivní, až měl pocit, že mu každou chvíli praskne mozek.

      Číšnice mu přinesla pití a postavila je na stůl před něj.

      „Děkuju,“ řekl, aniž vzhlédl.

      „Není zač, ale jestli chcete ty záznamy, co jsem vám slíbila, budete mi muset vrátit můj průkaz.“

      Hunter zvedl hlavu příliš rychle a na zlomek sekundy se mu zorné pole zaplnilo rozmazanými tečkami. Rychle znovu zaostřil zrak na tvář Whitney Myersové.

      Usmála se.

      Hunter se neusmál.

      „Můžu si sednout?“ zeptala se a už si přitahovala židli naproti němu.

      Proti své vůli musel Hunter Myersovou obdivovat. Dnes večer vypadala jinak. Vlasy měla rozpuštěné, splývaly jí přes ramena. Na sobě měla tmavě modrý kostým s úzkou sukní. Horní knoflíček saka byl rozepnutý, takže bylo vidět bílou hedvábnou blůzu pod ním. Nalíčená byla tak zlehka, až to bylo skoro neviditelné, ale dovedně to zvýrazňovalo její rysy. Hunter si všiml, že celá skupina chlapů, sedících u stolu napravo od něj, se po ní otočila; dva z nich téměř slintali. Hunter sjel pohledem z Myersové na sklenici před sebou a pak zase zpátky k ní.

      „Balvenie, dvanáctiletá single malt,“ oznámila a pak se svou sklenkou dotkla té jeho. Pila totéž. „Vždycky je mi potěšením najít někoho, kdo umí ocenit pořádné pití.“

      Hunter položil ruce na stůl, ale nic neřekl.

      „Páni, vy ale vypadáte zdrceně,“ pokračovala. „A tohle mě mrzí.“ Ukázala na ranku nad jeho obočím, pak si položila dlaň na levou stranu trupu. „Měl jste pravdu, žebra nemám zlomená, ale jsou pěkně naražená.“

      Hunter stále mlčel, ale to jí zřejmě nevadilo.

      „Musím přiznat, že váš spis je náramné čtení. Zázračné dítě. Vážně?“ Zašklebila se. „Navštěvoval jste prestižní Mirmanovu školu pro superchytré žáky na základě stipendia a absolvoval celou výuku za dva roky. Potom Stanford, taky na stipendium. Ve třiadvaceti jste získal velký doktorát z analýzy chování zločinců a biopsychologie? To je působivé.“

      Od Huntera se nedočkala ani slova. Myersová pokračovala.

      „V rekordním čase jste se stal detektivem a okamžitě jste byl vyzván k nástupu do divize loupeží a vražd… to je tedy opravdu působivé. Musel jste zlíbat spoustu zadků, nebo udělat pekelný dojem na pár důležitých lidí.“

      Hunter pořád nic.

      „Nyní detektiv u neblaze proslulé speciální sekce vražd a většina oddělení pro vás má láskyplnou přezdívku ‚jednočlenná eskadra zombie‘.“ Usmála se. „Roztomilá přezdívka. Na to jste přišel sám?“

      Pokračovala a nedala se odradit tím, že nereagoval.

      „Vaší specialitou jsou ultranásilné zločiny, a máte efektní procento úspěšně vyřešených případů. Vaše kniha je pořád ještě povinná četba v celostátním centru FBI pro analýzu násilných trestných činů. Vynechala jsem něco?“

      Hunter nikdy nenapsal žádnou knihu, ale na jednoho z jeho univerzitních profesorů tolik zapůsobila jeho diplomová práce o chování zločinců, že ji předal svému příteli na Akademii FBI ve Virginii a ten ji zase postoupil řediteli akademie. Několik týdnů poté byl mladý Robert Hunter pozván do Quantika, aby tam přednášel třídě zkušených policistů a instruktorů. Z jednodenní přednášky se vyklubal týdenní seminář, na jehož konci ředitel požádal Huntera o svolení používat jeho diplomku jako povinnou četbu pro všechny policisty v terénu. Teď už z Quantika nevyšel žádný student, aniž ji přečetl.

      „Takže jste četla příběh mého života,“ konstatoval Hunter, když domluvila. „To muselo být pěkně nudných pár minut.“

      „Naopak. Připadalo mi to velice barvité.“ Myersová se znovu usmála. „I když je tam jedna divná mezera. Vypadá to, jako byste na dva roky zmizel z povrchu země. Nikde ani útržek informací o vás. A přitom je můj rešeršérský tým nejlepší, co existuje.“

      Hunter neřekl nic.

      „Musím se vás na něco zeptat: proč jste se, sakra, stal policajtem? S takovýmhle životopisem byste mohl být u FBI, NSA, CIA, jen si račte vybrat.“

      „Posedla vás touha najít mi novou práci?“

      Usmála se.

      Číšnice přinesla Hunterovi krevetovou mísu. Když odcházela, přelétl Hunter pohledem od své sklenky k Myersové. „Objednal jsem si pomerančový džus.“

      „Já vím,“ opáčila ledabyle. „Ale stejně byste si objednal skotskou. Jen jsem vám ušetřila čas.“ Odmlčela se. „Vy ale musíte mít hlad. Jen se podívejte, jak je ta mísa veliká.“

      „Dala byste si?“

      Zavrtěla hlavou. „Stačilo, díky. Pusťte se do toho.“

      Hunter namočil obří krevetu do nádobky s pikantní omáčkou a ukousl si.

      Myersová několik vteřin počkala. „Jestli jste tak dobrý, jak se píše ve vašem spise, tak jste si mě taky prověřil a teď už asi víte, že jsem vám lhala.“

      Hunter přikývl. „Žádný bývalý přítel neexistuje.“

      Myersová okamžik pozorovala jeho tvář. „Ale to už jste věděl včera, ne?“

      Znovu přikývl.

      „Jestli jste věděl, že lžu, proč jste mě nesebral?“

      „Nemělo by to smysl. Bývala jste policajtka. Dobře víte, že vás skutečně nemůžeme ničím donutit, abyste nám sdělila, kdo je váš klient. Kdybyste nechtěla spolupracovat, jen bychom promarnili spoustu času. A čas já nemám. Říkejme tomu drobná profesní zdvořilost.“

      Myersová se usmála. „Kecy. Myslel jste, že dokážete zjistit, pro koho pracuju, vlastními silami. Ale nebylo to tak docela snadné, že?“

      Chvilku se navzájem pozorovali.

      „Důvod, proč jsem byla včera v noci v bytě Kelly Jensenové, byl ten, že jsem si chtěla ověřit svoje tušení,“ přiznala posléze Myersová a napila se ze své sklenky.

      „A to tušení bylo…?“

      „Že zmizení Kelly a zmizení ženy, kterou hledám, spolu nějak souviselo.“

      Hunter odložil vidličku.

      „Nenašla jsem v jejím bytě nic, co by to tušení potvrdilo. Odtud ji neunesli. Ale jsou tu jiné podobnosti, které je těžké ignorovat.“

      „Jaké další podobnosti?“

      „Kolik obětí?“ opáčila Myersová. „Kolik obětí už máte? A tentokrát vážně nekecám. Jestli chcete vědět, co vím já, musíte se mnou mluvit.“

      Hunter se opřel a papírovým ubrouskem si otřel ústa. „Kelly Jensenová byla druhá oběť.“

      Myersová přikývla a položila na stůl fotografii hezké brunetky. „Je tohle první oběť?“ Zatajila dech.

      Hunterovy oči sjely k obrázku. Podle toho, jak vypadala, mohla být žena na snímku sestrou Laury nebo Kelly. Zavrtěl hlavou. „Ne, to není ona… Kdo to je?“

      Myersová vydechla. „Není na seznamu pohřešovaných osob,“ pokračovala. „Její otec se ji pokusil nahlásit jako pohřešovanou, ale oddělení ji projelo svým šestibodovým seznamem kontrolních otázek. Vyhověla jen v jednom bodě, takže nebyli hned ochotni věnovat jí čas.“

      „Kdo to je?“ opakoval Hunter.

      Myersová se pohodlně opřela. „Jmenuje se Katia Kudrovová. Je to první houslistka a koncertní mistryně Losangeleské filharmonie.“

      „Hudebnice?“

      „Je to tak.“ Myersová se odmlčela. „Ta první oběť – jmenovala se Laura Mitchellová?“

      Hunter poposedl. Bylo zřejmé, že Myersová nezanedbala domácí přípravu, pokud šlo o pohřešované osoby.

      Myersová čekala.

      „Ano, Laura Mitchellová byla první oběť, kterou jsme našli.“

      Špičky prstů Myersové zamířily přímo k hornímu rtu. „Taky byla malířka. Tenhle vrah jde po umělkyních.“

      „Počkat, ještě je brzy dělat závěry. A umělkyně, to je moc široká oblast. Jestli se budeme ubírat tímhle směrem, budeme muset zahrnout tanečnice, herečky, sochařky, kouzelnice, žonglérky… nekonečný seznam. Zatím unesl a zabil dvě malířky, a to je všechno, na čem můžeme stavět. Skutečnost, že Katiina profese spadá do rozsáhlé kategorie umělců, je v téhle chvíli prostá shoda okolností.“ Hunter zaťukal na obrázek ležící na stole. „Kdy se ztratila?“

      „Před čtyřmi dny. Laura se začala pohřešovat asi týden po Kelly, je to tak?“

      „Se jmény a daty to umíte.“

      „Ano, moc dobře to umím se jmény a daty. Takže nemáme žádný specifický časový vztah mezi únosem a vraždou?“

      „My?“

      Myersová se na Huntera zamračila. „Katia Kudrovová je pořád ještě můj soukromý případ. Momentálně je pohřešovaná osoba, ne oběť vraždy. Dneska jsem skoro celý den porovnávala Katiinu minulost s Kelly.“ Položila na stůl desky. „Kromě toho, že byly stejně staré a sdílely některé fyzické vlastnosti, nemají absolutně nic společného. Žádný podstatný spojovací článek.“

      Hunter zase umlkl.

      Myersová se předklonila. „Věřte mi, Roberte, že to poslední, oč stojím, je spolupráce s Losangeleským policejním sborem. Ale jediná možnost, jak získat lepší představu o tom, jestli váš psychopat opravdu unesl Katiu, aniž bychom plýtvali drahocenným časem, je podělit se o to, co víme.“ Poklepala na desky, které právě položila na stůl. „A klíčové slovo je tady podělit se. Takže když vám řeknu, co vím, řeknete mi, co víte vy. A ať vás ani nenapadne vůbec uvažovat o tom, že byste mě nakrmil těmi kecy o utajovaných informacích. Nejsem novinářka. Mám co ztratit, stejně jako vy, kdyby se nějaké informace o tomhle případu dostaly na veřejnost. Jde nám oběma o totéž – chytit toho šmejda. Vaše oběti už jsou mrtvé. Katia může být ještě naživu. Opravdu chcete marnit čas?“

      Poté, co si přečetl záznamy o Whitney Myersové, které mu poslal Jenkins, nebyl Hunter nijak překvapen, že není ochotná předat mu jakékoli informace ze svého vyšetřování zadarmo.

      Dlouhou chvíli na sebe jen mlčky zírali. Myersová se ze všech sil snažila vyčíst něco z Hunterova výrazu. Rozhodně však neočekávala jeho příští otázku.

      „Zabila jste je vy?“

66

      Zavládlo mezi nimi nepříjemné ticho. Ani Hunter, ani Myersová se nepohnuli. Žádný z nich neuhnul očima. Z pohledu Myersové však zmizela veškerá přívětivost.

      Hunter si předem přečetl veškeré informace, které mu Jenkins poslal o posledním případu Myersové ve službách Losangeleského policejního sboru.

      Myersová dostala za úkol vyšetřit a vyřešit situaci, která před několika lety vznikla ve věžáku v Culver City. Desetiletému chlapci se podařilo dostat se na střechu činžáku a seděl na římse, osmnáct pater nad zemí. Chlapec, kterého všichni znali pod jménem Billy, na nikoho nereagoval a pochopitelně se k němu nikdo nechtěl přiblížit. Rodiče mu zemřeli při autohavárii, když mu bylo pouhých pět let, a od té doby žil u tety a strýce, kteří se stali jeho zákonnými pěstouny. Toho odpoledne odešli pryč a nechali Billyho samotného v bytě.

      Billy neměl v záznamech žádnou duševní chorobu, ale těch několik sousedů, kteří ho znali, vypovědělo, že byl vždycky velmi smutný, nikdy se neusmíval a nikdy si nehrál s ostatními dětmi.

      Myersová neviděla jinou možnost než porušit předpisy a vyjít nahoru na střechu, aniž čekala na řádnou posilu.

      Ve zprávě, kterou Hunter četl, stálo, že Myersová se snažila přemluvit Billyho pouhých deset minut. Potom prostě vstal a skočil.

      Myersová byla tak zdrcená, že si musela vzít v práci volno, ale odmítla navštívit policejního cvokaře. Dva dny po incidentu Billyho strýc a teta skočili ze stejného místa jako předtím Billy. Zápěstí měli k sobě připoutaná želízky. Společná sebevražda zdrcených pěstounů by všechno ukončila nebýt faktu, že tři sousedé viděli ženu, která odpovídala popisu Myersové, odcházet z budovy několik minut poté, co Angela a Peter dopadli na zem.

      „Petera a Angelu Fairfaxovy,“ dodal Hunter.

      „Ano, vím, o kom mluvíte.“ Její tón byl pevný.

      „Shodila jste je z té střechy?“

      „Co to má, kurva, s tímhle společného?“

      Hunter konečně usrkl ze své whisky. „Právě jste mě požádala, abych se podělil o informace z probíhajícího vyšetřování s někým, koho skoro neznám. Bývala jste policajtka, takže víte, že je to proti předpisům. Ale já je klidně poruším, pokud to znamená, že se dostanu o krok blíž k dopadení toho chlapa. Problém je tenhle: ve vašem spisu, který jsem četl, stojí, že jste s velkou pravděpodobností spoutala dva nevinné lidi k sobě a pak je shodila ze střechy osmnáctipatrové budovy. Pokud jste opravdu neřízená střela, pak tenhle rozhovor právě skončil.“ Vyndal z kapsy průkaz soukromého vyšetřovatele, který patřil Myersové, a položil ho před ni na stůl. Nesáhla po něm. Její pohled by dokázal vypálit Hunterovi do obličeje díru.

      „Co myslíte?“ Hunterovo levé obočí se mírně pozvedlo.

      „Ve spisu, který jsem četla já, stojí, že umíte dobře posuzovat povahy. Takže chci vědět: myslíte, že bych dokázala shodit dva nevinné lidi ze střechy?“

      „Nejsem tu, abych vás soudil. Ale chci slyšet pravdu – od vás, ne ze spisu sepsaného vyšetřovatelem vnitřních záležitostí a nějakým policejním cvokařem.“

      „A já chci slyšet váš názor.“ V hlase jí zněl vzdor. „Myslíte, že jsem shodila dva nevinné lidi ze střechy?“

      Záznamy Myersové před příhodou na střeše byly bez poskvrnky. Velmi pilně pracovala, aby povýšila na detektiva, a byla hrdá na to, že se jí to podařilo. Byla ve své práci dobrá, jedna z nejlepších. Její výsledky to potvrzovaly. I po odchodu ze sboru, když se stala soukromou vyšetřovatelkou, bylo procento její úspěšnosti působivé. Hunter věděl, že lidem jako ona hned tak nepřeskočí, nepřijdou jen tak zčistajasna o rozum. Ještě chvilku o ní uvažoval a pak se předklonil.

      „Myslím, že jste se do toho případu osobně zaangažovala,“ řekl Hunter klidným hlasem. „Ale byla jste zkušený detektiv, takže muselo jít o něco, co vás hodně vzalo. Hádám, že jste tušila, že v té rodině se děje něco opravdu zlého. Konkrétně Billymu. Ale neměla jste dost důkazů, kterými byste to podložila. Myslím, že jste se možná vrátila a pokusila se získat od Billyho pěstounů vysvětlení, ale všechno se ošklivě zvrtlo.“

      Myersová nijak nereagovala.

      „Pokud mám pravdu… pak bych patrně udělal totéž.“

      Myersová zvolna upila ze své sklenky, oči pořád upírala na Hunterovu tvář. Odložila sklenici zpátky na stůl. Hunter bez pohnutí opětoval její pohled.

      „Skočila,“ řekla Myersová klidně. „Angela Fairfaxová skočila.“

      Hunter čekal.

      „Tenkrát jsem jako první reagovala na hlášení o potenciálním skokanovi,“ začala. „Stihla jsem to tam za rovné dvě minuty a hned jsem začala porušovat předpisy. Neměla jsem na vybranou. Prostě jsem neměla čas čekat na posily. O tom klukovi jsem nevěděla prakticky nic. Když jsem se dostala na střechu, našla jsem tam to děcko sedět na kraji, nohama houpal ve vzduchu. Jen tak tam seděl se svým medvídkem a kreslil si do bloku. Billy byl maličký. Vypadal tak neduživě… tak vyděšeně. A právě proto jsem nemohla čekat na posily. Jeden silný závan větru, a uletěl by jako papírový drak.“

      Zastrčila si pramínek uvolněných vlasů za levé ucho.

      „Plakal,“ pokračovala. „Zeptala jsem se ho, co ho to napadlo, sedět na kraji střechy. Řekl, že si kreslí.“ Znovu se napila, tentokrát dlouze. „Řekla jsem mu, že to není moc bezpečné místo na to, aby tam seděl a kreslil. Víte, co mi odpověděl?“

      Hunter neříkal nic.

      „Prý je to bezpečnější než být u nich v bytě, když je strýček doma. Řekl, že se mu moc stýská po mámě a po tátovi. Že je to nespravedlnost, když museli umřít při autohavárii oni a on ne. Že mu neubližovali jako strýček Peter.“

      Hunter ucítil, jak se mu cosi zadrhuje v hrdle.

      „Viděla jsem, že chlapec trpí,“ pokračovala Myersová, „ale prvořadé pro mě bylo dostat ho z té římsy. Pořád jsem na něj mluvila a celou dobu jsem se po malých krůčcích k němu blížila, víc a víc, pro případ, že bych po něm musela sáhnout. Ptala jsem se ho, co kreslí. Vytrhl list papíru z bloku a ukázal mi ho.“ Poprvé uhnula pohledem od Hunterovy tváře k prázdnému místu na stole. „Na té kresbě byla jeho ložnice. Velmi jednoduchý náčrt, jen čáry a postavičky se šišatými obličeji. Byla tam postýlka, kde ležel malý kluk.“ Myersová se odmlčela a nasucho polkla. „Na něm ležel větší panáček.“

      Hunter naslouchal.

      „A teď přijde pekelná pecka: vedle té postele stála žena.“

      „Jeho teta to věděla.“ Nebyla to otázka.

      Myersová přikývla a oči se jí zaleskly. „Byli jeho pěstouni. Měli ho chránit. Místo toho znásilňovali jeho duši.“ Jedním douškem dopila whisky. „Hned na místě jsem mu slíbila, že jestli půjde se mnou, jestli sleze z té římsy, strýček už mu nikdy neublíží. Nevěřil mi. Požádal mě, abych řekla ‚na mou duši, ať umřu, jestli to neudělám‘. Tak jsem mu vyhověla.“ Odmlčela se. „To mu stačilo. Řekl, že mi věří, protože jsem policistka a policisté nesmějí lhát, mají pomáhat lidem. Billy vstal a obrátil se ke mně. Podala jsem mu ruku a on natáhl tu svou maličkou ručičku, aby se jí chytil. A vtom uklouzl.“

      „Takže neskočil, jak stálo v hlášení?“

      Myersová zavrtěla hlavou.

      Několik minut žádný z nich nepromluvil.

      Číšnice se vrátila ke stolu a svraštila čelo, když uviděla Hunterovu nesnědenou mísu. „Je na tom jídle něco špatného?“

      „Cože?“ Hunter zavrtěl hlavou. „Ale ne, ne. Je fantastické. Ještě jsem nedojedl. Dopřejte mi ještě pár minut.“

      „Dám si ještě jednu.“ Myersová ukázala na svou prázdnou sklenici. „Balvenie, dvanáctiletá.“

      Číšnice přikývla a šla si po svém.

      „Vrhla jsem se k němu,“ pokračovala Myersová. „Prsty jsem se dotkla jeho ručičky. Ale prostě jsem ji nedokázala chytit. Byl tak drobný, že se jeho tělo skoro rozpadlo, když dopadl na zem.“

      Hunter si prohrábl rukou vlasy.

      „Trvalo mi dva dny, než jsem sebrala kuráž a vrátila se do Billyho domu.“ Odmlčela se, hledala slova. „Abych řekla pravdu, myslím, že to, co ve mně narostlo, nebyla kuráž – byla to čirá nenávist. Nestála jsem o přiznání. Chtěla jsem jim dát ponaučení. Chtěla jsem, aby cítili aspoň zlomek toho strachu, který cítil Billy.“ Její hlas byl náhle zahalený hněvem. „Byl to desetiletý kluk, tak utrápený a tak vyděšený, že chtěl radši skočit ze střechy domu než se vrátit k rodině, která ho měla milovat. Vy jste psycholog. Víte, že desetiletí kluci nemají co páchat sebevraždy. Ti by ani neměli chápat jejich podstatu.“

      Číšnice se vrátila a postavila před Myersovou na stůl pití.

      „Šla jsem k nim do bytu a střetla se s nimi. Angela se rozplakala, ale Peter byl studený jako kus ledu. Bylo mu to totálně jedno. Tehdy a tam se ve mně něco zlomilo. Tak jsem je donutila, aby se navzájem spoutali, a odvedla jsem je na střechu. Na stejné místo, odkud spadl Billy. A pak se to stalo.“

      Hunter se předklonil, ale neřekl ani slovo, nechával Myersovou pokračovat vlastním tempem.

      „Angela začala nezvladatelně plakat, ale ne strachem. Prostě v ní explodoval pocit viny a všechno ze sebe vychrlila. Řekla, že se za sebe moc stydí, ale že se bála, co by Peter udělal jí a Billymu, kdyby to někomu prozradila. Peter znásilňoval a bil i ji. Tvrdila mi, že uvažovala o tom, jestli nemá Billyho vzít a utéct pryč, jenže neměla kam jít. Neměla peníze ani přátele a rodina o ni nestála. Tehdy Peter tam nahoře ztratil nervy. Zařval na ni, ať kurva drží hubu, a dal jí facku. Málem jsem ho za to zastřelila.“

      Myersová se odmlčela a dala si další doušek.

      „Jenže Angela byla rychlejší. Ta facka ji neumlčela. Řekla, že už ji nebaví pořád se bát. Nebaví ji být vůči němu bezmocná, ale už končí. Podívala se na mě a v očích jí hořelo odhodlání. Řekla: ‚Děkuju vám, že jste mi konečně dala šanci něco udělat. Billyho je mi moc líto.‘ Pak se bez varování vrhla ze střechy dolů. Pořád připoutaná k Peterovi.“

      Hunter pozorně sledoval Myersovou, pátral po stopách přetvářky – rychlých pohybech obličeje, mžikání očí. Projevovala pouze smutný klid.

      „Angela byla mohutná. Peter byl vysoký a hubený. Nečekal to. Její váha ho táhla dolů jako závaží, ale podařilo se mu pár vteřin ji udržet. Dost dlouho, aby se na mě podíval vyděšenýma očima. Dost dlouho na to, aby mě požádal o pomoc.“ Pauza. „Prostě jsem se otočila a odešla.“

      Chvíli seděli mlčky a Hunter v duchu zpracovával její příběh.

      „Tak co vy na to? Myslíte, že lžu?“ zeptala se Myersová posléze.

      Právě proto Myersová nikdy nevylíčila tyto události nikomu, kdo před léty vyšetřoval její případ. Hunter věděl, že žádný vyšetřovatel z vnitřních záležitostí by jí neuvěřil. Naopak, ukřižovali by ji za to, že usilovala o pomstu.

      „Jak už jsem řekl,“ pronesl Hunter, „já bych udělal totéž.“

67

      Hunter a Myersová spolu rozmlouvali ještě přes hodinu. Podělili se o informace. Pověděla mu o tom, jak důkazy, které nashromáždila, nasvědčují tomu, že Katia Kudrovová byla unesena ze svého bytu v západním Hollywoodu. Pověděla mu o šedesáti zprávách na Katiině záznamníku a o tom, jak byly všechny přesně dvanáct sekund dlouhé. Pověděla mu o zvukové analýze poslední zprávy, o dešifrování chraplavého šepotu – „BEREŠ MI DECH… VÍTEJ DOMA, KATIO. ČEKÁM NA TEBE. NEJSPÍŠ JE KONEČNĚ ČAS, ABYCHOM SE SEZNÁMILI.“ – a proč jsou přesvědčeni, že únosce uskutečnil ten poslední telefonát z její ložnice, přičemž ji patrně pozoroval při sprchování.

      Myersová předala Hunterovi kopie všech nahrávek, včetně té poslední dešifrované, spolu s několika spisy. Její rešerše byly opravdu tak dobré, jak tvrdila.

      Hunter také dodržel dohodu, ale řekl Myersové jen to, co opravdu potřebovala vědět. Pověděl jí o stezích na ústech obětí, ale ne o těch v podbřišku. Vůbec se nezmínil o tom, že vrah zanechal ve svých obětech nějaká zařízení. Také neřekl nic o bombě ani o vzkazech namalovaných sprejem. Řekl, že vrah použil nůž, a při tom prostě zůstalo.

      Hunter posléze dojedl krevetovou mísu a pak z podniku odešel. Bolest hlavy ho neopustila, ale už byla snesitelná. Zavolal na operační a požádal, aby ihned založili spis na Katiu Kudrovovou.

      Po návratu do svého bytu seděl v obývacím pokoji a věnoval se další sklenici single malt whisky. Ani se nenamáhal rozsvěcet. Tma mu vyhovovala. Jeho mozek si znovu přebíral všechno, co se dozvěděl od Myersové. Neexistoval konkrétní důkaz, že osoba, která unesla Lauru Mitchellovou a Kelly Jensenovou, se zmocnila také Katii Kudrovové, ale Hunter už začal nalézat spojovací články ve způsobu jejich zmizení.

      Katia byla unesena z vlastního bytu. To odpovídalo způsobu únosu Laury Mitchellové, první oběti. Navzdory svým podezřením Hunter dosud nezjistil, odkud pachatel odvlekl Kelly Jensenovou.

      Také mu vadily telefonické vzkazy zanechané na záznamníku Katii Kudrovové. Skutečnost, že všechny trvaly dvanáct sekund, byla dostatečným důkazem, že je tam zanechal tentýž člověk. Jedna zpráva denně, šedesát dní. I tohle nasvědčovalo tomu, že mají co do činění s někým trpělivým a ukázněným. S osobou, které nevadí čekat. Skoro jako by pachatel hrál se svými oběťmi nějakou hru. Ale proč dvanáct sekund? Byl si jistý, že nešlo o náhodnou volbu.

      Hunter si přehrál kopii nahrávek, kterou dostal od Myersové. Slyšel únoscův chraplavý šepot, nejprve jako změť praskavých zvuků, pak jako dešifrovaný hlas. Přetočil to a přehrál znovu. Pořád dokola.

      Hunter se zabořil do své ošumělé černé kožené pohovky a opřel si hlavu o opěradlo. Potřeboval si pustit záznam z bezpečnostních kamer z parkoviště u Kellyina ateliéru, ale byl vyčerpaný. Víčka mu začínala těžknout. A když Huntera navštívil spánek, vždycky po něm chňapl všemi deseti.

      Usnul přímo v obýváku. Pět bezesných hodin v jednom kuse, což se mu stávalo velice zřídka. Když se probudil, měl ztuhlý krk a v ústech pachuť, jako by se najedl z popelnice, ale cítil se odpočatý a bolest hlavy chválabohu zmizela. Dopřál si dlouhou sprchu, silným proudem teplé vody si nechal masírovat krční svaly. Oholil se starou žiletkou, která mu spíš rvala vousy z tváře, než aby je odřezávala. Zaklel. Někdy v brzké době bude muset zajít do obchodu.

      Hunter si udělal šálek silné černé kávy a pak se vrátil do obývacího pokoje k laptopu, který si s sebou přivezl domů.

      Skrytá kamera pana Wanga na parkovišti byla nastavená tak, aby nahrávala čtyřiadvacet hodin denně, ale Hunter měl pocit, že mu stačí zhlédnout jen noční záznamy. Tenhle vrah mu nepřipadal jako někdo, kdo by riskoval a potloukal se po dějišti únosu za bílého dne, kdy ho mohl kdekdo vidět. Jestliže byla Kelly Jensenová skutečně unesena ze svého ateliéru, pak se to pravděpodobně odehrálo v noci.

      Protože parkoviště bylo zastrčené a používali je hlavně majitelé obchodů, pohyb aut i osob tu byl minimální. Cokoli neobvyklého hned vyniklo. Nebylo třeba, aby Hunter zhlédl do poslední minuty všech šestapadesát hodin nočních záznamů. Po rychlém testu zjistil, že může zrychlit přehrávání na šestinásobek původní rychlosti a i tak stihne zahlédnout cokoli podezřelého. To znamenalo, že celých osm hodin nahrávky mu potrvá jen něco přes hodinu. Hunter se podíval na hodinky – 6.22. Má dost času projet první zaznamenanou noc, než se vydá do Parkerova centra.

      Nemusel se dívat dlouho.

      Časové značení v pravém dolním rohu obrazovky ukazovalo 20.36, když na parkoviště zajel starý Ford Fiesta a zastavil přímo za Kellyiným vozem. Hunter se napřímil a zpomalil přehrávání na normální rychlost. Několik vteřin poté někdo vystoupil z auta – muž, vysoký, dobře stavěný. Opřel se o dveře u řidiče a nervózně se rozhlédl po parkovišti, jako by kontroloval, zda kolem není ještě někdo. Zapálil si cigaretu a zdálo se, že je nesvůj. Hunter zastavil obraz a zvýraznil ho zvětšením, ale kvalita obrazové aplikace laptopu nebyla nijak skvělá – příliš nezřetelná a zrnitá –, takže nemohl jaksepatří rozeznat mužovu tvář. Byl si však jistý, že počítačoví géniové Losangeleského policejního sboru to dokážou vyčistit. Hunter znovu pustil přehrávání. Půl minuty na to se otevřely dveře u spolujezdce a vystoupila nohatá blondýna. Přešla k místu, kde stál nervózní muž, klekla si před něj, rozepnula mu pásek, stáhla kalhoty a uchopila ho do úst.

      Hunter se usmál a podrbal se na bradě. Tenhle párek jen hledal trochu vzrušení. Znovu zrychlil přehrávání. Dvojice přešla od orálního sexu k regulérnímu – na kapotě a u dveří řidiče. Byli tam třicet osm minut.

      Hunter pokračoval ve sledování. Ve 21.49 naskočil pan Wang do svého pickupu a odjel, takže na parkovišti zůstalo jen Kellyino auto. Ve 22.26 Hunter znovu přehrávání zpomalil.

      „Co to, sakra, je?“

      Naklonil se blíž k obrazovce, sledoval události probíhající během příští minuty a spadla mu přitom brada.

      „Hajzl zkurvená.“

68

      Seděla v úplné tmě a chvěla se, stočená do klubíčka. Cítila závrať, nevolnost a všechny svaly v těle ji bolely s horečnou intenzitou. V krku ji škrábalo, jako by spolkla klubko ostnatého drátu.

      Vůbec netušila, jak dlouho je v téhle cele zamčená. Odhadovala to na několik dní. Neměla se o tom jak přesvědčit. Místnost postrádala okna a slabá žárovka v drátěném krytu na stropě se rozsvěcela vždycky jen na pár minut. Intervaly byly nepravidelné. Někdy čtyřikrát, někdy pětkrát za den. Ale světlo se vždycky rozsvítilo jen předtím, než dostala jídlo. Bylo to jako výcvik laboratorní krysy.

      Jídlo dostávala čtyřikrát denně, zasouvalo se na plastovém tácu skrz speciální poklop ve spodní části těžkých dřevěných dveří. Cela byla malá, deset kroků dlouhá a osm široká, s holými cihlovými stěnami, betonovou podlahou a železným lůžkem. V koutě stál kbelík, který se jedenkrát za den vyprazdňoval.

      Pohnula hlavou a zase ucítila, jak se s ní místnost otáčí. Závrať vůbec neustupovala. Ani nevěděla, jestli bdí nebo spí. Bylo jí, jako by uvízla někde mezi těmi dvěma stavy. Jediné, čím si byla jistá, bylo to, že se bojí – opravdu bojí.

      Sledoval ji, jak zvedá ruce k obličeji a stírá si slzy, které jako by nikdy nevysychaly. V duchu si představoval, oč víc by se vyděsila, kdyby vydal nějaký zvuk. Kdyby jí dal znát, že vlastně není sama. Kdyby věděla, že je přímo tady, že se ukrývá v temnotě pouhé tři kroky od ní. Jak by reagovala, kdyby vztáhl ruku a dotkl se její pokožky, jejích vlasů? Jak by ji vyplašilo, kdyby jí něco pošeptal do ucha?

      Usmál se při pohledu na to, jak se znovu zachvěla. Asi je na čase, aby se to dozvěděla.

69

      Při střídavém zastavování obrazu a zrychleném přehrávání strávil Hunter další půlhodinu sledováním nahrávek bezpečnostní kamery z parkoviště u ateliéru Kelly Jensenové. Zaujaly ho hlavně tři úseky. První měl časové označení 22.26 až 22.31. Druhý proběhl mezi 23.07 a 23.09. A ten poslední začínal ve 23.11 a končil ve 23.14.

      Cesta autem od jeho bytu v Huntingdon Park do Parkerova centra trvala Hunterovi pětadvacet minut. Šel rovnou na oddělení IT, ale takhle brzy ráno tam nebyl nikdo kromě čerstvého nováčka týmu, který dychtil udělat dojem. Měl na sobě čerstvě nažehlenou bílou košili a konzervativní šedou vázanku. Stejně šedé sako viselo na opěradle jeho židle. Nikdo z IT nikdy nenosil košili a kravatu, natožpak oblek.

      Mladý zaměstnanec Hunterovi sdělil, že Brian Doyle přijde patrně pozdě. Včera večer oslavoval. Dlouhodobé vyšetřování, na kterém se osobně podílel, konečně dospělo k závěru. Po bleskové operaci, která trvala celý den, se jim podařilo dostihnout sériového pedofila.

      „Ten chlap, co ho chytili…“ sděloval mladík Hunterovi, „je ženatý a má dvě děti – jednomu je deset, druhému dvanáct let. Jsou přesně ve věku těch dětí, které balil po internetu.“ Potřásl hlavou, jako by celý svět ztratil logiku. „Můžu vám s něčím pomoct, detektive?“ otázal se počítačový expert a ukázal hlavou na laptop pod Hunterovou paží.

      „Jak se jmenuješ, kluku?“

      „Garry, pane.“ Podal mu ruku. „Garry Cameron.“

      Hunter nabízenou dlaň stiskl. „Já jsem Robert, a jestli mi ještě jednou řekneš pane, zatknu tě pro urážku na cti.“

      Cameron se usmál a přikývl.

      „Bohužel potřebuju mluvit s Jackem, Garry. Potřebuju, aby projel pár kousků videonahrávky jednou z těch svých super aplikací.“

      Cameronův úsměv se ještě rozšířil. „No, to je můj obor – video- a audioanalýza. To je hlavní důvod, proč mě sem přeložili.“

      Hunter se překvapeně uchechtl. „No teda! Tak to jsi přesně ten člověk, kterého potřebuju.“ Položil laptop na Cameronův stůl a oba mlčky čekali, až naskočí. Hunter vyvolal aplikaci přehrávače videonahrávek a seřadil předem vybrané segmenty. „Tohle je originální nahrávka, pořízená soukromou bezpečnostní kamerou,“ vysvětlil, než pustil přehrávání.

      Cameron si nasadil brýle a naklonil se dopředu. Nahrávka začínala parkovištěm prázdným až na bílý Trans-Am se sklápěcí střechou a tmavě zbarvenými zadními okny. Kvalita obrazu nebyla dobrá, nedostatečné osvětlení ji ještě zhoršovalo.

      „Pěkné auto,“ konstatoval Cameron.

      Dívali se pouhých několik vteřin, když se z dolního pravého rohu parkoviště vynořila záhadná postava muže. Byl vysoký tak sto osmdesát pět až sto devadesát centimetrů, s mohutnou postavou fotbalisty. Měl na sobě tmavé oblečení: boty, kalhoty, rukavice, pletenou čepici a bundu s ohrnutým límcem. Potíž byla v tomhle: kamera pana Wanga byla na východní straně parkoviště, obrácená k západu, a cizinec rovněž. Zatím byl vidět jenom zezadu. Zastavil se u Trans-Am, u dveří na straně řidiče, sáhl do kapsy bundy a vytáhl dlouhý, plochý kus kovu, podobný školnímu pravítku. Jako profesionální zloděj aut zasunul ten kus kovu štěrbinou okénka dolů, do dveří vozu. Jediným hbitým pohybem trhl směrem vzhůru. Zkusil kliku a dveře se otevřely, jako by je odemkl klíčem.

