A přece nezemřeš

Lee Child

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Všechno se seběhlo čirou náhodou. Jack Reacher náhodou pomohl mladé ženě, která s plnýma rukama šatů z čistírny klopýtla na ulici. Chvíli nato už sedí oba se spoutanýma rukama v dodávce a jsou odváženi neznámo kam. Náhodou je unesená žena nejen agentka FBI, ale i dcera náčelníka generálního štábu americké armády a neteř prezidenta USA. A rozhodně ne náhodou si právě ji vybral předák neonacistické militantní organizace jako rukojmí k dosažení svých vyděračských požadavků na americké vládě spolu s jadernou střelou, které se už zmocnil. Jenže náhodou Jack Reacher je náš starý známý, bývalý důstojník vojenské policie, ověšený medailemi za udatnost, muž, který umí zabíjet i zapálenou cigaretou, jeden z nejlepších střelců, jací se kdy v USA narodili. Náhodou to Borken neví. Když se to dozví, je už pozdě. Reacher se rozhodl zasáhnout.

Child Lee

A přece nezemřeš

O B S A H

To všechno se seběhlo čirou náhodou. Jack Reacher náhodou pomohl mladé ženě, která s plnýma rukama šatů z čistírny klopýtla na ulici. Chvíli nato už sedí oba se spoutanýma rukama v dodávce a jsou odváženi neznámo kam. Náhodou je unesená žena nejen agentka FBI, ale i dcera náčelníka generálního štábu americké armády a neteř prezidenta USA. A rozhodně ne náhodou si právě ji vybral předák neonacistické militantní organizace jako rukojmí k dosažení svých vyděračských požadavků na americké vládě - spolu s jadernou střelou, které se už zmocnil.

Jenže náhodou Jack Reacher je náš starý známý z Childova předchozího románu Jatka: bývalý důstojník vojenské policie, ověšený medailemi za udatnost, muž, který umí zabíjet i zapálenou cigaretou, jeden z nejlepších střelců, jací se kdy v USA narodili. Náhodou to Borken neví. Když se to dozví, je už pozdě - Reacher se rozhodl zasáhnout.

01 KAPITOLA

Nathan Rubin zemřel, protože byl statečný. Nejednalo se o cílenou statečnost, která vám vynese válečný řád, ale o kratičký zlomek kuráže, kvůli které vás zabijí na ulici.

Domov opustil časně, jako každých šest dní v týdnu, padesát týdnů v roce. Posnídal lehce, přiměřeně muži po čtyřicítce, který si chce udržet figuru. Prošel dlouhými chodbami, pokrytými koberci, domem na břehu jezera, odpovídajícím muži, který vydělává tisíc dolarů každý ze svých tři sta dnů v roce, kdy pracuje. Ťuknutím na dálkové ovládání otevřel dveře garáže, lehkým trhnutím zápěstím rozpředl tichý motor drahého dovozového sedanu. Vložil CD do přehrávače, otočil se na příjezdové štěrkové cestě, lehce přibrzdil, pohladil plynový pedál, převodovka cvakla a poslední krátká jízda v jeho životě začala. Pondělí, šest čtyřicet devět.

Po celou známou cestu do práce svítila jen zelená, což bylo bezprostřední příčinou jeho smrti. Když zaparkoval na opuštěném pozemku za kancelářskou budovou, kde pracoval, do konce preludia Bachovy fugy b moll zbývalo ještě třicet osm vteřin. Zůstal sedět a poslouchal, dokud nedozněla poslední ozvěna varhan, takže když vystoupil, ti tři muži byli již tak blízko, že si jich musel všimnout. Podíval se na ně. Uhnuli pohledem a změnili směr, tři muži držící krok jako vojáci nebo tanečníci. Otočil se k budově. Vykročil. Potom se ale zastavil. A ohlédl se. Ti tři muži byli u jeho auta. Zkoušeli dvířka.

„Hej,“ zavolal.

Byl to všeobecný výkřik vyjadřující překvapení, hněv a námitku. Instinktivní výkřik, který vážený naivní občan vydá, když se děje něco, co by se dít nemělo. Instinktivní výkřik, který váženému naivnímu občanovi přinese smrt. Otočil se zpátky k autu. Byli v přesile tři proti jednomu, on byl ale v právu, a to mu dodalo sebedůvěru. Pochodoval k nim a připadal si rozhořčený, schopný a velitelský.

To však byly jen iluzorní pocity. Měkký městský chlap jako on nemůže takovou situaci nikdy zvládnout. Jeho kondice byla jen výplodem fitness centra. Neznamenala nic. Jeho vypracované břišní svaly protrhla první surová rána. Hlava mu poskočila a tvrdé kotníky mu rozdrtily rty a vyrazily zuby. Chopily se ho hrubé ruce a šlachovité paže si ho podržely, jako by nevážil vůbec nic. Vyrvaly mu klíčky ze sevřené dlaně a zasadily mu prudkou ránu na ucho. Ústa měl plná krve. Mrštily jím na asfalt parkoviště a do zad se mu zabořily těžké boty. Potom do žaludku. Pak do hlavy. Zhasl jako televize v bouřce. Okolní svět prostě přestal existovat. Smrštil se do jediného žhavého bodu a začal se rozplývat do ztracena.

Tak zemřel, protože na jediný zlomek vteřiny se ho zmocnila statečnost. V ten zlomek vteřiny však nezemřel. Zemřel mnohem později, když se onen zlomek vteřiny přelil v dlouhé hodiny ubohého dusivého strachu a dlouhé hodiny strachu přerostly v dlouhé minuty šílené, chroptivé, panické hrůzy.

* * *

Jack Reacher zůstal naživu, protože byl opatrný. Opatrný byl proto, že zaslechl ozvěnu své minulosti. Měl za sebou dlouhou minulost, a ta ozvěna zazněla z její nejhorší části.

Třináct let sloužil v armádě a jediné zranění, které utržil, nezpůsobila kulka. Zasáhl ho úlomek čelisti seržanta od námořní pěchoty. Reacher sloužil v Bejrútu v americkém táboře u letiště za městem. V táboře vybuchla bomba umístěná v náklaďáku. Reacher stál u brány. Seržant stál sto yardů blíž k výbuchu. Úlomek čelisti byla jediná část těla, která z něj zbyla. Zasáhla Reachera do žaludku a projela jím jako kulka. Armádní lékař, který ho dával dohromady, mu řekl, že měl štěstí. Normální kulka do žaludku by byla mnohem horší. To byla ozvěna, kterou Reacher zaslechl. A naslouchal jí velice pozorně, protože o třináct let později stál na ulici a na břicho mu mířila pistole. Ne z větší vzdálenosti než palec a půl.

Byl to automat, devět milimetrů. Zbrusu nový. Leskl se olejem. Mířil nízko, přímo na starou jizvu. Chlapík, který jej držel, vypadal, že ví, co dělá. Pojistný mechanizmus byl uvolněný. Hlaveň se ani nezachvěla. Žádné napětí. Prst na spoušti byl připravený stisknout. Reacher to viděl. Z toho prstu nespouštěl oči.