      „Nevypadá to, že bys dělal u krádeží aut, detektive,“ poznamenal Cameron, aniž odvrátil pozornost od obrazovky.

      „Nedělám.“

      Muž na obrazovce se sklonil, strčil ruku do auta a uvolnil kapotu.

      Cameron se zamračil.

      Muž hbitě překontroloval vjezd na parkoviště – nikdo nepřijížděl. Aniž se ohlédl směrem ke kameře, přešel před auto, zvedl kapotu, sklonil se nad motor a sáhl po něčem v hlavním bloku. Nedalo se poznat, co přesně dělá, ale ať to bylo cokoli, trvalo mu to jen tři vteřiny. Zavřel kapotu a vrátil se ke dveřím u řidiče. Ještě jedno rozhlédnutí, otevřel dveře a zmizel uvnitř, na zadním sedadle.

      „Divné,“ poznamenal Cameron. „O co jde?“

      „Uvidíš.“

      Aplikace videa přeskočila rovnou k dalšímu úseku, který Hunter nastavil. Cameron se podíval na časové značení v pravém dolním rohu obrazovky a všiml si, že nahrávka přeskočila o třicet šest minut dopředu.

      „Pokud to správně chápu, náš záhadný pán je pořád ještě v autě?“ zeptal se Cameron.

      „Nehnul se odtamtud.“

      Dívali se dál. Tentokrát se objevila štíhlá bruneta, přicházela ze stejného směru jako prve muž – Kelly Jensenová. Vlasy měla sepnuté vzadu do ohonu. Měla na sobě modré džíny, balerínky a vybledlou hnědou koženou bundu.

      „A do prdele,“ zamumlal Cameron, který už uhádl, co se bude dít.

      Kelly přistoupila k autu a hledala v kabelce klíče. Nevěděla, že už na ni někdo čeká uvnitř; otevřela dveře a nasedla za volant. Tma, postavení auta a úhel nastavení kamery pana Wanga znemožňovaly Hunterovi a Cameronovi vidět skrz přední okno. Ani zvětšení detailu nepomohlo.

      Cameron si sundal brýle a promnul si oči.

      Následující dvě minuty se nic nedělo. Když na časovém značení u dolního okraje obrazovky naskočilo 23.11, dveře u spolujezdce se otevřely a muž vystoupil z auta. Zastavil se, zvolna se rozhlédl a kontroloval, jestli je pořád ještě sám. Když byl spokojený, obešel vůz, otevřel dveře u řidiče a vyndal klíče ze zapalování; pak otevřel kufr. Zdánlivě bez námahy, jako by nenesl nic těžšího než nákupní tašku, zvedl Kelly do náručí. Byla v bezvědomí, ale dalo se snadno poznat, že je dosud naživu.

      Muž ji opatrně uložil do kufru a dlouhou chvíli nehybně stál. Shlížel na ni, jako by ji obdivoval. Nakonec znovu obešel auto zepředu, otevřel kapotu a zase si pohrál s něčím v motoru. Vzápětí usedl za volant a odjel.

      „Do prdele,“ pohlédl Cameron na Huntera, bledší než před několika minutami. „Co ode mě potřebuješ?“

      „Pustil jsem si tu nahrávku několikrát,“ odvětil Hunter. „Ten chlap se ani jednou neotočí obličejem ke kameře, ale párkrát se rozhlíží, kontroluje terén.“

      Cameron kývl. „Jo, toho jsem si všiml.“

      „Fajn, takže mě napadlo – kdybychom to celé úplně zpomalili a pak to posouvali políčko po políčku, mohli bychom při troše štěstí získat někde aspoň částečný snímek obličeje.“

      „Je to možné.“ Cameron se podíval na hodinky. „Můžu se do toho pustit hned. Budu muset přetáhnout tu nahrávku do svého počítače a pak ji znovu analyzovat pomocí profesionálního softwaru, ale nemělo by mi to trvat víc než hodinu, nanejvýš dvě.“

      Hunter položil na stůl navštívenku. „Zavolej mi, hned jak budeš něco mít.“

      Když se otočil k odchodu, Cameron ho zastavil.

      „Detektive, je nějaká šance, že bude ještě naživu?“

      Hunter nic neřekl. Ani nemusel.

70

      „Ten hajzl!“ zvolal Garcia při sledování kopie nahrávky, kterou Hunter nechal Cameronovi v oddělení IT. Podle časového údaje na obrazovce bylo zřejmé, že Kelly Jensenová byla unesena 24. února. Měli podezření, že k únosu Laury Mitchellové, první oběti, došlo mezi 2. a 5. březnem.

      „Takže unese Kelly jako první, ale zabije ji až jako druhou,“ řekl Garcia.

      Hunter přikývl.

      „Proč?“

      „Jestli máme pravdu v tom, že si vrah promítá do svých obětí podobu osoby, kterou je chce mít, pak je jen otázka času, než udělají nebo řeknou něco, čím kouzlo poruší. Něco, co způsobí, že v nich uvidí toho, kým doopravdy jsou.“

      „Laura porušila kouzlo jako první.“

      „Vypadá to tak, ano.“

      Garcia se znovu zaměřil na nahrávku, kterou Hunter přivezl z obchodu pana Wanga. „Máme záběr obličeje?“

      „Ještě ne, ale IT na tom pracuje.“

      Garciův pohled se vrátil k obrazovce počítače a k nahrávce. „Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že máme co činit s někým, kdo je trpělivý.“

      „Nejen trpělivý,“ odvětil Hunter. „Je klidný, chladnokrevný a sebejistý. Nepochybně studoval umístění Kellyina ateliéru několik nocí, než přistoupil k činu. A pak byl precizní. Žádné zdržování, žádný zápas, žádná příležitost, aby reagovala. Tenhle chlap je jiný, Carlosi. Zmocňuje se svých obětí na místech, kde se cítí bezpečně; u nich doma… na pracovišti… v autě…“

      Garcia přikývl. „Soudě podle té nahrávky, kolik bys řekl, že měří…? Sto pětaosmdesát, sto osmaosmdesát…? Váží něco kolem metráku…?“

      „Tak asi. A to odpovídá teorii o výšce pachatele podle těch vláken z čepice, co se našla na cihlové zdi v Lauřině ateliéru. Volal jsem do laborky a řekl jim, aby vyzvedli Kellyin Trans-Am ze Santa Moniky a probrali každičký centimetr interiéru včetně podlahy.“

      Garcia si ještě jednou mlčky pustil videonahrávku.

      Hunter kontaktoval také dopravní divizi. Vrah odjel s autem Kelly z parkoviště u jejího ateliéru do losangeleských ulic, a po městě byly tisíce dopravních a bezpečnostních kamer. Trans-Am byl nápadný, takže vrah asi potřeboval co nejdřív změnit dopravní prostředek. Pravděpodobně měl někde nablízku připravenou dodávku, ale byl chytrý, nechtěl jen tak nechat její auto někde stát a odjet. Klasický Trans-Am, opuštěný někde v boční uličce, by přitahoval příliš velkou pozornost. Upozornil by policii, že má začít Kelly hledat – takřka okamžitě. Vrah také věděl, že nesmí vrátit její auto na parkoviště u ateliéru. Ze svých průzkumů určitě věděl, že je tam Kelly nikdy nenechává přes noc. Nechtěl riskovat, že by si toho všiml majitel některého z obchodů a zavolal policii. Místo toho odvezl vůz do Santa Moniky a zaparkoval ho na stejném místě, kde vždycky parkovala ona – přímo před jejím činžákem. Zločinecké pravidlo číslo jedna: vzbudit co nejmenší podezření. Tenhle chlap to pravidlo snad sám vymyslel.

      Hunter doufal, že nějaká dopravní kamera ve městě část vrahovy cesty zachytila. Byl to výstřel naslepo, ale momentálně stál každý výstřel za pokus.

      „Něco z operačního o nějakých zašitých obětech? Cokoli kdekoli ve Státech?“ zeptal se Garcia.

      Hunter prve požádal operační oddělení, aby zahájilo celostátní pátrání – po veškerých případech vražd, kde byla obětí tmavovlasá žena se zašitými ústy, pohlavními orgány nebo obojím. Jestliže vrah skutečně přenáší své city a promítá si do svých obětí podobu osoby, kterou kdysi miloval, pak je dost pravděpodobné, že tato osoba zemřela podobným způsobem.

      „Zatím nic.“

      „Jak daleko dozadu pátráme?“

      „Pětadvacet let.“

      „Vážně? Tak dlouho?“

      Hunter se opřel o svůj stůl. „Měli bychom to pokrýt ze všech stran.“

      „Jak to myslíš?“

      „Co jestli máme pravdu s tou teorií o lásce, ale osoba, kterou oběti našemu vrahovi připomínají, nebyla bývalá manželka ani přítelkyně ani nikdo, do koho byl celý život zamilovaný. Co jestli je to někdo jiný? Někdo, koho taky miloval. Někdo, komu by nikdy neublížil, děj se co děj?“

      Garcia krátce zauvažoval. „Jeho matka?“

      Hunter přikývl. „Je to možné. Buď matka, nebo pěstounka – třeba teta, starší sestra, sestřenice nebo tak něco.“ Hunter se zarazil a sáhl po deskách na svém psacím stole. „Slyšel jsi někdy o Katii Kudrovové?“

      Garcia svraštil čelo a současně zavrtěl hlavou. „Kdo to je?“

      Hunter vytáhl z obálky portrét.

      Garciovi se rozbušilo srdce. „Do háje. Skoro jako by z oka vypadla Lauře a Kelly. Kdo to sakra je?“

      Hunter beze spěchu pověděl Garciovi všechno, co se událo od jeho setkání s Whitney Myersovou.

      „Tohle je kopie vyšetřovacího spisu od Whitney. Nic neopomněla. Má dokonce i vlastního forenzního specialistu.“

      „A…?“ Garcia začal listovat v záznamech.

      „Nic podstatného. Nalezené otisky prstů náležely samotné Katie, jejímu otci nebo člověku, se kterým v té době chodila.“

      Garcia zvedl obočí.

      „Není podezřelý. V čase únosu byl v zahraničí. Všechno to tam je, později si to projdi.“

      „Takže její otec ji vůbec neohlásil jako pohřešovanou?“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Oficiálně ne. Proto nebyla na žádném seznamu, který nám z pohřešovaných poslali. Včera v noci jsem o ní slyšel poprvé.“

      „Myslíš, že ji má náš vrah?“

      „Nevím. Někdy si myslím, že se můj mozek honí za přízraky.“

      „Za jakými přízraky?“

      Hunter pokrčil rameny a začal si škrábat strup, který se mu vytvořil na rance nad obočím.

      „Myslím, že existuje několik podobností v tom, jak byly uneseny Katia, Laura a Kelly. Ale na druhé straně existuje jen omezený počet způsobů, jakými je možné unést člověka. Právě proto se bojím, jestli neplýtvám časem honbou za spojením, které možná vůbec neexistuje. Jak říkala Whitney, oficiálně není Katia Kudrovová ani případem pohřešované osoby, vůbec nebyla hlášená.“ Škrábl do strupu příliš prudce a začala se mu tam vytvářet kapička krve. Hunter ji setřel hranou dlaně. „Náš pátrací tým už se zabývá minulostí Laury a Kelly, hledá, co všechno je spojovalo kromě podoby a profese. Požádal jsem je, aby do pátrání zahrnuli i Katiu.“

      Hunterovi zazvonil mobil, zašátral po něm v kapse bundy. „Detektiv Hunter.“

      „Detektive, tady je Garry Cameron z IT.“

      „Garry… řekni mi, že něco máš.“ Vyčkávavě zalétl pohledem ke Garciovi.

      „Je mi líto, detektive, vůbec žádný záběr obličeje.“ Garryho hlas zněl sklíčeně. „Prošel jsem každičký rámeček té nahrávky, co jste mi dal, všemožně jsem to zvýrazňoval. Ten chlap se nikdy neocitl v úhlu, kde by bylo něco vidět.“ Krátká pauza. „Ve dvou rámečcích je záblesk pokožky, ale to je všechno. Jediné, co vám můžu říct kromě toho, co už jste viděl, je to, že jde o bělocha. Vážně mě to moc mrzí, detektive.“

      Hunter ukončil hovor a zavřel oči. Potřeboval v tomhle vyšetřování nějaký zlom. Čtyři lidé jsou mrtví. James Smith se po tom bizarním telefonátu nadále pohřešuje, a jestli Katiu Kudrovovou unesl tentýž člověk, co zavraždil Lauru a Kelly, pak jí rychle ubíhá čas.

71

      Hunterova smůla se šířila všemi aspekty vyšetřování jako nakažlivá nemoc. Dokumenty, které s Garciou dostali v televizní stanici A & E, neodhalily nic. Bryan Coleman měl stran Krásy na plátně pravdu: byla nízkorozpočtová už od titulků. Laura Mitchellová a Kelly Jensenová se v ní objevily, ale každá nanejvýš na pár minut. Mluvily hlavně o tom, jak život na západním pobřeží ovlivnil jejich tvorbu.

      Jak prve řekl Coleman, snímek se soustředil hlavně na Martinu Greeneovou, dceru bývalého regionálního ředitele televize A & E. Celé to působilo ze všeho nejspíš jako reklama. Kromě Martiny, Laury a Kelly vystupovaly v dokumentu už jen dvě další malířky – jedna z nich byla přírodní blondýna, stejně jako Martina. Druhá byla mnohem starší – přes padesát. Hunter si obě prověřil; ani jedna z nich od té doby nemluvila s Laurou ani Kelly. Žádná z nich také nepoznala Jamese Smithe na obrázku, který jim Hunter ukázal.

      Hunterův tým prověřoval minulost každičké osoby, jejíž jméno se ocitlo na seznamu výrobního štábu Krásy na plátně. Až dosud na nic nenarazili, ale seznam byl dlouhý.

      Další tři dokumenty, které Hunter a Garcia obdrželi v televizi A & E, pojednávaly o několika malířích z celých Spojených států – nebyly mezi nimi žádné brunetky kolem třicítky.

      Laboratoř doktorky Hoveové potvrdila, že prach pod nehty Kelly Jensenové tvoří směs malty a červené hlíny, odpovídající běžné cihlové zdi. To znamenalo, že Kelly mohla být zavřená absolutně kdekoli, od improvizovaného podzemního bunkru až po místnost v domě či venkovní garáž.

      Hunterova sázka na dopravní kamery také nepřinesla žádné výsledky. Nejbližší pouliční kamera byla od ateliéru Kelly Jensenové půldruhého kilometru daleko. Její Trans-Am nebyl tu noc, kdy byla unesena, nikde spatřen. Kapitán jižní úřadovny dopravních operací vysvětlil, že většina kamer ve městě se aktivuje jen v případě porušení předpisů – třeba když někdo projede křižovatku na červenou nebo překročí povolenou rychlost. Nenatáčejí čtyřiadvacet hodin denně. Kamery, které to dělají, jsou strategicky umístěné na hlavních ulicích, třídách a dálnicích. Jejich hlavním účelem je upozornit všechny dopravní divize na místa, kde často dochází k dopravním zácpám a nehodám.

      Časně ráno po zmizení Kelly zachytila kamera v Santa Monice její vůz, jedoucí po San Vicente Boulevard na západ, směrem k domu, kde bydlela. Kamery však nemonitorují celý bulvár. Vozidlo zmizelo ze záběru, když se přiblížilo k poslednímu úseku před pláží.

      Jak Hunter požadoval, pracovníci kriminalistické laboratoře si vyzvedli auto ze Santa Moniky a prohledali každičkou píď jeho interiéru a podlážek. Nalezené vlasy patřily Kelly Jensenové. Několik málo tmavých vláken, sebraných na sedadle řidiče, odpovídalo těm, která se našla na stěně za velkým plátnem v bytě Laury Mitchellové. Pocházela ze stejné čepice. Žádné otisky prstů se nenalezly.

      Už bylo k půlnoci a poprvé od počátku jara se obloha zatáhla. Zlověstná dešťová mračna a silný vítr se blížily od severu; přinášely s sebou nezaměnitelnou vůni mokré trávy a hlíny. Hunter seděl v obývacím pokoji a pročítal zprávy svého pátracího týmu o profesním a osobním životě Laury, Kelly a Katii. Každá měla úplně jinou minulost. Kromě fyzické podoby a umělecké profese nenašel tým mezi třemi ženami žádné další spojovací články.

      Laura pocházela z úspěšné rodiny. Její otec, Roy Mitchell, se narodil v chudinském prostředí. Už v dětství utekl od násilnických rodičů, kteří ho týrali; živil se převážně tím, co našel v popelnicích za hotely a restauracemi. Bylo mu teprve čtrnáct, když začal prodávat vyhozené či zapomenuté knihy, které kupoval od hotelového personálu. V osmnácti letech už si otevřel první knihkupectví a od té doby se jeho podniku dařilo. Jeho autobiografie – Knížky z popelnice – byla dvanáct týdnů v čele žebříčku prodeje americké literatury faktu a dalších třiatřicet týdnů se udržela v první pětadvacítce. Ve dvaceti letech se oženil s mladou právničkou Denise, která mu pomáhala se zavedením knihkupectví. Laura byla mladší z jejich dvou dětí.

      Kelly měla naopak pěkně jednotvárný život. Narodila se v malé, zbožné rodině v Montaně a byla předurčena stát se jednou z mnoha tamních hospodyněk, které pečují o manžela, děti a zahradu. Učitelka výtvarné výchovy už ve škole rozpoznala její malířské nadání a léta ji přesvědčovala, že by neměla takový dar od Pánaboha zahodit.

      Rodina, z níž pocházela Katia, byla z těch tří nejbohatší, ale Katia přesto nikdy nebrala nic jako samozřejmost. Stala se houslistkou z vlastní vůle, a aťsi měla její rodina peněz sebevíc, talent a zápal se koupit nedají. Všechno, čeho dosáhla, získala vlastní pilnou prací.

      Hunter odložil zprávu a protáhl si paže vysoko nad hlavu. U svého malého baru si nalil další dvojitou dávku single malt whisky. Potřeboval tentokrát něco uklidňujícího, se sytou chutí. Pohledem spočinul na lahvi Balblair 1997, a bylo rozhodnuto. Hodil si do sklenky jedinou kostku ledu a poslouchal, jak praská, když ji zasáhla hustá, medově zbarvená tekutina. Pozvedl sklenici k nosu a chvilku vdechoval vonné, vanilkově dubové výpary. Maličko usrkl, vpustil alkohol do všech koutků úst a teprve pak ho polkl. Kdyby nebesa měla nějakou chuť, tahle by se jí určitě hodně blížila.

      Hunter se zadíval z okna na město, které nikdy doopravdy nechápal a které bylo každým dnem zběsilejší. Jak může vůbec někdo chápat to šílenství, co se v tomhle městě odehrává?

      Začalo drobně pršet. Hunterův pohled padl na spisové desky a fotografie, rozložené na konferenčním stolku. Laura a Kelly na něj upíraly zděšené, prosebné oči, úsměvy hadrových panenek groteskně olemované hrubými stehy černou nití.

      Ťuk, ťuk.

      Hunter svraštil čelo, zalétl pohledem ke dveřím bytu a pak rychle k hodinkám. Moc pozdě na návštěvy. Kromě toho si vůbec nedokázal vzpomenout, kdy naposled u něj někdo zaklepal.

      Ťuk, ťuk, ťuk. Tentokrát to znělo o hodně naléhavěji.

72

      Hunter postavil sklenici, vytáhl pistoli z pouzdra, které viselo na opěradle židle, a přistoupil ke dveřím bytu. Špehýrka v nich nebyla. Hunter špehýrky nenáviděl; velice usnadňovaly případnému útočníkovi vypálit smrtící střelu. Stačí jen počkat, až se čočka zatmí, a střelit skrze ni. Výcvik a instinkt mu velely držet se napravo od veřejí, mimo dosah křídla dveří. Tak by nedostal ránu do obličeje, kdyby někdo vykopl dveře, až je odemkne. Také by se tím Hunter dostal mimo přímé palebné pole, pokud by tam někdo čekal, aby vystřelil díru do dveří.

      Odemkl hlavní zámek a pootevřel dveře, zajištěné řetězem; nechal je tak. Zvenčí bylo skrz mezeru vidět jen část jeho obličeje.

      „Čekáte padouchy?“ zeptala se Whitney Myersová s pobaveným úšklebkem.

      Měla na sobě krátkou motorkářskou bundu z černé kůže a pod ní tričko s logem skupiny AC/DC. Modré džíny byly vybledlé a na levém koleni roztržené; celkový dojem skvěle doplňovaly kovbojské holínky se stříbrně okovanými špičkami. Hunter si ji prohlédl od hlavy k patě. Jeho to nepobavilo.

      „Pozvete mě dál, nebo mě zastřelíte tou zbraní, co držíte za zády?“

      Hunter zavřel dveře, vyháknul bezpečnostní řetěz a zase otevřel. Taky měl na sobě vybledlé džíny – ačkoliv ne roztržené – ale jinak už skoro nic.

      Teď byla řada na Myersové, aby si ho prohlédla od hlavy k patě. „No, tady je někdo macík z posilovny.“ Zastavila se očima na pevných břišních svalech, pak zvolna pokračovala vzhůru k hrudi, nezapomněla si dobře prohlédnout bicepsy a posléze se vrátila k obličeji.

      „Zabloudila jste cestou na rockový koncert, nebo co?“ Stál ve dveřích, pistoli pořád v pravé ruce. „Co tady propána děláte… a takhle v noci?“

      Myersová zalétla pohledem přes Huntera do nitra bytu a její výraz se změnil. „Promiňte… vy… tu někoho máte?“

      Hunter trapnou chvilku několik vteřin protahoval, pak zavrtěl hlavou.

      „Ne.“

      Ustoupil a otevřel dveře dokořán, čímž ji mlčky pozval dál.

      Hunterův přední pokoj měl podivný tvar a byl zařízený nábytkem, který vypadal, jako by původně patřil Armádě spásy. Kolem čtvercového dřevěného stolu, jejž používal jako počítačový stolek, stály čtyři židle, každá jiná. Deska stolu byla zarovnaná laptopem, tiskárnou a malou stolní lampičkou. Kousek od protější stěny stála omšelá černá pohovka. Konferenční stolek před ní přetékal fotografiemi a policejními zprávami. Přes místnost spatřila Myersová skleněný bar s působivou sbírkou lahví skotské single malt whisky.

      „Vidím, že nejste z těch, co si potrpí na luxusní zařízení.“

      Hunter shrnul obrázky a papíry z konferenčního stolku na hromadu a odsunul je, aby nepřekážely. Sáhl po bílém tričku, přehozeném přes opěradlo jedné židle, a oblékl si je.

      Myersová odvrátila pohled, skrývajíc zklamání. Přistoupila k tmavé dřevěné polici napravo od skleněného baru, kde bylo naaranžováno několik osamělých rámečků s fotkami. Dvě fotografie byly černobílé a vypadaly staře. Na obou byl tentýž usměvavý pár. Hunter se podobal otci, ale měl matčiny chápavé oči, všimla si Myersová. Na většině ostatních fotografií byl Hunter s jiným mužem, mohutnějším a asi o pět centimetrů vyšším. Ze svých rešerší Myersová věděla, že je to Hunterův starý parťák z divize loupeží a vražd – Scott Wilson, který před dvěma roky zemřel při nehodě na lodi. Na dalších dvou fotografiích byl Hunter, přijímající vyznamenání od starosty Los Angeles a kalifornského guvernéra. Poslední snímek, ten, co se ukrýval až vzadu, zachytil mladšího Huntera oděného v promočním taláru a třímajícího univerzitní diplom. Vypadal, jako by právě dobyl svět. Po jeho boku se hrdě vypínal otec. Zářil jako sluníčko.

      Hunter si se založenými pažemi stoupl k oknu a čekal.

      Myersová přejela pohledem od fotografií ke skleněnému baru a úhledně uspořádaným lahvím. „Můžu si nalít?“

      „Jestli slíbíte, že mi řeknete, proč jste tady – jasně, jen do toho.“

      Nalila si dvojitou dávku Balbair 1997 a hodila do ní jedinou kostku ledu.

      Hunterova tvář zůstala lhostejná, ale udělalo to na něj dojem. „Dobrá volba.“

      Myersová usrkla. „Máte CD přehrávač?“

      Hunter přimhouřil oči. „Proč? Máte najednou náladu na Back in Black?“

      Usmála se a krátce sklopila pohled ke svému tričku. „To je moje nejmilejší album AC/DC, ale můžeme si ho pustit později, jestli chcete. Teď si musíte poslechnout tohle.“ Myersová vytáhla z kabelky pouzdro s cédéčkem. „Anžto kdybych vám to vyprávěla, tak byste mi nevěřil.“

73

      Pršelo už o trochu silněji, déšť bubnoval o okenní sklo hned za Hunterovými zády. Taky se zvedl vítr.

      „Momentíček,“ řekl a zmizel v krátké chodbě. Pár minut nato se vrátil s přenosnou stereosestavou.

      „Našla jsem to na internetu, skoro náhodou,“ vysvětlovala Myersová, zatímco Hunter sklízel ze stolu, stavěl na něj stereo a zapínal je do zásuvky.

      „Co to je?“

      „Interview.“

      Hunter se zarazil a vzhlédl. „S Katiou?“

      Myersová přikývla a podala mu cédéčko. „Nejdřív to vysílalo KUSC Radio. To je FM stanice, která se věnuje výlučně klasické hudbě.“

      Hunter také kývl. „Jo, tu znám. Provozuje ji Jihokalifornská univerzita.“

      Myersová udělala grimasu. „To jsem nevěděla, že jedete v klasické hudbě.“

      „Nejedu, ale hodně čtu.“

      Myersová pokračovala.

      „Celé interview je asi hodinu dlouhé, přihodili tam pár klasických kousků, aby to nebylo jen samé mluvení. V první polovině Katia mluví s rozhlasovým dýdžejem, odpovídá na otázky, které jí klade. V druhé polovině odpovídá na otázky, které dostává od posluchačů telefonem nebo e-mailem.“ Naklonila hlavu ke straně. „Nejsem tak krutá, abych vás nutila vyslechnout to celé. Zkopírovala jsem jen ty důležité části.“

      Hunter vsunul cédéčko do přístroje, stiskl tlačítko přehrávání a nastavil hlasitost.

      „Vítejte zpátky. Tady je KUSC Radio, nejlepší stanice klasické hudby v Los Angeles a Kalifornii.“ Dýdžejův hlas zněl přesně tak, jak by si většina lidí představovala hlas dýdžeje ze stanice, která vysílá klasickou hudbu – sametově a konejšivě. „Zase tu máme našeho zvláštního hosta pro dnešní odpoledne, někoho, koho většině z vás nemusím představovat. Koncertní mistryně Losangeleské filharmonie, Katia Kudrovová.“

      Krátký úsek houslového sóla několik vteřin sílil a pak zase zeslábl do ztracena.

      „Těsně před přestávkou jsme mluvili o vašich začátcích a o tom, jak jste se nadřela, než jste ovládla svůj nástroj, ale teď přecházíme k něčemu trochu osobnějšímu – lásce a romantice. Nevadí to?“

      Následovala krátká pauza, jako by Katia o něčem uvažovala.

      „Klidně se ptejte, pokud se nebudu muset červenat.“ Její hlas byl jemný, ale pevný. Zněl sebevědomě.

      „Slibuju, že nebudete. Označila jste sama sebe za beznadějnou romantičku. Proč?“

      Plachý smích. „Protože jsem, vážně. A už je tu první červenání. Můj nejmilejší film je Pretty Woman.“ Zachichotání.

      „Jo, řekl bych, že to je dostatečný důvod k červenání,“ zasmál se dýdžej.

      „Když jde o lásku, jsem jako malá. Asi to může znít naivně, ale byla bych hrozně ráda, kdyby existovala taková pohádka.“

      „Pohádka o ‚opravdové lásce‘?“

      „Ano. Taková ta zázračná láska, při které se vznášíte. Jakmile se s někým setkáte pohledem, přeskočí jiskřičky a vy prostě víte, že jste pro sebe stvoření.“

      „Byla jste někdy tolik zamilovaná?“

      Další smích. „Ne, ještě ne. Ale není žádný spěch, a mám svou hudbu. Při té se opravdu vznáším.“

      „Řekl bych, že při vaší hudbě se vznášíme všichni.“

      „Děkuji.“ Krátká pauza. „A teď se doopravdy červenám.“

      „Takže soudě podle té vaší poznámky o jiskrách, co přeskočí, když se poprvé s někým setkáte pohledem – věříte v lásku na první pohled?“

      „Jednoznačně.“

      „A co by musel někdo říct nebo udělat, aby upoutal vaši pozornost?“

      „Nic.“

      „Nic?“

      „Nic. Věřím, že láska je daleko víc než slova nebo pohledy. Je to něco, co vás zasáhne a pak prostě bez varování uchvátí. Věřím, že pokud poznáte člověka, se kterým máte strávit zbytek života…“

      „Tu příslovečnou ‚spřízněnou duši‘?“ přerušil ji dýdžej.

      „Ano, svou spřízněnou duši. Myslím, že když takového člověka potkáme, prostě to poznáme. I když se přitom mlčí. I když napoprvé neřekne ani slovo.“

      „Fajn, asi vím, jak to myslíte, ale nemůže přece mlčet věčně. Nakonec bude muset něco říct. Tak co by to mělo být? Čím upoutá vaši pozornost?“

      „Nemusel by dělat ani říkat nic konkrétního, ale dovolte, abych vám vyprávěla svůj oblíbený romantický příběh.“

      „Dobře.“

      „Když byla moje babička ještě dívka, začala pracovat jako květinářka na pouličním tržišti v Permu, v bývalém Sovětském svazu. Dědeček pracoval v krejčovství jen pár ulic od tržiště. První den, co nastoupila do práce, ji taky poprvé uviděl, a okamžitě se do ní šíleně zamiloval. Dědeček byl hezký, ale taky byl moc, moc ostýchavý. Trvalo mu šedesát dní, než sebral kuráž, aby ji konečně oslovil.“

      „Šedesát?“ ozval se dýdžej.

      „Každé ráno cestou do práce procházel kolem jejího stánku. Každé ráno si sliboval, že toho dne už na ni promluví. A každé ráno, když ji uviděl, ztratil nervy. Místo aby ji oslovil, prostě mlčky prošel kolem.“

      „No, a co se tedy stalo?“

      „Dědeček nevěděl, že babička se do něj taky zamilovala hned první den, co ho uviděla. Každý den sledovala, jak prochází kolem stánku s květinami, a každý den doufala, že se zastaví a někam ji pozve. A tak jednou ráno sebral všechnu odvahu, co v sobě měl, přistoupil k babičce, podíval se jí do očí a podařilo se mu zašeptat tři slovíčka: ‚Berete mi dech.‘“

      Myersová se natáhla a stiskla tlačítko pauzy.

      Hunterova paměť zalétla k dešifrované nahrávce ze záznamníku, kterou mu Myersová dala před několika dny. První slova, která pronesl Katiin únosce, byla přesně tatáž – BEREŠ MI DECH…

      Podle toho, jak se Myersová na Huntera zadívala, pochopil, že to zdaleka není všechno.

74

      „Devětapadesát dní chodil mlčky kolem květinářského stánku?“ Myersová na Huntera upřeně hleděla. „Devětapadesát němých zpráv na Katiině telefonním záznamníku. A určitě si pamatujete první tři slova šedesáté zprávy.“

      Hunter přikývl, ale nic neříkal.

      „Tahle další část interview přijde po pár reklamách. Dýdžej klade Katie otázky, které telefonují nebo e-mailují posluchači.“ Znovu stiskla tlačítko pauzy a interview pokračovalo. Začínalo živým smíchem.

      Dýdžej navazoval na předchozí hovor. „Mám tu další otázku od jednoho z našich volajících. Tahle se vrací k tomu, že jste beznadějná romantička a hledáte rytíře v lesklé zbroji.“

      „Ano…“ Katiin hlas zněl zdráhavě.

      „Otázka zní: říkala jste, že věříte, že láska je daleko víc než slova nebo pohledy. Také jste řekla, že věříte, že až potkáte toho pravého, svou ‚spřízněnou duši‘, prostě to poznáte. I z chviličky ticha, jako vaši prarodiče. Já bych rád věděl, jak dlouhá taková chvilička je? Kolik ticha potřebujete, než to poznáte?“

      „Hmm.“

      Dýdžejův smích. „To není špatná otázka. Tak jak dlouhá je taková chvilka? Jak rychle myslíte, že dokážete poznat, jestli jste potkala toho pravého?“

      Nastala pauza; Katia o otázce uvažovala. „Dvanáct vteřin,“ odpověděla nakonec.

      Hunterův pohled se setkal s pohledem Myersové, ale žádný z nich nepronesl ani slovo.

      „Dvanáct vteřin?“ zeptal se dýdžej. „To je divné číslo. Proč dvanáct?“

      „No, patrně bych to poznala už za rovných deset vteřin, ale dám tomu ještě další dvě, abych měla absolutní jistotu.“ Katia i dýdžej se rozesmáli.

      „To je moc dobrá odpověď,“ souhlasil dýdžej.

      Myersová natáhla ruku a stiskla tlačítko „stop“. „Ještě než se zeptáte,“ pronesla, „kontrolovala jsem to – stanice nemá záznamy o tom, kdo zatelefonoval tuhle otázku.“

      „Připomeňte mi, kdy že se to vysílalo?“

      „Před osmi měsíci, ale tuhle nahrávku předali i dalším rozhlasovým stanicím.“ Vytáhla z tašky zápisník. „KCSN v Northridge, KQSC a KDB v Santa Barbaře, KDSC v Thousand Oaks a dokonce i KTMV, což je čistě jazzová stanice. Vysílalo se to všude možně, tohle mám z webových stránek KUSC. Kdekdo si to může poslechnout přes internet nebo stáhnout. I kdyby tam tu otázku nezatelefonoval únosce, mohl to interview slyšet a dát se inspirovat.“ Znovu upila skotské. „Vy a já víme, že těch dvanáct vteřin mlčení v každé zprávě nebyla jen náhoda.“

      Hunter opět mlčel.

      „Víte, co to znamená, že ano?“ Hlas Myersové zněl vzrušeně. „Při únosu Katii šlo o lásku, ne o nenávist. Ten, kdo ji unesl, je do ní zoufale zamilovaný. Čímž se víceméně vylučuje možnost, že ji unesl ten váš sadistický vrah.“

      Hunter zůstal zticha. Jeho výraz nic neprozrazoval.

      „Katia chodila už čtyři měsíce s novým dirigentem Losangeleské filharmonie, Phillipem Steinem. Byl, a pořád ještě je, jí úplně posedlý. Jenže ona pár dní před koncem turné všechno ukončila. Vůbec nenesl ten rozchod dobře.“

      „Ale nemohl to udělat. Po posledním koncertu letěl z Chicaga rovnou do Mnichova. Četl jsem vaši zprávu.“

      „A pro jistotu jste si všechno ověřil, viďte?“

      Hunter kývl. „Co takhle nějací další milenci, bývalí přátelé…?“

      „Její předchozí přítel žije ve Francii, kde byla předtím, než se vrátila do USA. Pokud měla ještě nějaké jiné milence, dobře je tajila. Ale myslím, že její únosce nebyl milenec.“ Na okamžik se odmlčela. „Podle mého tu máme co do činění s posedlým fanouškem. S někým, kdo ji tak miluje, že mu to úplně zkresluje realitu. Právě proto si tak strašlivě vytrhl z kontextu to, co řekla v tom interview. Chce jí věnovat ten její pohádkový příběh lásky.“

      Myersová málem nadskočila, protože Hunterovi zavibroval na desce stolu mobil, ohlašující nový přicházející hovor. Na displeji stálo Utajené číslo.

      Ještě než to vzal, už věděl, že noc bude čím dál temnější.

75

      Když Hunter dorazil do Cypress Park na severovýchodě Los Angeles, ještě pořád pršelo. Po ukončení hovoru neřekl nic. Ani během něj nepronesl jediné slovo. Jenom poslouchal. Myersová však podle toho, jak na vteřinku sklíčeně zavřel oči, poznala, oč jde – mají další oběť.

      Cypress Park byl jednou z prvních příměstských vilových čtvrtí Los Angeles. Vznikl na počátku dvacátého století hned za centrem; původně byl vytvořen jako dělnická čtvrť, na níž byla nejpřitažlivější blízkost železničních nádraží. Tam se právě našlo tělo oběti, v jedné z opuštěných budov podél kolejí.