Vedle něj stála žena. Držel ji za paži. Nikdy předtím se s ní nesetkal. Zírala na stejný devítimilimetr, který i jí mířil na žaludek. Její chlapík nebyl tak uvolněný. Její chlapík vypadal nervózně. Vyděšeně. Chvěl se napětím. Nehty na rukou měl okousané. Nervózní, vybzikaný týpek. Tak tam stáli, tři z nich klidně jako sochy a čtvrtý přešlapoval neklidně z nohy na nohu.

Byli v Chicagu. V centru města, na rušném chodníku, v pondělí, poslední den v červnu. Za bílého dne, zaliti jasným slunečním světlem. Všechno se odehrálo ve zlomku vteřiny.

Došlo k lomu způsobem, na který by žádný choreograf nepřišel ani za milion let. Reacher šel po chodníku bez jasného cíle, ani rychle, ani pomalu. Právě procházel kolem dveří do čistírny. Dveře se otevřely a přímo před ním zarachotila stará kovová hůl. Vzhlédl a ve dveřích spatřil ženu. Zápasila s devíti plastovými obaly na kostýmy na ramínkách. Bylo jí necelých třicet, draze oblečená, snědá, přitažlivá, sebejistá. Měla něco s nohou. Nějaké zranění. Podle toho, jak tam stála, ji noha musela bolet. Vrhla po něm pohled „byl byste tak laskav“ a on jí odpověděl pohledem „samozřejmě“ a zvedl hůl. Jednou rukou jí vzal devět obalů s oblečením a druhou jí podal hůl. Přehodil si obaly přes rameno a do prstů se mu zařízlo devět drátěných ok. Postavila hůl na chodník a předloktím se opřela o kovovou úchytku. Nabídl jí paži. Zaváhala. Potom zahanbeně přikývla a on ji podepřel a okamžik počkal. Cítil se užitečně, ale zároveň i trapně. Potom se otočili, aby vyrazili. Reacher si představoval, že jí pomůže pár kroků, než nabyde rovnováhy. Potom ji pustí a předá oblečení. Otočili se ale přímo k chlapíkům s automaty.

Stáli tam, dva a dva proti sobě. Jako čtyři lidé, kteří obědvají v těsném stánku s občerstvením. Ti dva chlápci se zbraněmi byli běloši, dobře živení, neurčitě vojenští, neurčitě podobní. Středně velcí, s krátkými hnědými vlasy. Napjaté výrazy, tvrdé pohledy. Nervózní chlapík byl menší, jako by z něj starosti vysály energii. Oba měli na sobě kostkované košile a popelínové větrovky. Stáli tam v sevřeném hloučku. Reacher z nich byl nejvyšší. Viděl ostatním přes hlavy. Stál tam, překvapený, s obaly s ženiným oblečením přehozenými přes rameno. Ta žena se jen opírala o hůl a mlčela. Muži na ně mířili zbraněmi. Z velké blízkosti. Reacher měl pocit, že tam stojí celou věčnost. Věděl ale, že ten pocit je klamný. Nebylo to pravděpodobně víc než vteřinu a půl.

Chlápek naproti Reacherovi vypadal jako vůdce. Větší a chladnokrevnější. Podíval se mezi Reachera a ženu a trhl hlavní svého automatu k obrubníku.

„Do auta, čubko,“ rozkázal. „Ty taky, chcípáku.“

Mluvil naléhavě, ale klidně. S autoritou. Téměř bez přízvuku. Možná z Kalifornie, pomyslel si Reacher. U obrubníku stál sedan. Čekal na ně. Černý, velký a drahý. Řidič se nakláněl přes přední sedadlo spolujezdce. Byl připravený zaprásknout zadní dvířka. Chlápek proti Reacherovi opět pokynul zbraní. Reacher se nepohnul. Podíval se napravo a nalevo. Spočítal si, že má zhruba další vteřinu a půl, aby dospěl k nějakému rozhodnutí. Ti dva chlápci s devítimilimetry mu moc starostí nedělali. Měl volnou jen jednu ruku, protože druhou držel obaly s kostýmy, ti dva by ale šli k zemi docela snadno. Problém ležel před ním a vedle něj. Díval se do výkladní skříně čistírny jako do zrcadla. Dvacet yardů za ním pospíchala přes přechod masa lidí. Několik zbloudilých kulek by si našlo pár cílů. O tom nepochyboval ani v nejmenším. To byl problém, který měl za sebou. Problém vedle něj byla ta neznámá žena. Její kvality představovaly neznámou kvantitu. Měla něco s nohou. Reagovala by pomalu. Nemůže se pořádně hýbat. Na bojovou akci není vhodný čas. Ne v tomto prostředí a ne s tímhle partnerem.

Chlápek s kalifornským přízvukem se natáhl a popadl Reachera za zápěstí v místě, kde mu je tíha devíti obalů z čistírny tlačila do límce. Za ně jej táhl k autu. Prst na spoušti pořád vypadal připravený stisknout. Reacher jej koutkem oka pozoroval. Pustil ženinu paži. Vykročil k autu. Hodil pytle na zadní sedadlo a nastoupil za nimi. Ženu strčili za ním. Nervózní chlapík se vmáčkl k nim a zabouchl dvířka. Vůdce si sedl dopředu. Zabouchl dvířka. Řidič zařadil a auto se hladce a tiše pohnulo vpřed.

* * *

Žena lapala po dechu bolestí a Reacher si představoval, jak jí nervózní chlápek tlačí hlavní do žeber. Vůdce seděl otočený na předním sedadle a opíral svou zraň o koženou podpěrku pod hlavu. Zbraň mířila Reacherovi přímo na prsa. Byl to Glock 17. Reacher o téhle zbrani věděl všechno. Její prototyp hodnotil pro svou jednotku. Byl to jeho úkol během rekonvalescence po zranění v Bejrútu. Glock byla solidní malá zbraň. Celkem sedm a půl palce od úderníku po ústí hlavně, dlouhá natolik, aby byla přesná. Reacher se s ní ze sedmdesáti pěti stop strefoval do hlaviček připínáčků. A slušně pálila. Čtvrtuncové kulky rychlostí téměř osmi set mil za hodinu. Sedmnáct nábojů v zásobníku, jak napovídalo její jméno. A byla lehká. Přes veškerou svou sílu vážila pod dvě libry. Nejdůležitější části byly z ocele, zbytek byl plastikový. Černý polykarbonát jako u drahých fotoaparátů. Pěkná mistrovská práce.