      Stará nádraží pořád ještě zabírala rozlehlou plochu, ale velké části z ní už se proměnily v pouhou pustinu. Jedna taková pustina se nalézala hned za státním parkem Rio de Los Angeles. Necelý kilometr odtud, stále ještě na území této opuštěné oblasti, vmáčknuté mezi železniční koleje a řeku Los Angeles, stálo staré údržbářské depo. Za deštivé, bezměsíčné noci byla blikající policejní světla vidět z dost velké dálky.

      Z laboratoře už dorazili.

      Hunter zaparkoval vedle Garciova vozu. Mladý policista v erárním pršiplášti Losangeleského policejního sboru a třímající olbřímí deštník přistoupil ke dveřím jeho auta. Hunter si vyhrnul límec, přitáhl si ho těsněji ke krku, odmítl deštník a vykročil k cihlové budově. Ruce měl zabořené hluboko v kapsách. Oči klopil k zemi, pátral po ní, ze všech sil se snažil nešlapat do louží.

      „Detektiv Hunter?“ zavolal nějaký muž od hranice plochy ohraničené žlutou páskou.

      Hunter poznal hlas Donalda Robbinse – toho otravného reportéra Los Angeles Times. Psal o všech případech, na kterých Hunter pracoval. Byli staří známí, aniž se někdy spřátelili.

      „Souvisí tahle oběť nějak s případem, který už vyšetřujete? Třeba je to taky malířka?“

      Hunter nezpomalil ani nevzhlédl, ale uvažoval, odkud sakra Robbins ví, že oběti byly malířky.

      „Ale no tak, Roberte. To jsem já. Jdete po dalším sériovém vrahovi, viďte? Šmíruje malířky?“

      Hunter ani teď nedal najevo, že by novináře zaznamenal.

      Vnější zdi cihlové budovy byly pokryté změtí graffiti a barev. Garcia spolu se dvěma policisty stál pod improvizovaným plátěným přístřeškem u vchodu do starého depa. Plechové dveře přímo za nimi zdobilo graffiti se siluetou dlouhovlasé, předklánějící se tanečnice u tyče. Její rozkročené nohy tvořily dokonalé obrácené V.

      Garcia si právě zapínal zip tyvekové kombinézy, když uviděl zpoza rohu vycházet Huntera.

      „Ty sis nevšiml, že prší?“ zeptal se Garcia poté, co se Hunter ocitl pod přístřeškem.

      „Mám déšť rád,“ odvětil Hunter a oběma rukama vytřásal z vlasů vodu.

      „Jo, to vidím.“ Garcia mu podal neprodyšně uzavřený plastový pytlík, obsahující bílou kombinézu s kapucí.

      „Kdo to hlásil?“ zeptal se Hunter a roztrhl sáček.

      „Starý bezdomovec,“ odvětil strážník, který stál nejblíž u dveří. Byl malý a podsaditý, s buldočím obličejem. „Prý tu někdy přespává. Dneska se chtěl schovat před deštěm.“

      „Kde je teď?“

      Strážník ukázal na policejní auto, pětadvacet metrů od místa, kde právě stáli.

      „Kdo s ním mluvil?“ Hunter pohlédl na Garciu, ten zavrtěl hlavou.

      „Zrovna jsem dorazil.“

      „Seržant Travis,“ odvětil strážník. „Teď je tam s ním.“

      Hunter kývl. „Byl někdo z vás vevnitř?“

      „Kdepak, přijeli jsme sem až po klucích z laborky. Máme rozkaz zůstat tady venku, máčet si prdele na tomhle podělaným dešti a dělat vrátné panstvu z vražd.“

      Garcia se zamračil a pohlédl na Huntera.

      „Nejspíš vám zrovna končila služba, když jste brali tenhle telefonát, co?“ zeptal se Hunter.

      „Jo, je to tak.“ Strážník si přejel dvěma prsty chmýří pod nosem.

      Hunter si zapnul zip kombinézy. „Fajn, strážníku…?“

      „Donikowski.“

      „Fajn, strážníku Donikowski, takže se můžete do své práce vrátného pustit hned teď.“ Ukázal na dveře.

      Garcia se ušklíbl.

      První místnost byla asi čtyři a půl metru široká a šest metrů hluboká. Stěny byly také pokryté graffiti. Na podlahu pršelo skrz vysklené okno nalevo od dveří. V jednom rohu se vršily použité plechovky od konzerv a všelijaké prázdné obaly, vedle nich starý slamník. Podlaha byla posetá všemožnými odpadky. Hunter nikde neviděl žádnou krev.

      Známé silné světlo forenzních reflektorů vycházelo ze sousední místnosti, odkud se ozývaly také tlumené hlasy.

      Hned ve dveřích Hunter zachytil směsici pachů – hlavně zatuchlou moč, plíseň a nahromaděné odpadky. Samé takové pachy, které byste očekávali uvnitř staré, polorozpadlé budovy, občas používané vandráky. Byl tu však ještě čtvrtý, slabší pach. Ne ten hnilobný puch, který vydává mrtvola, co už se začíná rozkládat, ale něco jiného. Něco, o čem Hunter věděl, že už to někdy cítil. Zarazil se a párkrát nasál vzduch. Koutkem oka si všiml, že Garcia dělá totéž. Poznal to jako první. Když tenhle pach ucítil Garcia naposled, pozvracel se během několika vteřin. Tentokrát to nebylo jiné.

76

      Druhá místnost byla menší než ta, ve které Hunter a Garcia stáli, ale měla stejný tvar a byla stejně zpustlá – graffiti na stěnách, okenní rámy bez skel, hromady odpadků v koutech a všemožné smetí rozeseté po podlaze. Doktorka Hoveová a Mike Brindle stáli u dveří v protější stěně, vedoucích do třetí místnosti. Na podlaze vedle nich ležel tentýž přenosný taktický rentgenový přístroj, který použili v suterénu mateřské školy v Glassell Park. Tři kroky vlevo od přístroje leželo naznak nahé tělo tmavovlasé bělošky. Hunter viděl tlustou černou nit, jíž měla zašitá ústa a podbřišek, až z druhého konce místnosti. Kolem těla bylo velmi málo krve.

      „Kde je Carlos?“ zeptala se doktorka Hoveová. „Já myslela, že na vás čeká venku.“

      Hunter neodpovídal, nehýbal se, nedýchal. Jenom stál jako zkamenělý, oči upřené na brunetčinu tvář. Její pokožka nabyla světle purpurového odstínu, nasvědčujícího hromadění krve. Stejně jako dvě předchozí oběti měla dolní část obličeje opuchlou, což způsobily stehy na jejích ústech. Ale i tak na ní bylo cosi známého. Hunter cítil, jak ho pálí kůže od adrenalinu, který mu proudil tělem.

      „Roberte,“ zavolala doktorka znovu.

      Hunter k ní konečně stočil pohled.

      „Není vám nic?“

      „Nedělejte si starosti.“

      „Kde je Carlos? Myslela jsem, že je s vámi.“

      „Tady jsem.“ Garcia prošel dveřmi za Hunterem. Byl o trochu bledší než před chvilkou. Podivný, slabý pach, který zachytili venku, byl v místnosti výraznější. Garcia zvedl ruku k ústům a přikrčil se, jak bojoval se svým žaludkem, aby se znovu nevzbouřil.

      Hunter mlčky přistoupil k mrtvému tělu a dřepl si vedle něj. Tvář už se začínala nafukovat. Nemusel se jí ani dotknout, aby věděl, že v těle už se naplno rozvinul rigor mortis. Nos, struktura lícních kostí, tvar brady. Hunter se přiblížil ještě víc a podíval se na ruce a prsty mrtvé. Většina nehtů byla polámaná. Navzdory zfialovění pokožky neviděl Hunter na první pohled žádné výrazné hematomy. Nebyly tu ani řezné rány či oděrky. Otok těla oběti nezpůsobilo fyzické týrání.

      Hunter přešel na druhou stranu. Na pravém rameni měla jednobarevný vytetovaný ornament.

      Garcia mlčky, vstoje pozoroval mrtvolu; dlaní si stále ještě zakrýval nos a ústa.

      „Nevíte, kdo to je?“ zeptala se doktorka, když si všimla, jak Hunter neustále hledí na tvář mrtvé. „Je to další malířka z vašeho seznamu pohřešovaných osob?“

      Garcia zavrtěl hlavou. „Neumím ji zařadit. Vím, že obličej je trochu opuchlý, ale myslím, že na seznamech nebyla.“

      „Není to malířka,“ ozval se Hunter a zase se vztyčil. „Je to hudebnice.“

77

      Garcia se pohledem vrátil k mrtvé tváři a zamračil se. Od chvíle, kdy mu Hunter pověděl o Katii Kudrovové, si stačil velmi dobře prohlédnout její fotografie. Žena na podlaze se jí nepodobala.

      „Není to Katia Kudrovová,“ řekl Hunter, jako by parťákovi četl myšlenky.

      Garcia svraštil čelo ještě usilovněji.

      „Ty ji znáš?“ zeptal se.

      „Je mi povědomá. Už jsem ji někdy viděl, jen nevím, kde to bylo.“

      „Tak jak víš, že byla hudebnice?“ ozval se tentokrát Brindle.

      „Má mozoly na špičkách prstů levé ruky, kromě palce, kde je mozol na prvním kloubu.“

      Brindle se zatvářil zdráhavě.

      „To hráči na strunné nástroje mívají,“ vysvětloval Hunter. „Ty na špičkách prstů od toho, jak tisknou struny, a na kloubu palce od toho, jak posouvají ruce nahoru a dolů po krku nástroje – třeba houslí, cella, kytary, basy a tak dále.“

      Doktorka Hoveová přikývla. „Jeden z mých laborantů se učí hrát na kytaru. Pořád si stěžuje, jak ho pekelně bolí špičky prstů, a věčně si z nich otrhává sloupanou kůži.“

      Hunter se obrátil a pohlédl směrem do místnosti, odkud přišel. „Našla se v téhle místnosti?“

      Brindle přikývl. „Přesně tam, kde teď je. Na rozdíl od oběti z Glassell Park ji nemusíme obracet, abychom použili rentgen. Našli ji na zádech. Ani nic nenapovídá tomu, že by se někdo dotkl těla.“

      Hunter se okamžik rozhlížel po stropě a po stěnách. „Co je v tamté místnosti?“ Ukázal na další dveře.

      „To samé jako tady a vedle,“ odvětila doktorka Hoveová. „Další graffiti a odpadky.“

      Hunter přistoupil blíž a otevřel vrzající dveře. Forenzní reflektor byl dost silný, aby osvětlil většinu sousedních prostor.

      „Není tam postel, stůl, pult nebo něco takového? Nechal ji jen tak tady na podlaze?“

      „Ne,“ objasnil Brindle. Zaklonil maličko hlavu a ukázal očima ke stropu. „Nahoře.“

      Hunter znovu nakoukl do třetí místnosti. Schodiště bylo nalevo od dveří, podél stěny.

      „Mám nahoře dva techniky, co zpracovávají místo činu,“ pokračoval Brindle. „Vypadá to, že ji nechal na dřevěném stole.“ Věděl, jak bude znít Hunterova příští otázka, a přikývl dřív, než zazněla. „Stůl byl vyvýšený asi třicet centimetrů nad zemí pomocí dřevěných špalků, stejně jako v Glassell Park.“

      „Nápis…?“

      Brindle znovu kývl. „Máš to v sobě. Tentokrát namalované na stropě.“

      Garcia letmo nahlédl do sousední místnosti. „Takže se jí podařilo slézt ze stolu a sejít po schodech až sem, než konečně zemřela?“

      „Než se zhroutila,“ ozvala se doktorka Hoveová a znovu tak upoutala pozornost obou detektivů. „Smrt přišla až za nějakou dobu, ale teprve po nesmírném utrpení.“

      „A pravděpodobně se sem dolů doplazila,“ chopil se slova Brindle. „Musela to být velice silná žena, fyzicky i duševně. Její vůle zůstat naživu byla opravdu výjimečná. Při takové bolesti, jakou vytrpěla, by se většina lidí vůbec nebyla schopna hýbat, natožpak dostat se až sem dolů.“

      Hunterův pohled sklouzl k rentgenovému přístroji na podlaze a na obrazovku laptopu. Zdálo se, že je vypnutý.

      Brindle a doktorka Hoveová jeho pohled sledovali. „Podle toho, co víme, a podle toho, že modus operandi a typické znaky jsou stejné,“ pronesla doktorka, „jsem si jistá, že vrah použil stejný spouštěcí mechanismus jako prve, ale tentokrát jím neodpálil vějířový nůž ani bombu. Ukážu vám to.“

      Garcia si neklidně odkašlal, zatímco doktorka křísila svůj laptop zpátky k životu.

      „Právě jsme s tím skončili, když jste přišli,“ vysvětloval Brindle.

      Jakmile se na obrazovce objevil obraz předmětu zanechaného v těle oběti, oba detektivové přistoupili blíž.

      Žádný z nich neřekl ani slovo.

      Hunter a Garcia zamžourali oba současně; snažili se pochopit, co mají před očima.

      „To snad ne,“ ucedil Hunter. „Je to vážně to, co si myslím, že to je?“

      Brindle a doktorka Hoveová unisono kývli. „Podle nás ano.“

      Po dalších dvou vteřinách to konečně uviděl i Garcia a nevěřícně vytřeštil oči.

78

      Digitální hodiny na Hunterově mikrovlnce ukazovaly 3.42, když vstoupil znovu do svého bytu a zavřel za sebou dveře. Bez zbytečného otálení prošel všechny místnosti a rozsvítil všechna světla. Pro tuto chvíli prostě netoužil po další tmě. Byl unavený, ale poprvé v životě mu insomnie přišla vhod. Nevěděl, zda by měl sílu vypořádat se s nočními můrami, o nichž věděl, že přijdou, jen co zavře oči.

      Poté, co byla mrtvola odvezena do márnice, Hunter a Garcia věnovali dlouhou dobu prohlídce starého depa, obzvlášť místnosti v patře. Byla to velká místnost, pravděpodobně používaná jako jeden z hlavních skladovacích prostorů. Dvě stěny byly od podlahy až ke stropu obestavěné dlouhými dřevěnými policemi. Uprostřed stál velký truhlářský ponk. Jak prve řekl Brindle, byl pomocí dřevěných špalků vyvýšený asi třicet centimetrů nad podlahu. Všude se povalovalo tolik odpadků a smetí, že laboratoři potrvá analýza celé týdny a možná i měsíce, než se to všechno zpracuje. Přesně ta samá slova jako dříve – MÁŠ TO V SOBĚ – byla namalovaná sprejem na stropě, stejně jako v řeznictví. Pokud na měkkém terénu venku zůstaly nějaké stopy pneumatik, déšť je úspěšně smyl.

      Bezdomovci, který tělo našel, táhlo na sedmdesátku, byl drobný a podvyživený. Ušel dlouhý kus cesty pěšky v naději, že si najde na noc střechu nad hlavou a unikne dešti, který cítil ve vzduchu už hodinu předtím, než se spustil. Nikdy nikoho v okolí starého depa neviděl. Jen tu dívku, co ležela na podlaze nahá, s ústy zaštupovanými jako hadrová panenka. Ani se jí nedotkl. Vůbec se k ní ani nepřiblížil. A když s ním Hunter mluvil, ještě pořád se třásl.

      Uplynulo přesně sedm dní od nálezu těla Laury Mitchellové. Mrtvola Kelly Jensenové byla nalezena tři dny poté, a teď tu měli novou, dosud neidentifikovanou zavražděnou ženu. Včetně doktora Winstona a mladého forenzního asistenta, kteří zemřeli při explozi na pitevně, to dohromady dělalo pět mrtvých za jediný týden. Hunter si uvědomoval, že jejich vyšetřování se sice vleče hlemýždím tempem, zato vrah pluje s větrem o závod.

      V kuchyni si Hunter nalil sklenici vody a vypil ji mocnými doušky, jako by se snažil uhasit oheň kdesi ve svém nitru. Potil se, jako kdyby právě uběhl osm kilometrů. Sáhl po mobilu, vyťukal číslo Whitney Myersové a přešel k oknu obývacího pokoje. Pršet přestalo teprve před deseti minutami. Obloha byla temná a matná. Nikde ani jediná hvězda.

      „Haló…“ ozvala se Myersová po prvním zazvonění.

      „Není to ona…“ Jeho hlas zněl těžce. „Není to Katia.“

      „Víte to jistě?“

      „Na beton.“

      Nejistá pauza.

      „Víte, kdo to je?“ zeptala se Myersová. „Je na seznamu pohřešovaných?“

      „Ne, není na seznamu. Ale vypadá povědomě.“

      „Povědomě? V jakém smyslu?“

      „Myslím, že už jsem ji někdy viděl. Jen si nemůžu vzpomenout kde.“

      „Na policii…?“

      „Myslím, že ne.“

      „U soudu…? Svědkyně…? Oběť…?“

      „Ne, někde jinde.“

      „V nějakém baru…?“

      „Nevím.“ Hunter si prohrábl rukou vlasy a spočinul špičkami prstů v týle. Podvědomě sledoval kontury své ošklivé jizvy. „Myslím, že jsem ji nikdy nepotkal ani neviděl na ulici nebo v baru nebo tak někde. Řekl bych, že jsem někde viděl její obrázek. Snad v časopise nebo v reklamě…“

      „Je tak slavná?“

      „Nevím. Možná se pletu. Morduju si tady mozek a snažím se vzpomenout si, ale nic mě nenapadá a jsem na smrt unavený.“

      Myersová nic neříkala.

      Hunter se vzdálil od okna a začal přecházet po obývacím pokoji.

      „Kdybyste mi dal její fotku, snad bych mohla nějak pomoci,“ navrhla Myersová.

      „Na fotkách z místa činu ji nikdo nepozná. Je mrtvá víc než dvanáct hodin. Vrah ji tam mohl odložit včera, nebo i předevčírem. Měli jsme štěstí, že se tam chtěl dneska schovat před deštěm tulák bez domova, jinak by se už rozkládala, než bychom ji našli.“ Hunter se zastavil u knihovny, nepřítomně přelétl očima tituly. Zarazil se, když dospěl k páté knize na horní polici. „Do prdele!“

      „Co je? Co se stalo?“

      Hunter přejel dlaní po hřbetu knihy.

      „Už vím, kde jsem ji viděl.“

79

      Hunter musel počkat do půl osmé ráno, než se ujistil o tom, kdo byla poslední oběť. Centrální pobočka Losangeleské veřejné knihovny na West 5th Street se klidně dala nazývat Hunterovým druhým domovem, tolik času tam trávil. Otevírali tam v 10.00, ale on se s většinou personálu znal a věděl, že obzvlášť jedna zaměstnankyně, Maria Torresová z archivu, chodí vždycky velmi brzy.

      Hunter měl pravdu. Tvář oběti už viděl dříve. Mnohokrát míjel její fotografii, když procházel oddělením „Výtvarné umění, hudba a zábava“ v prvním patře knihovny. Jedno z jejích cédéček, Po špičkách, se nalézalo na prostřední polici výstavky „doporučujeme“ v sekci jazzových kytar. Výstavka směřovala do hlavní uličky. Na obalu cédéčka byl černobílý detail její tváře.

      Z knihovny to Hunter stihl do losangeleské márnice dvacet minut poté, co mu doktorka Hoveová telefonovala, že je hotová s pitvou. Garcia už tam byl.

      Doktorka vypadala víc než vyčerpaně. Sebevětší množství make-upu nedokázalo zakrýt černé kruhy pod jejíma očima, které vypadaly, jako by jí zapadly hlouběji do lebky. Její pokožka působila unaveně, bledá jako u člověka, co už celé měsíce nevyšel na slunce. Ramena měla nahrbená, jako by na nich s obtížemi vláčela neviditelnou tíhu.

      „Nejspíš toho nikdo z nás moc nenaspal,“ podotkl Garcia, když si všiml, jak má Hunter těžká víčka. Společně vstoupili do pitevny. „Zkoušel jsem to u tebe doma…“

      Hunter zavrtěl hlavou. „Byl jsem v knihovně.“

      Garcia udělal grimasu a podíval se na hodinky. „Došly ti doma knížky?“

      „Věděl jsem, že už jsem tu oběť někde viděl,“ odpověděl Hunter. „Jmenuje se Jessica Blacková.“ Vytáhl z kapsy cédéčko.

      Garcia a doktorka Hoveová si postupně prohlédli obálku.

      „Uvnitř je další fotka,“ upozornil je Hunter.

      Doktorka vytáhla z obalu brožuru a zalistovala v ní. Uvnitř byl snímek celé Jessičiny postavy. Stála zády u cihlové zdi. Kytaru měla opřenou vedle sebe. Na sobě měla černé tričko bez rukávů, džíny a černé kovbojské holínky. Tetování na pravém rameni bylo jasně vidět. Doktorka Hoveová si to nepotřebovala ověřovat. Věděla, že přesně stejné tetování má oběť na jejím pitevním stole. Dívala se na ně už dost dlouho.

      „Její totožnost jsem zjistil teprve před čtvrt hodinou,“ vysvětloval Hunter. „Z auta jsem zavolal na operační a požádal, aby mi zjistili adresu a všechno ostatní, co se dá. Prověříme to, až odtud odejdeme.“ Kývl na Garciu, který gesto opětoval. „V pohřešovaných ji nemají,“ pokračoval, „vůbec nikdo neohlásil, že se ztratila.“

      Zavládlo ticho. Vstoupili do pitevny a zastavili se u vyšetřovacího stolu. Všechny oči spočinuly na Jessičině tváři. Stehy ze rtů byly odstraněné, ale tam, kde se hluboko zaryly do pokožky, zůstaly jizvy. Všude kolem úst měla škrábance. Hunter poznal, že si je Jessica sama způsobila v panice, jak zoufale drásala stehy zbytky svých nehtů. Kolik toho vytrpěla, to si nikdo nedokázal ani zdaleka představit.

      „Měli jsme pravdu,“ přerušila mlčení doktorka. Hlas měla hrdelní. „Vrah ji spálil zevnitř.“

      Garcia se otřásl. „Jak?“

      „Přesně tak, jak jsme si mysleli. Zasunul do ní signální světlici.“

      Garcia zavřel oči a o krok ucouvl. Včera v noci se mu ve starém depu udělalo špatně od žaludku ze slabého pachu spáleného lidského masa. Byl to jeden z těch pachů, na které nikdy nezapomenete. A Garcia na něj nikdy nezapomněl.

      „No, ne tak docela signální světlici,“ opravila se doktorka, „ale její obměnu.“ Ukázala na dlouhý pult za sebou, kde na kovovém tácku ležela plechová trubka. Byla dvanáct centimetrů dlouhá a v průměru měla něco málo přes centimetr. „Tohle je hliníková trubice, kterou do ní vložil.“

      Hunter přistoupil blíž, aby si ji lépe prohlédl. Trubka byla na jednom konci uzavřená. Nikdo nic neříkal, a tak doktorka Hoveová pokračovala.

      „Signální – nebo varovné – světlice jsou nejběžnější typ světlic, co existuje. Taky se dají dost snadno opatřit. Najdete je na každé lodi v přístavu nebo i v krizových cestovních balíčcích, které se dají snadno koupit víceméně všude. Ale není to jediný typ světlic, které si můžete sehnat…“ odmlčela se a vrátila se pohledem k hliníkové trubce na tácku, „…nebo sami vyrobit.“

      „Zápalné světlice,“ řekl Hunter.

      Doktorka přikývla. „Přesně tak. Na rozdíl od signálních světlic jejich hlavním účelem není jasně hořet a vytvářet varovný signál. Jejich účelem je prostě vytvářet žár.“ Zvedla trubku. „V podstatě je světlice jen nádoba, trubka napěchovaná chemikáliemi, které dokážou vytvořit zářivé světlo nebo intenzivní žár bez exploze. A přesně to vrah vyrobil a vsunul do své oběti.“

      „Jak dlouho to hořelo?“ zeptal se Hunter.

      Doktorka pokrčila rameny. „Záleží na tom, jaké chemikálie použil a kolik které bylo. Tohle půjde odtud přímo do laboratoře. Ale vrahovi stačilo málo. Zápalné světlice hoří absurdně intenzivním žárem. Jen pár vteřin přímého kontaktu stačí k úplnému zuhelnatění lidského masa.“ Odmlčela se a zvolna si promnula tvář. „Poškození, které ten vějířový nůž způsobil druhé oběti…“ potřásla hlavou, „to je slabý čajíček v porovnání s tím, co máme tady.“

      Garcia se zhluboka nadechl a přenesl váhu z nohy na nohu.

      Doktorka Hoveová převrátila trubku a ukázala jim malé tlačítko na uzavřeném konci. „Zase ten citlivý spouštěcí mechanismus, aktivovaný nárazem. Když se nohama dotkla země, tahle věc cvakla a vytvořila maličkou jiskru. Ta stačila na zapálení chemikálií v trubce. Vlastně podobně, jako funguje zapalování plynového sporáku.“

      „Jak může oheň vzplanout a pak dál hořet uvnitř lidského těla?“ zeptal se Garcia. „Nepotřebuje náhodou kyslík?“

      „Je to stejné, jako když světlice vzplane a hoří pod vodou,“ vysvětloval Hunter. „Použije se oxidační činidlo, které přímo živí oheň atomy kyslíku. Podvodní světlice obsahují silnější oxidační směs, takže oheň neuhasne ani v prostředí, kde žádný kyslík není.“

      Garcia hleděl na Huntera, jako by spadl z vesmíru.

      Doktorka Hoveová znovu přikývla. „Čím silnější oxidační směs, tím silnější počáteční vzplanutí.“

      Na to Hunter nepomyslel.

      „A přeloženo do lidské řeči to znamená…?“ zeptal se Garcia.

      „Když počáteční jiskra zasáhne chemikálie, vytvoří… takříkajíc náraz. Ten náraz způsobí, že to celé okamžitě vzplane, ale neexploduje. Tomuhle vznícení se říká deflagrace – náhlé, prudké vzplanutí, které má jen krůček k explozi. Deflagrace vytvoří bublinu superžhavého plynu. V tomto případě ta bublina vystřelila z horní části obalu světlice jako kulka milisekundu před ohněm. Musela expandovat, dokud neztratila sílu.“ Doktorka Hoveová sevřela prsty pravé ruky v pěst a pak je zvolna rozevírala, aby vytvořila iluzi rostoucí bubliny. „Nerozšířila se moc, patrně jen o několik milimetrů, ale při tom zvětšování spálila na uhel všechno, čeho se dotkla.“

      Garcia cítil, jak se mu zase začíná zvedat žaludek.

      „To, co asi vytrpěla, je… nepopsatelné,“ prohlásila doktorka. „Většina obětí ohně umírá na vdechnutí kouře, ne na utrpěná zranění. V podstatě jim zkolabují plíce, protože nemohou zpracovat kouř, a oběť se udusí – někdy ještě dřív, než pocítí bolest z popálené kůže. Ale tady tomu tak není. Žádný kouř tu nebyl. Cítila všechnu bolest do posledního detailu.“ Odložila kovovou trubičku a dlouze vydechla. „Jak víte, druhá oběť měla těžké vnitřní zranění. Hodně trpěla, ale zranění způsobilo intenzivní ztrátu krve. Všichni víme, že pokud člověk ztratí určité množství krve, tělo se prostě vypne, jako při hibernaci nebo narkóze. Dotyčný začne cítit chlad a únavu, bolest zmizí a před smrtí pak usne.“ Přejela si dlaní přes ústa. „Ale při popálení ne. Ztráta krve je minimální. Nedojde k žádnému efektu hibernace nebo anestézie. Zbude jen šílená, nepředstavitelná bolest.“

80

      Doktorka Hoveová ukázala na čirý plastový sáček na kovovém pultu za sebou. To, co obsahoval, vypadalo jako kousek měkkého asfaltu.

      „Tohle je všechno, co zbylo z celého jejího rozmnožovacího ústrojí. Oheň a žár to spekly k nepoznání. Ani já jsem nemohla poznat, co to je.“

      Hunter ani Garcia neřekli ani slovo. Doktorka pokračovala.

      „Děloha, vaječníky a močový měchýř jí explodovaly v břišní dutině. Smrt způsobilo selhání řady hlavních orgánů, ale nějakou dobu to trvalo. Po tu dobu cítila veškerou bolest, kterou její tělo dokázalo pojmout. Až už to dál nevydrželo.“

      Garcia zalétl pohledem zpět k plastovému sáčku se zčernalým obsahem.

      „Byla zdrogovaná?“ zeptal se Hunter.

      „Bezpochyby, ale výsledky toxikologie budou až za pár dní. Podle mého odhadu vrah znovu použil estazolam.“

      „Nějaké stopy podvýživy nebo dehydratace?“

      Doktorka Hoveová zavrtěla hlavou. „Žádné. A stejně jako u předchozí oběti nebudu moci určit, zda byla nebo nebyla sexuálně zneužitá.“

      Než se Hunter a Garcia vrátili do Parkerova centra, jejich vyšetřovací tým už měl připravenou třístránkovou zprávu o Jessice Blackové.

      Narodila se v Los Angeles a před necelým měsícem oslavila třicítku. Zpráva popisovala její chudé dětství, jak už v devíti letech ztratila matku a jak se nadchla pro akustické kytary díky starému bluesovému kytaristovi, kterého jako dítě spatřila v parku. Také tu byl vylíčen její vzestup ke slávě poté, co se její videoklipy objevily na YouTube. Její koncerty byly vyprodané několik týdnů předem. Bydlela v Melrose společně se svým přítelem Markem Strattonem, rovněž kytaristou, avšak v metalové skupině nazvané Dust.

      Hunter zkusil zavolat do bytu – nikdo to nebral. Zkusil Markův mobil – přepínal bez zazvonění rovnou do hlasové schránky. Zprávu mu nenechal.

      Hunter a Garcia to stihli do Melrose za pětačtyřicet minut. Byt Jessiky a Marka se nacházel na North Kings Road l v nejvyšším patře domu s byty v osobním vlastnictví, obklopeného pralesem okoličnatky kalifornské. Správce budovy Scott byl vysoký a hubený, ještě ne třicetiletý muž s oholenou hlavou a módní bradkou. Řekl, že Jessiku neviděl už několik dní. Přesněji řečeno pět.

      „A co partner slečny Blackové?“ zeptal se Garcia.

      „Mark? Ten je pryč už… čtyři dny,“ odvětil Scott. „Jeho skupina Dust zrovna uvádí na trh nové album, tak vyrazili na pár koncertů, než zahájí opravdové turné.“

      „Nevíte, kdy se má vrátit?“

      Scott zavrtěl hlavou. „Přesně ne, ale pár týdnů to potrvá.“

      Hunter přejel očima vstupní halu budovy a zastavil se u bezpečnostní kamery v protějším levém rohu.

      „Kolik bezpečnostních kamer je v budově?“ zeptal se.

      „Čtyři,“ odpověděl Scott. „Jedna hned před hlavním vchodem, druhá tady v hale.“ Ukázal na kameru, kterou prve Hunter zahlédl. „Další je ve vjezdu do podzemní garáže a poslední ve výtahu.“

      „A jak dlouho uchováváte nahrávky z bezpečnostních kamer?“

      „Měsíc. Všechno je uložené na harddisku.“

      „Budeme potřebovat všechno zpětně až do dne, kdy jste slečnu Blackovou naposled viděl.“

      „Jasně, beze vše…“ Scott na okamžik zaváhal.

      „Nějaký problém?“

      „No, před čtyřmi dny nám vyletěly pojistky a všechny kamery uprostřed noci na pár hodin vypadly. A jestli si správně vzpomínám, stalo se to ten den, co Mark odjel na turné.“

      Hunter si vzpomněl, co mu pověděla Myersová o bezpečnostních kamerách v domě v západním Hollywoodu, kde měla byt Katia Kudrovová. Všechny se zvláštní shodou okolností vypnuly tu noc, kdy zmizela. Přepětí, vypadlé pojistky.

      „Budeme potřebovat kopie všeho, co máte.“

      „Jistě.“

      „A co návštěvy?“ zeptal se Garcia. „Nevzpomínáte si, že by někdo přišel nebo se potloukal kolem ten den, kdy jste naposled viděl slečnu Blackovou? Mohl něco doručit, nějaký řemeslník přišel něco zkontrolovat… Jakákoli záminka, aby šel nahoru do jejich bytu?“

      „Mark a Jessica si vlastně nikdy nikoho nezvali. Radši chodili ven, což dělali často. Každopádně každá návštěva, servis nebo donáška musí projít přes vrátnici a vždycky se všechny údaje zapíšou.“ Podíval se do počítačových záznamů. Nic tam nebylo.

      „Nevšiml jste si, že by se ve dnech před Markovým odjezdem na turné potloukal kolem budovy někdo podezřelý?“ zeptal se Garcia.

      Scott se zasmál. „Kromě Marka a Jessiky tu bydlí dvě nadějné hollywoodské herečky, jeden rockový zpěvák, jeden rapper, jedna televizní moderátorka a dva rozhlasoví dýdžejové. Pořád se tu potloukají všelijací nadšenci, co jen tak čekají, až zahlédnou svůj idol, nebo chtějí autogram nebo fotku.“

      Hunter si zapsal jméno vrátného, který měl službu té noci, kdy se vypnuly kamery – Francisco Gonzales. Bude mít zase službu později večer.

      Hned jak nastoupili znovu do auta, zkusil Hunter opět zavolat na Markův mobil. Pořád hlasová schránka. Musí Marka kontaktovat co nejdřív. Potřebuje přístup do jejich bytu. Zavolal na operační a požádal, aby mu zjistili jméno manažera skupiny Dust, jakož i jeho telefonní čísla do kanceláře a na mobil. A když už u toho budou, požádal je, ať seženou i údaje o Jessičině manažerovi.

      Hunter ukončil hovor a deset vteřin poté mu zazvonil mobil.

      „Tomu se říká rychlá reakce,“ zažertoval Garcia.

      „Detektiv Hunter,“ přiložil telefon k uchu. Okamžik naslouchal. „To si děláte srandu. Kdy?… Kde je?… Tak jo, už tam jedeme.“

      „Co se děje?“ zeptal se Garcia, jen co Hunter zaklapl telefon.

      „Zatkli Jamese Smithe.“

81

      James Smith seděl sám ve výslechové místnosti číslo dvě v prvním patře Parkerova centra. Ruce měl spoutané želízky a položené na kovovém stole před sebou. Úzkostlivě si pohrával s vlastními prsty. Oči upíral na protější stěnu, jako by se tam přehrával jakýsi neviditelný film na obrazovce, kterou vidí jen on.

      Hunter, Garcia a kapitánka Blakeová pozorovali Smithe přes zrcadlové okno ze sousední pozorovací místnosti. Hunter věnoval obzvláštní pozornost pohybům jeho očí a obličeje.

      „Není to náš člověk,“ pronesl Hunter klidným hlasem. Paže měl stále založené na hrudi.

      „Cože?“ vyhrkla kapitánka Blakeová dopáleně. „Tohle je první konkrétní vodítko, které se nám podařilo najít od té doby, co jsme našli první oběť. Od té doby, co Jonathan před sedmi dny zemřel bez příčiny na pitevně. Ještě jste s tím Smithem ani nemluvil.“

      „Nemusím. Není to náš vrah.“

      „A jakpak to víte?“ Ruce jí sjely k bokům. „Nebo mi chcete vykládat, že kromě odečítání ze rtů jste ještě taky psychotronik?“

      „Víte, kde byl zatčen, kapitánko?“

      Pohlédla na Garciu, který nepatrně pokrčil rameny.

      „Ještě jsem neviděla hlášení o průběhu zatýkání. Proč?“

      „Lakewood,“ řekl Hunter. „Zatkli ho v Lakewoodu.“

      „Tak jo, a…?“

      „Za rohem od bytu Laury Mitchellové.“

      „Oč vám jde…?“

      „Byl zatčen, protože jsem řekl operačnímu, aby poslalo dva týmy policistů v civilu hlídat její byt.“

      Kapitánka svraštila čelo. „Kdy jste to udělal?“

      „Potom, co jsem s ním mluvil telefonem.“

      „Vy jste věděl, že se k ní vrátí?“

      „Tušil jsem, že bude její bydliště pozorovat.“

      „Pozorovat? Proč?“

      „Protože jeho mozek odmítá uvěřit, že se Lauře Mitchellové něco stalo. Potřeboval si to ověřit na vlastní oči.“

      Kapitánka se na okamžik vrátila pohledem ke Garciovi, pak se znovu zahleděla na Huntera. „Měl byste začít mluvit rozumně, Roberte. Zrovna teď je na to vhodná chvíle.“

      Hunter se konečně obrátil ke kapitánce Blakeové. „Když jsme spolu mluvili po telefonu, domníval se, že jsem detektiv z oddělení vyšetřování podvodů.“

      „Vyšetřování podvodů? Proč?“

      „Protože to je zločin, který spáchal, kapitánko – vydával se za někoho jiného. Všichni víme, že James Smith není jeho skutečné jméno. Nicméně se mu podařilo získat řidičský průkaz, průkaz totožnosti, legitimaci do knihovny, možná dokonce i pas – to vše pod falešnou identitou. Za to může dostat rok až pět let basy. Jenže jak mi řekl do telefonu, to nestačí k tomu, aby se spustilo velké vyšetřování. Právě proto nemohl pochopit, proč se jeho fotka objevila v novinách. Proč po něm jdeme. Když zjistil, že jsem z divize vražd, chviličku váhal, pak se jeho tón zřetelně změnil.“

      „Jak změnil?“

      „Obavy… strach, ale ne o sebe, ani z toho, že ho chytíme.“

      Kapitánka se zatvářila bezradně.