Reacherovi se ale příliš nelíbila. Ne pro specializované potřeby jeho jednotky. Nedoporučil ji a místo ní prosazoval berettu 92F. Beretta byla také devítimilimetr, o půl libry těžší, o palec delší, v zásobníku o dva náboje méně. Měla ale o deset procent větší smrtící účinnost než glock. To pro něj bylo důležité. A nebyla plastiková. Reacher se rozhodl pro berettu. Velitel jednotky souhlasil. Rozeslal jeho zprávu a armáda se doporučení podřídila. Ještě ten samý týden ho povýšili a vyznamenali

Stříbrnou hvězdou a Purpurovým srdcem a objednali beretty, i když byly mnohem dražší; celé NATO šílelo po glocku a Reacher byl jen osamělým hlasem, který teprve nedávno opustil West Point. Potom ho přidělili jinam, on sloužil po celém světě a glock 17 od té doby neviděl. Až nyní. O dvanáct let později si ho mohl zase zatraceně dobře prohlédnout.

Přestal se zaobírat zbraní a ještě jednou se podíval na chlapíka, který ji držel. Byl slušně opálený, okolo vlasů mu však prosvítala bílá kůže. Čerstvě ostříhaný. Řidič měl velké lesklé čelo, řídnoucí vlasy sčesané dozadu, růžový živý obličej a samolibý úsměv, jaký prasečí týpci nasazují, když si myslí, že jsou přitažliví. Stejné levné tričko z obchoďáku, stejná větrovka. Stejně vypasená postava. Stejná velitelská důležitost, která až hraničila s dýchavičností. Tři chlápci, všichni zhruba třicet až třicet pět, jeden vůdce, jeden zdatný parťák, jeden nervózní parťák. Všichni napjatí, ale vycvičení, plnící nějaké poslání. Hádanka. Reacher se podíval přes glock vůdci do očí. Ten ale zavrtěl hlavou.

„Žádné vybavování, chcípáku,“ oznámil. „Cekneš a zastřelím tě. Na to můžeš vzít jed. Drž hubu a nic se ti nestane.“

Reacher mu věřil. Oči měl tvrdé a ústa stažená do úzké linky. Tak mlčel. Potom auto zpomalilo a vjelo na hrbolaté betonové nádvoří. Rozkládalo se za opuštěnou průmyslovou budovou. Jeli na jih. Reacher si spočítal, že můžou být asi pět mil jižně od obchodního centra Loop. Řidič zastavil velký sedan zadními dvířky vedle zadku malé dodávky. Dodávka byla jediné auto na prázdném nádvoří. Byl to Ford Econoline, špinavě bílý, ne starý, ale hodně používaný. Na boku měl nějaký nápis čerstvě přetřený bílou barvou, která měla o něco jiný odstín než podklad. Reacher se rozhlédl kolem. Všude po nádvoří se povalovaly odpadky. Vedle dodávky stála plechovka s barvou. U ní štětec. Na dohled ani živáčka. To místo bylo úplně opuštěné. Jestli něco podnikne, tak právě tady a teď. Chlápek vpředu se ale pousmál a naklonil se dozadu k Reacherovi. Levou rukou ho popadl za límec a pravou mu strčil hlaveň glocku do ucha.

„Ani hnout, chcípáku,“ poručil mu.

Řidič vystoupil z auta a přeběhl kolem předku na druhou stranu. Z kapsy vytáhl další svazek klíčů a otevřel zadní dveře dodávky. Reacher se ani nehýbal. Vrazit někomu zbraň do ucha není zrovna nejchytřejší tah. Když hlavou trhnete, zbraň vyjede. Sesmekne se po čele. A ani nejrychlejší prst na spoušti potom nenadělá takovou škodu. Může ještě tak prostřelit lalůček a v každém případě narušit bubínek. To ale nejsou smrtelná zranění. Reacher to vteřinu zvažoval. Potom nervózní chlápek vytáhl ženu a hnal ji k zadku dodávky. Žena poskakovala a kulhala. Přímo z jedněch dvířek do druhých. Reacher ji koutkem oka pozoroval. Chlápek jí vzal kabelku a hodil ji dozadu do auta. Dopadla Reacherovi k nohám. Na tlustém koberci těžce zaduněla. Něco kovového. Ženy u sebe nosí jedinou věc, která může tak těžce zadunět. Podíval se na ni s novým zájmem.

Ležela roztažená vzadu v dodávce. Zraněná noha jí ztěžovala pohyb. Potom vůdce zepředu přes kožené sedadlo vytáhl Reachera a předal ho nervóznímu chlápkovi. Hlaveň z ucha vyjela, ve stejný okamžik se mu však do boku zabodla druhá. Dovlekli ho po hrubém povrchu nádvoří k zadku dodávky. Strčili ho dovnitř k ženě. Nervózní chlápek na ně mířil třesoucí se zbraní a vůdce zatím sáhl do auta a vytáhl ženinu hůl. Přešel k dodávce a hodil ji dovnitř. S řinkotem se odrazila od kovové stěny. Obaly s oblečením a kabelku nechal v autě. Potom z kapsy vytáhl pouta. Popadl ženu za zápěstí a přicvakl na ně jeden kruh pout. Neurvale ji přitáhl stranou a chytil za zápěstí Reachera. Přicvakl na ně druhý kruh pout. Zabouchl levou půlku zadních dveří dodávky. Reacher viděl, jak řidič do sedanu vylévá obsah plastikových lahví. Zavanul k němu ostrý zápach benzinu. Jedna láhev dozadu, jedna dopředu. Potom vůdce zabouchl pravou půlku zadních dveří. Poslední věc, kterou Reacher zahlédl, než ho obklopila temnota, byl řidič vytahující z kapsy krabičku zápalek.

02 KAPITOLA

Tisíc sedm set dvě míle po silnici od Chicaga se stavěl nový byt pro hosty. Sestával z jedné jediné místnosti. Ta místnost se stavěla podle neobvyklého plánu vypracovaného důkladným mužem, který jej pečlivě promyslel. Návrh vyžadoval neobvyklé provedení.

Byt byl navržen pro zvláštní účel a pro zvláštního hosta. Podstata toho účelu a totožnost onoho hosta diktovaly ono neobvyklé provedení. Přestavba probíhala v prvním patře již existující budovy. Byla zvolena rohová místnost. Na dvou vnějších stěnách měla řadu oken. Směřovaly na jih a na východ. Sklo bylo vytlučeno a nahrazeno silnou překližkou. Zvnějšku byla překližka natřena na bílo, aby splývala se zdmi budovy. Zevnitř zůstala neopracována.

Strop rohové místnosti byl stržen. Byla to stará budova a strop byl ze silné vrstvy omítky. Zaplnila místnost dusivým oblakem prachu. Zůstaly jen trámy. Strženy byly i vnitřní zdi. Stěny byly původně obloženy starou borovicí, vyhlazenou věkem i leštěnkou. To všechno zmizelo. Rám budovy a silná stará dehtová lepenka za vnitřními stěnami stály odhaleny. Z podlahy byla vytrhána prkna. Pod silnými podlahovými nosníky prosvítal zaprášený strop spodní místnosti. Z místnosti zbyla jen vnější slupka.

Stará omítka ze stropu a prkna ze zdí i z podlahy byly vyházeny z oken, než je zabednili překližkou. Dva muži, kteří demoliční práce prováděli, navršili všechnu tu suť lopatami na velkou hromadu a potom přistavili k hromadě náklaďák, aby ji odvezli pryč. Snažili se nezanechat po sobě žádný nepořádek. Bylo to poprvé, co pro onoho zvláštního zaměstnavatele pracovali, a padly narážky na další zakázky. A když se rozhlédli, viděli, že je potřeba udělat ještě spoustu práce. Vzato kolem a kolem, optimistické vyhlídky. Sehnat nové zakázky nebylo lehké a tenhle zaměstnavatel nesmlouval o ceně. Ti dva muži měli pocit, že udělat dobrý dojem je v jejich dlouhodobém zájmu. Pilně nakládali na náklaďák poslední úlomky omítky, když se u nich zastavil sám zaměstnavatel.

„Hotovo?“ zeptal se.

Zaměstnavatel byl obrovský chlap, mimořádně odulý, mluvil vysokým hlasem a na bledých tvářích mu planuly dvě rudé skvrny velikosti nikláku. Pohyboval se lehce a tiše, jako muž o tři čtvrtiny menší. Výsledný efekt byl člověk, před kterým lidé uhýbali pohledem a odpovídali rychle.

„Právě uklízíme,“ odpověděl první řemeslník. „Kam to máme složit?“

„Ukážu vám,“ řekl zaměstnavatel. „Musíte jet dvakrát. Tamta prkna odvezete zvlášť.“

Druhý řemeslník přikývl. Prkna z podlahy byla osmnáct palců široká, z lesů, kde si dřevorubci mohli vybrat jakýkoliv strom, který chtěli. Na korbu by se se zbytky suti v žádném případě nevešla. Naložili poslední úlomky a zaměstnavatel se k nim vmáčkl do náklaďáku. Byl tak velký, že se tam jen stěží vešel. Ukázal za starou budovu.

„Jeďte asi míli na sever,“ přikázal.

Cesta je vyvedla z města a potom se v ostrých zatáčkách kroutila nahoru do kopce. Objevila se další budova. Zaměstnavatel na ni ukázal.

„Tady. Odnoste to dozadu.“

Tiše odkráčel pryč a oba řemeslníci vyložili náklaďák. Odjeli zpět na jih a natahali na korbu stará borovicová prkna. Znovu se vydrápali strmými zatáčkami a složili náklad. Odnosili prkna do budovy a úhledně je vyrovnali do temného prostoru vzadu. Potom se ze stínu vynořil zaměstnavatel. Čekal na ně. Něco držel v ruce.

„Hotovo,“ oznámil první řemeslník.

Zaměstnavatel přikývl.

Zvedl ruce. Držel v nich zbraň. Matně černý automat. Prvního řemeslníka zasáhl do hlavy. Třeskot kulky byl ohlušující. Krev, kosti a mozek se rozstříkly na všechny strany. Druhý řemeslník strnul hrůzou. Potom se rozběhl. Zoufale kličkoval ze strany na stranu, aby se kryl. Zaměstnavatel se usmál. Líbilo se mu, když utíkali. Sklonil svou obrovskou paži. Vystřelil a zasáhl druhého řemeslníka zezadu do kolene. Znovu se usmál. Teď je to ještě lepší. Líbilo se mu, když utíkali, ale ještě víc se mu líbilo, když se svíjeli na zemi. Chvíli stál a naslouchal, jak zraněný naříká. Potom k němu tiše došel a pečlivě namířil. Prostřelil mu druhé koleno. Nějakou dobu se díval a potom ho hra omrzela. Pokrčil rameny a poslední kulku vpálil do hlavy. Nakonec položil zbraň a dokutálel obě těla do zákrytu s pečlivě vyrovnanými podlahovými prkny.

03 KAPITOLA

Byli na cestě hodinu a třicet tři minuty. Pomalá jízda městem, potom zrychlení na rovnoměrnou cestovní rychlost. Museli ujet zhruba šedesát mil. V hlučné temnotě dodávky však Reacher nedokázal odhadnout, jakým směrem těch šedesát mil ujeli.

Byl připoutaný k mladé ženě se zraněnou nohou a během prvních minul své nucené pospolitosti se pokusili zařídit co možná nejpohodlněji. Posunovali se podél vnitřních stěn dodávky tak dlouho, až seděli na podlaze, nohy natažené, opřené o velkou vypuklinu kola, vzepřeni proti pohybu auta. Žena se opírala o zadní stěnu a Reacher o přední. Jejich spoutaná zápěstí spočívala na plochém vrcholku kovové vypukliny, jako by byli milenci, kteří posedávají v kavárně.

Zpočátku nemluvili. Dlouhou dobu prostě seděli v ohromeném tichu. Bezprostřední problém představovalo horko. Bylo poledne posledního dne v červnu na Středozápadě. Byli uzavřeni v kovovém prostoru. Bez ventilace. Reacher doufal, že proudění vzduchu kapotu auta trochu ochladí, v žádném případě však ne na přijatelnou teplotu.

Seděl v přítmí a využíval vražedně horké chvíle na přemýšlení a plánování, jak byl vycvičen. Zachovej klid, uvolni se, buď připraven, neplýtvej energií na zbytečné akce. Hodnoť a dělej závěry. Ti tři chlápci prokázali jistou výkonnost. Žádný velký talent, žádnou velkou fyzickou kondici, ale nedopustili se ani žádných hrubých chyb. Nervóza s druhým glockem je nejslabším článkem celého týmu, vůdce ho ale velice slušně podržel. Výkonný trojlístek. Rozhodně ne ten nejhorší, jaký kdy viděl. Strach ale neměl. Zažil již ožehavější situace a přežil. Daleko ožehavější a víc než jednou. Takže starosti si zatím nedělal.

Potom si něčeho všiml. Nebála se ani ta žena. Byla také klidná. Seděla tam připoutaná k jeho zápěstí, kolébala se, přemýšlela a plánovala, jako by i ona byla vycvičená. Podíval se na ni a zjistil, že se na něj upřeně dívá. Tázavý pohled, nevzrušený, pod kontrolou, lehce nadřazený, lehce nesouhlasný. Sebedůvěra mládí. Jejich pohledy se střetly. Dlouhou dobu se dívali upřeně do očí. Potom napřáhla pravou ruku s poutem, čímž mu škubla levým zápěstím, ale bylo to povzbuzující gesto. Natáhl se, potřásl jí rukou a oba se jejich vzájemné formalitě ironicky pousmáli.

„Holly Johnsonová,“ představila se.

Pečlivě ho odhadovala. Viděl, jak mu jezdí očima po obličeji. Potom sjela pohledem k jeho oblečení a vrátila se k obličeji. Znovu se pousmála, jako by dospěla k rozhodnutí, že si zaslouží jistou zdvořilost.