      „Důvod, proč váhal, byl zpočátku ten, že nedokázal pochopit, proč by po něm mělo jít oddělení vražd. Jenže jak všichni víme, zdaleka není hloupý. Rychle pochopil, že to musí nějak souviset s jeho posedlostí.“

      „S Laurou Mitchellovou,“ pochopil Garcia.

      Hunter přikývl. „Víme, že si na výstavě vyměnili telefonní čísla. Prověřili jsme záznamy z Lauřina mobilního telefonu. Pouhé dva dny před jejím předpokládaným zmizením jí někdo volal z telefonní budky v Bellflower.“

      „To je hned vedle Norwalku,“ poznamenala kapitánka. „Smithův byt je v Norwalku, že ano?“

      Hunter i Garcia kývli.

      „Jen jeden hovor?“

      „Přesně tak. Hádám, že spolu ten den mluvili, možná se i domluvili, že si zase popovídají telefonicky koncem toho týdne, nebo že se dokonce i někde sejdou. Nepřišla, nebo mu nebrala příští hovor. Snažil se dál, pořád se neozývala. Začal mít starosti, možná se i trochu naštval. Když jsem se Smithovi do telefonu zmínil o oddělení vražd, trvalo mu jen pár vteřin, než si dal všechno dohromady.“

      „Takže začal hlídkovat u bytu Laury Mitchellové, snažil se ji zahlédnout a získat nějaké informace,“ doplnil Garcia.

      „Spočítal jsem si, že to udělá,“ souhlasil Hunter.

      „No, na někoho, kdo není hloupý, je to pěkná blbost, nemyslíte?“ vypálila kapitánka. „Chcete mi tvrdit, že neměl ani sebemenší podezření, že její byt bude sledovaný?“

      „Viděla jste fotografie jeho pokoje s kolážemi, ne? Je Laurou Mitchellovou posedlý už léta. Taková posedlost překoná racionální uvažování, kapitánko – čirá, nehynoucí láska. Samozřejmě věděl, že je to nebezpečné. Samozřejmě věděl, že by ho mohli chytit. Ale nemohl si pomoct. Potřeboval to zjistit. Musel se přesvědčit, že jí nic nechybí.“

      „Něco jako závislost?“

      „Silnější než závislost, kapitánko. Je to neovladatelná obsese.“ Hunter se otočil ke strážníkovi v místnosti. „Už si vyžádal právníka?“

      „Ještě ne. Prý chce mluvit s vámi.“

      Všechny oči se upřely na Huntera.

      Ten se ještě na chvilku vrátil pohledem k Jamesi Smithovi. „Tak jo, jdeme na to.“

82

      Oči Jamese Smithe zatěkaly směrem k Hunterovi, jen co detektiv vstoupil do výslechové místnosti.

      „Jsem detektiv Robert Hunter ze speciální sekce vražd. Před pár dny jsme spolu mluvili po telefonu.“ Hunter postavil na kovový stůl podnos s konvicí kávy a dvěma hrnky. „Kafe?“

      „Unesli ji a zavraždili?“ Smithův hlas byl nervní a ustaraný. Oči měl jako omámené.

      „Je čerstvé.“ Hunter nalil dva šálky a jeden přistrčil Smithovi. „A vy vážně vypadáte, jako byste ho potřeboval.“

      Smith nespouštěl oči z Hunterovy tváře. „Lauru unesli a zavraždili?“ Tentokrát spíš prosil, než se ptal.

      Hunter si přitáhl židli naproti Smithovi a sedl si tak, že měli mezi sebou stůl. Pak se napil kávy.

      „Prý mě chtějí zatknout pro podezření z únosu a vraždy Laury Mitchellové.“

      „Ano, byla unesena… a zavražděna,“ řekl Hunter a na vteřinu se odmlčel. „Všichni na stanici sázejí na vás. Myslí si, že jste to udělal.“

      Smith na zlomek sekundy zavřel oči a dlouze vydechl. „Kdy?“

      Hunter ho pozoroval.

      „Kdy ji zavraždili?“ Ze Smithova hlasu čišela bolest.

      „Pár dní předtím, než jsme u vás zaklepali.“ Na rozdíl od něj měl Hunter hlas klidný a vyrovnaný.

      Smith nespouštěl oči z Huntera, ale výraz v nich byl nepřítomný. Takový ten upřený pohled, jako když jste myšlenkami někde daleko.

      „Víme, že jste mluvil s Laurou při slavnostním zakončení její výstavy ve Výtvarné galerii Daniela Rossdalea. A viděli jsme ten pokoj ve vašem bytě.“

      Smithův pohled se znovu zaostřil.

      „Mám právo požadovat přítomnost advokáta, ne?“

      „Samozřejmě že máte, ale já tu nejsem, abych vás vyslýchal.“

      Smith se uchechtl. „Vážně? Tak co to má být, přátelské klábosení? Přišel jste se se mnou skamarádit?“

      „Momentálně by se vám kamarád dost hodil.“

      „Kamarádi nepomůžou. Sám jste řekl, že všichni sázejí na mě. Už jste se rozhodli. Budete věřit, čemu chcete, ať se děje, co se děje.“

      „Zkuste to se mnou.“ Hunter se předklonil.

      Smith zaměřil pohled do zrcadla a napětí v místnosti zesílilo. „Vážně si myslíte, že bych Lauře dokázal ublížit… jakkoli?“ Vrátil se zrakem k Hunterovi. „Miluju ji tak, že to nikdy nepochopíte.“

      Hunter okamžik vyčkával – čistě na efekt.

      „Takovou tou láskou, co vám svírá srdce a nemůžete kvůli ní v noci spát?“ opáčil. „Takovou láskou, až se vám těžko dýchá, když je nablízku, i když si vás ani nevšimne? Takovou láskou, že byste klidně čekal celou věčnost na jediný dotek nebo polibek, kdyby to jinak nešlo?“

      Smith umlkl.

      „Ano, znám ten druh lásky, o kterém mluvíte.“

      Smith si propletl prsty tak pevně, až klouby začaly ztrácet barvu.

      „Takhle jste ji miloval?“ Cosi v Hunterově hlase přimělo Smithe uvěřit, že ho snad opravdu chápe.

      „Znal jsem Lauru z banky. Dávno předtím, než se stala slavnou malířkou.“ Smithův tón byl plný melancholie. Smutně potřásl hlavou. „Ale ona mě neznala. Vůbec si mě nevšímala. Asi ani nevěděla, že existuju. Párkrát jsem s ní tehdy mluvil v odpočívárně. Vždycky byla milá, nesmíte mě špatně chápat, ale pokaždé, když jsem s ní mluvil, musel jsem se znovu představit. Nikdy jsem nebyl tak významný ani přitažlivý, aby si zapamatovala, kdo jsem.“ Oči se mu naplnily smutkem. „Ani jsem nebyl pozvaný na její rozlučku.“

      V pozorovací místnosti se kapitánka Blakeová obrátila ke Garciovi. „Potřebujeme seznam jmen a fotografie všech bankovních zaměstnanců z oddělení Laury Mitchellové za posledních šest měsíců, co tam byla zaměstnaná.“

      Garcia už držel telefon. „Jdu na to.“

      Za sklem Smith uvolnil pevné sevření svých rukou a do kloubů mu znovu začala proudit krev. „Zůstal jsem v bance ještě dva roky potom, co odešla. Ale od počátku jsem sledoval její kariéru. Četl jsem všechny články, navštěvoval všechny výstavy. Dokonce jsem začal mít rád výtvarné umění a rozumět mu.“ Do očí se mu vetřel záblesk sebevědomí. „Pak jsem se jednou podíval do zrcadla a rozhodl se, že už nebudu slaboch. Rozhodl jsem se, že budu dost významný a přitažlivý, aby si mě všimla – potřeboval jsem jen trochu vypilovat osobnost.“

      „Takže jste si vytvořil novou identitu,“ doplnil Hunter.

      „Nejen identitu. Vytvořil jsem úplně nového člověka. Změna stravování, přísný cvičební program, nový účes, nová barva vlasů, barevné kontaktní čočky, nová garderoba, nové držení těla, nový způsob mluvy, nové všechno. Stal jsem se někým, koho by si všimla. Někým, s kým by mluvila a flirtovala. Někým, s kým by ráda byla. Stal jsem se Jamesem Smithem.“

      Hunter musel obdivovat jeho odhodlanost.

      „Byl jsem na každičké její výstavě. Ale pořád jsem nedokázal mít tu drzost, abych ji znovu pozdravil. Bál jsem se, že by mě poznala. Že by mě prokoukla… že by se mi vysmála.“

      Hunter přesně věděl, proč to tak bylo. Změnit zevnějšek člověka je snadné – dá se to stihnout za odpoledne, nebo v případě změny postavy, při správné stravě a cvičebním programu za pár měsíců. Změnit povahu je však mnohem těžší – vyžaduje to práci, odhodlání, silnou vůli a může to trvat léta. Smith býval ostýchavý člověk s nízkým sebevědomím, nízkou sebedůvěrou a strachem z odmítnutí, a i když navenek vypadal úplně jinak, ještě pořád nepřekonal všechny své osobní problémy.

      „Ten večer vás oslovila, viďte?“ usoudil Hunter.

      Smith přikývl. „Tak mě to překvapilo, až jsem začal koktat.“ Na rtech mu při té vzpomínce vytanul úsměv.

      „Dala vám své telefonní číslo?“

      „Ano.“

      „Zavolal jste jí?“

      „Ano.“

      „Nepamatujete si, kdy to bylo?“ Hunter se předklonil a opřel si lokty o stůl.

      „Pamatuju si den, hodinu a všechno, co jsme si řekli.“

      Hunter čekal.

      „Bylo to čtvrtého března v půl páté odpoledne. Zavolal jsem jí z budky na mobil. Byla na cestě do ateliéru. Chvíli jsme si povídali a ona mě požádala, abych jí ještě zavolal těsně před víkendem. Prý bychom si snad mohli vyjít někam na skleničku nebo i na večeři. Prakticky mě pozvala na rande.“ Smithovy oči na dlouhou chvíli zabloudily od Hunterovy tváře k protější stěně. Když se vrátily k Hunterovi, nápadně se leskly. „Vy jste detektiv. Vážně si myslíte, že po tom všem, co jsem udělal, po tolika letech, co jsem se snažil upoutat její pozornost, co jsem se ji pokoušel přimět, aby si mě všimla, aby se mnou promluvila… když to konečně udělala… že bych jí nějak ublížil?“

      „Proč jste utekl, když jsme u vás zaklepali?“

      „Zpanikařil jsem,“ odvětil Smith bez zaváhání. „Věděl jsem, že jsem porušil zákon, když jsem žil pod falešnou identitou. Věděl jsem, že by mě za to mohli zavřít na několik let. Najednou mi u dveří stála policie. Udělal jsem to, co by na mém místě udělala většina lidí, nepřemýšlel jsem, prostě jsem utekl. Než jsem se stihl rozmyslet, byla moje fotografie ve všech novinách ve městě. Věděl jsem, že se určitě něco stalo. Tak jsem vám zavolal.“

      Hunter zůstal zticha. Nespouštěl pohled ze Smithovy tváře. Říkal to všechno bez mrknutí oka, bez zakolísání, a aniž by uhnul očima. Jestli lže, usoudil Hunter, tak je v tom mistr.

      „Tenkrát večer mě oslovila ona,“ opakoval Smith. „Ona se na mě usmála. Ona se mnou flirtovala. Ona mi dala svůj telefon a požádala mě, abych jí zavolal. Ona se mnou chtěla jít na večeři… jít se mnou na rande.“ Smith se znovu obrátil k zrcadlu. „Snil jsem léta o dni, kdy si mě konečně všimne. Můj sen se právě uskutečnil. Proč bych jí propánaboha ubližoval?“

83

      Hunter si nacákal na obličej trochu studené vody a zadíval se na svůj unavený odraz v zrcadle. James Smith žádal advokáta. Ať se stalo cokoli, bez skutečného důkazu jakéhokoli vztahu mezi Smithem a Laurou Mitchellovou ho Losangeleský policejní sbor mohl zadržet bez vznesení obvinění maximálně na osmačtyřicet hodin. Kapitánka Blakeová už mluvila s úřadem okresního státního zástupce o obvinění Smithe z podvodu a používání falešné identity. Tak ho budou moci udržet v izolaci déle, aspoň dokud o něm nezískají víc informací, nevyslechnou ho a nezjistí si, co dělal za nocí, kdy došlo ke všem třem vraždám.

      Po odchodu z výslechové místnosti se Hunterovi konečně podařilo kontaktovat Marka Strattona, přítele Jessiky Blackové. Zkušenost je v takových situacích k ničemu. Neexistuje snadný způsob, jak někomu sdělit, že se mu právě sesypal celý život. Že o osobu, kterou miloval ze všech lidí na světě nejvíc, ho připravil surový vrah. Každý člověk se vypořádá se ztrátou a bolestí po svém, ale nikdy to není snadné.

      Hunter do telefonu neprozradil všechny podrobnosti. Omezil informace na nejnutnější minimum. Nijak ho nepřekvapilo, že Stratton považoval telefonát zprvu za žertík, hodně špatný vtip některého kámoše. Mnozí z nich byli proslulí svým temným a nevkusným smyslem pro humor. Hunter věděl, že popírání je nejběžnější počáteční reakcí na šok ze smutné zprávy. Když Stratton konečně pochopil, co se stalo, zhroutil se, jak se to v podobné situaci stává většině lidí. Stejně jako se před léty zhroutil Hunter, když mu zaklepal na dveře detektiv z Divize loupeží a vražd, aby mu sdělil, že jeho otce zastřelil ranou do prsou bankovní lupič.

      Hunter si ještě jednou opláchl obličej a namočil si vlasy. Temnota v jeho nitru opět číhala na svou příležitost, kalná a hluboká.

      Stratton Hunterovi sdělil, že se vrátí co nejrychleji do Los Angeles – někdy během dneška – a že Hunterovi zavolá, hned jak dorazí. Tělo Jessiky Blackové ještě pořád nebylo s určitostí identifikováno.

      Garcia si něco četl z obrazovky počítače, když se Hunter vrátil ke svému stolu. „Není ti nic?“ zeptal se. Přesně chápal, jak obtížné jsou tyhle telefonáty.

      Hunter zavrtěl hlavou. „Nic. Jen jsem se potřeboval zchladit, to je všechno.“

      „Víš to jistě? Nevypadáš nejlíp.“

      Hunter přistoupil k tabuli s obrázky a znovu se zadíval na fotografie všech tří obětí.

      „Roberte,“ zavolal Garcia hlasem o několik decibelů silnějším.

      Hunter se k němu otočil. „Interval mezi únosem a zavražděním obětí se zkracuje.“

      „Jo, toho jsem si všiml,“ souhlasil Garcia. „Kelly Jensenová byla unesená první. Zahynula skoro o tři týdny později. Lauru Mitchellovou unesl asi týden po Kelly, ale zemřela jako první. Ještě to nevíme jistě, ale vypadá to, že Jessica Blacková zmizela nanejvýš před pěti dny, a včera se našla mrtvá. Z týdnů se stávají dny. Takže buď Jessica Blacková neztrácela čas při porušení kouzla, nebo vrah prostě ztrácí trpělivost.“

      Hunter neříkal nic.

      Garcia se opřel a palcem a ukazováčkem si stiskl bradu. „Zrovna jsem kontroloval výsledky toho tvého celostátního pátrání po zavražděných brunetách s nějakým šitím na ústech, sexuálních orgánech nebo obojím.“

      „A…?“

      „Vůbec nic. Vypadá to, že většina záznamů není starší než čtrnáct až patnáct let. Staršího nemáme skoro nic.“

      Hunter se nad tím krátce zamyslel. „Kruci.“

      „Co…?“

      „Policejní záznamy se začaly pořádně digitalizovat až… před kolika? Asi tak před deseti, dvanácti lety?“

      „Tak nějak.“

      „Problém je, že množství běžných případů je tak obrovské, že většina policejních oddělení ve Státech nemá peníze ani personál na to, aby zvládala archivování. Většina případů starších než přibližně patnáct let nejspíš prostě leží v krabicích a chytá prach dole v suterénních skladištích. Hledáním v databázi se k nim nikdy nedostaneme.“

      „Paráda. Takže i kdybychom měli pravdu, ale došlo k tomu před víc než patnácti lety, nikdy se to nedozvíme?“

      Hunter už ťukal do klávesnice počítače. „Policejní spisy a databáze sice ještě nejsou pořádně digitalizované, ale…“

      Garcia čekal, jenže se nedočkal. „Ale co?“

      „Ale noviny určitě ano. Byl jsem blbec, mělo mě to napadnout hned. Měl jsem začít pátrat nejen v policejních, ale i v novinových archivech.“

      Hunter a Garcia hledali na internetu a v databázích konkrétních novin celé hodiny, projeli každý článek, který jim vyjel podle vyhledávacích kritérií. Tři a půl hodiny poté začal Garcia číst dvacet let starý článek v jedněch místních novinách a ucítil, jak mu po páteři přejel mráz.

      „Roberte,“ zavolal, opřel se oběma lokty o stůl, tleskl rukama a zamžoural na obrazovku. „Myslím, že tady možná něco máme.“

84

      Los Angeles bylo módní Mekkou nočních podniků, plnou klubů, které bylo záhodno vidět a být tam viděn; tím pádem představa existence místních barů, jako byl Alibi Room, učiněné požehnání. Pocházel z časů zakouřených interiérů a opileckých kulečníkových utkání. Podnik vlastně tvořila jediná místnost se starým kobercem, řadou místních štamgastů u baru, jediným kulečníkovým stolem s pochybnou geometrií, slušným jukeboxem napěchovaným rockovými alby a nejlepší barovou atrakcí všech dob: laciným chlastem.

      Whitney Myersová zahlédla Xaviera Nuneze, hned jak prošla dveřmi. Seděl u jednoho z několika nízkých dubových stolů u okna nalevo od baru. Před sebou měl dvě láhve piva a košík kukuřičných tortill.

      Nunez vypadal divně. Bylo mu asi pětatřicet, měl oholenou hlavu, dlouhou špičatou tvář, velké tmavé oči, odstávající uši, malý křivý nos, poďobanou pleť a rty tak tenké, že vypadaly, jako by je měl nakreslené fixou. Na tričku měl nápis – Řekni svým kozám, ať na mě přestanou civět.

      Nunez byl další z kontaktů Myersové, kterým velmi pěkně platila, když potřebovala informace. Pracoval pro okresní úřad koronera v Los Angeles.

      „Pěkné tričko,“ prohodila Myersová, když přistoupila k jeho stolu. „Na to se holky určitě jen lepí, co?“

      Nunez si lokl piva a vzhlédl k ní. Užuž chtěl její poznámku nějak komentovat, ale Myersová se na něj usmála a jemu nezbývalo než roztát.

      „Tak co pro mě máš?“

      Nunez sáhl po plastových deskách na sedadle vedle sebe.

      „Tohle se shánělo fakt těžko.“ Mluvil se silným portorickým přízvukem.

      Myersová si sedla ke stolu naproti němu.

      „Právě proto ti tak dobře platím, Xaviere.“ Sáhla po deskách, ale on je před ní odtáhl.

      „Jo, ale případy se zvláštními okolnostmi se shánějí opravdu, opravdu těžko, rozumíme si? Možná si za to zasloužím extra příplateček.“

      Myersová se zarazila a znovu se usmála, ale tentokrát v tom nebyla žádná přívětivost. „Tohle mi nedělej, zlato. Umím být moc milá, když hraješ podle pravidel. Víš, že ti platím víc než dost. Ale pokud chceš faulovat, věř mi…“ položila svou ruku na jeho a jemně, ale pevně ji zmáčkla, „…dovedu být fakt mrcha. Taková mrcha, s jakou byste se ty a tvoji krajani určitě nechtěli potkat. Takže víš jistě, že chceš takhle pokračovat?“

      Cosi v jejím hlase i doteku způsobilo, že Nunezovi vyschlo v ústech.

      „Hele, já si dělal legraci. Vím, že mi platíš dost. Myslel jsem spíš jako, však víš… ty a já… večeře… někdy… snad…“

      Do jejího úsměvu se vrátila vřelost. „I když jsi přitažlivý, Xaviere, já už jsem zadaná,“ zalhala.

      Naklonil hlavu ze strany na stranu. „Spokojím se nezávazným sexem.“

      Myersová konečně vzala od Xaviera desky. „Co takhle kdyby ses spokojil tím, na čem jsme se domluvili?“ Její hlas zněl opět zlověstně.

      „Tak jo, to bude stačit.“

      Myersová otevřela desky. Na první fotografii byla tvář Kelly Jensenové. Stehy z jejích úst dosud nebyly odstraněné. Zírala na ni několik vteřin. Ačkoli to už slyšela od Huntera, pohled na fotografie dával obludnosti celého zločinu úplně nový rozměr.

      Myersová přešla k dalšímu obrázku a ztuhla. Byly na něm „ty druhé“ stehy na těle Kelly Jensenové. O těch jí Hunter vůbec neřekl. Musela se zhluboka nadechnout, než pokračovala. Na dalším snímku byl celkový záběr těla Kelly Jensenové. Myersová si ho bedlivě prohlédla.

      „Kde jsou rány?“ zašeptala si pro sebe, ale Xavierovým uším to neuniklo.

      „Rány?“ opakoval. „Žádné tam nejsou.“

      „Bylo mi řečeno, že ji vrah zabil nožem.“

      „Zřejmě ano. Ale nepořezal ji zvenčí.“

      Myersová tázavě vzhlédla.

      „Zasunul ho do ní.“

      Myersové naskočila husí kůže po celém těle.

      „Takový nůž jsem ještě nikdy neviděl. Je tam na fotce.“

      Myersová rychle prolistovala všechny snímky, až ho našla.

      „Kriste Ježíši… Co pro Pána Boha…?“

      Mají tady co činit s nestvůrou. Musí najít Katiu. A rychle.

85

      Hunter vzhlédl od obrazovky svého počítače. Garcia upíral pohled na monitor, čelo podivně zvrásněné.

      „Co tam máš?“

      Uplynuly ještě dvě vteřiny, než Garcia konečně zvedl oči. „Dvacet let starý článek.“

      „O čem?“

      „Vražda a sebevražda v rodině. Manžel zjistil, že jeho žena spí s jiným, ztratil hlavu, zabil toho jiného, desetiletého syna, manželku, a pak si ustřelil hlavu brokovnicí.“

      Hunter se zamračil. „Ano, a…?“

      „Teď to začíná být zajímavé. Stojí tady, že manžel manželce zašil určité části těla, než ji zabil.“

      Hunter vyvalil oči.

      „Ale to je všechno. Další podrobnosti stran těch částí těla tady nejsou.“

      „Manželku zastřelil?“

      „To tu taky nepíšou, a to je na tom zvláštní. Je to potenciálně náramné téma, ale článek je dost krátký.“

      „Kde se to stalo?“ Hunter vstal a přistoupil ke Garciovu stolu.

      „V severní Kalifornii. Healdsburg v okrese Sonoma.“

      Hunter se chopil Garciovy počítačové myši a projel celý článek. Měl asi pět set slov. Garcia měl pravdu, bylo to příliš stručné, téměř letmá zmínka o tom, co se událo. Nebyly uvedeny žádné konkrétní detaily, jenom o koho šlo. Oběťmi byli Emily a Andrew Harperovi – matka a syn, a milenec Emily, jistý Nathan Gardner. Manžel Emily, Ray Harper, vykonal všechny tři vraždy a poté se zastřelil v manželské ložnici. U článku byly dvě fotografie. Na větší byl jednopatrový dům s bílým průčelím a neposkvrněným trávníkem, celý ohraničený žlutou policejní páskou. Na ulici parkovala tři policejní auta. Na druhém snímku byla dvojice zástupců okresního šerifa, vynášející z domovních dveří tmavý polyetylénový vak na mrtvoly. Výraz v jejich tvářích mluvil sám za sebe.

      „Tohle je jediný článek?“ zeptal se Hunter. „Žádné navazující?“

      Garcia zavrtěl hlavou. „Kdepak, už jsem si to ověřoval. Nic o Harperově případu před tímhle datem, ani po něm. Což mi taky připadá těžko k uvěření.“

      Hunter zaroloval myší a podíval se na název novin – Healdsburg Tribune. Přečetl si jméno novináře, který článek napsal – Stephen Anderson. Rychle si vyhledal adresu a telefonní číslo hlavní redakce novin.

      Telefon zvonil třicet sekund, než ho na druhé straně někdo vzal. Hlas dotyčného zněl mladě. Sdělil Hunterovi, že nikdy neslyšel o žádném reportérovi jménem Stephen Anderson, ale na druhé straně – pracuje v novinách teprve půl roku. Je ve školicím programu Sonomské univerzity. Když se poptal kolem, vrátil se kluk k telefonu a oznámil Hunterovi, že podle jednoho z nejstarších reportérů odešel pan Anderson do penze už před devíti lety. Pořád ještě žije v Healdsburgu.

      Hunter ukončil hovor a zavolal do telefonní centrály okresu Sonoma. Jméno Stephena Andersona nebylo v seznamu. Znovu zavěsil a zavolal do operační úřadovny. Necelých pět minut poté už měl adresu i telefonní číslo.

86

      Bylo těsně po osmé večer, když Stephen Anderson zvedl telefon ve své domácí kanceláři na předměstí Healdsburgu. Hunter se rychle představil.

      „Losangeleský policejní sbor?“ opakoval po něm Anderson ustaraně. Hlas měl chraptivý. Hunter poznal, že to způsobují spíš léta kouření než přirozené kouzlo. „Víte jistě, že voláte správně, detektive?“

      „Určitě,“ odvětil Hunter a pokynul Garciovi, aby poslouchal s ním.

      „A o co půjde?“

      „O článek, který jste napsal před dvaceti lety; ukázal se nám při hledání na internetu. Naneštěstí je ten článek dost stručný. Napadlo mě, jestli byste nám laskavě nesdělil pár dalších podrobností.“

      I v telefonu se dalo poznat, že mlčení, jež následovalo, je neklidné.

      „Pane Andersone, jste tam ještě?“

      „Říkejte mi Stephene, a ano, ještě tu jsem,“ zněla odpověď. „Před dvaceti lety… To je určitě ta tragédie s vraždou Harperovy rodiny.“

      „Přesně tak.“

      Nové krátké mlčení. „Říkal jste, že se můj článek ukázal ve vyhledavači při pátrání Losangeleského policejního sboru. Hádám, že jde o vyšetřování vraždy?“

      „Máte pravdu.“

      Hunter uslyšel několikeré cvaknutí zapalovače.

      „Máte tam zašitou oběť?“

      Tentokrát mlčel Hunter. Anderson chápal rychle. Hunter pečlivě volil následující slova.

      „Vypadá to, že mohou existovat podobnosti mezi případem Harperových a jedním z našich probíhajících vyšetřování, ano, ale jak už jsem řekl, váš článek nepopisuje příliš dopodrobna to, k čemu tam došlo.“

      „A ty podobnosti, to bude zašití těla oběti?“

      „To jsem neřekl.“

      „Ale jděte, detektive, já byl novinářem pětatřicet let. Vím, že ty podobnosti, o kterých se zmiňujete, nemůžou být jen tak nějaká vražda a sebevražda ze žárlivosti uvnitř rodiny, nebo že by si někdo ustřelil hlavu brokovnicí. Jste policajt z Los Angeles – z města, kde se to hemží magory. Takovéhle zločiny tam patrně vídáte každý týden. Jediný nezvyklý rys události z toho mého článku je zmínka o šití.“

      Nebylo o tom pochyb, Anderson chápal rychle. Hunter se podvolil.

      „Ano, máme tu případ, kde byly na tělo oběti aplikovány stehy.“

      Linka zase na chvíli umlkla.

      „Pamatujete si ještě nějaké detaily?“ pokračoval Hunter. „Nebo je důvodem toho, proč byl váš článek tak krátký a nic na něj nenavazovalo, to, že víc informací jste o tom případu nikdy nezískal?“

      „Víte něco o okrese Sonoma, detektive?“

      „Okres s největší produkcí vína v Kalifornii,“ odvětil Hunter.

      „Správně.“ Anderson si dvakrát odkašlal. „Víte, detektive, Sonoma žije ze statutu vinařského okresu v každém směru – nejen tím, že se tu vyrábí skvělé víno. Každý měsíc v roce se konají po celém okrese speciální akce, které přitahují davy. Zemědělské festivaly, oslavy svátků, pouliční trhy, hudební akce a tak dále. Pořád se někde něco děje.“

      Hunter už začínal chápat, kam tím Anderson směřuje.

      „Nemůžeme konkurovat Los Angeles nebo Vegas, ale svůj díl turistů tady máme. Zveřejnění něčeho tak hrůzného, jako bylo to, co se tu tenkrát odehrálo, by nikomu neprospělo. Tribune by taky nestoupl náklad.“ Anderson znovu zakašlal, tentokrát mnohem silněji. „Neviděl jsem místo činu, ale detaily jsem si zjistil. Téhož dne za mnou přišli náčelník Cooper a starosta Taylor. Dlouho jsme si povídali a rozhodlo se, že je v zájmu města, aby noviny nedělaly z té události senzaci – tím chci říct, že jsem slíbil, že to zahraju do autu. Takže policie, starosta a noviny přiklopili celý incident hodně těžkým víkem.“

      „Opravdu ty detaily potřebujeme znát, Stephene.“

      Pauza, jež následovala, byla těžká jako olovo.

      „Neporušíte svůj slib policejnímu náčelníkovi ani starostovi,“ naléhal Hunter. „Nic z toho, co mi povíte, se dál nedostane, ale potřebuju ty podrobnosti znát. Mohou se tím zachránit lidské životy.“

      „Už je to dvacet let,“ řekl Anderson poté, co dlouze zatáhl z cigarety. „Kde mám začít?“

87

      „Znal jsem Harperovy dost dobře,“ začal Anderson. „Musíte chápat, že Healdsburg není ani dneska velké město. Tenkrát jsme neměli víc než nějakých devět tisíc obyvatel. Ray Harper byl švec a jeho manželka Emily učila na základní škole. Byli spolu přes patnáct let a hádám, že stejně jako u tolika letitých manželství to už ani u nich nevypadalo nijak růžově.“

      Hunter si pilně dělal poznámky.

      „Emily začala spát s jiným učitelem, Nathanem Gardnerem, což v takhle malém městě není zrovna chytrý nápad, ledaže si myslíte, že jste neviditelný.“

      Hunter slyšel, jak si dal Anderson dalšího šluka z cigarety.

      „Ray se o tom nějak dozvěděl během zimních prázdnin. Ray byl tedy vždycky hodně klidný člověk. Nezažil jsem, že by ztratil hlavu. Abych řekl pravdu, ani jsem nikdy nezažil, že by zvýšil hlas. Byl to prostě obyčejný, všední, tichý chlapík, co chodí pravidelně do kostela. A právě proto bylo to, co udělal, tak netypické.“

      Garcia vypadal, jako by se chtěl na něco zeptat, ale Hunter zvedl ruku a zarazil ho. Nechtěl na Andersona spěchat.

      „Jenže toho dne se Ray úplně přestal ovládat, jako by byl posedlý. Odjel do Nathanova bytu a zabil nejdřív jeho, pak se vrátil do svého domu a zabil svého kluka, manželku a nakonec si rozmáznul mozek po zdi dvouhlavňovou brokovnicí.“

      Anderson zakašlal a Hunter čekal, protože znovu uslyšel cvaknutí zapalovače.

      „Jak je zabil?“

      „To byl právě důvod, proč mě náčelník Cooper a starosta Taylor tenkrát požádali o rozhovor. Kvůli tomu, jakým způsobem Ray zabíjel. Ted Bundy je v porovnání s tím, co udělal Ray, učiněný skautík.“ Anderson se odmlčel. „Nathana v jeho bytě Ray svázal a pomocí sekáčku na maso mu usekl… penis.“ Tentokrát následovala dlouhá pauza. „To bylo všechno. Nic jiného. Ray ho tam prostě nechal vykrvácet. Teď byste se mohl zeptat – jak to, že Nathan neřval z plných plic a nezburcoval celé okolí. No, důvod byl ten, že Ray ševcovskou jehlou a nití zašil Nathanovi pusu.“

      Garcia zalétl pohledem k Hunterovi.

      „Z Nathanova bytu se Ray vrátil domů…“ pokračoval Anderson, „…zabil svého kluka v náklaďáku a pak udělal své ženě Emily totéž, co předtím Nathanovi. Taky jí zašil ústa.“

      Hunter přestal psát.

      „Ale tím to neskončilo.“

      Hunter a Garcia čekali.

      „Ray vzal s sebou to, co uřízl Nathanovi, strčil to do manželky a taky ji zašil.“

      Garcia sebou trhl, ale Hunterova tvář zůstala neutrální. Modré oči upíral na prázdnou stránku zápisníku.

      „Ještě pořád nemůžu uvěřit, že Ray udělal to, co udělal. Aspoň ten Ray Harper, kterého jsme znali. To prostě nemohl být ten samý člověk. Jak už jsem říkal, choval se jako posedlý.“

      Krátká pauza, další potáhnutí z cigarety.

      „Když manželku zašil, sedl si Ray před ni na podlahu a střelil se brokovnicí do hlavy. Jeho mozek se rozstříkl po celé místnosti.“

      „A víte jistě, že ta fakta jsou pravdivá?“ zeptal se Hunter. „Říkal jste, že místo činu jste na vlastní oči vůbec neviděl.“

      Nervózní smích.

      „Ano, vím to jistě. Neviděl jsem místo činu, ale fotografie jsem viděl na vlastní oči. Ty obrázky budu mít otištěné v mozku navěky. Někdy se mi o nich ještě pořád zdává. A ta slova…“

      „Slova?“ Hunter natáhl hlavu dopředu.

      Nedočkal se odpovědi.

      „Stephene?“ zvolal Hunter. „Jste tam ještě? Jaká slova?“

      „Ray nechal manželku přivázanou k posteli a celou zašitou. Ale než si ustřelil hlavu, napsal něco její krví na stěnu.“

      „A co napsal?“ zeptal se Garcia.

      „Jen pár slov – Máš ho v sobě.“

88

      Hunter ukončil hovor s healdsburgským policejním sborem, kam zavolal hned poté, co domluvil s Andersonem, a odebral se rovnou do kanceláře kapitánky Blakeové. Zastihl ji, právě když se připravovala odejít z práce domů.

      „Potřebuju jet zítra hned ráno do Healdsburgu,“ nechal za sebou zapadnout dveře. „Budu pryč den, možná dva.“

      „Cože?“ Vzhlédla od počítače. „Healdsburg? Proč sakra?“

      Hunter jí zopakoval všechno, co zjistil. Kapitánka Blakeová vyslechla celý příběh zcela mlčky, tvář nehnutou. Když domluvil, vydechla, jako by několik minut zadržovala vzduch v plicích.

      „Kdy že se to všechno stalo?“

      „Před dvaceti lety.“

      Zvedla obočí. „Nechte mě hádat – protože je případ starší než patnáct let, spis není v Jednotné kalifornské policejní databázi, nic se nedigitalizovalo, je to tak?“

      Hunter přikývl. „Hledal jsem podle data, města a jmen obětí. Nikde nic. Záznamy budou v papírové formě v archivu healdsburgského policejního sboru.“

      „Skvělé. Takže kromě novinového článku a vyprávění toho novináře – co máme?“

      „Zrovna jsem domluvil s náčelníkem Suarezem z Healdsburgu. Tenkrát náčelníkem nebyl. Přeložili ho před devíti lety z Fair Oaks, rok potom, co se celý healdsburgský policejní sbor přestěhoval do nových prostor. O Harperově případu nikdy neslyšel.“

      Kapitánka Blakeová se zarazila a úkosem na Huntera pohlédla. „Počkejte moment. Proč jedete do Healdsburgu? Spis případu vraždy bude uložený v úřadu sonomského okresního státního zástupce, a ten je v…“

      „Santa Rose,“ potvrdil Hunter. „Tam jsem taky volal.“ Ukázal na hodinky. „Po úředních hodinách. Nebyl tam nikdo, s kým by se dalo mluvit. Ale pokud spis případu není v databázi kalifornské policie, znamená to, že ho buď úřad sonomského okresního státního zástupce nemá, nebo leží na hromadě někde v uprášeném skladišti a pořád ještě čeká na digitalizaci. Rád bych se podíval na fotografie z místa činu a pitevní zprávy, pokud se k nim dostanu, ale záznamy policie a státního zastupitelství nám moc nepomůžou. Ty budou jen o trochu podrobněji popisovat to, co se tenkrát stalo. Byla to vražda a sebevražda v rodině, kapitánko. Otevřený a uzavřený případ. Žádné výpovědi svědků, žádné záznamy z vyšetřování, pokud vůbec nějaké proběhlo. Nebylo co vyšetřovat. Manželka spí s jiným mužem, manžel začne žárlit, přestane se ovládat… milenec a celá rodina zaplatí cenu nejvyšší. Případ uzavřen. Takové věci se stávají po celých Státech každou chvíli.“

      Kapitánka Blakeová poposedla a opřela si bradu o klouby prstů. „A vy chcete mluvit s někým, kdo se na tom případu podílel?“

      Hunter kývl. „Starý policejní náčelník odešel před několika lety do penze, ale pořád ještě žije v Healdsburgu. Někde u jezera Sonoma. Vážně se mi s ním nechce mluvit po telefonu.“

      Kapitánka viděla, jak se Hunterovi zalesklo v očích. „Tak jo, povídejte, Roberte. Po čem vlastně jdete? Myslíte, že náš vrah přišel z Healdsburgu?“

      Hunter konečně usedl do jednoho z ušáků naproti kapitánčinu stolu. „Myslím, že náš vrah tam byl, kapitánko. Myslím, že viděl místo činu.“

      Kapitánka Blakeová okamžik Huntera pozorovala. „Trauma?“

      „Ano.“

      „Chcete říct… traumatický šok, způsobený tím, co viděl?“

      „Ano.“ Hunter si přejel dlaní po levé paži a ucítil na tricepsu jizvu po kulce. „Podobnost mezi tím, co se stalo v Healdsburgu před dvaceti lety, a tím, co se děje teď a tady, je příliš nápadná, než aby šlo o náhodnou shodu.“

      Kapitánka Blakeová neříkala nic.

      „To, jak Ray Harper povraždil svou rodinu… to, jak zabil manželčina milence… i ostřílení detektivové z oddělení vražd ve velkém městě by se s takovým místem činu těžko vypořádali, ani nemluvě o policejním sboru na malém městě, kde si pod pojmem těžký zločin patrně představují přecházení na červenou.“

      Kapitánka si začala pohrávat s jednou náušnicí. „Ale počkat. Pokud healdsburgský policejní sbor konal svou práci pořádně, pak by na to místo činu mělo přístup jen málo lidí. Pravděpodobně policisté a šerifův koroner, nikdo další.“

      Hunter kývl. „Právě proto potřebuju mluvit se starým policejním náčelníkem a doufám, že najdu záznam z místa činu. Musíme zjistit, co se stalo se všemi, kteří tam toho dne měli přístup.“

      Kapitánka nespouštěla oči z Huntera a v duchu hledala odpověď. „Mohlo by podobné trauma vzniknout pouhým spatřením fotografií z místa činu?“

      Hunter zauvažoval. „To by záleželo na tom, jak by byl dotyčný citově zranitelný. Ale ano, hluboce znepokojivé fotografie mohou snadno probudit něco v lidské mysli.“

      Kapitánka Blakeová se odmlčela a přemýšlela o tom. „Ale zdejší vraždy nejsou úplně stejné jako ta v Healdsburgu. Naše oběti nejsou svázané. Slova, která pachatel používá, taky nejsou úplně stejná.“

      „To není nic vzácného, kapitánko. Trauma může být jako velký obraz, který se vám mihne před očima. Každý si nezapamatuje dokonale všechny detaily. Přizpůsobování je navíc hlavním rysem zločinů odvozených od traumat v dětství. Tak je to i u něj.“

      Kapitánka Blakeová zavřela oči a zvolna zavrtěla hlavou.

      „Ještě je tu jedna věc, kapitánko,“ dodal Hunter a vstal. „Emily Harperová, ta žena, kterou manžel zašil a zabil před dvaceti lety v Healdsburgu, byla učitelka.“

      „Jo, já vím, to už jste říkal. A…?“

      Hunter se zastavil u dveří. „Učila výtvarnou a hudební výchovu.“

89

      Hunter uvažoval o tom, že by jel do Healdsburgu autem, ale i při nulovém provozu by mu to trvalo nejméně sedm hodin, neboť vzdálenost činila přes sedm set kilometrů. Strávit víc než patnáct hodin na cestě jednoduše nepřipadalo v úvahu.

      A tak Hunter odletěl v půl sedmé ráno bez přestupování z losangeleského LAX na Healdsburgské obecní letiště. Neměl zpoždění, a tak už v 8.10 vyjížděl jeho Chrysler Sebring z relativně prázdné půjčovny Hertz.

      I bez mapy či autonavigace netrvalo Hunterovi déle než čtvrt hodiny, než se dostal z letiště k budově healdsburgského policejního sboru na Center Street.

      Náčelníkovi Suarezovi táhlo na šedesátku; byl podsaditý a budil respekt. Jeho osobnost se projevovala, i když nemluvil. Vypadal jako muž, který strávil až příliš dlouhý čas v jednom zaměstnání. Jak už prve sdělil Hunterovi telefonicky, o Harperově případu nikdy neslyšel. Došlo k němu jedenáct let předtím, než byl do Healdsburgu přeložen. Jenže náčelník Suarez byl také velmi důkladný a zvídavý, a tak si od včerejška zjistil všechno, co se dalo.

      „Jeden z prvních lidí, které jsem poznal, když jsem se sem přestěhoval, byl chlapík jménem Ted Jenkins,“ sdělil náčelník Hunterovi poté, co ho uvedl do své kanceláře. „Kávu?“ ukázal na aluminiovou termosku na psacím stole.

      Hunter zavrtěl hlavou. „Ne, náčelníku, díky. Měl jsem kafe na letišti.“

      Náčelník Suarez se zasmál. „Jo, a vsadím se, že chutnalo jako kočičí chcanky.“

      Hunter souhlasil. „Patrně jen o stupínek líp.“

      „Ne, ne. Musíte vyzkoušet tohle.“ Vzal hrnek z tácku na plechové kartotéce u okna a nalil Hunterovi. „Nikdo nevaří kafe jako moje Louise. Ta má dar od Pánaboha. Něco jako rodinné tajemství. Jak ho pijete?“

      Hunter musel uznat, že i na dálku káva voní přímo neuvěřitelně. „Nejradši černé.“

      „Už teď se mi líbíte. Tak se kafe má pít.“ Náčelník podal Hunterovi šálek.

      „Mluvil jste o Tedu Jenkinsovi,“ podokl Hunter a pak upil. „Páni.“ Vyvalil oči.

      Náčelník Suarez se usmál. „Dobré, co? Poprosím Louise, aby vám udělala do flašky, než pojedete.“

      Hunter kývl na znamení díků.

      „Tak jo. Ted Jenkins. To je šéfredaktor Healdsburg Tribune. Tenkrát byl jenom reportérem. Včera večer jsem s ním šel na panáka, když jsem s vámi domluvil. Rozhodně si pamatuje, co se tenkrát stalo. Strašný případ – podváděný manžel ztratil hlavu a zabil manželku, kluka, manželčina milence a pak si ustřelil hlavu brokovnicí. Pro město jako Healdsburg to byla obrovská událost, ale pro losangeleského policajta…?“ Náčelník Suarez se předklonil, položil obě ruce na desku stolu a propletl si prsty. „Jeden z důvodů, proč jsem to dotáhl na policejního náčelníka, je to, že jsem náramně zvědavý, detektive. A po vašem včerejším telefonátu se ve mně zvědavost úplně vaří.“ Odmlčel se a usrkl kávy. „Informoval jsem se na vás. Taky jsem si dneska ráno krátce popovídal s vaší kapitánkou.“

      Hunter neříkal nic.

      Náčelník sáhl po čtecích brýlích a zadíval se do poznámkového bloku na svém stole. „Losangeleský policejní sbor – speciální sekce vražd. Vaše specializace – ultra-násilné zločiny. To je tedy něco, co my tady vídáme jen ve filmu.“ Přes brýle se vrátil pohledem k Hunterovi. „Vaše kapitánka tvrdila, že jste nejlepší na světě. A to mě vede k zamyšlení. Každý ví, že Los Angeles je šílené město, detektive. Gangy, drogy, přestřelky, sérioví vrazi, masoví vrazi, střílení z projíždějících aut a ještě horší věci. Proč by případ vraždy, ke kterému došlo před dvaceti lety v městečku, jako je Healdsburg, měl zajímat speciální sekci vražd v Los Angeles?“

      Hunter se napil kávy.

      „Tak jsem včera v noci sešel dolů do našeho archivu vyhledat spis případu. Ukázalo se, že všechno, co je starší než deset let, vězí pod hromadami harampádí v neoznačených kartonových krabicích u zdi smradlavé místnosti plné pavučin. Hledali jsme to s jedním strážníkem skoro pět hodin.“ Poklepal na velmi staře vyhlížející papírový šanon vedle počítače na svém stole.

      Hunter poposedl k okraji židle.

      „Představte si mé překvapení, když jsem uviděl fotografie a přečetl si zprávy o tom, co se doopravdy stalo.“ Podal spis Hunterovi.

      Hunter otevřel šanon a nad první fotografií, kterou uviděl, se mu zrychlil pulz.

90

      Ženě bylo kolem třicítky. Z fotografie se to těžko dalo určit, protože tvář měla napuchlou a potlučenou, ale i tak Hunter viděl, že bývala hezká – velmi hezká.

      Levou stranu čela, oko a lícní kost jí pokrývala velká modřina. Černé vlasy, sahající k ramenům, měla mokré a lepily se jí k obličeji. Velké oříškové oči – Hunter si byl jist, že svého času oslnily mnoho mužů – byly dokořán otevřené. Děsivý strach v nich zůstal vězet jako momentka. Stejně jako Laura, Kelly a Jessica měla rty pevně sešité černou nití, ale stehy byly úhledné a uspořádané, na rozdíl od obětí v Los Angeles. Vpichy jehly prosákla krev, která stékala na bradu a krk. Když ji pachatel sešíval, byla naživu. Mezi rty a v koutcích úst se jí také nahromadila jakási hnědavá látka – zvratky. Bylo jí špatně a obsah žaludku neměl kam odejít.

      Na druhém snímku byl detailní záběr slov, napsaných na stěně – MÁŠ HO V SOBĚ. Ray Harper je napsal krví. Třetí fotografie zobrazovala další šití na jejím těle. Slabiny a vnitřní stranu stehen měla také šmouhaté krví, která vytékala ze vpichů. Byla přivázaná k posteli za zápěstí a kotníky, paže i nohy roztažené. Postel však byla na jednom konci zvednutá a opřená o zeď, takže oběť vlastně stála, obrácená čelem do místnosti.

      Hunter přešel k dalšímu obrázku – mužské tělo ležící na podlaze přímo před postelí a ženskou obětí. Chyběla mu celá hlava a většina krku. Dvouhlavňová brokovnice ležela zčásti přes jeho trup a zčásti v obrovské kaluži krve. Obě ruce spočívaly na pažbě zbraně. Podle ustřelené hlavy Hunter poznal, že vystřelil z obou hlavní současně, a že si jejich ústí přiložil pod bradu.

      Hunter projel ostatní fotky a pročetl pitevní zprávu a záznamy. Nakonec našel, co hledal, až na poslední stránce šanonu – seznam osob přítomných na místě činu. Toho dne mělo přímý přístup na dějiště Harperova zločinu osm různých lidí – okresní koroner, zástupce okresní kriminalistické laboratoře, okresní šerif spolu se dvěma svými zástupci, náčelník Cooper a dva další healdsburgští policisté.

      „Slouží ještě u policie strážník Perez nebo strážník Kimble?“ zeptal se Hunter náčelníka Suareze.

      Náčelník si podrbal tenkou jizvu pod bradou. „Strážník Perez odešel do penze před čtyřmi roky. Bydlí ode mě hned přes ulici. Jeho syn je u hasičů. Strážník Kimble zemřel před několika lety. Rakovina slinivky.“

      „To mě mrzí.“ Hunter se znovu zaměřil na seznam přítomných. „Znáte některé z těch zástupců z úřadu okresního šerifa, Petera Edmundse nebo Josepha Halea?“

      Náčelník přikývl. „Jasně, ale už nejsou zástupci. Peter Edmunds je velitel terénních operací a Joseph Hale je asistentem šerifa. Oba bydlí v Santa Rose. Jsou to skvělí chlapi.“

      Hunter si promnul oči. Okresní koroner, šéf okresní kriminalistické laboratoře, okresní šerif a bývalý náčelník healdsburgské policie Cooper – těm všem bude dnes přes šedesát let. Nebylo to nemožné, ale existovala opravdu jen velmi malá pravděpodobnost, že by se někdo z nich stal na stará kolena sériovým vrahem. To znamenalo, že je třeba počítat se všemi, kteří navštívili místo činu, pokud se tam ovšem nevyskytl ještě někdo nezaznamenaný. Jestli tomu tak bylo, neměl Hunter jak zjistit, kdo ještě místo činu spatřil. Instinktivně zalistoval ještě jednou záznamy a fotkami, a najednou svraštil čelo. Něčeho si všiml. Vrátil se k fotografiím, tentokrát pozorně prostudoval každý snímek. Když se dostal k poslednímu, přelistoval zpět k záznamům a znovu je prošel až do poslední stránky.

      „Tohle jsou všechny záznamy, nebo existuje někde ve vašem archivu ještě další složka?“ zeptal se.

      „To je všechno. Nic dalšího.“

      „Víte to jistě?“

      Náčelník Suarez zvedl obočí. „Ano, vím to jistě. Už jsem vám přece vysvětloval, že nám trvalo pět hodin, než jsme ty záznamy našli. Prošli jsme všechny ty staré krabice do jedné, a věřte mi, bylo jich pěkných pár. Proč?“

      Hunter zavřel šanon, který držel na klíně.

      „Protože tu něco chybí.“

91

      Autem byl Hunter u domu náčelníka Coopera za necelých patnáct minut.

      Vystoupil, a když za sebou zavíral dveře vozu, vyšla na zápraží žena. Byla asi pětašedesátiletá, štíhlá, ale ne hubená. Měla na sobě jednoduché modré šaty a zástěru s kapsami. Její tvář byla dlouhá a hranatá, lemovaná rovnými šedými vlasy, sahajícími k ramenům.

      „Dobrýtro,“ usmála se. Hlas zněl trochu ochraptěle, jako by bojovala s nachlazením. „Vy jste určitě ten detektiv z Los Angeles, o kterém mluvil Tom.“ Upírala na Hunterovu tvář modré oči. Byly stejně něžné jako její hlas.

      „Ano, madam,“ přistoupil k ní Hunter. Předložil svůj průkaz a ona ho prozkoumala pohledem jako zkušený profík.

      „Jmenuju se Mary,“ podala mu ruku. „Jsem Tomova žena.“

      „Těší mě, že vás poznávám, madam.“

      Potřásli si rukama a Huntera překvapilo, kolik síly se v její drobné ručce skrývá.

      „Tom je dole u jezera, na rybách.“ S předstíraným nesouhlasem potřásla hlavou. „On je pořád na rybách. No…“ zasmála se, „aspoň má co dělat. Jinak by od rána do večera něco kutil po domě.“

      Hunter zdvořile opětoval její úsměv.

      „Jděte tamhle po té pěšině až dolů pod kopeček,“ ukázala na úzkou stezku, která vedla hluboko do lesa napravo od domu. „Nemůžete ho minout.“ Zarazila se a rychle pohlédla na oblohu. „Máte v tom svém autě pršiplášť?“

      „Bohužel nemám.“

      Mary ho obdařila sladkým úsměvem. „Tak minutku počkejte.“ Vrátila se zpátky do domu. Pár vteřin nato se znovu vynořila s erárním policejním pláštěm do deště v ruce. „Žene se déšť, radši si to vezměte, abyste nenastydnul.“ Podala mu plášť. „Tom má s sebou dost kafe a koláčů, aby vám to oběma vystačilo na dva dny.“

      Hunter znovu poděkoval a zmizel na pěšině. Několikrát se zatáčela doprava a doleva, klesala tím strměji, čím hlouběji do lesa Hunter vnikal. Vedla dolů, k odlehlému cípu jezera Sonoma. Zastavil se, když se ocitl na kamenité a prašné plošině na úpatí cesty. Nikdo tam nebyl. Jezero působilo klidně, ba nehybně. Hunter o krok ucouvl a okamžik naslouchal. Připadalo mu, že něco není v pořádku.

      Zčistajasna se prudce otočil a vytasil zbraň.

      „Hou, klídek.“ Muž, stojící asi půldruhého metru od něj s rukama nad hlavou, byl skoro sedmdesátník, vysoký a štíhlý. Nad ušima měl dva maličké chumáče bílých vlasů, na nose brýle v černých obroučkách a pod nosem bílý knír jako z vaty, který se zdál až příliš mohutný v kontrastu s hubeným obličejem a tenkými rty. Navzdory svému věku pořád ještě vypadal, jako by si dokázal poradit v jakémkoli boji.

      „Slyšel jste, jak se k vám blížím zezadu?“ Jeho hlas zněl velitelsky.

      „Něco takového,“ odvětil Hunter a nepřestával na starce mířit pistolí.

      „Kruci, buď vycházím ze cviku, nebo máte fantastický sluch. A ještě nikdy jsem nikoho neviděl tak rychle tasit.“ Několik vteřin čekal. „Já jsem Tom Cooper. Vy musíte být detektiv Robert Hunter z losangeleské divize loupeží a vražd. Vadilo by vám, kdybych dal ty ruce dolů?“

      „Jo, pardon.“ Hunter zajistil zbraň a vsunul ji do pouzdra.

      „Ale moc lehký krok nemáte. Slyšel jsem vás přicházet, už když jste byl v polovině kopce.“

      Hunter shlédl na své zablácené boty. „Neočekával jsem cvičení v plížení.“

      Náčelník Cooper se usmál. „Promiňte, starých návyků se člověk jen tak nezbaví.“ Podal mu ruku.

      Hunter ji pevně stiskl.

      „Tábořím tamhle.“ Ukázal na další pěšinu, která vedla mezi stromy nalevo. Hunter ho následoval na druhou mýtinu, kde stálo u vody rybářské skládací křesílko a malý proutěný košík, napěchovaný jídlem. „Poslužte si kafem a koláčem, jestli chcete. Rybaříte?“

      „Jednou jsem to zkoušel, když jsem byl kluk.“ Hunter potřásl hlavou a nalil si do kelímku kávu z jedné ze dvou velkých termosek. „Nešlo mi to.“

      Náčelník Cooper se zasmál. „Nikomu to nejde, když to zkusí jen jednou. Já rybařím léta, a pořád se mám co učit.“ Sáhl po tenkém rybářském prutu, nabral z nádobky dvě živé žížaly a navlékl jejich slizká tělíčka na háček. „Dávám přednost živé návnadě, je to…“

      „Rybám je to milejší,“ dokončil za něj Hunter. „A protože si je nenecháváte, můžete jim taky poskytnout nějakou dobrotu výměnou za to, že jim poraníte hubu háčkem.“ Upil kávy a kývl. Byla stejně dobrá jako ta, kterou měl na policejní stanici.

      Náčelník si Huntera zvědavě prohlédl a pak teprve se rozhlédl kolem sebe. „Nemám čeřen ani nádoby, ve kterých bych odnesl úlovek zpátky do domu.“ Kývl hlavou. „Jste všímavý, ale nejspíš byste jinak nebyl detektivem.“ Nahodil udici do jezera. „Tak jo, vím, že jste nejel až sem, jen abyste se poučil o rybaření nebo jen tak klábosil. Do telefonu jste povídal, že se mnou potřebujete mluvit o Harperově případu.“

      Hunter přikývl. „Pamatujete se na něj dobře?“

      Náčelník Cooper opětoval Hunterův upřený pohled a jeho tón už nezněl vesele. „Takový zločin se nezapomíná, detektive. Je mi jedno, jak jste zkušený. Vím, že jste byl nejdřív na stanici, anžto mi právě volal náčelník Suarez. Viděl jste fotografie, ne? Dá se na takové obrázky zapomenout?“

      Hunter mlčel.

      „Po telefonu jste mi toho moc nepověděl, ale nejspíš jste ani nemusel. Já to vidím tak, že jediný důvod, proč by se divize loupeží a vražd Losangeleského policejního sboru mohla zajímat o dvacet let starý případ z malého města, je ten, že se vám tam děje něco hodně podobného tomu, co se stalo tady.“

      Hunter chvilku zíral na svůj odraz ve vodě. „Jestli se nepletu, náčelníku, pak jste daleko blíž pravdě, než si myslíte.“

92

      Náčelník Cooper zasunul rybářský prut do příslušného stojanu vedle svého křesílka a obrátil se k Hunterovi.

      „Když jsem dnes ráno odjížděl z Los Angeles, chtěl jsem hlavně najít seznam těch, kdo byli přítomni na místě Harperova činu. Je na něm jenom osm jmen.“ Hunter vytáhl z kapsy bundy zápisník. „Vy a dva z vašich strážníků, Kimble a Perez. Tehdejší šerif okresu Sonoma Hudson a dva z jeho zástupců, Edmunds a Hale. Tehdejší okresní koroner doktor Bennett a šéf kriminalistické laboratoře Gustavo Ortiz. Je to správně?“

      Náčelník Cooper nad tím nemusel dlouho uvažovat. Okamžitě kývl.

      „Nevzpomínáte si, jestli místo činu neviděl ještě někdo – kdokoli? Někdo, kdo by se nějakou náhodou neocitl na seznamu?“

      Náčelník rázně zavrtěl hlavou. „Nikdo jiný místo činu neviděl. Aspoň ne od chvíle, kdy jsme se tam dostali my.“ Nalil si ještě trochu kávy. „Harperův dům byl jenom blok vzdálený od staré policejní stanice. Tito, jejich tehdejší soused, zavolal na stanici, že uslyšel výstřel. Tito byl a pořád ještě je hodně zdatný lovec. Jestliže tedy řekl, že slyšel výstřel z brokovnice, bylo mi jasné, že nemohlo jít o omyl. Byl jsem na stanici, když volal. Doběhl jsem tam ani ne za minutu. Byl jsem na místě činu první.“ Zarazil se a odvrátil pohled. „Nikdy jsem nic takového neviděl. Ani v případových studiích. A abych vám řekl pravdu, doufám, že už nikdy nic podobného neuvidím.“

      Obloha začínala zlověstně temnět a vítr maličko zesílil.

      „Minutu potom, co jsem vstoupil do domu, dorazili strážníci Kimble a Perez. Hned jsem věděl, že do toho musím zapojit úřad okresního šerifa. Přestože s vraždami jsme měli omezené zkušenosti, všichni jsme znali předpisy. Okamžitě jsme izolovali dům. Nikdo kromě nás tří neměl na místo činu přístup.“

      „Dokud nepřijeli šerif a koroner,“ dodal Hunter.

      „Přesně tak. Jak jste říkal, doktor Bennett, který už je v penzi, měl s sebou vyšetřovatele Gustava Ortize. Ten teď dělá vrchního vyšetřovatele úřadu koronera pro okres Santa Clara. Šerif Hudson s sebou přivezl dva zástupce, Edmundse a Halea.“

      Hunter kývl. „To mi náčelník Suarez říkal. Edmunds je teď kapitánem a Hale je asistent šerifa. Oba žijí v Santa Rose.“

      Náčelník Cooper to potvrdil. „Nikdo jiný nevstoupil do domu ani neviděl místo činu. Vím to jistě, protože jsem tam zůstal, dokud nebyly hotové všechny fotografie a těla odnesená.“

      Začalo drobně pršet, ale žádný z mužů se ani nepohnul.

      „Harperovi měli syna, že? Andrewa,“ podotkl Hunter.

      Náčelník Cooper mírně přikývl.

      „Prošel jsem na stanici veškeré spisy. Není tam fotografie mrtvoly, ani pitevní zpráva, ani žádná zmínka o tom, co se s ním stalo. Vypadá to, jako by všechny záznamy o tom klukovi zmizely.“

      Náčelník Cooper se na Huntera podíval tak, až se mu zježily vlasy v týle.

      „Ty záznamy nezmizely. Nejsou tam, protože jeho tělo se nikdy nenašlo.“

93

      „Cože?“ Hunter si setřel dešťovou vodu z obočí a opětoval upřený pohled náčelníka Coopera. „Vůbec se nenašlo? Tak jak jste věděli, že byl zavražděný?“

      Náčelník zhluboka vzdychl. Brýle měl tak zmoklé, že Hunter sotva viděl jeho oči. „Pravda je taková, že jsme to nevěděli. Ale důkazy nás k tomu dovedly.“

      „Jaké důkazy?“

      Náčelník Cooper si konečně natáhl přes hlavu nylonovou kapuci pláště do deště a ustoupil o pár kroků dozadu, pod velký strom. Hunter ho následoval.

      „Tragédie Harperových se odehrála v neděli,“ vysvětloval náčelník. „Každou neděli bez výjimky, šest let až do toho dne, bral Ray svého syna rybařit. Někdy k jezeru Sonoma, někdy k Rio Nido a někdy k Ruské řece. To je všechno na dojezd autem. Několikrát jsem byl s nimi. Ray byl skvělý rybář a klukovi to taky začínalo jít moc dobře.

      Tito, ten soused, který hlásil střelbu, viděl Raye s klukem nakládat věci do auta dvě hodiny předtím, než uslyšel výstřel. Majitel benzínové pumpy pár bloků od jejich domu také potvrdil, že viděl kluka na místě spolujezdce Rayova náklaďáčku, když šel Ray do krámu koupit zmrzlinu. Andrew se s otcem do domu vůbec nevrátil. Když v laborce prohlíželi náklaďák, našli tam klukovo tričko a boty. Krev byla na tričku, na botách, na palubní desce auta a na vnitřní straně dveří spolujezdce. Krev toho kluka. Laborka to potvrdila.“

      „Nevyšetřovalo se chlapcovo zmizení?“

      „Ano, vyšetřovalo. Ale nenašli jsme nic kromě toho, co jsem vám právě řekl. Nevíme, kam Ray svého syna odvezl, detektive – k jezeru Sonoma, k Rio Nido nebo k Ruské řece. Kolem Healdsburgu a řek jsou také stovky akrů lesa. Mohl syna zabít a zahrabat, nebo ho nechat vlkům někde v lese. Mohl klukovo tělo zatížit a shodit do jezera nebo řeky. Najít tělo, když jsme nevěděli, kam ten den jel, byl hodně neřešitelný úkol. I když jsme se snažili, nikdy jsme chlapcovu mrtvolu nenašli.“

      Náčelník si sundal brýle a promnul si kořen nosu, kde mu po nich zůstaly dvě zarudlé prohlubně.

      „Ray byl hodný, ale trpěl depresemi,“ pokračoval. „Myslím, že se o Emilyině poměru dozvěděl pár dní předtím, protože to, co udělal, bylo promyšlené. Nebyl to typický vrah, co nad sebou ztratí kontrolu, i když podle té spouště a krve to tak mohlo vypadat. Usoudili jsme, že Ray zjistil, že Emily se schází se svým milencem v době, kdy to považuje za bezpečné. A tak odvedl kluka z domu a zabil ho jako prvního; někde se zbavil těla. Pak odjel do bytu Nathana Gardnera, zmrzačil ho a nechal vykrvácet, ale nejdřív mu zašil ústa. Potom se Ray vrátil do svého domu, kde se střetl s manželkou a dokončil svůj šílený zabijácký plán.“

      Chris Cooper se odmlčel a pohlédl Hunterovi přímo do očí.

      „A nemám pochyb, že podle Rayova plánu z toho nikdo neměl vyjít živý. Nikdo.“

94

      Garcia stál v místnosti naproti neustlané posteli a zíral na změť oblečení a předmětů na podlaze.

      Mark Stratton, přítel Jessiky Blackové, zkrátil předběžné turné své skupiny a vrátil se do Los Angeles v časných ranních hodinách. Garcia ho doprovodil do márnice, aby mohl s určitostí identifikovat Jessičino mrtvé tělo.

      Ať je člověk jakkoli fyzicky či duševně silný, všechny obranné mechanismy se bortí, když uvidí milovanou bytost ležet nahou na studeném kovu v márnici. Přestože všechny stehy byly odstraněny, Jessičina tvář jako by zkameněla s výrazem hrůzy a bolesti. Mark se nemusel ptát, jestli trpěla.

      Nohy se mu podlomily několik vteřin poté, co vstoupil do místnosti, ale Garciovi se ho podařilo zachytit dřív, než dopadl na zem.

      Hunter sdělil Markovi do telefonu, že existuje určitá možnost, že Jessica byla unesena z jejich vlastního bytu. Vysvětlil mu, že je velmi důležité, aby se tam policie a forenzní tým podívali co nejdřív. Také bylo velmi důležité, aby nikdo nic nenarušil. To se tak docela nepodařilo.

      Od chvíle, kdy Mark včera večer s Hunterem domluvil, nepřestal se třást. Ustavičně volal domů a na Jessičin mobil, nechával zprávu za zprávou. Prostě nedokázal jasně uvažovat. Přemohly ho emoce a ztratil nervy, v hněvu a zoufalství zdemoloval svůj hotelový pokoj.

      Aniž věděli, k čemu došlo, museli ostatní členové skupiny Dust vykopnout dveře a zpacifikovat ho. Manažerovi turné trvalo dvě hodiny, než všechno zorganizoval, včetně zpátečního letu do Los Angeles. To už byl Mark namol opilý a na letišti ho nepustili do letadla.

      „Pravidla letecké přepravy,“ vysvětlovala mladá žena u přepážky letecké společnosti. „Je příliš podnapilý, než aby směl letět. Je mi líto.“

      Byl to toho dne poslední let do Los Angeles. Nakonec si Mark musel najmout soukromé letadlo, aby ho přepravilo zpátky.

      Když ho taxík vysadil u bytu, který mu patřil, Mark – dosud napůl opilý – spíš doklopýtal, než došel ke dveřím bytu. V tom okamžiku padla veškerá naděje, že v jeho bytě nikdo s ničím ani nehne. Celé hodiny nepřestával volat Jessiku jménem, chodil z místnosti do místnosti, rozsvěcel a zhasínal, jako by se mohla náhle zázrakem objevit. Otevřel její šatník a hrabal se v oblečení. Vyprázdnil zásuvky a skříňky. Ležel na její posteli, objímal polštář a plakal, dokud mu nedošly slzy.

      Mark teď tiše seděl v kuchyni, oči zarudlé a rozbolavělé.

      Garcia zvedl z podlahy ložnice zarámovanou fotografii – Jessica a Mark na dovolené někde na sluníčku. Vypadali šťastně a zamilovaně.

      Vrátil rámeček na prádelník, otočil se znovu k neustlané posteli a uvažoval, co dělat. Nemohli úředně zajistit Markův a Jessičin byt, protože to nebylo oficiálně místo činu. Pravděpodobnost, že Garcia dostane forenzní tým do bytu dřív, než se potvrdí, že odtud byla Jessica unesena, byla velmi nízká. Pravděpodobnost, že by forenzní tým našel jakékoli stopy na místě, které bylo kontaminováno a úplně zpřevraceno, byla doslova nulová.

      Garcia vyšel z místnosti a dlouhou chodbou se vydal do obývacího pokoje. Na elegantním skleněném stolku mezi pohovkou a nástěnným televizorem našel několik hudebních časopisů. Na obálce toho vrchního byla Jessica. Z čiré zvědavosti ho otevřel a vyhledal si článek. Bylo to dvoustránkové interview, v němž mluvila o životě úspěšné hudebnice a o sobě obecně, ale jeho pozornost upoutal podtitul – Zamilovaná. Garcia přejel odstavec očima, ale už po několika řádcích se zarazil. Po zádech mu přejel mráz, jako by ho náhle ovanul arktický vítr. Znovu si ty řádky přečetl, čistě jen pro jistotu.

      „Do prdele, to snad ne.“ Popadl časopis a řítil se zpátky do kanceláře.

95

      Hunter opouštěl dům náčelníka Coopera u jezera Sonoma těsně před obědem, ale ještě nebyl připraven ke zpátečnímu letu do Los Angeles. V hlavě se mu přemílaly myšlenky a potřeboval si je uspořádat, než bude pokračovat ve vyšetřování. Vzpomněl si, že cestou k náčelníkovu domu jel kolem knihovny. Rozhodl se začít tam.

      Byla to přízemní stavba, která se zdaleka nemohla rovnat ani knihovnám některých losangeleských středních škol. Hunter zaparkoval na přilehlém parkovišti, pevně si přitáhl ke krku límec bundy a uháněl ke vchodu. Ještě pořád nepřestalo pršet.

      Žena u informačního pultu zvedla oči od obrazovky počítače a soucitně se usmála, když Hunter vstoupil do dveří.

      „Nejspíš jste si zapomněl deštník, co?“

      Hunter si setřel vodu z vlasů a rukávů, pak její úsměv opětoval. „Nečekal jsem, že se nebesa otevřou.“

      „Jarní průtrž. Těmi jsme tady proslulí. Brzy to přejde.“ S dalším úsměvem mu nabídla pár papírových kapesníků.

      „Díky.“ Vzal je a osušil si jimi čelo a ruce.

      „Mimochodem, já jsem Rhonda.“

      Potřásli si rukama.

      „Já jsem Robert.“

      Rhondě bylo kolem pětadvaceti a měla krátké, ježaté, na černo obarvené vlasy. Její tvář byla přízračně bílá a nalíčení chyběl jen krůček k tomu, aby bylo kompletně „gotické“.

      „Tak…“ řekla a upřela na Huntera tmavé oči. „Co vás přivádí do healdsburgské knihovny? Co vás vlastně vůbec přivádí do Healdsburgu?“

      „Průzkum.“

      „Průzkum? Healdsburgských vinařství?“

      „Ne.“ Hunter vteřinu uvažoval. „Hledám nějakou starou školní ročenku.“

      „Ročenku? Nějaký starý kamarád, co? Z jaké školy?“

      Hunter se zarazil. „Kolik škol v Healdsburgu je?“

      Rhonda se zasmála. „Vypadá to, že toho o předmětu svého zájmu moc nevíte.“

      Hunter s úsměvem souhlasil. „Pravda je taková: prostě se snažím najít obrázek kluka, který tady žil před mnoha lety.“

      „Kluka?“ Její výraz se změnil v ustaraný, couvla o krok od pultu.

      „Ne, koukejte, já jsem policajt z Los Angeles,“ vytasil se Hunter s odznakem. „Zčistajasna nás začalo zajímat něco, k čemu tady došlo před dvaceti lety. Jen se snažím shromáždit nějaké informace, nic víc. Fotografie by mi pomohla.“

      Rhonda si prohlédla odznak a potom Hunterovu tvář. „Před dvaceti lety?“

      „Přesně tak.“

      Okamžik váhala. „Tak to určitě mluvíte o tom, co se stalo u Harperů. A jestli hledáte obrázek nějakého kluka, určitě myslíte Andrewa Harpera.“

      „Znala jste ho?“

      Zatvářila se nejistě. „Tak trochu. Bylo mi teprve pět, když se to stalo. Ale někdy k nám chodíval domů.“

      „Vážně? Jak to?“

      „Bydleli jsme ve stejné ulici. Kamarádil se s mým bratrem.“

      „Váš bratr tady pořád ještě žije?“

      „Jo. Je účetní a ve městě vede vlastní praxi. Cestou sem jste pravděpodobně jel kolem jeho kanceláře.“

      „Myslíte, že bych si s ním mohl popovídat?“

      Další chvilička váhání.

      „Veškeré informace, co mi dá, mi mohou velice pomoci,“ naléhal Hunter.

      Rhonda ještě pár vteřin Huntera pozorovala.

      „Nevidím důvod, proč ne.“ Podívala se na hodinky. „Něco vám řeknu. Zrovna mi začíná polední pauza. Co kdybych vás tam vzala a představila?“

96

      Rhonda pozdravila paní Collinsovou u recepčního stolu v předpokoji bratrovy malé účetní firmy a ukázala na dveře kanceláře.

      „Nemá tam nikoho, že ne?“

      Paní Collinsová se vlídně usmála a zavrtěla hlavou.

      „Myslím, že se zrovna chystal jít na oběd, drahoušku. Můžete jít rovnou dál, Rhondo.“

      Rhonda dvakrát zaklepala a otevřela dveře dřív, než zazněla odpověď.

      Ricky byl pravým opakem své sestry. Byl vysoký, s úhledně ostříhanými vlasy a postavou sportovce, oblečený v konzervativním světle šedém obleku s bleděmodrou košilí a modrým vzorkem na červené kravatě. Představování proběhlo rychle a věcně a Rickyho opustil úsměv, hned jak mu Rhonda sdělila, proč za ním Huntera přivedla.