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekla.

Ještě jednou se na ni podíval. Prohlédl si její obličej. Byla to velice atraktivní žena. Okolo dvaceti šesti, dvaceti sedmi let. Podíval se na její oblečení. Hlavou mu prolétl verš staré písně: šaty za sto dolarů, nezaplatil jsem za ně ještě ani cent. Čekal, jestli ho napadne pokračování, ale nenapadlo. Opětoval tedy úsměv a pokývl hlavou.

„Jack Reacher,“ řekl. „Potěšení je na mé straně, Holly.“

Mluvit nebylo snadné, protože dodávka byla velice hlučná. Rachot motoru soutěžil s mlácením kol. Reacher by nejraději jen tak chvíli mlčky seděl, Holly se však mlčet nechtělo.

„Potřebuji se vás zbavit,“ prohlásila.

Sebevědomá žena, která se umí velice dobře ovládat. Neodpověděl. Jenom po ní střelil pohledem. Další verš zněl: chladná, nelítostná žena. Tesklivá melodie, hořkobolný text. Stará píseň z Memphis Slim. Ten verš se na ni však nehodil. Ani trochu. Nebyla to nelítostná žena. Znovu se na ni podíval a pokrčil rameny. Zírala na něj. Netrpělivá, že neodpovídá.

„Chápete, co se přesně děje?“ zeptala se.

Pozoroval její obličej. Pozoroval její oči. Zírala přímo na něj. Ve tváři úžas. Myslela si, že je zavřená s blbcem. Myslela si, že nechápe, co se přesně děje.

„To je snad jasné, ne?“ opáčil. „Fakta mluví za všechno.“

„Jaká fakta?“ namítla. „Vždyť se to seběhlo ve zlomku vteřiny.“

„Přesně tak. Dozvěděl jsem se víceméně všechno, co jsem potřeboval vědět.“

Odmlčel se a začal opět odpočívat. Další příležitost uniknout nastane, až dodávka zastaví. To může trvat ještě hodiny. Musí se připravit na dlouhý den. Musí šetřit silami.

„Co jste tedy potřeboval vědět?“ nenechala se odbýt žena.

Upřeně se mu dívala do očí.

„Unesli vás. Já jsem se sem dostal náhodou.“

Pořád se na něj dívala. Stále sebejistá. Stále přemýšlela. Stále si nebyla jistá, jestli není připoutaná k blbci.

„To je snad jasné,“ zopakoval. „Nebyl jsem to přece já, na koho měli spadeno.“

Neodpověděla. Jen povytáhla půvabně vykroužené obočí.

„Nikdo nevěděl, že tam budu. Nevěděl jsem to ani já. Byla to dobře naplánovaná operace. Založená na pozorování. Muselo jim nějakou dobu trvat, než ji připravili. Tři chlápci, jeden v autě, dva na ulici. Auto zaparkované naprosto přesně. Neměli tušení, kde se budu pohybovat. Ale očividně věděli, kde se budete pohybovat vy. Tak se na mne nedívejte, jako bych tady byl za blbce já. Jste to vy, kdo udělal hrubou chybu.“

„Chybu?“ ozvala se.

„Vaše zvyky jsou příliš pravidelné. Dva, tři týdny sledovali, kam chodíte, a vy jste jim vběhla přímo do náruče. Nečekali, že s vámi bude ještě někdo jiný. Vzali s sebou jen jeden pár pout.“

Na důkaz svých slov zvedl zápěstí, čímž zvedl i její. Žena se na dlouhou dobu odmlčela. Přehodnocovala svůj názor na Reachera. Ten se pohupoval v rytmu auta a usmíval se.

„Měla jste se chovat chytřeji,“ dodal. „Jste vládní agent, souhlasí? DEA, CIA, FBI nebo něco takového, možná detektiv z chicagského policejního oddělení. Nová, pořád ještě zapálená.

A slušně zazobaná. Takže si vás buď vybrali namátkou, nebo i přesto, že jste nová, představujete potenciální problém. V každém případě jste si ale měla dávat větší pozor.“

Podívala se na něj. Přikývla, oči v přítmí rozšířené. Udělal na ni dojem.

„Důkazy?“ zeptala se.

Opět se na ni usmál.

„Pár by se jich našlo. Například vaše věci z čistírny. Odhaduju, že každé pondělí odnesete o polední přestávce do čistírny oblečení z uplynulého týdne a vyzvednete si čisté na další. To znamená, že musíte mít okolo patnácti, dvaceti modelů. A když se tak dívám na to, co máte právě na sobě, neoblékáte se zrovna nejlevněji. Když vezmu čtyři sta dolarů za kus, máte v oblečení osm papírů. Tomu říkám poměrně zámožná s pravidelnými zvyky.“

Pomalu přikývla.

„Souhlasí,“ řekla. „Proč ale vládní agent?“

„To je jednoduché. Mířili na vás Glockem 17, hodili vás do auta, vrazili do dodávky, spoutali vás s naprosto neznámým člověkem, a nemáte tušení, kam vás vezou a proč. Normální osoba by se z toho sesypala a ječela na celé kolo. Vy ale ne. Sedíte tady docela klidně, což napovídá, že máte za sebou jistý výcvik, možná určitou zkušenost s nezvyklými nebo nebezpečnými situacemi. Taky zřejmě jistotu, že existuje pár lidí, kteří vás z toho co nejdřív dostanou.“

Odmlčel se a Holly kývla, aby pokračoval.

„Navíc máte v kabelce zbraň. Něco pěkně těžkého, nejspíš osmatřicítku s dlouhou hlavní. Kdyby to byla soukromá zbraň, parádnice jako vy by si nejspíš vybrala elegantní krátkou dvaadvacítku. Tohle je ale velký revolver, takže vám ho museli přidělit. Jste agent nebo policajt.“

Žena opět pomalu přikývla.

„A proč jsem v té práci nová?“ zeptala se.

„Váš věk,“ odpověděl Reacher. „Kolik vám je? Dvacet šest?“

„Dvacet sedm.“

„To jste na detektiva mladá. Škola a pár let v uniformě. Mladá i na FBI, DEA a CIA. Takže ať už jste kdokoliv, jste nová.“

Pokrčila rameny.

„Dobrá, proč jsem ale zapálená?“

Reacher napřáhl levou ruku a zarachotil společnými pouty.

„Vaše zranění. Vrátila jste se do práce po nějakém úraze, dřív než se noha úplně zahojila. Pořád ještě musíte chodit o holi.

Většina lidí na vašem místě by zůstala doma a užívala si nemocenskou.“

Usmála se.

„Třeba bych mohla být postižená,“ podotkla. „Mohla jsem se tak už narodit.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„To je hůl z nemocnice. Půjčili vám ji na krátkou dobu, než se uzdravíte. Kdybyste byla trvale postižená, koupila byste si vlastní hůl. Nejspíš celé tucty. A nastříkala je na různé barvy, aby se vám hodily k drahému oblečení.