      „Je mi líto, ale nevím, jak bych vám mohl pomoci,“ řekl Hunterovi a vypadal přitom trochu znepokojeně. „Když se to stalo, bylo mi deset, a ani jsme tady nebyli, pamatuješ?“ Směřoval svou otázku k Rhondě, která kývla. „Stalo se to o vánočních prázdninách a my jsme byli u babičky v Napě. Dozvěděli jsme se o tom, teprve až když jsme se vrátili.“

      „To chápu a nechci, abyste mi vykládal o té události. Je mi jasné, že o ní nic nevíte. Ale kdybyste mi mohl něco málo povědět o samotném Andrewovi, snad by mi to pomohlo. Rhonda říkala, že jste byli kamarádi?“

      Ricky káravě pohlédl na sestru. „Nejspíš.“ Pokrčil rameny. „On… neměl moc kamarádů.“

      „Pročpak to?“

      Další pokrčení rameny. „Byl hodně tichý a plachý. Daleko radši pobýval mezi svými komiksy než mezi lidmi.“

      „Ale vy dva jste se stýkali, ne? Hráli jste hry a tak?“

      „Jo, někdy, ale ne vždycky. On byl… jiný.“

      Hunter maličko přimhouřil oči. „V jakém smyslu?“

      Ricky se zarazil, pohlédl na hodinky, pak přešel ke dveřím kanceláře a vystrčil hlavu ven. „Paní Collinsová, kdyby někdo volal, tak jsem na obědě.“ Zavřel za sebou dveře. „Co kdybychom si sedli?“

      Hunter zaujal místo v jednom ze dvou křesel naproti Rickyho psacímu stolu. Rhonda se raději opřela o okenní rám.

      „Andrew byl… většinou smutný,“ vrátil se Ricky ke svému psacímu stolu.

      „Řekl vám někdy proč?“

      „Jeho rodiče se hodně hádali a to ho opravdu rozčilovalo. Byl si velice blízký s maminkou.“

      „S tatínkem už si tak blízcí nebyli?“ zeptal se Hunter.

      „Ano, to taky, ale o mamince mluvil víc.“

      Hunterovi zavibroval v kapse mobil, nenápadně se podíval na displej – Whitney Myersová. Hunter vrátil telefon do kapsy, aniž hovor přijal. Zavolá jí později.

      „Kluci vždycky mluví o svých matkách,“ prohodila Rhonda.

      „Ne.“ Ricky rázně zavrtěl hlavou. „Ne tak jako on. Mluvil o ní, jako by byla bohyně. Jako by nemohla udělat nic špatného.“

      „Idealizoval si ji?“ zeptal se Hunter.

      „Ano. Postavil si ji na piedestal. A když byla smutná, tak byl taky opravdu smutný.“ Ricky si začal pohrávat s kancelářskou svorkou. „Vím, že se někdy díval, jak máma pláče, a to ho prostě užíralo.“ Z Rickyho rtů unikl nervózní, krátký smích. „Vůbec ji hodně pozoroval… tak nějak ujetě.“

      Rhonda naklonila hlavu ke straně. „Co to znamená?“

      Ricky přejel očima od ní k Hunterovi, který zachoval klidný výraz.

      „Andrew mi vyprávěl o takovém tajném úkrytu, co měl. A vím, že tam hodně pobýval.“

      Hunter věděl, že tajná nebo oblíbená místa nejsou mezi kluky nic výjimečného. Zvlášť mezi takovými, jako byl Andrew – smutnými, tichými, co mají málo přátel. Mezi chlapci, co jsou oběťmi šikany. Obvykle jde jen o izolované místo, kde se mohou vzdálit od všeho a od všech, co je rozčilují. Místo, kde se cítí bezpečně. Ale jestli se tam dítě začne uchylovat čím dál víc, obvykle je to proto, že cítí potřebu zvýšit svou izolovanost – od všech a ode všeho. A důsledky bývají těžké.

      „To není tak špatné,“ ozvala se Rhonda. „My jsme s kamarádkami taky mívaly tajné místo, když jsme byly malé.“

      „Ne jako Andrew,“ opáčil Ricky. „Aspoň doufám, že ne. Jednou mě tam vzal.“ Na čelisti se mu napjal sval. „Musel jsem slíbit, že to nikdy nikomu neřeknu.“

      „A…?“ zeptala se Rhonda.

      Hunter čekal.

      Ricky uhnul pohledem. „Víceméně už jsem na to místo zapomněl.“ Vrátil se očima k Hunterovi. „Jeho tajné místo byl takový odlehlý kout na půdě v jejich domě. Ta půda byla napěchovaná spoustou krabic s harampádím a starým nábytkem. Bylo tam toho tolik, že to tvořilo zeď, takovou přepážku, která dělila půdu na dva samostatné prostory. Když jste tam vyšli po schodech z domu, viděli jste jen jeden. Ten druhý byl úplně schovaný za tou barikádou z věcí. Ani jste se tam jen tak snadno nedostali, museli jste předtím spoustu věcí přestěhovat.“

      „A tenhle skrytý prostor na půdě, to bylo Andrewovo tajné místo?“ zeptala se Rhonda.

      „Přesně tak.“

      „Ale zrovna jsi říkal, že se tam nikdo nemohl dostat,“ popíchla bratra.

      „Domem ne,“ vysvětloval Ricky. „Andrew vždycky vyšplhal po konstrukci na popínavé rostliny na vnější zdi a lezl tam takovým maličkým kulatým okýnkem ve střeše.“

      „Ve střeše?“

      „Ano. To mu taky šlo. Uměl lézt po zdi jako učiněný Spiderman.“

      „No a co bylo na tom tajném místě na půdě tak divného?“ zeptala se Rhonda.

      „Bylo přímo nad ložnicí jeho rodičů. Říkal, že když tam jsou, všechno je odtamtud slyšet.“

      „Propánaboha.“ Rhonda se zašklebila. „Myslíš, že je poslouchal, když to dělali?“

      „Nejen to. Pamatuješ si jejich dům, viď?“

      Přikývla.

      Obrátil se k Hunterovi. „Byl to staromódní dřevěný dům s vysokými stropy. Andrew vyškrábal mezery mezi dřevěnými prkny v podlaze půdy, na různých místech. Vím to, protože mi je ukázal. Skrze ty škvíry viděl celou ložnici. Špehoval svoje rodiče.“

      „To snad ne,“ vyvalila Rhonda oči. „To je hnus. To byl ale úchyl.“ Otřásla se.

      „Ale nejvíc mě tam vyděsilo to,“ pokračoval Ricky, „že v jednom koutku jsem uviděl pár vatových tamponů a hadrů špinavých od krve.“

      „Od krve?“ zeptal se Hunter.

      „Od krve?“ opakovala Rhonda.

      Ricky přikývl. „Ptal jsem se ho na to. Řekl mi, že je to od krvácení z nosu.“

      Hunter svraštil čelo.

      „Když byl Andrew mladší, měl těžkou chřipku a něco se mu stalo s nosem. Vím, že je to pravda, protože se mu to párkrát přihodilo i ve škole. Začal kýchat nebo se jen trochu silněji vysmrkal, a krev už crčela.“

      Hunter vycítil Rickyho nejistotu. „Ale vy jste mu nevěřil, že ty zakrvácené vatové tampony a hadry jsou od krvácení z nosu, že ne?“

      Ricky pohlédl nejprve na sestru a pak na kancelářskou svorku, se kterou si pohrával. Byla celá zohýbaná a ztratila původní tvar. Zvedl ji a ukázal ji Hunterovi. „Takových jsem pár uviděl na podlaze vedle těch vatových kuliček. Taky na nich byla krev. Možná se šťoural v nose svorkami na papír, kdoví? Jak už jsem říkal, byl dost divný. Nevím, co se tam dělo, ale celé to tam působilo strašidelně. Řekl jsem Andrewovi, že musím domů, a co nejrychleji jsem odtamtud vypadl.“

      Hunter pochopil, proč ty zakrvácené vatové tampony, hadry a kancelářské svorky – Andrew prováděl sebepoškozování. Nahrazoval bolest bolestí, snažil se stát pánem svého utrpení. Nedokázal ovládnout emocionální bolest, kterou procházel pokaždé, když se rodiče hádali; aby se tedy odloučil od té bolesti, vytvářel si svou vlastní tím, že se sám zraňoval. Tak mohl klidně pozorovat sám sebe, jak krvácí, s odstupem od vlastního utrpení i skryté zuřivosti. Byla to bolest, kterou měl zcela pod kontrolou, včetně toho, jak hluboké zranění si způsobí a jak moc bude krvácet.

      Ricky se zarazil a oběma rukama si promnul tvář.

      „Podívejte, já vím, že Andrew byl trochu divný, ale to je tak nebo onak většina desetiletých dětí.“ Zalétl pohledem k Rhondě. „A některým to zůstane.“

      Ukázala mu vztyčený prostředníček.

      „Ale byl to milý kluk,“ pokračoval Ricky. „A kdybyste se mě zeptal, řekl bych, že to, co jeho otec udělal, bylo hodně zbabělé. Andrew vůbec neměl šanci. Nezasloužil si umřít.“

      Všichni umlkli.

      Hunterovi do sebe začínaly zapadat všechny kousky skládačky.

97

      Místnost, kde se nacházel, byla osvětlena pouze svíčkami – dohromady jich bylo dvanáct. Jejich plamínky se mihotaly v nesynchronizovaném tanci, stíny poskakovaly po stěnách. Zvedl oči k odrazu svého nahého těla ve velkém nástěnném zrcadle. Bosá chodidla na studené betonové podlaze, silné nohy, široká ramena, atletické tělo a oči studené jako led. Dlouho hleděl na svou tvář a pečlivě ji analyzoval. Pak se natočil tělem doleva a poté doprava, aby si prohlédl svá záda.

      Přistoupil ke stolu v rohu a zvedl jeden z mnoha předplacených mobilních telefonů, které na něm ležely; navolil číslo, které znal nazpaměť.

      Telefon dvakrát zazvonil, pak se v něm ozval klidný, ale pevný hlas.

      „Máte ty informace, o které jsem vás žádal?“ zeptal se a zalétl pohledem ke kancelářskému pracovišti, které měl před sebou.

      „Ano, nebyl to problém.“

      Bedlivě naslouchal.

      Informace byly spíš překvapivé než znepokojivé, ale v jeho tváři se neobjevila ani stopa úzkosti. Ukončil hovor a přejel pravou rukou po velké, zakrvácené jehle s nití, kterou nechal na pracovním stole.

      Bude muset změnit styl počínání, přizpůsobit se… a změny neměl rád. Odchylka od pečlivě připravených plánů znamenala zvýšené riziko, ale momentálně si nebyl jistý, jestli na tom ještě záleží.

      Podíval se na hodinky. Přesně věděl, kde ji bude za pár hodin mít. Informace získal tak snadno, až ho to rozesmálo.

      Znovu se obrátil k zrcadlu a zadíval se hluboko do vlastních očí.

      Je na čase udělat to znovu.

98

      „Do prdele!“

      Podívala se na hodiny v autě a polohlasem zaklela, zatímco zahýbala do své ulice v Toluca Lake, na jihovýchodě San Fernando Valley. Neměla pochyby, že přijde pozdě, a ona chodila pozdě velmi nerada.

      Slavnostní charitativní akce měla začít za jeden a čtvrt hodiny. Jenom cesta z domova jí zabere nejméně půlhodinu. Tím pádem má asi pětačtyřicet minut na to, aby se osprchovala, upravila si vlasy, nalíčila se a oblékla. Pro ženu, která se tolik pyšnila svým zevnějškem jako ona, to bylo takřka nemožné.

      Sekretářka jí akci připomněla s dostatečným předstihem, jak ji předtím požádala, ale nehoda na hollywoodské výpadovce ji stála pětatřicet minut času a při společenské události, které se zúčastní starosta Los Angeles, kalifornský guvernér a pěkných pár čelných celebrit, nebyl pozdní příchod zrovna nejlepší zahájení.

      Aby ušetřila čas, rozhodla se, že si vlasy vyčeše a sepne v týle. Taky měla dost jasnou představu o tom, které šaty a střevíce si vezme na sebe.

      Jejím domovem byl velký jednopatrový dům ve slepé uličce přímo u jezera Toluca. Věděla, že dům je pro ni samotnou zbytečně rozlehlý, ale zamilovala se do něj, hned jak začala hledat vhodnou nemovitost.

      Zaparkovala svůj Dodge Challenger na dlážděné příjezdové cestě a bezděčně znovu zabloudila pohledem k hodinám na palubní desce.

      „Do prdele, do prdele.“

      Čas a zpoždění jí dělaly takové starosti, že si ani nevšimla bílé dodávky zaparkované na ulici téměř přímo před jejím domem.

      Vystoupila z auta a cestou k domovním dveřím lovila z kabelky klíč. Když se ocitla na zápraží, uslyšela zašustění vycházející ze sestříhaných keřů na její zahrádce. Zarazila se a svraštila čelo. Několik vteřin poté se zvuk opakoval. Zněl jako jakési škrábání.

      „Ach propána, jen ať tu nemám krysy,“ zašeptala si pro sebe.

      Náhle uslyšela tiché zakňučení a z křoví vystrčilo hlavu maličké bílé štěně. Vypadalo vyděšeně a hladově.

      „Ach můj ty Bože.“ Dřepla si, odložila kabelku na zem a natáhla ruku. „Pojď sem, mrňousku. Neboj se.“ Štěně vyšlo z křoví, očichalo jí ruku.

      „Chudinko malá. Určitě máš hlad.“ Pohladila je po hlavičce, přejela dlaní sem a tam po jeho bílé srsti. Třáslo se. „Chceš trošku mlíčka?“

      Neslyšela ho, když k ní zezadu přistoupil. Seděla v dřepu, a tak bylo snadné ji ovládnout. Jeho silné ruce ji strčily dopředu, do křoví, odkud prve vyšlo bílé štěně, a současně jí přitiskl na ústa hadr, napuštěný omamnou látkou. Pokusila se reagovat, pustila štěně a zoufale se snažila natáhnout za sebe a chytit útočníka. Bylo však už pozdě; věděl to, a ona také.

      Během několika vteřin se její svět pohroužil do černočerné tmy.

99

      Garcia se vrátil rovnou ke svému stolu v Parkerově centru a zapnul počítač. Potřeboval si vyhledat na internetu on-line vydání uměleckých časopisů a magazínů.

      Po dvou hodinách už ho začínala bolet hlava od mžourání na obrazovku a pořád ještě nenašel to, co hledal. Vrátil se pohledem k výtisku hudebního časopisu, který odnesl z bytu Jessiky Blackové, a něco ho napadlo. Uvažoval jen pár vteřin, pak popadl sako a zase vyletěl ze dveří.

      Garcia se v centrální pobočce losangeleské veřejné knihovny nevyznal tak dobře jako Hunter, ale věděl, že tam uchovávají mikrofilmy a archivní databázi všech časopisů. Jen doufal, že tamní oddělení výtvarného umění je tak zdatné, jak tvrdil Hunter.

      Garcia našel volné počítačové pracoviště, posadil se a začal hledat mezi články. Pátral po čemkoli o Lauře Mitchellové nebo Kelly Jensenové, obzvlášť po interview.

      Trvalo mu necelé dvě a půl hodiny, než našel první – interview s Kelly Jensenovou pro časopis Art Today. Když četl řádky, které hledal, cítil, jak se mu rozproudila krev v žilách.

      „Tohle je zatracené šílenství,“ zamumlal a stiskl tlačítko tisku. Sebral sjetinu a vrátil se na místo. Teď byla jeho cílem Laura Mitchellová.

      Hodinu poté už byl na konci seznamu všech interview s Laurou Mitchellovou, která v systému našel – nic.

      Najednou dostal šílený nápad a na okamžik se zarazil; zvažoval všechny možnosti.

      „No a co, sakra,“ zašeptal, když se rozhodl, že to stojí za pokus.

      Garcia by nenašel lepší sbírku uměleckých časopisů a článků o Lauře Mitchellové než tu, kterou objevili v zatemněném pokoji bytu Jamese Smithe. Smith zřejmě sbíral všechno, co o ní kdy vyšlo. Ještě pořád byl ve vazbě a jeho byt se nadále nalézal v rukou policie v rámci probíhajícího vyšetřování.

      Garcia se zastavil u dveří spoře osvětleného pokoje s kolážemi; civěl na časopisy a noviny, navršené takřka všude.

      „Kruci!“ zašeptal si pro sebe. „Tohle mi potrvá věčnost.“

      Ve skutečnosti mu to zabralo jen dvě hodiny, během nichž se probral třemi hromadami časopisů a magazínů. Poslední interview Laury Mitchellové bylo v magazínu Contemporary Painters a vyšlo před jedenácti měsíci. Byl to malý článek – ani ne patnáct set slov.

      Málem se zakuckal, když ho četl.

      „Ty šmejde.“

      Všechny chlupy na těle se mu zježily. Věděl, že takováhle shoda okolností prostě neexistuje.

      Cestou z budovy mu zazvonil v kapse mobil. Podíval se na displej, teprve potom přijal hovor.

      „Roberte, zrovna jsem ti chtěl volat. Nebudeš věřit, co jsem zrovna zjistil…“

      „Carlosi, poslouchej,“ přerušil ho Hunter naléhavě, „myslím, že vím, po kom jdeme.“

      „Cože? Vážně? Po kom?“

      „Nepochybuju o tom, že už nevystupuje pod svým skutečným jménem, ale jeho původní jméno bylo Andrew Harper. Potřebuju, abys okamžitě kontaktoval operační a pátrací tým. Potřebujeme všechno, cokoliv, co se o něm dá zjistit.“

      Garcia se zastavil a zamračil se do prázdna. Pátral v paměti po tom jménu. „Počkej vteřinu,“ rozpomněl se, „není to jméno toho kluka, o kterém nám Stephen říkal do telefonu? Toho, kterého zavraždil jeho otec?“

      „Jo, to je on, a nevím, jak se odtamtud dostal, ale myslím, že toho dne zavražděný nebyl.“

      „Prosím?“

      „Myslím, že to nějak přežil. A myslím, že byl v domě, když se to stalo, Carlosi.“

      „Cože?“

      „Všechno ti povím, až se vrátím do Los Angeles. Teď jsem na letišti. Asi za dvě hodiny přistanu na LAX. Poslyš, já myslím, že se ten kluk ukrýval v domě.“

      „To snad ne.“

      „Sledoval, jak otec matku znetvořil, zašil, napsal krví zprávu na zeď, pak ji zabil a sám si ustřelil hlavu…“

      Garcia zůstal zticha.

      „Myslím, že ten kluk to všechno viděl. A teď opakuje dějiny.“

100

      Mračna se stahovala, když Andrew Harper zahnul se svou dodávkou na státní silnici číslo 170 směrem na sever. Ze zadního sedadla hnědého kombíku před ním se na něj usmíval a mával asi devítiletý kluk, v ruce kornout se zmrzlinou. Ne že by Andrew někdy potřeboval připomínky, aby ho mysl zanesla zpátky do onoho dne – byly všude, kam se podíval – ale při pohledu na toho kluka se zmrzlinou sebou Andrew škubl jako kráva, co odhání mouchy; mozek mu zaplavily živé obrazy. V okamžení se přenesl zpátky do otcova náklaďáčku toho nedělního rána. Otec ujel jen pár bloků a pak zastavil u benzínové pumpy.

      „Mám pro tebe překvapení,“ řekl Ray Harper a obrátil se k malému Andrewovi, který seděl vedle něj. Rty se mu usmívaly, ale oči ho zrazovaly. „Ale nejdřív ti dojdu pro zmrzlinu.“

      Andrew vyvalil oči. „Zmrzlinu? Máma nemá ráda, když jím zmrzlinu. Prý mi od toho nachlazení zmrzlina neprospívá, tati.“

      „Vím, že to nemá ráda, ale tobě přece zmrzlina chutná, ne?“

      Andrew horlivě kýval.

      „Jeden kopeček nemůže škodit. Dneska je mimořádný den, a jestli máš zmrzlinu rád, tak ji dostaneš. Jakou?“

      Andrew okamžik přemýšlel. „Čokoládovou,“ řekl a štěstí mu téměř prýštilo z pórů.

      Pár minut nato se Ray vrátil k autu se dvěma kornouty. Andrew se pustil do svého, jako by se zmrzlina mohla rozplynout ve vzduchu, pokud ji okamžitě nesní. Ani ne za minutu už měl kornout v sobě a olizoval si prsty.

      Ray právě dojedl svůj kornout se zmrzlinou, když Andrew explodoval jediným mocným kýchnutím – a s ním přišla krev. Andrewovi se nepodařilo zakrýt si nos včas a krev se rozstříkla všude kolem: po palubní desce, předním okně, dveřích, ale hlavně měl od ní celé tričko. Krvácení z nosu, které následovalo, bylo krátké, ale intenzivní – stačilo to, aby mu krev natekla na kalhoty a na boty. Ray okamžitě po Andrewovi sáhl, mírně mu zaklonil hlavu a okrajem jeho trička mu očistil šmouhy kolem nosu a úst. Do dvou minut krvácení ustalo.

      „No jo,“ svraštil Ray omluvně čelo. „Možná to přece jen nebyl tak dobrý nápad.“

      Andrew se usmál, pak se podíval na své zakrvácené tričko a lekl se.

      „To nic, kloučku,“ položil Ray chlapci ruku na hlavu. „Řekl jsem, že mám pro tebe překvapení, vzpomínáš si?“ Sáhl za své sedadlo a zpod kabátu vytáhl krabici v dárkovém balení. „Tohle je pro tebe.“

      Andrewovi se rozzářily oči. „Ale já nemám narozeniny a ještě nejsou Vánoce, tati.“

      „Tohle je předvánoční dárek. Zasloužíš si to, synku.“ Rayovu tvář na okamžik zaplavil smutek. „Jen do toho, otevři to. Vím, že se ti to bude líbit.“

      Andrew rval papír z krabice, jak nejrychleji dovedl. Miloval dárky, i když jich nikdy mnoho nedostával. Celá tvář se mu zalila obrovským úsměvem. Navrchu v krabici leželo zbrusu nové tričko. Vpředu mělo velký obrázek Wolverina, Andrewovy nejmilejší postavy z komiksu X-Men.

      „PÁNI!“ To bylo jediné, co ze sebe dokázal vypravit.

      „Jen do toho, podívej se, co tam ještě je,“ pobídl ho Ray.

      Andrew poznal, co to bude, ještě než krabici otevřel – nový pár tenisek, také potištěný obrázky Wolverina a X-Men. Andrew hleděl na otce napůl zděšeně.

      „Ale táto, tyhle jsou vážně drahé.“ Věděl, že rodina poslední dobou zápasí s financemi.

      Rayovi se zaleskly oči. „Zasloužíš si mnohem víc, synku.“ Na okamžik se zarazil. „Promiň, že jsem ti nikdy nedokázal dát všechno, co si zasloužíš.“ Znovu políbil Andrewa na čelo. „Co kdyby sis to všechno vyzkoušel? Aspoň se zbavíš toho špinavého trička.“

      Andrew zaváhal.

      Ray věděl, jak je jeho syn stydlivý. „Dojdu nám pro pár limonád a ty se můžeš zatím převléct, ano?“

      Andrew počkal, až otec znovu vstoupí do obchodu u benzínové pumpy, rychle si svlékl zakrvácené tričko a hodil je na zadní sedadlo. Jizva, kterou měl na hrudi od včerejší noci, se odrážela od ostatních, jež mu křižovaly trup, protože byla jasně rudá a svědila. Jemně si ji poškrábal špičkami prstů. Naučil se nikdy nepoužívat nehty, aby rány nezačaly znovu krvácet. Než se Ray vrátil do náklaďáčku s papírovým pytlíkem a dvěma lahvemi Mountain Dew, Andrewovy oblíbené limonády, chlapec už měl na sobě nové tričko i tenisky.

      „Náramně ti sluší, kloučku,“ podal mu Ray jednu láhev.

      Andrew se usmál. „Ty boty si budu muset zout, táto. U jezera by se mi ušpinily.“

      Cosi v Rayových očích se změnilo. Celá jeho bytost byla náhle naplněná žalem a smutkem. „Musím ti něco říct, synku. Dneska na ryby nepojedeme.“

      Jeho smutek se zrcadlil i v Andrewově tváři. „Ale táto, máma říkala, že jestli dneska chytím velkou rybu, už se nebudete hádat. Slíbila mi to.“

      Do Rayových očí znovu vhrkly slzy, ale zadržel je. „Ach, zlato, my už se nebudeme hádat. Už nikdy.“ Položil chlapci dlaň na zátylek. „Po dnešku už ne.“

      Andrewovy oči se zaleskly radostí. „Vážně? Slibuješ, táto?“

      „Slibuju, kloučku, ale potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

      „Tak jo.“

      „Mám dneska něco hodně důležitého na práci, proto nemůžeme jet na ryby.“

      „Ale vždyť je neděle, táto. V neděli nepracuješ.“

      „To, co dneska musím udělat, není práce. Ale je to něco moc, moc důležitého.“ Na okamžik se odmlčel. „Jednou jsi mi řekl, že máš nějakou tajnou skrýš, je to pravda?“

      Andrew se zatvářil ustaraně.

      „Máš ji pořád?“

      Chlapec ostýchavě přikývl. „Ano, ale nemůžu ti říct, kde to je, táto. To je tajné.“

      „To nic. Nechci, abys mi říkal, kde to je.“ Sáhl pro něco pod sedadlem. „Potřebuju, abys odešel do té své tajné skrýše a zůstal tam až do večera. Můžeš si hrát s tímhle.“ Ray mu ukázal tři patnácticentimetrové figurky – Wolverina, profesora X a Kyklopa.

      „Páni.“ Andrew nemohl uvěřit vlastním očím. Bylo to čím dál lepší.

      „Co říkáš? Líbí se ti dárky?“

      „Ano, tati. Mockrát děkuju.“ Sáhl po hračkách.

      „Není zač, synku, ale můžeš to pro mě udělat? Můžeš jít do té své tajné skrýše a prostě tam zůstat až do večera a hrát si s novými hračkami?“

      Andrew zvolna zvedl oči od figurek a znovu je soustředil na otcovu úzkostnou tvář. „Nebudeš se už hádat s mámou?“

      Ray plaše zavrtěl hlavou. „Už nikdy,“ zašeptal.

      „Slibuješ?“

      „Slibuju, synku.“

      Další živý úsměv. „Tak fajn.“

      „Nevyjdeš odtamtud až do večera, slyšíš?“

      „Nevyjdu, tati. Slibuju.“

      „Tumáš.“ Ray mu dal papírový sáček. „Jsou tam čokoládové tyčinky – Butterfingers; vím, že je máš nejradši – a taky nějaké brambůrky, sendvič se sýrem a šunkou a další dvě láhve limonády, abys neměl hlad ani žízeň.“

      Andrew vzal sáček a nakoukl dovnitř.

      „Nesněz to všechno najednou, jinak ti bude špatně.“

      „Nesním.“

      „Tak fajn. Je to tvoje tajné místo blízko? Dojdeš tam pěšky?“

      „Ano, dojdu tam pěšky, tati. Není to daleko.“

      Ray znovu syna objal, tentokrát velice dlouze. „Mám tě rád, Andrewe. Vždycky tě budu mít rád, synku, ať se děje, co chce. Prosím tě, zapamatuj si to, jo?“

      „Taky tě mám rád, tati.“ Zatímco otec bojoval se slzami, Andrew otevřel dveře a vyskočil do vozovky i se svým novým tričkem, teniskami a hračkami. Tatínek slíbil, že se už nikdy nebude hádat s maminkou. Byl to nejšťastnější den jeho života.

101

      Andrew zapnul rádio s nadějí, že mu hudba pomůže zaplašit vzpomínky, ale už bylo pozdě. Jeho mysl ujížděla jako na horské dráze a vzpomínky spolu s obrazy se na něj jen hrnuly.

      Pamatoval si, že mu trvalo pouhých pár minut, než se dostal zpátky do domu poté, co nechal otce u benzínové pumpy. Nastrkal si figurky do kapsy u bundy, přeskočil plot a čekal v křoví kolem zahrady. Jen chtěl mít jistotu, že maminka není venku. Stejně bylo moc zima, než aby seděla na zahradě. Uháněl ke zdi a začal šplhat po dřevěné konstrukci na popínavé rostliny, jak to dělal každý den; tentokrát byl ještě opatrnější než obvykle, aby si neušpinil nové tenisky. Protáhl se malým kulatým okénkem nahoře a ocitl se na svém tajném místě.

      První, co jako obvykle udělal, bylo, že si zul boty a navlékl si tlusté vlněné ponožky. Prkna podlahy na půdě byla většinou pevná a on už dávno odhalil ta rozvrzaná, ale stejně musel být opatrný, když se tam nahoře pohyboval. Andrew se naučil chodit po špičkách a šoupat nohama po podlaze, což mu umožňovalo pohybovat se takřka úplně nehlučně.

      Andrew postavil tři figurky na dřevěnou bednu v koutě a zadíval se na ně usměvavýma očima. Pohledem zalétl k pytli vatových tamponů a krabici kancelářských svorek na podlaze u bedny. Cítil, jak v něm začíná narůstat něco příjemného. Něco, co už dlouho nepocítil. Najednou vyplázl jazyk na tampony i svorky, vysmíval se jim. Už je nebude potřebovat. Tatínek mu slíbil, že už se nikdy nebude hádat s maminkou. A tatínek vždycky všechny sliby dodržel. Zase budou šťastná rodina, jako bývali. A to znamená, že on už si nebude muset způsobovat bolest.

      Andrew si zalezl do svého oblíbeného kouta a chopil se přehršle komiksových sešitů. Dávno je měl všechny přečtené, ale to nevadilo.

      Určitě tam seděl a listoval svými časopisy už skoro dvě hodiny, když uslyšel z pokoje rodičů nějaký zvuk. Andrew odložil komiksy a podíval se jednou z mnoha dírek, které vyrobil v podlaze. Do pokoje právě vstoupila maminka. Byla zabalená do huňaté žluté osušky. Vlasy měla ještě mokré a sčesané dozadu. Andrew odtrhl oko od otvoru dřív, než maminka odložila osušku. Už ji viděl nahou, ale to bylo omylem. Stála tehdy ve slepém úhlu, kam nebylo vidět ze žádné z Andrewových dírek v podlaze. Když se konečně znovu objevila, neměla na sobě nic. Andrew věděl, že je špatné dívat se na nahou matku nebo otce. Vídal je, jak se ukrývají pod přikrývkami a vydávají podivné zvuky. Věděl, že je to něco, čemu všechny děti ve škole říkají šukání, ale z místa, kde stál, ani jeden z nich nevypadal, jako by ho to nějak moc bavilo.

      Vrátil se ke svým komiksům s vědomím, že teď musí být obzvlášť zticha, ale pak uslyšel, jak se dveře rodičovského pokoje strašlivě prudce zabouchly. Vrátil se pohledem k otvoru v podlaze a dech se mu na několik vteřin zatajil. U zavřených dveří stál otec, ale jeho tvář byla takřka k nepoznání, naplněná takovým hněvem, až to Andrewa vyděsilo do hloubi duše. Tatínkovy ruce, paže a košile byly samá krev. Maminka stála nahá a ochromená na druhé straně místnosti proti manželovi.

      „Ach můj Bože. Co se stalo? Kde je Andrew?“ zeptala se hlasem, v němž zněla panika.

      „S Andrewem si nemusíš dělat starosti, ty kurvo prolhaná,“ vybuchl Ray tak hněvivým hlasem, až se místnost téměř otřásla. „Větší starost bys měla mít o svého zkurveného milence.“

      Emily se zarazila.

      „Myslím, že už s ním šukat nebudeš.“ Vyndal něco z kapsy. Andrewovi to připadalo jako hodně krvavý kus masa.

      Emily vydala přiškrcený výkřik. „Panebože, Rayi. Cos to udělal? Cos to, pro všechno na světě, udělal?“ Ruce jí vystřelily k otevřeným ústům v absolutní hrůze.

      „Postaral jsem se, aby Nathan, ta ubohá náhražka chlapa, už nikdy nezničil další rodinu.“ Ďábelsky se usmál. „Taky jsem se postaral, aby nebyl schopný říct ani slovo, až se setká se svým Stvořitelem. Dalo by se říct, že má zašitou hubu.“ Udělal dva kroky směrem k Emily.

      O krok ucouvla a pokusila se zakrýt si tělo rukama.

      „Proč jsi to musela udělat, Emily? Proč jsi musela naši rodinu zničit? Proč jsi mě přinutila udělat tyhle věci?“ Z Rayových úst vyletěla slina. Vrátil ten krvavý kus masa do kapsy. „Pamatuješ si, co jsme si říkávali?“ Nečekal na odpověď. „Říkávalas mi – Ty jsi ten pravý, zlato. Ty jsi ten, kterého jsem hledala celý život. Jsi moje spřízněná duše. Nikdy se nerozejdeme, protože ty jsi ten, s kým chci strávit zbytek života. Pamatuješ si to?“

      Ticho.

      „ODPOVĚZ MI.“

      Rayův řev byl tak silný a plný vzteku, že se Andrew nahoře na půdě okamžitě pomočil.

      „A – ano.“ Emily se dala do pláče a roztřásla se tak prudce, až téměř nemohla dýchat.

      „Ale já nebyl ten pravý, viď? Lhala jsi mi, ty falešná mrcho. Přiměla jsi mě uvěřit, že to, co máme, je posvátné… mimořádné… věčné. Ale nebylo to tak, viď? Nestačil jsem ti.“

      Emilyiny rty se ani nepohnuly.

      „Byl ten pravý on?“ zeptal se Ray. „Byl pro tebe Nathan ten pravý?“ Přistoupil o krok blíž. Emily stála zády u zdi. Neměla kam utéct. „Milovala jsi ho?“

      Žádná odpověď.

      „Milovala jsi ho…?“ Celé Rayovo chování se jaksi změnilo, jako by se z něj stal někdo jiný. Někdo nepředstavitelně zlý.

      Emily úplně ztratila hlas. Hlasivky jí zkameněly čirým strachem. Reflexivně a bezmyšlenkovitě maličko přikývla.

      To stačilo, aby Rayův hněv vybuchl jako sopka.

      „Jestli tomuhle říkáš pravá láska, tak ji máš mít. Máš ji mít v sobě navěky. Ty a on, spolu jako jedno tělo – navěky.“ Přiskočil k ní tak rychle a cílevědomě, že by ho nedokázala zastavit ani armáda vojáků. Zaťatou pěstí ji zasáhl do spánku takovou silou, že se v bezvědomí sesula na zem.

      Andrew nad nimi byl jako zkamenělý, tak vyděšený, že se nemohl ani pohnout; hlas mu vypověděl službu a oči téměř ztratily schopnost mrkat. Jeho mozek byl příliš mladý a naivní, než aby zvládal zpracovat všechno, co viděl. Vůbec neodtrhl oči od skuliny v podlaze.

      Následující hodinu Andrew sledoval, jaká nestvůra vystupuje z otcova nitra.

      Ray odvlekl bezvládnou Emily k posteli a přivázal ji. Pak vzal dlouhý kus tlusté černé nitě a jehlu a pečlivě jí zašil ústa. Vytáhl ten divný kus krvavého masa, co měl u sebe, roztáhl Emily nohy a vecpal to do ní; pak ji zašil i tam. Ray potom její krví napsal něco na zeď. Písmena byla dost velká, aby je Andrew byl schopen přečíst – MÁŠ HO V SOBĚ.

      Ray postavil postel na hranu tak, aby jeho manželka jakoby stála, a přistrčil ji k protější stěně.

      Andrewovi tekly slzy z očí.

      Z krabice na skříni vyndal Ray dvouhlavňovou brokovnici, sedl si na podlahu přímo před Emily, zkřížil nohy, opřel si brokovnici o kolena a čekal.

      Nemusel čekat dlouho. O několik minut později Emily otevřela oči. Pokusila se křičet, ale stehy na rtech uvěznily většinu zvuku v jejím těle. Nevěřícnýma očima spočinula na manželově tváři.

      Usmál se na ni.

      „Tohle jsi chtěla, Emily?“ Jeho tón se změnil – teď byl klidný, chápavý, jako by v sobě náhle našel věčný mír a klid. „Tohle všechno je tvá vina. A doufám, že za to budeš hnít v pekle.“ Ray zaklonil hlavu a vložil si hlavně brokovnice pod bradu. Přitiskl prst na spoušť.

      Emily se křečovitě stáhla v očekávání toho, co se mělo stát, a současně pochopila, co už Ray udělal. Úplně přišel o rozum. Byla si jistá, že zabil jejich syna i jejího milence. Obsah žaludku jí vytryskl do úst a tam ho zablokovaly Rayovy stehy. Zpanikařila a začala se dusit. Kyslík nemohl najít cestu do plic.