Zasmála se. V burácení motoru a rachotu auta to byl příjemný zvuk.

„Dobrý odhad, Jacku Reachere. Jsem zvláštní agent FBI. Od minulého podzimu. Natrhla jsem si křížové vazy při fotbale.“

„Vy hrajete fotbal? Klobouk dolů, Holly Johnsonová. Jakým agentem jste od minulého podzimu?“

Chvíli mlčela.

„Prostě agent,“ řekla potom. „Jeden z mnoha v chicagské pobočce.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Nejste prosté agent. Jste agent, který udělal někomu něco, za co se ten dotyčný možná chce pomstít. Co tedy děláte?“

I ona zavrtěla hlavou.

„O tom nemohu mluvit. Ne s civilisty.“

Reacher přikývl. To mu zatím stačilo.

„Každý agent si dělá nepřátele,“ podotkla.

„Samozřejmě.“

„Já stejně jako každý jiný.“

Podíval se na ni. Ta poslední poznámka byla podivná. Jako by se bránila. Poznámka ženy, která za sebou měla výcvik, toužila po nasazení do akce, ale byla od minulého podzimu uvázána k psacímu stolu.

„Finanční oddělení?“ nadhodil.

Zavrtěla hlavou.

„O tom nemohu mluvit.“

„Už jste si ale stačila nadělat nepřátele.“

Pousmála se na něj, úsměv ale rychle odumřel. Potom se odmlčela. Vypadala klidně, ale Reacher z jejího zápěstí cítil, že poprvé dostala strach. Snažila se to nedat najevo. A mýlila se.

„Nechystají se vás zabít. Mohli vás zabít na tom opuštěném nádvoří. Jakou by mělo cenu vláčet se s vámi v téhle zatracené dodávce? A nezapomínejte také na hůl.“

„Co to má společného s mou holí?“

„Nedávalo by to žádný smysl. Proč by s sebou brali vaši hůl, kdyby se vás chystali zabít? Vzali vás, Holly, jako rukojmí. Jste si jistá, že ty chlápky neznáte? Nikdy předtím jste je neviděla?“

„Nikdy. A nemám tušení, ani kdo jsou, ani co po mně chtějí.“

Upřeně se na ni zahleděl. Pronesla to trochu příliš rozhodně. Věděla víc, než mu byla ochotna přiznat. Odmlčeli se. Kolébali se a poskakovali v rytmu auta. Reacher se díval do temnoty. Cítil, jak se vedle něj Holly rozhoduje. Opět se k němu natočila.

„Musím se vás zbavit,“ zopakovala.

Vrhl po ní pohledem. Potom se podíval stranou a zazubil se.

„To mi, Holly, vyhovuje. Čím dřív, tím líp.“

„Kdy vás začnou postrádat?“

To byla otázka, na kterou by nejraději neodpověděl. Upřeně se na něj však dívala a čekala. Tak chvíli uvažoval a potom jí pověděl pravdu.

„Nezačnou.“

„Proč ne? Kdo jste, Reachere?“

Pohlédl na ni a pokrčil rameny.

„Nikdo.“

Stále si ho tázavě prohlížela. Lehce podrážděně.

„Jak přesně nikdo?“

V hlavě se mu opět rozezněl Memphis Slim: přinutili mě pracovat v ocelárně.

„Jsem vyhazovač. V jednom klubu v Chicagu.“

„Ve kterém klubu?“

„Bluesový bar na jižním okraji. Nebudete ho znát.“

Podívala se na něj a potřásla hlavou.

„Vyhazovač? Na vyhazovače si vedete zatraceně dobře.“

„Vyhazovači musí zvládnout spoustu ožehavých situací.“

Nevypadala, že by ji přesvědčil, a Reacher se zblízka zahleděl na hodinky, aby zkontroloval čas. Půl třetí odpoledne.

„A jak dlouho bude trvat, než začnou postrádat vás?“ zeptal se.

Podívala se na své hodinky a ušklíbla se.

„To bude ještě chvíli trvat. Mám dneska v pět poradu. Do té doby nic. Ještě dvě a půl hodiny, než si někdo vůbec všimne, že jsem zmizela.“

04 KAPITOLA

Uvnitř skořápky místnosti ve druhém patře vznikala druhá skořápka. Ze zbrusu nového měkkého dřeva dvakrát čtyři palce, stlučeného tradičním způsobem. Vypadala jako nová místnost vznikající uprostřed té staré. Nová místnost byla ale ve všech rozměrech o stopu menší. O stopu kratší, o stopu užší a o stopu nižší.

Nové podlahové nosníky měly být položeny stopu nad starými, na dvanáctipalcových trámcích z měkkého dřeva. Nové trámky vypadaly jako les krátkých pilot připravených nést novou podlahu. Podél všech stěn byly připraveny další krátké trámky pro nové ostění, stopu od starého. Nové trámoví svítilo jasnou žlutí čerstvého dřeva a odráželo se od kouřově medové barvy toho původního. Staré trámoví vypadalo jako prastará kostra, uvnitř které najednou začala růst kostra nová.

Skořápku stavěli tři profíci. Postupovali od nosníku k nosníku se zaběhnutou zručností. Vypadali jako muži, kteří rozumějí svému řemeslu. A pracovali rychle. Dohoda zněla, že musejí skončit včas. Na tom zaměstnavatel trval. Nějaká fofrovka. Těm třem tesařům to nevadilo. Zaměstnavatel souhlasil s jejich cenou napoprvé. Byla to přemrštěná suma, která nechávala prostor ke smlouvání. Zaměstnavatel ale na návnadu neskočil. Vůbec nesmlouval. Jenom přikývl a řekl, aby začali okamžitě, jakmile budou dokončeny demoliční práce. Najít zakázky nebylo lehké. Tesaři pracovali rádi, pečlivě, rychle a dlouho do večera. Prahli po tom, aby udělali dobrý dojem. Když se rozhlédli, všude kolem sebe viděli další možné zakázky.

Tak se snažili ze všech sil. Běhali nahoru dolů po schodech s nářadím a novým dřívím. Pracovali od oka, značky vyrývali do dřeva nehty a řezali, až se z nich kouřilo. Často ale přestávali, aby změřili rozestup mezi novým a starým trámovým. Zaměstnavatel jasně zdůraznil, že tento rozestup je důležitý. Staré trámový bylo šest palců hluboké. Nové čtyři palce. Rozestup dělal dvanáct palců.

„Šest, čtyři a dvanáct,“ oznámil jeden tesař. „Dvacet dva palců celkem.“

„V pořádku?“ zeptal se druhý tesař šéfa.