      Se zakloněnou hlavou se Ray zhluboka nadechl a stiskl spoušť. A v tom posledním zlomku vteřiny těsně předtím, než z brokovnice vyšel výstřel, je uviděl. Ukryté mezi prkny stropu. Uviděl je, protože se od nich odrazilo světlo a zamžikaly.

      Uviděl zděšené oči svého syna, které se upíraly přímo na něj.

102

      Procitla, ale neotevřela oči. Věděla, že nebyla v bezvědomí moc dlouho – pět, maximálně deset minut. Když předtím u domovních dveří ucítila na nose a ústech ten vlhký hadr, okamžitě poznala charakteristický zápach – éter. Také si hned uvědomila, že protivník je určitě silnější než ona a navíc ve výhodnější pozici, takže nemá smysl se bránit.

      Okamžitě naskočil instinkt. Jakmile pochopila, že útočník používá anestetikum, aby si ji podrobil, přesně věděla, jakou reakci od ní bude očekávat. Hrála s ním, zadržovala co nejdéle dech a předstírala zápas. První doušek éteru ji nepochybně omámí, ale ne na dlouho. Jestli dokáže dost přesvědčivě hrát, že se útočníkovi brání a současně lapá po vzduchu, uvěří, že se nadechla tolikrát, aby zůstala v bezvědomí dlouho.

      Vyšlo to.

      Násilník jí nedržel hadr u nosu déle než pětadvacet vteřin, přesvědčený, že je bez sebe.

      Teď zůstávala kapitánka Blakeová zcela nehybná a tichá. Slyšela rachocení motoru auta. Cítila, jak tvrdá podlaha pod ní vibruje a každou chvíli nadskočí. Maličko pootevřela oči, aby získala lepší představu o svém okolí. Nebylo pochyb: ležela v tmavé zadní kabině dodávky, která se někam řítila. Ruce měla svázané za zády, ale nohy spoutané neměla, což by jí mohlo dát šanci. Její mobil a kabelka zmizely – to ji nepřekvapovalo.

      Věděla, že prozatím jí nezbývá nic než čekat.

      Vždycky uměla skvěle určovat čas zpaměti. Odhadovala, že jeli asi hodinu, než úplně zastavili. Dodávka se většinu cesty pohybovala rozumnou rychlostí, což znamenalo, že se jim nějak podařilo vyhnout se z větší části popojíždění s častým zastavováním a rozjížděním, jímž byl losangeleský dopravní provoz proslulý. Ať ji vezl kamkoli, byla si celkem jistá, že cíl leží někde mimo město.

      Uslyšela, jak se dveře u řidiče otevřely a pak zabouchly. Jde si pro ni. Teď to přijde.

      Rychle se posunula k zadním dveřím tak, aby byla u nich co nejblíž. Bude mít jen jeden pokus. Přitáhla kolena těsně k hrudi a čekala. Tentokrát byl prvek překvapení na její straně. Slyšela, jak se dveře odemykají, a připravila se.

      Když se dveře otevřely, vykopla co nejprudčeji. Její nohy udeřily o věznitelovu hruď. Poprvé v životě litovala, že nenosí do práce jehlové podpatky.

      Jak předvídala, věznitele to úplně zaskočilo. Vyrazilo mu to dech a svalil se naznak přímo na zem.

      Vymrštila se celým tělem a odstrčila se od okraje zadní kabiny dodávky. Nohy se jí strachem a adrenalinem třásly tak silně, že si nebyla jistá, jestli ji udrží. Zatímco se je snažila ustálit a vyskočit z dodávky, rychle přelétla očima okolí. Dodávka parkovala před nějakou velkou starou budovou, ale nic jiného kolem nebylo, jen pustina, zanedbaná vegetace a úzká silnice, po které sem zjevně přijeli.

      Sjela pohledem k zemi a strach se jí vzedmul v hrdle jako tsunami. Její věznitel zmizel.

      „Do prdele!“

      Zmocnila se jí panika a rozběhla se směrem k silnici, ale neměla na to pořádné boty a ruce měla pořád svázané za zády. Zmohla se jen na nemotorné, klopýtavé poskakování; po několika krocích jí někdo s ohromující silou a přesností podrazil nohy. Zase ho ani neslyšela, jak se k ní zezadu blíží.

      Žuchla na zem, nejdřív rameno, pak hlava. Zorné pole se jí rozmazalo a viděla jen postavu, která se nad ní tyčila.

      „Tak chytračka to chce po zlém, co?“ Jeho hlas byl klidný, ale velice zlověstný. „Tak si prohlídni tohle, ty mrcho.“

      Jeho prsty se zaťaly v pěst.

      „Teď to bude bolet, kurvo.“

103

      Whitney Myersová se podívala na hodinky. Mobil zvedla po třetím zazvonění.

      „Whitney, mám pro tebe nějaké informace,“ řekl Leighton Morris hlasem přehnaně vzrušeným jako obvykle. Morris byl další z kontaktů Myersové v Losangeleském policejním sboru; tu a tam mu volala, když potřebovala zasvěcené informace.

      „Poslouchám.“

      „Ten detektiv, jak jsi mě žádala, abych ho měl na očích, Robert Hunter…?“

      „Jo, co je s ním?“

      „Dneska ráno nastoupil do letadla.“

      „Do letadla? Kam letěl?“

      „Do Healdsburgu v okrese Sonoma.“

      „Okres Sonoma? Co to má být, sakra? Proč?“

      „To nevím. Ale určitě to má něco společného s tím případem, který momentálně vyšetřuje, a ten se, mimochodem, velice tutlá.“

      „Odletěl dnes ráno, říkáš?“

      „Přesně tak, a zrovna si objednal zpáteční letenku na dnes odpoledne.“ Následovala krátká pauza. „Abych řekl pravdu, hodně brzy už by měl nastupovat do letadla.“

      Myersová se opět podívala na hodinky. „Přiletí na LAX?“

      „Uhádlas.“

      „Máš údaje o letu?“

      „Přímo před sebou.“

      „Tak jo, pošli mi je textovkou.“

      Ukončila hovor a čekala.

104

      Nedošlo ke zpoždění a Hunter přistál na LAX přesně podle letového řádu. Jelikož neměl zavazadla, která by si musel vyzvedávat, prošel branou pouhých pár minut po přistání. Garcia už na něj čekal se šanonem pod paží.

      „Parkuješ na placeném stání?“ zeptal se Hunter.

      Garcia se zašklebil. „Zbláznil ses? Tohle je oficiální záležitost. Máme svoje výhody.“

      Hunter se usmál. „Fajn, tak si dáme kafe a já ti povím, co jsem se dozvěděl. Už se ozvali z operačního nebo z pátracího týmu?“

      „Zatím ani ň. Zrovna jsem si to u nich ověřoval.“

      Našli si stůl stranou ve Starbucks na terminálu 1. Hunter vypověděl Garciovi všechno, co se dozvěděl o Harperových. Řekl mu o Andrewově tajné skrýši na půdě a o otvorech v podlaze. Informoval ho o sebepoškozování, a že podle něj určitě Andrew nějak přežil a byl svědkem všeho, co se událo onoho dne před dvaceti lety. Potom Andrew zmizel.

      „Jestli byl jeho otec tak brutální, jak mohl Andrew přežít?“

      „Nevím přesně, co se ten den stalo. To neví nikdo, jenom Andrew. Ale je naživu. A papiňák, co má v hlavě, konečně vybouchl.“

      „Chceš říct, že to něco odstartovalo?“

      Hunter přikývl.

      „A neexistovaly vůbec žádné jeho fotky?“

      „Žádné jsem nenašel. Je to malé město, malá škola. Tenkrát se do školní ročenky dávaly jen fotografie středoškoláků. Andrew byl v páté třídě, když se to stalo.“ Podrbal si jizvu v týle. „Myslím, že jsme měli pravdu v tom, že vrah používá přenos a projekci spolu s hlubokou láskou k osobě, kterou mu oběti připomínají.“

      „Ke své matce. Osobě, kterou v tom věku miloval nejvíc. Osobě, které by nikdy neublížil, děj se, co děj.“

      „Děj se, co děj.“

      „Oidipovský komplex?“

      „Myslím, že nebyl do matky zamilovaný v romantickém smyslu slova, ale byl to hodně plachý kluk a měl málo přátel. Rodiče pro něj byli vším. Podle jeho názoru nemohli udělat nic špatného.“

      „Nemohly jeho pocity zmutovat v kombinaci synovské a romantické lásky, to obojí dohromady?“

      Hunter se nad touto teorií zamyslel. „Je to možné, proč?“

      „Fajn, teď je řada na mně. Ukážu ti, co jsem zjistil.“ Garcia otevřel šanon, který s sebou přinesl, a vyndal hudební magazín, který našel v bytě Jessiky Blackové. V rychlosti Hunterovi vylíčil, co se stalo s Markem Strattonem, jak se přestal ovládat a jak úplně zničil možné dějiště únosu. „Náhodou jsem na tenhle magazín narazil v jejich bytě. Je v něm interview s Jessikou Blackovou. V určité části se jí redaktor ptá na lásku.“

      „No a?“

      „Zeptal se jí, co pro ni znamená opravdová láska.“ Garcia přistrčil časopis k Hunterovi a ukázal na zvýrazněné řádky. „Tohle mu odpověděla.“

      Hunter přelétl věty pohledem a zarazil se. Tep se mu zrychlil. Přečetl si text znovu.

      „Opravdová láska je pro mě něco nezvladatelného. Jako oheň, co ve vás jasně hoří a spálí všechno kolem sebe.“

      „Oheň, který ve vás jasně hoří?“ potřásl Garcia hlavou. „Mně to nepřipadá jako náhoda. Tak jsem se vrátil do kanceláře a hledal na netu… nic jsem nenašel. Pak jsem si vzpomněl, že jsi mi říkal, jak dobré jsou archivy časopisů ve veřejné knihovně, a tak jsem si udělal výlet do centra.“

      „A…?“

      „Našel jsem tohle.“ Ze šanonu vyndal kopii sjetiny, kterou si přinesl z knihovny, a přistrčil ji Hunterovi. „Interview s Kelly Jensenovou pro magazín Art Today. Další otázka na opravdovou lásku a její pohled na věc.“ Ukázal na zvýrazněné věty. „Podívej se na její odpověď.“

      Láska bolí, a opravdová láska bolí ještě víc. Musím přiznat, že jsem v tomhle směru neměla velké štěstí. Moje poslední zkušenost byla pro mě velice bolestná. Díky ní jsem si uvědomila, že láska bývá jako šílený nůž, který ve vás vězí a každou chvíli se může prostě otevřít. A když to udělá, pořeže vás. Protíná všechno, co v sobě máte. Způsobí vám krvácení. A nemůžete proti tomu udělat skoro nic.

      „Do prdele,“ zašeptal Hunter a prohrábl si rukou vlasy.

      „V knihovně jsem nemohl najít žádné podobné články o Lauře Mitchellové. Pak jsem dostal takový šílený nápad a vrátil se do bytu Jamese Smithe.“

      „Nejlepší kolekce časopisů a článků o Lauře, co se dá najít.“

      „Přesně tak,“ souhlasil Garcia. „Trvalo mi to pár hodin, ale našel jsem tohle.“ Podal Hunterovi výtisk časopisu Contemporary Painters.

      Další otázka na lásku. Hunter si přečetl zvýrazněné věty: Opravdová láska je neuvěřitelná věc. Něco, co se nedá ovládat. Něco, co ve vás exploduje jako bomba, když to nejmíň čekáte, a úplně vás to pohltí.

      „Dává jim lásku,“ řekl Garcia. „Ne svou lásku, ale to, co ony považují za opravdovou lásku – podle toho, co si o nich přečte. Podle jejich vlastního vyjádření.“

      Hunter mlčky souhlasil. „Má v hlavě fakt guláš. Vůbec nechápe, co je to láska. A mě to nepřekvapuje. Pro Andrewa byla opravdová láska to, co měli mezi sebou jeho rodiče, ale to, čeho byl tenkrát svědkem, roztříštilo jeho představu na milion kousíčků, které se od té doby pokouší poskládat dohromady.“

      „Fajn, ale proč zrovna teď?“ zeptal se Garcia. „Jestli k traumatu došlo před dvaceti lety, proč začal jednat teprve teď?“

      „Traumata nepůsobí přímočaře, Carlosi,“ vysvětloval Hunter, „ani žádná jiná psychická újma. Mnohá traumata, která lidé utrpí v tom či onom stadiu života, se nikdy neprojeví činy. Většinou ani traumatizovaná osoba neví, co zapůsobilo jako katalyzátor. Prostě jim to najednou bouchne v hlavě a ztratí nad sebou kontrolu. V Andrewově případě to mohlo způsobit třeba i jen to, že uviděl někde v časopise nebo v novinách obrázek Laury, Kelly nebo Jessiky.“

      „Protože se nepodobají jeho matce jen fyzicky, ale navíc jsou ve stejném věku jako ona, když zemřela, a všechny byly umělkyně.“

      „Přesně tak.“ Hunterovi začal zvonit mobil – na displeji stálo Utajené číslo.

      „Detektiv Hunter,“ přiložil telefon k uchu.

      „Zdravím, detektive. Jak se vám líbilo moje rodiště?“

      Hunterův překvapený pohled zalétl směrem ke Garciovi. „Andrew…?“

105

      Garcia vytřeštil oči překvapením. Původně myslel, že se přeslechl, ale výraz v Hunterově tváři vyvrátil všechny pochybnosti.

      „Andrew Harper…?“ opakoval Hunter klidným hlasem.

      Z telefonu se ozval smích. „Už dvacet let mi nikdo neřekl Andrew.“ Věta byla pronesena klidným tónem. Jeho hlas zněl jako tlumený šepot. Hunter si vzpomněl na ten šepotavý hlas, který slyšel z nahrávky, již Myersová získala ze záznamníku Katii Kudrovové.

      „Nestýská se vám po vašem skutečném jménu?“ Hunterův tón byl stejný jako Andrewův.

      Ticho.

      „Vím, že jste tam byl, Andrewe. Vím, že jste viděl, co se tenkrát stalo ve vašem domě. Ale proč jste utekl? Kam jste šel? Proč jste nedovolil, aby vám někdo pomohl?“

      „Pomohl?“ Zasmál se.

      „Nikdo by se nedokázal sám vypořádat s tím, čím jste si prošel. Tenkrát jste potřeboval pomoc. Potřebujete pomoc i teď.“

      „Vypořádat? Jak se někdo může vypořádat s pohledem na to, jak se mu otec mění přímo před očima v nestvůru? Otec, který mi ještě pár hodin předtím dal ty nejlepší dárky, co jsem kdy dostal. Otec, který mi slíbil, že všechno bude dobré. Že už nebudou žádné hádky. Otec, který řekl, že miluje mou matku a mě nade všechno ostatní. Co je to za lásku?“

      Hunter nemusel odpovídat.

      „Proklepl jsem si vás. Býval jste psycholog, že? Myslíte, že byste mi uměl pomoct se s tím vypořádat?“

      „Snažil bych se ze všech sil.“

      „To jsou kecy.“

      „Ne, nejsou. Život není od toho, abychom s ním bojovali na vlastní pěst. Všichni potřebujeme čas od času pomoc. Bez ohledu na to, jak si myslíme, že jsme silní nebo tvrdí. Osamělý člověk si prostě nedokáže s určitými životními situacemi poradit. Zvlášť když je mu teprve deset let.“

      Ticho.

      „Andrewe?“

      „Přestaňte mi říkat Andrew. Nemáte na to právo. Nikdo na to nemá právo. Andrew zemřel tenkrát před dvaceti lety.“

      „Fajn. Jak byste si přál, abych vás oslovoval?“

      „Nemusíte mě oslovovat vůbec. Ale protože jste byl tak laskav, že jste všecko podělal – že jste se hrabal v něčem, na co jste neměl právo, mám pro vás taky překvapení. Mám za to, že přes svůj telefon můžete přijímat videozprávy, je to tak?“

      Hunter svraštil čelo.

      „Posílám vám krátké video, které jsem právě natočil. Doufám, že se vám bude líbit.“

      Spojení se přerušilo.

      „Co se stalo?“ zeptal se Garcia.

      Hunter zavrtěl hlavou. „Posílá mi nějaké video.“

      „Video? Jaké?“

      Hunterovi zapípal telefon – Odkaz na video.

      „To se nejspíš hned dozvíme.“

106

      Hunter okamžitě stiskl příslušné tlačítko. Garcia se přisunul blíž a natáhl krk. Nespouštěli oči k obdélníčku na displeji Hunterova mobilu, kde se zobrazovalo velmi pomalé načítání. Čas se vlekl.

      Telefon konečně znovu zapípal – Stahování ukončeno. Přehrát hned?

      Hunter to potvrdil.

      Obraz byl zrnitý, kvalita podřadná. Očividně šlo o nahrávku pořízenou kamerou na laciném mobilu, ale nebylo pochyb o tom, co mají před očima.

      „Co to, kurva, je?“ Garcia se přisunul ještě blíž.

      Uprostřed prázdné místnosti seděla žena, připoutaná ke kovové židli. Hlavu měla svěšenou, tmavé vlasy jí padaly přes obličej a zakrývaly tvář. Jenže ani Hunter, ani Garcia jí nemuseli vidět do tváře, aby ji poznali.

      „Zbláznil jsem se?“ zeptal se Garcia, oči vyvalené, z tváře mu zmizela barva.

      Z Hunterových rtů nevyšlo ani slovo.

      „Jak, kurva, dostal kapitánku Blakeovou?“ Garciovy oči se upíraly na displej.

      Hunter stále mlčel.

      Video se přehrávalo dál.

      Kapitánka Blakeová zvolna zvedla hlavu a Hunter ucítil, jak se mu sevřelo srdce. Krvácela z nosu a úst, levé oko měla tak opuchlé, že bylo skoro zavřené. Nevypadala zdrogovaně, jen jako by trpěla silnými bolestmi. Obraz byl ještě několik vteřin zaostřený na její tvář, pak zčernal.

      „To je šílenství,“ vydechl Garcia.

      Hunterovi znovu zazvonil telefon. Okamžitě ho vzal.

      „Jestli vás to zajímá,“ řekl šepotavý hlas, „ještě je naživu. Takže bych byl na vašem místě hodně opatrný, co příště udělám. Anžto na tom závisí to, jak dlouho ještě bude žít. Dejte od toho ruce pryč.“

      Spojení se přerušilo.

      „Co říkal?“

      Hunter mu to zopakoval.

      „Do prdele. To je ale bordel. Proč unesl kapitánku? A proč nám poslal video? To je úplně v rozporu s jeho modem operandi. U žádné z předchozích obětí nic takového neudělal.“

      „Protože kapitánka Blakeová není jako všechny jeho předchozí oběti, Carlosi. Nepřipomíná mu matku. Neunesl ji z toho důvodu. Ona je pojistka… nástroj k vyjednávání.“

      „Cože?“

      „Do telefonu řekl: ‚Buďte hodně opatrný, co příště uděláte. Anžto na tom závisí to, jak dlouho ještě bude žít. Dejte od toho ruce pryč.‘ Používá ji jako rukojmí.“

      „Proč?“

      „Protože se přibližujeme, a on to nečekal. Víme, kdo je… nebo býval. Ví, že je jen otázka hodin, než ho chytneme.“

      Garcia se kousl do spodního rtu. „Panikaří.“

      „Ano. Proto to video. A když sérioví vrazi zpanikaří a odchýlí se od původního plánu, dělají chyby.“

      „Nemáme čas čekat, až udělá chybu, Roberte. Má kapitánku.“

      „Chybu už udělal.“

      „Jakou? Jakou chybu?“

      Hunter ukázal na svůj telefon. „Poslal nám video. Potřebujeme přístup na internet.“

      „Internet?“ svraštil Garcia čelo. „Dá se to vystopovat?“

      „To asi ne. Tak hloupý není.“

      „Tak proč potřebujeme internet?“

      Hunter se rozhlédl a uviděl třicátníka, sedícího u stolu v koutě. Psal něco do laptopu.

      „Promiňte, jste připojený na internet?“

      Muž vzhlédl, pohledem rychle přeskočil z Huntera na Garciu, který stál hned za svým parťákem. Muž skepticky přikývl. „Jo.“

      „Potřebujeme si hodně rychle půjčit váš počítač,“ řekl Hunter, sedl si a přitáhl si laptop k sobě.

      Muž chtěl něco říci, ale Garcia mu položil ruku na rameno a ukázal odznak.

      „Losangeleská divize vražd, je to důležité.“

      Muž zvedl obě ruce do vzduchu na znamení kapitulace a vstal.

      „Budu tamhle.“ Ukázal do rohu. „Nespěchejte.“

      „Proč potřebuješ tak najednou internet?“ zeptal se Garcia a usedl vedle Huntera.

      „Momentíček.“ Pilně něco hledal Googlem. Načetla se webová stránka a Hunter ji co nejrychleji přelétl pohledem.

      „Kurva.“

      Hunter popadl telefon, znovu si pustil video a vraštil nad ním čelo.

      „Krucinál.“

      Vygoogloval něco jiného. Načetla se nová stránka a on ji znovu rychle projel. „A do prdele,“ zašeptal a podíval se na hodinky. „Jedeme,“ vstal.

      „Kam jedeme?“

      „Do Santa Clarity.“

      „Cože? Proč?“

      „Protože vím, kde kapitánku drží.“

107

      S pomocí světel a sirény na Garciově autě zdolávali vzdálenost rychle. Najeli na dálnici 405 a Garcia uháněl stotřicítkou v rychlém pruhu.

      „Fajn, jak víš, kde je kapitánka zavřená?“ zeptal se Garcia.

      Hunter znovu přehrál video a ukázal je parťákovi. „Protože mi to řekla.“

      „Co?“

      „Všímej si jejích rtů.“

      Garcia na okamžik odvrátil pozornost od vozovky, jen na tak dlouho, aby zaznamenal, že se kapitánčiny rty maličko pohybují.

      „No teda!“

      „Kapitánka věděla, že existuje jen jediný důvod, proč Andrew natáčí tohle video. Věděla, že je uvidíme.“

      „Přesněji řečeno,“ dodal Garcia, „věděla, že je uvidíš ty. Tak co řekla?“

      „Hospic svatého Michala.“

      „Cože?“

      „Právě proto jsem potřeboval internet. Měl jsem dojem, že řekla hotel U svatého Michala. Ale žádný neexistuje, nikdy neexistoval. Tak jsem si pustil video znovu a uvědomil si, že řekla hospic, ne hotel. Hospic svatého Michala v Santa Claritě zavřeli před devíti lety, potom, co většinu budovy zničil požár.“ Hunter vyťukal adresu do Garciovy GPS navigace. „Tady je to.“

      „Do prdele,“ řekl Garcia. „Za městem směrem k horám. V úplné izolaci.“

      Hunter přikývl.

      „Takže když tušíme, kde kapitánku drží, proč tam nejedeme se zásahovkou?“

      „Protože Andrew řekl, že jak dlouho zůstane kapitánka naživu, závisí na našem jednání. Nějak monitoruje, co děláme.“

      „Jak?“

      „To nevím, Carlosi. Ale zavolal mi pár minut po přistání. Nebyl jsem pryč ani celý den. Jak sakra ví, že jsem dneska ráno letěl do Healdsburgu?“

      Na to Garcia neměl odpověď.

      „Zásahovka je skvělá, ale není zrovna nenápadná. Kdyby Andrew zvětřil, že možná víme, kde je, odpravil by kapitánku Blakeovou daleko dřív, než bychom se k němu my nebo zásahovka dostali. A tím by hra skončila.“

      „Tak co budeme dělat?“

      „Co se dá. Možná ho dokážeme překvapit. Neví, že víme. Faktor překvapení je na naší straně. Jestli to uděláme správně, můžeme to ukončit – teď hned.“

      Garcia šlápl na plyn.

      Hunter začal listovat v časopisech a sjetinách, které s sebou Garcia přinesl. Pustil se znovu od začátku do čtení interview s Jessikou Blackovou, když vtom se náhle zarazil a svraštil čelo. Sáhl po dalším magazínu, v němž bylo interview s Laurou Mitchellovou.

      Zvedla se mu hladina adrenalinu. „To si děláš kozy,“ zašeptal.

      „Co je?“ zeptal se Garcia.

      „Počkej.“ Popadl počítačovou sjetinu – interview s Kelly Jensenovou. „My jsme byli slepí, kurva.“

      „Pro Krista Pána, co jsi našel, Roberte?“

      „Věděl jsi, že ty tři časopisy patří stejné společnosti?“

      „Ne,“ pokrčil Garcia rameny.

      „Tak tedy patří.“

      „Tak jo, no a…?“

      „Přečetl sis jméno reportéra, který ty rozhovory vedl?“

      „Ne.“ Garcia se začal tvářit ustaraně.

      „Je to ten samý chlápek.“

      „To snad ne.“

      Hunter zvedl jeden z časopisů a ukázal na titulek se jménem reportéra.

108

      Hunter už volal na zvláštní operace. Nařídil jim vyslat policejní jednotky k reportérovu bydlišti a na adresu pracoviště. Kdyby ho spatřili, mají ho zastavit a okamžitě zatknout. Po autě registrovaném na jeho jméno bylo rovněž vyhlášeno celostátní pátrání.

      V Santa Claritě vyjeli po Sand Canyon Way směrem k horám a zahnuli na úzkou silnici, která vedla dalších pět set metrů ke vchodu do starého Hospicu sv. Michala.

      „Radši tady někde sjedeme z cesty a dojdeme zbytek pěšky,“ řekl Hunter, když se ocitli dvě stě metrů od vchodu. „Nechci ho upozornit, že přicházíme.“

      Garcia přikývl a našel skryté místo za několika vysokými stromy. Tam vystoupili.

      Rychle urazili pěšky zbytek cesty vysokou vegetací a našli si krytou pozici asi pětasedmdesát metrů od opuštěné budovy hospicu.

      Byla to jednopatrová obdélníková stavba, zabírající asi devadesát čtverečních metrů. Většina obvodových zdí se rozdrolila, převážná část střechy se propadla do horního podlaží a všude byly stopy velkého požáru, který dům před nějakou dobou zachvátil. Na některých místech zbyly z budovy jen děravé obvodové zdi. Všude kolem byl terén posetý sutinami.

      „Víš to jistě?“ zeptal se Garcia. „Vypadá to, že tu nic není.“

      Hunter ukázal na zem u někdejšího hlavního vchodu – řada čerstvých stop po pneumatikách.

      „Někdo tu nedávno byl.“

      Stopy vedly od průčelí budovy dál a mizely za rohem – u jediného místa, kde se zdi zdály neporušené. Hunter a Garcia několik minut pozorovali hospic z dálky, hledali bezpečnostní kamery nebo jakékoli jiné známky zabezpečení či života. Nic.

      „Půjdeme blíž,“ řekl Garcia.

      Stopy po pneumatikách končily u velkého schodiště a rampy pro invalidní vozíky; obojí vedlo dolů, do podzemních prostor budovy. Na schodech bylo několik šlépějí, vedoucích oběma směry. Všechny zřejmě patřily jedné osobě.

      „Ať se tu děje, co chce, děje se to tam dole,“ ukázal Garcia ke schodům.

      Hunter vytáhl pistoli.

      „To se dá zjistit jen jediným způsobem. Jsi připravený?“

      Garcia uchopil svou zbraň. „Ne, ale stejně jdeme na to.“

109

      Dvojité lítačky pod schodištěm kupodivu nebyly zamčené. Hunter a Garcia je otevřeli a vstoupili dovnitř.

      První místnost byla staromódní hala s recepcí. Otlučený půlkruhový pult byl připevněný ke zdi nalevo. Všude se povaloval polámaný nábytek, pokrytý prachem a starými hadry. Za recepčním pultem byly další lítačky.

      „Tohle se mi ani za mák nelíbí,“ zašeptal Garcia. „Něco se mi tady nezdá.“

      Hunter se zvolna rozhlédl. Pořád ještě neviděl žádné sledovací kamery ani jiný druh zabezpečení proti vetřelcům. Kývl na Garciu a oba se opatrně blížili k dalším dveřím.

      Hunter zkusil kliky – nebylo zamčeno. Prošli jimi.

      Dveře vedly do široké chodby, rozprostírající se asi deset až dvanáct metrů před nimi. Jediná slabá žárovka bránila tomu, aby se ocitli v úplné tmě. Z místa, kde stáli, bylo vidět jen jedny dveře v polovině chodby.

      „Hele, já nejsem z těch, co věří na vibrace, aury a takové blbosti,“ pravil Garcia, „ale v tomhle domě je rozhodně něco ujetého. Cítím to.“

      Nepřestávali se kradmo pohybovat kupředu, až se ocitli u osamělých dveří na levé straně. Zase – nezamčeno. Vstoupili dovnitř.

      Místnost měla asi osm krát šest metrů a byla zařízená jako truhlářská dílna. Velké kreslicí prkno, bytelný ponk, dvě staré plechové kartotéky, nástěnné police a pracovní nástroje a nářadí, zavěšené na stěnách a roztroušené po místnosti.

      Hunter a Garcia zůstali chviličku nehybně stát a všechno pozorovali. Když konečně přistoupili ke kreslicímu prknu, ztuhli.

      „Do horoucích pekel,“ zašeptal Garcia. Spočinul pohledem na stavebních plánech a fotografiích na desce. Byl na nich jen jeden jediný předmět. Předmět, který už viděli. Vějířovitý nůž, který byl vyňat z těla Kelly Jensenové.

      Na druhé straně místnosti rozpoznal Hunter předměty v malé krabičce na ponku – samoaktivační spoušťové mechanismy. Byly tam tři, všechny připravené k použití. Vedle nich našel další krabici se dvěma hliníkovými trubičkami. Hunter a Garcia se na ně ani nemuseli důkladně podívat, aby přesně pochopili, o co jde – zkušební exempláře světlice, která byla zasunuta do těla Jessiky Blackové. Tohle je jeho ateliér hrůz, říkal si Hunter. Jeho továrna na smrt.

      „Koukni na tohle,“ Garcia si prohlížel některé další nákresy na stole. „Plány bomby, použité u Laury Mitchellové.“

      Následovalo nervóní mlčení.

      Garcia znovu přejel místnost očima. „Tady může vyrobit skoro všechny mučicí a smrtící nástroje.“

      Hunter si rovněž znovu prohlížel celou místnost – strop, kouty, strategická místa… Pořád nemohl najít žádné sledovací zařízení.

      „Podívej! Už vím, kde jsme,“ zvolal Garcia a sáhl po listu papíru, který našel přilepený na zdi.

      „Co tam máš?“

      „Vypadá to jako plán podzemí tohohle domu.“

      Hunter přistoupil blíž a prozkoumal nákres. Chodba, ve které byli, vedla do další, kolmé chodby. Ta navazovala na další v podobě velkého čtverce. Čtyři chodby, a podle plánu, který měli před sebou, vedla každá z chodeb do dvou místností. Na druhé straně nebyl další východ. Jediná možnost, jak se dostat ven, byla vrátit se tam, kde teď byli, a vyjít po schodech, po nichž prve sešli dolů.

      Garcia cítil, jak mu v žilách stydne krev. „Osm místností. Může tady držet až osm obětí najednou?“

      Hunter přikývl. „Vypadá to tak.“

      „Kurva. Ten chlap je blázen.“

      Hunter se zarazil a otočil se. Všiml si už prve, že něco visí na stěně, ale nedošlo mu, co to je. Velký železný kruh s několika jednoduchými klíči.

      „Vsadím se, že jsou od těch místností.“

      Garcia kývl. „Zkusíme to.“

      Vyšli z dílny a co nejrychleji a nejtišeji přešli do kolmé chodby na konci té, ve které byli. Ocitli se přesně uprostřed. Celkem tahle chodba mohla mít na délku něco kolem dvaceti metrů. Stejně jako u té předchozí, jen jediná slabá žárovka, zakrytá drátěným pletivem na stěně, bránila tomu, aby zde nepanovala úplná tma.

      „Tak co chceš udělat?“ zeptal se Garcia. „Rozdělíme se, nebo půjdeme spolu?“

      „Lepší bude, když budeme postupovat spolu. Tak se můžeme navzájem krýt.“

      Garcia kývl. „Dobrý nápad. Kudy?“

      Hunter ukázal doprava.

      Znovu postupovali takřka úplně nehlučně. Rychle se ocitli u první místnosti poblíž konce chodby. Velmi bytelné a tlusté prkenné dveře. U jejich dolního okraje byl poklop k podávání potravy. Hunter se štrachal v klíčích na velkém kruhu, všechny postupně zkoušel. Na třetí pokus našel ten správný.

      Hunter letmo kývl na Garciu, který odpověděl stejným gestem. Byli připravení jako ještě nikdy.

      Oba detektivové zadrželi dech, Hunter si stoupl zády ke stěně napravo od dveří a jediným rychlým pohybem je otevřel. Garcia okamžitě vstoupil dovnitř, obě paže natažené, zbraň držel obouruč. Zlomek vteřiny poté ho Hunter následoval.

      V místnosti panovala takřka úplná tma, ale maličko světla, pronikajícího z chodby, jim umožnilo vnímat její uspořádání. Byla malá, asi tři krát dva metry. U jedné stěny byla přistrčená železná postel a na podlaze vpravo od lůžka stál kbelík; jinak nic. Stěny byly z červených cihel a podlaha z betonu. Vypadalo to tu jako ve středověké kobce, a kdyby strach páchl, byla by tahle místnost pachem prosycená. Nikdo tu nebyl.

      Garcia vydechl a přikrčil se. „Krucinál, koukej na to, chlape. Takovouhle pekelnou díru by si nevymyslel ani Stephen King.“

      Hunter nehlasně zavřel dveře a spolu s Garciou postupoval dál. Chodba zahýbala doleva. Hunter absolvoval tentýž proces, vyzkoušel znovu všechny klíče u prvních dveří v této nové chodbě. Místnost byla stejná jako předchozí, a i zde vládla úplná tma. Ani tady nikoho nenašli.

      Garcia se začal ošívat.

      Dorazili k dalším dveřím a proces začal nanovo. Hunter otevřel dveře a vstoupili dovnitř s připravenými zbraněmi. Pak uslyšeli slabý a ustrašený nářek.

110

      Hunter a Garcia se zastavili u dveří. Oba mířili pistolemi na toho nebo to, co vydávalo zvuky, ale ani jeden z nich nevystřelil. Kvůli tmě trvalo Hunterovi pár vteřin, než ji uviděl. Tiskla se do jednoho kouta místnosti, stočená do klubíčka. Kolena měla pevně přitažená k hrudi. Pažemi si objímala nohy tak silně, až se jí na první pohled odkrvovaly. Oči měla dokořán otevřené a zírala jimi na dveře a oba nově příchozí. Celá její bytost by se dala popsat jediným slovem – strach.

      Hunter ji hned poznal – Katia Kudrovová.

      Zastrčil zbraň do pouzdra a rychle zvedl ruce v přátelském gestu.

      „Jsme losangeleští policisté,“ oznámil jí tím nejklidnějším hlasem, na jaký se zmohl. „Už vás dost dlouho hledáme, Katio.“

      Katia se rozplakala, celé tělo se jí křečovitě zmítalo. Hunter vstoupil do místnosti a velmi pomalu se k ní blížil.

      „Bude to dobré, už jsme tady.“

      Pořád ještě na Huntera třeštila oči, jako by byl jen iluze. Dýchala přerývaně. Hunter se obával, že šokem přišla o řeč.

      „Můžete mluvit?“ zeptal se. „Jste zraněná?“

      Katia se zhluboka nadechla nosem a kývla hlavou.

      „A – ano, můžu mluvit. Ne – ne, nejsem zraněná.“

      Hunter před ní poklekl a vzal ji do náruče. Pevně se k němu přitiskla a zhroutila se v přívalu zoufalých slz a kňučivého nářku. Hunterovi bylo, jako by skrz pokožku absorboval její strach.

      Garcia zůstal stát u dveří, oběma rukama pevně svíral pistoli, pohledem bez ustání přejížděl sem a tam po venkovní chodbě.

      Katiiny oči se setkaly s Hunterovými. „Dě – děkuju vám.“

      „Jsou tu ještě další vězněné ženy?“

      Přikývla. „Asi ano. Nikdy jsem nikoho neviděla. Nikdy mě nepouští z téhle místnosti. Pořád je zhasnuto. Ale jednou jsem určitě něco slyšela. Totiž někoho. Jinou ženu.“

      Hunter kývl. „Jste první, koho jsme našli, musíme se podívat po ostatních.“

      Katia sevřela Huntera ještě pevněji. „Ne… nenechávejte mě tady.“

      „Neopouštíme vás. Půjdete s námi. Můžete chodit?“

      Katia vydechla a přikývla.

      Hunter jí pomohl vstát. Ve skutečnosti byla mnohem hubenější než na fotkách, které viděl.