„V naprostém,“ odpověděl šéf. „Přesně, jak to chtěl.“

05 KAPITOLA

Porada, jíž se měla zúčastnit Holly Johnsonová, se konala v konferenční místnosti chicagské pobočky FBI ve třetím patře. Byla to rozlehlá místnost, víc než čtyřicetkrát dvacet stop, a většinu prostoru vyplňoval dlouhý naleštěný stůl, podél kterého stálo třicet křesel, patnáct na každé straně. Křesla byla masivní, potažená kůží, a stůl byl vyroben z ušlechtilého tvrdého dřeva. Ale veškerou snahu navodit vzhled zasedací síně správní rady kazily ušpiněné vládní tapety a levný koberec. Podlahu pokrývalo devadesát čtverečních yardů koberce a celých těch devadesát čtverečních yardů stálo patrně méně než jedno jediné křeslo.

Bylo pět hodin v létě, do místnosti se řadou oken linulo odpolední slunce a stavělo příchozí před volbu: když se posadí obličejem k oknům, slunce jim bude svítit do očí, celou poradu je budou muset mhouřit a skončí s třeštící hlavou. A slunce bylo silnější než ventilace, takže když se k oknům posadí zády, rozpálí je do té míry, že budou trpět a dělat si starosti, jestli je jejich deodorant v pět hodin odpoledne ještě dost účinný. Těžké rozhodování, ale obavy z bolesti hlavy převážily nad rizikem přehřátí. První příchozí tedy zaujali místa zády k oknům.

První přišel právník FBI specializovaný na finanční problematiku. Chvíli postával a uvažoval, jak dlouho bude jednáni trvat. Pravděpodobně čtyřicet pět minut, jak znal Holly. Otočil se a snažil se odhadnout, které křeslo bude zastíněno úzkým sloupkem dělícím prosklenou stěnu. Pruh stínu dopadal na třetí křeslo zleva a bude se posunovat k čelu stolu. Vyrovnal tedy hromadu svých desek na stůl před druhé křeslo, shodil sako a místo si pojistil tím, že ho přehodil přes opěradlo. Potom se opět otočil a přepochodoval na konec místnosti ke stolku s kávovarem pro kávu.

Po něm přišli dva agenti, kteří pracovali na případech, které mohly mít něco společného se šlamastykou, na které pracovala Holly Johnsonová. Pokývli právníkovi a podívali se na místo, které zabral. Pochopili, že vybírat si mezi dalšími čtrnácti křesly u oken nemá cenu. Na všech jim bude stejně horko. Tak hodili své desky na nejbližší dvě místa a zařadili se do fronty na kávu.

„Ještě nepřišla?“ zeptal se jeden z nich právníka.

„Neviděl jsem ji celý den,“ odpověděl právník.

„Tomu říkám smůla,“ poznamenal druhý.

Holly Johnsonová byla nová, měla ale talent, a to jí vyneslo oblibu. V minulosti by Úřad z prověřování byznysmenů, kterým Holly šlapala na paty, neměl nejmenší radost, časy se ale změnily a chicagská pobočka tomu přišla na chuť. Byznysmeni teď vypadali jako banda zločinců a agentům lezlo krkem dívat se, jak jezdí vlaky z práce domů. Agenti vystupovali míle předtím, než se bankéři a burzovní makléři vůbec přiblížili na svá drahá předměstí. Mysleli na druhé hypotéky, a dokonce na druhá zaměstnání a zaobírali se léty soukromé detektivní práce, která si musí odkroutit, než se dohrabou k mizerné vládní penzi. A obchodní ředitelé tam seděli a nechutně se usmívali. Takže když jeden z nich začal pracovat na případu, Úřad to sledoval s potěšením. Když se k tomu jednomu připojil druhý, dvacátý a potom stovky, stal se z toho hon na škodnou.

Jedinou nevýhodou bylo, že nachytat je představovalo pěknou dřinu. Patrně ze všech nejhorší. Když se ale na scéně objevila Holly Johnsonová, svět byl hned růžovější. Měla talent. Stačilo jí podívat se na bilanci a hned věděla, co nesedí. Jako by to cítila. Seděla za psacím stolem, hleděla do papírů, hlavu lehce skloněnou na stranu, a přemýšlela. Někdy přemýšlela celé hodiny, když ale přemýšlet přestala, věděla, o co jde. Potom to vysvětlila na poradě. Mluvila jasně a logicky a málokdy se našel někdo, kdo by o jejích slovech pochyboval. Byla ženou, která dělala pokroky. Byla ženou, která ostatním agentům pomohla cítit se ve večerních vlacích lépe. Proto byla tak oblíbená.

Jako třetí přišel do místnosti agent, kterého Holly přidělili, aby jí pomáhal a pečoval o ni, než se zotaví ze zranění z fotbalu. Jmenoval se Milosevic. Drobná postava, lehký přízvuk západního pobřeží. Ještě ne čtyřicet, ležérně oblečený v drahém značkovém khaki, na krku a zápěstí zlato. Byl také nový, do chicagské pobočky ho přidělili teprve nedávno, když Úřad rozhodl, že potřebují finančníky. Zařadil se ke kávovaru a rozhlédl se po místnosti.

„Má zpoždění?“ zeptal se.

Právník pokrčil rameny a Milosevic gesto opětoval. Měl Holly Johnsonovou rád. Pracoval s ní pět týdnů, od úrazu na fotbalovém hřišti, a vychutnával každou minutu.

„Obvykle chodí naprosto přesně,“ poznamenal.

Pátý byl Brogan, vedoucí Hollyiny sekce. Irský původ, od Bostonu přes Kalifornii. Mladistvý zjev středního věku. Tmavé vlasy, zarudlý irský obličej. Robustní chlapík pohledně oblečený v drahém hedvábném saku, ctižádostivý. Do Chicaga přišel současně s Milosevicem a byl otrávený, že to nebyl New York.

Toužil po postupu, o kterém byl přesvědčený, že si ho zaslouží. Existovala teorie, že Hollyin příchod do jeho sekce posílí šanci, aby svého cíle dosáhl.

„Ještě tady není?“ zeptal se.

Ostatní čtyři pokrčili rameny.

„Natrhnu jí prdel,“ oznámil Brogan.

Než se Holly ucházela o místo u FBI, pracovala jako burzovní analytička na Wall Streetu. Nikomu nebylo jasné, proč se k této změně rozhodla. Měla jisté vybrané styky a nějakého význačného otce, takže jako nejjednodušší domněnka se nabízelo, že na něj chtěla udělat dojem. Nikdo nevěděl jistě, jestli na staříka skutečně zapůsobila, ale byli přesvědčeni, že by si to měla zasloužit. Byla ten rok jednou z deseti tisíc uchazečů a dostala se přímo na špičku těch čtyř set, kteří prošli. Potřela náborová kritéria. Úřad hledal absolventy vysokých škol v oboru práva a účetnictví anebo absolventy méně prestižních oborů, kteří nejméně tři roky někde pracovali. Holly splnila veškeré požadavky. Promovala na Yale v oboru účetnictví, měla magistrát z Harvardu a k tomu tři roky na Wall Streetu. Hravě zvládla inteligenční testy a zkoušky způsobilosti. Okouzlila tři agenty v činné službě, kteří ji natahovali na skřipec při hlavním pohovoru.