      „Kdy jste naposled jedla?“

      Maličko pokrčila rameny. „Nevím. V jídle a ve vodě jsou drogy.“

      „Točí se vám hlava?“

      Několik rychlých přikývnutí. „Trochu, ale můžu chodit.“

      Hunterův tázavý pohled zamířil ke Garciovi.

      „Tady je to dobrý, jdeme.“

      Hunter přesunul Katiu mezi sebe a Garciu a znovu vytasil zbraň. Opatrně přistoupili ke dveřím, připraveni znovu se odvážit do chodby.

      Zčistajasna zhasla všechna světla.

      Zůstali v absolutní temnotě.

      Na okamžik všichni tři zkameněli na místě. Katia vydala další výkřik; strach v jejím hlase tentokrát téměř mrazil.

      „Ach můj Bože, je tady.“

      Hunter po ní znovu sáhl. „To nic, Katio. Dobře to dopadne. Pořád jsme s vámi.“ Když se rukou dotkl její paže, ucítil, jak se chvěje.

      „Ne, v – vy to nechápete. Nedopadne to dobře.“

      „Jak to myslíte?“ zašeptal Garcia.

      „On je jako duch. Pohybuje se jako duch. Neslyšíte ho, když k vám přichází.“ Rozplakala se a hlas jí selhal. „A… on… on vás vidí, ale vy ho nevidíte.“ Dech se jí zrychloval. „On vidí potmě.“

111

      Hunter si znovu přitáhl Katiu do náruče.

      „Katio, dobře to dopadne. Dostaneme se odtud.“

      „Ne…“ Její hlas ovládlo zoufalství. „Vy mě neposloucháte. Nemůžeme se před ním ukrýt. Nemáme kam jít, aby nás nenašel. Nedostaneme se odtud živí. Možná zrovna teď stojí za vámi a vy o tom nevíte. Dokud on nebude chtít.“

      Při tomhle sdělení přejel Garciovi mráz po zádech, mechanicky natáhl levou paži jako slepec a zašátral kolem sebe – nic než vzduch.

      „Nikdy jsem ho neviděla,“ pokračovala Katia, „ale mockrát jsem ho vnímala, přímo tady, byl se mnou v místnosti. Neřekl ani slovo. Nevydal žádný zvuk, ale já věděla, že tu je a sleduje mě, jenom pozoruje. Nikdy jsem ho neslyšela přicházet ani odcházet. Pohybuje se jako duch.“

      „Fajn,“ řekl Hunter. „Abychom se my tři pohybovali poslepu, to není nejlepší nápad. Nemůžeme se navzájem krýt.“

      „Co chceš dělat?“ zašeptal Garcia.

      „Katio, zůstaňte tady. Zůstaňte v téhle místnosti.“

      „Cože?“

      „Prověřuju každou píď tohohle domu. Nejsou tu žádné kamery, mikrofony, nic. Možná ví, že jsme tady, ale nemá se jak ujistit, že jsme se dostali k vám nebo k někomu jinému. Jestli zůstanete v místnosti přesně tak, jako od toho dne, kdy vás zajal, nemá důvod se na vás zlobit.“

      „Ne… ne. Radši umřu, než abych tu zůstala ještě jedinou vteřinu. Vy nevíte, čím jsem prošla. Nemůžu tady zůstat. Prosím vás, nenechávejte mě tady zase s ním. Nemůžete mě tu nechat samotnou!“

      „Katio, poslouchejte, jestli my tři teď hned vyjdeme z místnosti spolu a jestli ten chlap vidí potmě a pohybuje se tak tiše, jak jste říkala, nemáme šanci.“

      „Ne… nemůžu tu zůstat sama. Prosím vás, nenechávejte mě tady samotnou. Radši umřu.“

      „Zůstanu s vámi,“ prohlásil Garcia. „Robert má pravdu. Nebudeme se moci navzájem krýt, pokud odtud vyjdeme společně. Snadno by nás mohl sejmout jednoho po druhém, ani se nenadějeme. Zůstanu tady s vámi. Jak Robert říkal, ten gauner neví, ve které místnosti jsme. Ví jenom, že jste tady sama, stejně jako před pár minutami. Zůstanu. Nemá se jak dozvědět, že jsem s vámi. Jestli se tyhle dveře otevřou, aniž by se někdo ohlásil, tak toho hajzla sejmu.“ Odjistil pistoli a Katia sebou trhla.

      „To je dobrý nápad,“ souhlasil Hunter.

      „Co kdybyste tu zůstal taky,“ prosila Katia. „Co kdybychom na něj tady prostě všichni počkali a bojovali s ním společně? Tak máme lepší šanci.“

      „Protože možná nepůjde rovnou sem,“ vysvětloval Hunter. „Víme s jistotou, že tu drží v zajetí ještě nejméně jednu osobu. Naši velitelku. Mohl by jít rovnou k ní, jen aby nás potrestal. Musím se ji pokusit najít, než se k ní dostane. Nemůžu tady jen tak sedět a čekat. Závisí na tom její život.“

      „Má pravdu, Katio,“ řekl Garcia.

      „Už nemůžeme plýtvat časem,“ ujal se opět slova Hunter. „Věřte mi, Katio. Vrátím se pro vás.“

      Garcia objal Katiu a zvolna ji odváděl zpátky do místnosti.

      „Hodně štěstí,“ řekl, když za sebou Hunter zavřel dveře, a zhluboka se nadechl.

      Už teď mi to připadá jako pěkně pitomý nápad, pomyslel si Hunter. Obcházet chodbami, kde je tma jako v pytli, a poslepu bojovat s vrahem. Co mě to sakra napadlo?

      Hunter věděl, že ho od konce chodby dělí asi šest metrů. Na tomhle úseku už nebyly žádné další dveře. Pohyboval se obezřetně, ale rychle. Chodba opět zahýbala doleva. Zůstal nehybně stát a usilovně naslouchal.

      Nic než absolutní ticho.

      Hunter vždycky uměl dobře rozpoznávat zvuky. Připlížit se k němu nepozorovaně, to byl těžký úkol. I když mu Katia řekla, že Andrew vidí potmě a pohybuje se jako duch, nemohl uvěřit, že by někdo dokázal být tak tichý.

      Mýlil se.

112

      Andrew stál jen pár metrů od Huntera, pozoroval ho a dýchal tak tiše a jemně, že by si ho nevšiml ani člověk, který by byl od něj jen pár centimetrů. Před chviličkou vyslechl celý rozhovor. Věděl, že Garcia zůstal v místnosti s Katiou. S nimi se však vypořádá později. Na rtech mu vytanul spokojený úsměv. Viděl v Hunterově tváři úzkost. Cítil napětí v jeho pohybech. Hunter má kuráž, to musel Andrew uznat. Vědomě se vydal do boje, ve kterém nemůže zvítězit.

      Hunter se znovu začal pohybovat kupředu. Levou rukou se neustále dotýkal vnitřní stěny chodby, hledal další dveře.

      Udělal jen pět kroků.

      První ránu dostal do ruky s pistolí, tak silnou a přesně mířenou, že mu málem přerazila zápěstí. Hunter neuslyšel vůbec nic. Nevycítil přítomnost další osoby. Katia měla pravdu. Andrew vidí potmě. Jinak by nemohl udeřit s takovou přesností.

      Hunterovi vyletěla pistole z ruky jako raketa, vypálená do vzduchu. Slyšel, jak dopadla na zem někde napravo před ním. Instinktivně ucouvl a zaujal bojovou pozici, ale jak se rvát, když protivníka nevidíte ani neslyšíte?

      Andrew musel Huntera nějak obejít, protože další rána přišla zezadu, přímo do křížové krajiny. Huntera katapultovala dopředu; ucítil, jak se mu páteří rozlévá trýznivá bolest.

      „Nejspíš jste se rozhodl nedat na mou radu,“ pronesl Andrew klidným a sebejistým hlasem. „Špatný tah, detektive.“

      Hunter se otočil za hlasem a naslepo se rozmáchl zhruba ve výši hrudi. Nezasáhl nic než vzduch.

      „Zase vedle.“ Tentokrát zazněl hlas nalevo od Huntera, jen pár centimetrů od něj.

      Jak se dokáže pohybovat tak rychle a tak tiše?

      Hunter se prudce otočil celým tělem, co nejprudčeji vyrazil loktem, ale Andrew zase uhnul. A Hunter opět nezasáhl.

      Další rána trefila Huntera do břicha. Byla tak dobře umístěná a silná, že se zlomil v pase a ucítil v ústech palčivou chuť žluči. Neměl čas zareagovat. Rychlý následující úder ho trefil do levé strany obličeje. Hunter ucítil, jak mu praskl ret, a trpkou chuť v ústech rychle nahradila kovová a ostrá pachuť krve.

      Hunter znovu máchl paží kolem sebe. Zoufalý pokus toho, kdo ví, že tahle válka je prohraná. Nemohl se ani bránit. To jediné, co mohl, bylo čekat na další ránu. A ta přišla v podobě kopnutí do kolene. Hunterovi projela nohou bolest a zemská přitažlivost ho strhla na zem. Zády a hlavou prudce udeřil o zeď. Andrew nebyl jen neviditelný a tichý; taky se uměl rvát.

      „Otázka je,“ pravil Andrew, „mám vás mlátit dál, dokud nebudete mrtvý… nebo bych měl použít vaši zbraň a dorazit vás kulkou do hlavy?“

      „Andrewe, tohle nemusíte dělat.“ Hunterův hlas byl těžký, poraženecký a kloktal krví.

      „Už jsem vám říkal, abyste mě neoslovoval Andrew.“

      „Tak jo,“ souhlasil Hunter. „Chcete, abych vám říkal Bryan? Bryan Coleman?“

      Ticho, a Hunter poprvé vycítil Andrewovo váhání.

      „To je nová totožnost, kterou jste si sám vybral, ne? Bryan Coleman? Hlavní produkční televizní společnost A & E. Před pár dny jsme seděli proti sobě.“

      „Páni,“ tleskl Andrew rukama. „Vy si tu svou reputaci zasloužíte. Přišel jste na něco, na co nikdo jiný přijít nedokázal.“

      „Vaše totožnost už není žádné tajemství,“ pokračoval Hunter. „Ať se tady dnes v noci stane cokoli, losangeleská policie už ví, kdo jste. Nemůžete zůstat ve tmě navěky.“ Hunter se odmlčel, zhluboka se nadechl a ucítil palčivou bolest v plicích. „Potřebujete pomoc, Bryane. Nějak se vám dvacet let dařilo samotnému zvládat něco, co by nikdo jiný na vlastní pěst nezvládl.“

      „Vy nic nevíte, detektive. Nemáte představu, čím jsem si prošel.“

      Andrew se znovu přesunul. Jeho hlas teď k Hunterovi doléhal z pravé strany.

      „Tři dny jsem strávil na té půdě, schovaný, vystrašený, a snažil se rozhodnout, co dál.“ Odmlčel se. „Usoudil jsem, že nechci zůstat v Healdsburgu. Nechtěl jsem, aby mě odvezli někam do sirotčince. Nechtěl jsem být kluk, kterého všichni litují. Tak jsem počkal, až bude noc, a pak jsem utekl. Bylo docela snadné schovat se na korbě náklaďáku u benzínové pumpy na dálnici.“

      Hunter se rozpomněl, že starý dům Harperovy rodiny stojí necelý kilometr od dálnice 101.

      „Byl byste překvapený, jak je pro malého kluka snadné přežít v ulicích takového velkoměsta, jako je Los Angeles. Ale odchod z Healdsburgu nepomohl. Dvacet let se mi pořád přehrávaly v hlavě stejné obrazy pokaždé, když jsem zavřel oči.“

      Hunter vykašlal rudou mlhu krve. „Co se stalo před dvaceti lety ve vašem domě, to nebyla vaše vina, Bryane. Nemůžete si vyčítat to, co udělal váš otec.“

      „Tatínek maminku miloval. Položil za ni život.“

      „Nepoložil život za ni. Připravil ji i sebe o život v okamžiku zuřivosti.“

      „PROTOŽE HO ZRADILA.“ Výkřik zazněl přímo před Hunterem, ale příliš daleko, než aby reagoval. „Miloval ji každým úderem svého srdce. Trvalo mi léta, než jsem pochopil, co se vlastně stalo. Ale teď už vím, že připravil ji i sebe o život z lásky… z čiré lásky.“

      Hunter měl pravdu, Andrewova vidina pravé lásky byla veskrze zkreslená. Jenže momentálně nemělo smysl o tom diskutovat. Hunter se musel pokusit ho uklidnit, ne ještě víc dráždit.

      „Stejně to není vaše vina,“ řekl.

      „DRŽTE HUBU. Vy nevíte, co se stalo. Nevíte, co způsobilo, že tatínek přišel o rozum. Ale já vám to řeknu… já to způsobil. Já mu to řekl. Všechno to byla moje vina.“

113

      Hunter cítil z Andrewova hlasu úzkost a bolest. Bolest, která vycházela z nejhlubšího nitra. Cosi, co v sobě po všechna ta léta nosil.

      „Jak myslíte, že se tatínek dozvěděl o mamince a panu Gardnerovi?“ zeptal se Andrew.

      O tom Hunter dosud neuvažoval, ale nemusel přemítat nad odpovědí dlouho.

      „Jednou jsem je viděl spolu. Viděl jsem je v pokoji svých rodičů, v jejich posteli. Věděl jsem, že to, co dělali, bylo špatné… opravdu špatné.“ Do Andrewova hlasu se vetřel zoufalý třas, vzpomínka v jeho mysli byla dosud příliš živá. „Nevěděl jsem, co dělat. Nějak jsem poznal, že to, co máma dělá, by zničilo její manželství s tatínkem. Nechtěl jsem, aby se to stalo. Chtěl jsem, aby byli zase šťastní… spolu.“ Na okamžik zaváhal.

      „Takže jste to řekl tatínkovi,“ zašeptal Hunter.

      „Týden předtím, než se to všechno stalo. Řekl jsem mu, že jsem jednou viděl Nathana Gardnera jít k nám do domu. To bylo všechno, nic jiného jsem mu nepověděl.“ Bolest v jeho hlase zesílila. „Nevěděl jsem, že by byl tatínek schopný…“ Umlkl.

      „Stejně to není vaše vina,“ opakoval Hunter. „Jak jste říkal, nevěděl jste, že váš otec bude reagovat tak, jak reagoval. Vaším záměrem bylo zachránit rodičům manželství, udržet je spolu. Otcovu reakci jste nezavinil.“

      Na okamžik zavládlo ticho.

      „Víte, co si z maminky pamatuju nejvíc?“ Andrew se opět přemístil. „Říkala mi, že až budu tak starý jako ona, najdu si někoho, kdo se jí bude podobat – někoho krásného… nadaného… Někoho, do koho se dokážu zamilovat.“ Na vteřinu se odmlčel. „Čekal jsem na ty narozeniny dvacet let. Na den, kdy si budu moci konečně začít vybírat ideální partnerku.“

      Náhle Hunterovi všechno začalo dávat smysl. Měli pravdu. Ženy, které Andrew Harper unesl, symbolizovaly kombinaci synovské a romantické lásky. Chtěl se do nich zamilovat, ale také chtěl – potřeboval –, aby se podobaly jeho matce. Řekla mu, že až mu bude třicet – přesně tak stará byla, když zemřela –, najde si ideální družku, někoho, kdo se jí bude navlas podobat. Hunter si prve zkontroloval Andrewův rodný list. Narozeniny měl 22. února – dva dny předtím, než unesl Kelly Jensenovou, svou první oběť. Andrew po svých obětech nějakou dobu pátral, ale podvědomí mu bránilo jednat dřív než po třicátých narozeninách. V jeho choré mysli byla matčina slova pravidlem, které se nedá porušit. Čekal na ty narozeniny velmi dlouho. A když přišel onen den, nemarnil čas. Andrewova mysl překroutila to, co mu matka řekla, tak, jak to dokáže jen velice traumatizovaný mozek.

      „Takže jste je našel,“ řekl Hunter. „Ženy, které se podobaly vaší matce. Které byly stejně talentované jako ona…“

      „Nikdo nikdy nemůže být tak talentovaný, jako maminka.“ Do Andrewova hlasu se vrátil hněv.

      „Promiňte,“ opravil se Hunter. „Našel jste kandidátky na svou lásku… a unesl je z jejich domovů… ateliérů… aut… Ale nedokázal jste se do nich zamilovat, viďte?“

      Ticho.

      „Unesl jste je a držel v zajetí. Mlčky jste je každý den pozoroval, přesně jako jste to dělal s matkou. Čím déle jste je pozoroval, tím víc vám ji připomínaly, viďte? Proto jste se jich nedokázal dotknout sexuálně ani nijak jinak. Ani jste jim nemohl ublížit. Jenže vzpomínka na maminku vám naneštěstí připomněla i něco jiného.“

      Hunter si otřel z úst krev.

      „Připomněla vám, jak zradila otcovu lásku,“ pokračoval. „Jak zradila vaši lásku. Jak zradila vaši rodinu. A tak jste je nakonec místo lásky nenáviděl. Nenáviděl jste je za tu zradu. Nenáviděl jste je přesně z téhož důvodu, proč jste je původně unesl. Za to, že vám připomínaly vaši matku.“

      Andrew neodpovídal.

      „Takže jste se stejně jako váš otec nechal unést vztekem, a to vás pak zaneslo přímo zpět do toho dne a k tomu, co jste ho viděl udělat s matkou.“

      Zase žádná odpověď, ale Hunter vycítil ve vzduchu úzkost.

      „Našli jsme ta interview, Andrewe. Našli jsme otázky, které jste jim kladl o pravé lásce.“

      „Dal jsem jim to, co vždycky chtěly.“

      „Ne, nedal. Překroutil jste jejich slova. Stejně jako jste překroutil matčina slova. Vaše matka chtěla, abyste našel lásku, ale ne takhle. Potřebujete pomoc, Andrewe.“

      „PŘESTAŇTE MI ŘÍKAT ANDREW.“ Řev se odrážel od stěn celého podzemí. „Myslíte si, že mě znáte? Vy si myslíte, že něco víte o mém životě, o mé bolesti? Víte HOVNO. Ale jestli máte rád bolest, dopřeju vám bolest.“

      Nová rána zasáhla Huntera do obličeje z pravé strany, znovu mu naplnila ústa krví a srazila ho zpátky na podlahu. Trvalo mu několik vteřin, než se vzpamatoval.

      „A teď mám pro vás překvapení, detektive…“

      Nastalo nepříjemné ticho, načež následovaly zvuky, jako když někdo vleče po zemi něco těžkého, třeba pytel brambor.

      „Probuď se, svině.“

      Hunter uslyšel slabé pleskavé zvuky, jako by Andrew plácal někoho po lících a snažil se ho probrat k životu.

      „Probuď se,“ opakoval.

      „Hmm,“ zaševelil ženský hlas a Hunter zadržel dech.

      „No tak,“ vybídl ho Andrew. „Vstávat, vstávat.“

      „Hmm,“ opakovala.

      Podle zvuku, který vydala, Hunter poznal, že má roubík a trpí velkými bolestmi.

      „Kapitánko…?“ zavolal a prudce trhl tělem dopředu.

      Andrew se zasmál. „Kam byste šel?“ Vrazil podpatek do Hunterovy hrudi, až ho srazil zpátky na zem.

      „Hmm… hmm…“ Znělo to zpanikařeně, ale roubík v ústech měla příliš pevně utažený.

      „Kapitánko…?“ zvolal Hunter znovu, zoufale a zadýchaně.

      „Nejspíš je na čase, abychom se všichni navzájem rozloučili,“ řekl Andrew. „Už je mi z těch sraček nanic.“

      „Hmmmmmm!“ Tentokrát byl její hlas plný strachu.

      „Andrewe, nedělejte to.“ Hunter se ještě jednou pokusil pohnout dopředu, ale znovu byl odkopnut zpátky ke zdi. Párkrát zakašlal, než chytil dech.

      „Ona s tím nemá nic společného. Já porušil vaše pravidla, Andrewe, ne ona. Jestli musíte někoho trestat, potrestejte mě.“

      „Áááách, jak ušlechtilé, detektive,“ řekl Andrew opovržlivě. „Vy policajti jste všichni stejní. Každý z vás chce být hrdina. Nikdy nevíte, kdy přestat, kdy to vzdát. I když je tak jasné, že prostě nemůžete vyhrát. A tím pádem jste čitelní. Takže víte co, detektive?“

      Pauza, jež následovala, naplnila vzduch děsem.

      „Tentokrát to nezachráníte.“

      „PROSÍM, ANDREWE, NE.“ Hunter vycítil odhodlání a zuřivost v Andrewově hlase a pochopil, že už nemá čas. Vrhl se kupředu vší silou, která mu ještě zbývala, ale zase se přemístili. Hunter na nic nenarazil. „Kapitánko…?“ Slyšel však jen její smrtelný, chroptivý výkřik; zlomek sekundy poté ucítil, jak ho proud teplé krve zasáhl do obličeje a hrudi.

      „NE… NE… KAPITÁNKO…?“

      Ticho.

      „Kapitánko…?“

      „Pardon, detektive,“ Andrew nasál vzduch, zhluboka, z plných plic. „Asi už vás neslyší.“

      Vzduchem se šířil pach krve.

      „Proč, Andrewe? Proč jste to musel udělat?“ Hunter se chvěl hněvem.

      „Nebuďte smutný, detektive. Není důvod, abyste ji tolik postrádal… protože se s ní brzy setkáte.“ Andrew se znovu zasmál. „Není to svým způsobem ostuda, když policajt zahyne vlastní zbraní?“

      Hunter uslyšel, jak natahuje pistoli.

      Ve tmě zvedl Andrew Hunterovu pistoli a zamířil ji přímo na detektivovu hlavu. Hunter pochopil, že je po všem. Už nemůže nic dělat. Už nemá co říci.

      Hunter se zhluboka nadechl a navzdory tmě nechal oči otevřené, vzpurně zíral přímo před sebe.

      Ohlušující rána, která zazněla zlomek sekundy poté, naplnila chodbu odporným pachem spáleniny.

114

      Zářivé, planoucí světlo explodovalo v chodbě jako výbuch granátu. Zčistajasna bylo všechno osvětlené. Andrew vydal tak bolestný řev, jako by ho bodli do srdce, ale bolest pocházela z očí, jelikož ho téměř oslepila intenzita jasu, tisíckrát znásobená jeho brýlemi pro noční vidění.

      Andrew instinktivně sáhl po přístroji a strhl si ho z očí, ale už bylo pro něj pozdě. Jeho oči se pracně snažily vypořádat se světelným úderem, který dostaly přímo do sítnice; cítil závrať a zmatek.

      Hunterovi trvalo jen zlomek vteřiny, než pochopil, co se stalo. Koutkem oka zahlédl Garciu, stojícího v jednom z ohybů chodby. Na podlaze před ním ležela světlice a intenzivně hořela – jedna z těch zkušebních světlic, které před pouhými několika minutami viděli v Andrewově „dílně“.

      Garcia si záhy uvědomil, že jediná možnost, jak se dá vidět potmě, je pomocí přístroje pro noční vidění. A přesně věděl, jak takové přístroje fungují. Z Katiiny cely slyšel, jak Hunter bojuje s Andrewem. Nemohl jen tak sedět a čekat. Věděl, že Hunter je sice v boji muže proti muži skvělý, ale proti protivníkovi, kterého nevidí, nemá šanci. Garcia si vzpomněl na „dílnu“ a světlice. Věděl, že ani ve tmě nezabloudí v chodbách tvořících čtverec kolem budovy. Stačila mu jen vteřina jasného světla, která však na Andrewa zapůsobí, jako by mu v očích vybuchla bomba.

      Přesně tuhle šanci Hunter potřeboval. Bez přemýšlení a ve zlomku sekundy se vrhl celým tělem dopředu, směrem k Andrewovi. Garcia udělal přesně totéž. Oba dopadi na Andrewa ve stejné chvíli, srazili ho na zeď. Udeřil o ni střemhlav a neuvěřitelnou silou. Role se úplně vyměnily. Andrew byl zcela oslepený explozí světla a dezorientovaný silnou ranou do hlavy. Přesně jako před několika minutami Hunter, máchal teď Andrew pažemi kolem sebe v zoufalé snaze o sebeobranu. Jenže jak se bránit protivníkům, které nevidíte?

      Garcia okamžitě uštědřil Andrewovi dobře mířenou a silnou ránu na solar plexus. Hunter přidal jednu do brady. Andrewovi poskočila hlava dozadu a znovu narazila na zeď s tupým bouchnutím.

      Okamžitě ztratil vědomí.

      To poslední, co Hunter a Garcia uviděli těsně předtím, než světlice dohořela, bylo mrtvé tělo Whitney Myersové, ležící na zemi v kaluži vlastní krve. Hrdlo měla proříznuté od ucha k uchu.

115

      O šestatřicet hodin později –
Univerzitní nemocnice – Los Angeles

      Hunter dvakrát zaklepal a otevřel dveře. Kapitánka Blakeová seděla v posteli s nastavitelným roštem. Opěrka zad byla zdvižená v asi pětačtyřicetistupňovém úhlu. Obličej už měla očištěný od zaschlé krve, ale pořád byl modrý a černý a hodně potlučený. Levé oko, rty a nos měla dosud oteklé. Vypadala vyčerpaně, ale rozhodně vyčerpaně nemluvila. Zamířila zdravé oko ke dveřím a vyvalila je překvapením při pohledu na to, co Hunter a Garcia přinášejí.

      „Květiny a čokoláda?“ zeptala se skepticky. „Snad jste, chlapi, nevyměkli? Dva vyměklí detektivové jsou totiž to poslední, co na oddělení potřebuju.“

      Hunter vstoupil do místnosti a položil květiny na stolek u jejího lůžka. Garcia učinil totéž s bonboniérou.

      „Rádo se stalo, kapitánko,“ řekl Hunter. Dolní ret měl rozseknutý a napuchlý. V očích měl oproti obvyklému stavu jen poloviční jiskru.

      „Mrzí mě to, co potkalo Whitney Myersovou,“ pronesla kapitánka po chvilce rozpačitého mlčení.

      Hunter neřekl nic, ale smutek v jeho očích zesílil. Věděl, že zápal a odhodlání zavedly Myersovou do spárů vraha. Sotva ji mohl nějak zachránit. Cítil se provinile, že nepřijal její hovor, když byl v Healdsburgu, a že jí nezavolal nazpátek.

      „Jak se k ní Andrew Harper dostal?“

      „Byla na letišti ten den, co jsem se vrátil z Healdsburgu,“ odpověděl Hunter. „A Andrew taky. Zahlédl ji potom, co mi volala, sledoval ji a unesl, když nastupovala do auta.“

      „Jak věděl, o koho jde?“

      „Pravděpodobně mě začal sledovat hned potom, co jsme s ním Carlos a já mluvili v jeho kanceláři. Ten samý večer jsme se s Whitney sešli v restauraci v Baldwin Hills. Netrvalo mu dlouho, než si všechno pospojoval.“

      „A proč byla na letišti?“

      „Protože věděla, že jí neříkám všechno. Měla všude kontakty, dokonce i v Parkerově centru.“

      Kapitánka Blakeová nevypadala nijak překvapeně.

      „Jejich prostřednictvím zjistila, že po něčem jdu. Uhádla, že vím o únosci. A kdybych nebyl ochotný podělit se s ní o informace, pak by si je zjistila sama. Byla moc dobrý detektiv.“ Odvrátil pohled. „A moc dobrý člověk.“

      „Takže se na vás nalepila?“

      „Podle jejího parťáka si to tak původně představovala, ano.“

      V místnosti na další chvíli zavládlo ticho.

      „Co ta druhá žena?“ zeptala se kapitánka posléze. „Oběť únosu.“

      Hunter kývl. „Katia Kudrovová. Je to koncertní mistryně, houslistka z Losangeleské filharmonie. To byla ta žena, na jejíž hledání byla Whitney najatá.“

      Kapitánka přikývla. „Jak je na tom?“

      „Je vyděšená, trochu dehydrovaná a podvyživená, ale Andrew Harper se jí ani nedotkl. Fyzicky jí neublížil.“ Na okamžik se odmlčel. „Psychicky… bude potřebovat pomoc.“

      „Mluví Harper?“

      Hunter naklonil hlavu ke straně. „Psychiatři postupují krůček za krůčkem. Ale potrvá to dlouho. Andrew má pochopitelně v hlavě totální zmatek. Měli jsme pravdu. Unášel ženy, které mu připomínaly matku, ale mýlili jsme se v dohadu, že dřív nebo později udělaly něco, čím porušily kouzlo jeho projekce – takže si uvědomil, že nejsou tím, kým je chce mít.“

      „Naopak,“ ujal se slova Garcia. „Připomínaly mu ji až moc. Ta podoba probudila pocit, potlačovaný dvacet let tak, že o něm patrně už ani nevěděl… a láska to nebyla.“

      „Nenávist,“ uhádla kapitánka Blakeová.

      „Hněv,“ opravil ji Hunter. „Zuřivý vztek. Podvědomě jí kladl za vinu, že zrazovala otce… zničila mu rodinu. Využil znalostí, které získal prostřednictvím svých interview a otázek na opravdovou lásku k napodobení toho, co se tehdy stalo u nich doma. Aby matku zas a znovu trestal.“

      „Jak to, že ho otec nezabil?“ zeptala se kapitánka.

      Hunter vysvětlil, že Andrewův otec vůbec neměl v úmyslu ho zabít. „Andrew viděl všechno, co se toho dne událo, z půdy, a pak se tam ukrýval ještě tři dny. Když uprchl z domu, schoval se na korbě nějakého náklaďáku u benzínové pumpy na dálnici. Náhodou ten náklaďák mířil do Los Angeles.“

      „Celou tu dobu byl tady?“

      Garcia přikývl a ujal se slova. „Spal v ghettech v South Central a za peníze čistil boty v Západním Hollywoodu. Ve čtrnácti letech se mu podařilo získat práci v hodinářství a zámečnictví v South Gate. Byl to rodinný podnik, který vedl manželský pár šedesátníků – Ted a Louise Colemanovi. Tam se poučil o časovaných spouštěčích, přesných mechanismech, sestavování složitých přístrojů a taky se naučil otevírat zámky. Vlastně se z něj stal expert. Taky si tam přisvojil nové jméno a totožnost.“

      „Hajzl,“ zavrčela kapitánka a sáhla po sklenici vody, stojící na odkládacím stolku.

      „V devatenácti letech nastoupil jako poslíček do časopisu Contemporary Painters,“ pokračoval Garcia. „Magazín patří korporaci DTP. Ta vlastní taky časopis Art Today a několik dalších, včetně televizí A & E. Byl velmi inteligentní a rychle postupoval.“

      „Skvělé místo k tomu, aby měl pod dohledem všechny malířky či hudebnice, které mu připomínaly matku,“ dodal Hunter.

      „A teď přijde překvapení,“ navázal Garcia. „Budova hospice svatého Michala… mu patří.“

      „Patří?“ Kapitánka přeskočila pohledem z jednoho detektiva na druhého.

      Garcia přikývl. „Koupil ji před rokem, osm let potom, co ji zničil požár.“ Pokrčil rameny. „To, co z budovy zbylo, se prostě rozpadalo. Nikdo o to zbořeniště nestál, ze všech nejmíň staří majitelé. Dostal to celé za dva tisíce babek. Budova byla příliš daleko od města, než aby se hemžila puberťáky, feťáky a vandráky. Ideálně izolované místo. Nikdo tam nikdy nechodil. Jen málo lidí vůbec vědělo o její existenci.“

      „Nechápu,“ ozvala se kapitánka, „proč své oběti nezabíjel v hospicu? Proč je vozil někam jinam?“

      „Protože mu přese všechno pořád připomínaly matku,“ odvětil Hunter. „Navzdory hněvu za to, co považoval za zradu, ji pořád ještě nepopiratelně miloval.“

      „A právě proto vyráběl ty spouštěcí mechanismy,“ doplnil Garcia. „Aby nemusel být u toho, až zemřou. Jakýsi odstup.“

      „Přesně tak,“ souhlasil Hunter.

      „Stejně to mohl udělat v hospicu,“ namítala kapitánka Blakeová. „Mohl je zamknout v nějaké místnosti a tam je nechat jejich osudu.“

      „I kdyby to udělal, stejně by si musel nějak poradit s jejich mrtvolami,“ vysvětloval Hunter. „Znovu vstoupit do místnosti, zbavit se jich… Jeho mozek se nedokázal vypořádat s emocemi při pohledu na někoho, kdo mu tolik připomínal jeho mrtvou matku.“

      „Nejjednodušší způsob, jak se tomu všemu vyhnout,“ uzavíral Garcia, „byl nechat je jejich osudu někde jinde.“

      Kapitánka Blakeová si jemně přiložila prsty k napuchlým rtům. „Takže cvokaři si s ním užijou.“

      „A budou si užívat dlouho,“ přitakal Garcia. „Takový traumatizovaný mozek, jaký má on, je pro soudního psychologa nebo psychiatra přímo materiál snů.“

      Kapitánčiny oči zapátraly po Hunterových. Přikývl.

      „Takže potom, co zabil šest lidí, skončí tenhle šmejd pravděpodobně v psychiatrickém ústavu, místo aby dostal trest smrti,“ potřásla kapitánka Blakeová hlavou. „My se jako vždycky div nepřerazíme, abychom pochytali šílené psychouše, co běhají po světě, a ti zatracení právníci a stát je pustí.“

      „Nepustí ho, kapitánko,“ namítl Hunter.

      „Vy víte, jak to myslím, Roberte.“ Kapitánka se zarazila a pohlédla na květiny, které jí Hunter přinesl. Na rtech jí málem vytanul úsměv, ale potlačila ho.

      „Jak jste to poznala?“ zeptal se Hunter. „Jak jste poznala, kde jste?“

      Kapitánka Blakeová vysvětlovala, jak byla unesena, jak předstírala, že vdechla velké množství éteru, a jak se pokusila utéct, když dojeli k hospicu.

      „Když jsem se rozběhla směrem k silnici, zahlédla jsem starou tabuli s názvem hospicu. Nejspíš jsem měla štěstí, když se rozhodl natočit to video. Bála jsem se, že nepohybuju dost rty, abyste z nich dokázal číst. Myslela jsem, že mě přitom uvidí, tak jsem předstírala dezorientaci a pohybovala rty nesmyslně a přitom přihodila ta slova.“

      „Skvělý nápad,“ podotkl Hunter uznale.

      „Zachránil mi život.“

      Garcia se usmál.

      „Čemu se smějete?“ zamračila se na něj kapitánka Blakeová.

      „Zrovna jsem si uvědomil, že tohle je poprvé, co má na konci velkého případu rozmlácený obličej někdo jiný než já.“

      „No, to se dá snadno zařídit, stačí říct,“ zakabonila se na něj.

      „Kdepak, mně se můj obličej líbí tak, jak je,“ opáčil Garcia. Úsměv ho neopouštěl.

      Všichni na chvilku utichli.

      „Děkuju vám,“ řekla kapitánka nakonec s pohledem na Huntera.

      Hunter naklonil hlavu směrem k parťákovi. „Carlos nás všechny zachránil, když přišel na ten nápad se světlicí.“

      „No, někdo musel něco vymyslet,“ prohlásil Garcia.

      Ozvalo se zaklepání a do dveří strčila hlavu sestra.

      „Tak pánové, pro dnešek by to stačilo. Musíte nechat slečnu Blakeovou odpočívat,“ řekla a spočinula přitom pohledem na Hunterovi.

      „Odpočívat?“ odsekla kapitánka Blakeová téměř se smíchem. „Zlato, jestli myslíte, že tu strávím další noc, pak potřebujete doktora vy.“

      „Doktor říkal, že byste tu měla zůstat ještě nejméně čtyřiadvacet hodin na pozorování,“ odtušila sestra.

      „Vypadám jako ženská, co potřebuje pozorování?“

      Hunter zvedl obě ruce do vzduchu a pohlédl na Garciu. „Stejně už musíme jít. Necháme vás tu, vyřiďte si to mezi sebou.“

      „Není co řešit,“ vyhrkla kapitánka. „Už tady další noc nezůstanu. A tím to končí.“ Upřela na sestru vražedný pohled.

      Hunter se zastavil u dveří a pošeptal sestře do ucha: „Doporučuju vám dát jí sedativa.“

      „Žádné strachy, fešáku, už mě před ní varovali.“ Poklepala si na pravou náprsní kapsu a mrkla na Huntera. „Mám tu pro ni speciální injekci.“ Krátce se zadívala na Hunterovu tvář. „Nechcete, abych se vám podívala na ty oděrky a modřiny, mladíku? Vypadá to, že byste možná potřeboval pár stehů.“

      Hunter a Garcia si vyměnili letmý pohled.

      „To bude dobré,“ zavrtěl Hunter hlavou.

      „Víte to jistě? Já to s jehlou a nití umím moc dobře.“

      „Na beton,“ pronesli oba jako jeden muž.