Proplula osobními prověrkami, což bylo při jejích stycích pochopitelné. Takže ji poslali do akademie FBI v Quanticu. Tam se do toho opravdu pustila. Byla zdravá a silná, naučila se střílet, nechala daleko za sebou všechny účastníky kursu pro vedoucí pracovníky, zazářila ve zkušebním střeleckém souboji v Hogan’s Alley. Jejím největším úspěchem však byl její přístup. Dělala dvě věci najednou. Zařadila se do etiky Úřadu tím nejoddanějším způsobem. Všem bylo naprosto jasné, že je to žena, která bude pro FBI pracovat do posledního dechu. Udělala to ale tak, že se vyhnula sebenepatrnější stopě patolízalství. Spojila svůj přístup s jemně posměšným humorem, který ji zachránil před nenávistí jiných. Všichni ji naopak milovali. Nebylo pochyb o tom, že v ní Úřad získal svůj největší nový přínos. Poslali ji do Chicaga a čekali, až začnou sklízet plody.

* * *

Jako poslední dorazila do místnosti ve třetím patře skupina mužů, kteří přišli společně. Třináct agentů a vedoucí agent McGrath. Třináct agentů se tlačilo kolem svého šéfa, který jim za chůze uděloval cosi jako mobilní metodický přehled. Třináct agentů viselo na každém jeho slově. McGrath byl pro ně něco jako Bůh. Byl mužem, který se dostal až na vrchol, a potom se vrátil zpátky do terénu. Strávil tři roky v Hoover Building jako pomocný ředitel FBI a potom požádal o degradaci a zkrácení platu, aby se dostal zpátky do pobočky. To rozhodnutí ho stálo deset tisíc dolarů ročně, ale navrátilo mu zdravý rozum a získalo nehynoucí úctu a slepou oddanost agentů, se kterými pracoval.

Vedoucí agent v pobočce, jako je chicagská, se podobá kapitánovi velké válečné lodi. Teoreticky má ještě nadřízené, ale ti sedí několik tisíc mil daleko ve Washingtonu. Jsou neviditelní. Vedoucí agent je reálný. Řídí své lidi boží rukou a jako na boha také na McGratha v chicagské pobočce pohlíželi. Byl odtažitý, ale ne nedosažitelný. Zachovával si soukromí, ale ve svých lidech vzbuzoval pocit, že by pro ně udělal cokoliv. Byl malý, podsaditý, plál energií a patřil k onomu neúnavnému druhu mužů, kteří vyzařují naprostou důvěru. K onomu druhu mužů, kteří své mužstvo zdokonalí už jen tím, že je vedou. Křestním jménem se jmenoval Paul, říkali mu ale Mack -jako truck, náklaďák.

Nechal svých třináct agentů posadit, deset zády k oknům a tři proti slunci. Potom jedno křeslo přetáhl do čela stolu pro Holly. Přešel na druhý konec stolu a druhé křeslo přesunul pro sebe. Posadil se bokem ke slunci. Začal být znepokojený.

„Kde je?“ zeptal se. „Brogane?“

Hlava sekce zvedla dlaně a pokrčila rameny.

„Pokud vím, tak by tady měla být.“

„Nechala u někoho z vás vzkaz?“ zeptal se McGrath. „Milosevici?“

Milosevic, všech ostatních patnáct agentů a právník pokrčili rameny a zavrtěli hlavou. McGrath začal být ještě znepokojenější. Lidé se chovají podle určitého vzoru, podle určitého rytmu, jsou to otisky jejich chování. Holly měla sice jen dvouminutové zpoždění, ale to už bylo tak neobvyklé, že zvony v jeho hlavě začaly vyzvánět na poplach. Za osm měsíců nepřišla ani jednou pozdě. Něco takového ještě nezažil. Jiní lidé by mohli přijít na poradu o pět minut později a bylo by to normální. Podle vzoru jejich chování. Holly ale ne. Tři minuty po páté se podíval na její prázdné křeslo a věděl, že stojí před problémem. Vstal a ztichlou místností prošel ke stolku s kávovarem. Vedle kávovaru stál telefon. Zvedl sluchátko a vytočil číslo své kanceláře.

„Ozvala se Holly Johnsonová?“ zeptal se sekretářky.

„Ne, Macku,“ zněla odpověď.

Stiskl vidlici a zavolal na recepci o dvě patra níž.

„Nějaká zpráva od Holly Johnsonové?“ informoval se u agenta sloužícího v recepci.

„Žádná, šéfe,“ odpověděl agent. „Vůbec jsem ji neviděl.“

Znovu zmáčkl vidlici a zavolal na hlavní centrálu.

„Ozvala se Holly Johnsonová?“

„Ne, pane,“ oznámila spojovatelka.

Držel telefon a ukázal, aby mu podali papír a tužku. Potom znovu oslovil spojovatelku.

„Dejte mi číslo jejího pípátka. A číslo mobilu.“

Ve sluchátku zapraskalo a McGrath si psal čísla. Poděkoval spojovatelce a vytočil číslo Hollyina pageru. Ozval se dlouhý hluboký tón, který znamenal, že pípátko je vypnuté. Potom zkusil mobil. Odpovělo mu elektronické pípání a nahraný ženský hlas, který mu sdělil, že volané číslo není dosažitelné. Zavěsil a rozhlédl se po místnosti. Bylo deset minut po páté, pondělí odpoledne.

06 KAPITOLA

V šest třicet na Reacherových hodinkách se pohyb dodávky změnil. Šest hodin a čtyři minuty jeli plynule, rychlostí padesát pět až šedesát mil v hodině, a vedro stoupalo i klesalo. Seděl, celý rozpálený, kolébal se a nadskakovaly temnotě, v rytmu vypukliny kola mezi ním a Holly Johnsonovou, a odpočítával vzdálenost na pomyslné mapě. Odhadoval, že ujeli tak tři sta devadesát mil. Nevěděl ale jakým směrem. Kdyby směřovali na východ, byli by právě v Indiane, nebo by opouštěli Ohio a vjížděli do Pennsylvánie nebo Západní Virginie. Směrem na jih by projeli Illinois do Missouri nebo Kentucky, taky možná do Tennesse, pokud nepodcenil jejich rychlost. Kdyby směřovali na západ, hnali by se právě přes Iowu. Možná také objeli dolní konec jezera a ujížděli na sever Michiganem. A nebo přímo na severozápad, a v tom případě by se nacházeli u Minneapolis.

Někam každopádně dojeli, protože dodávka zpomalovala. Naklonila se doprava, jako by sjela z dálnice. Hlučné přeřazení a hrbolatý povrch. Ostrá zatáčka a setrvačná síla je strhla stranou. Hollyina hůl spadla a s rachotem poskakovala po kovové podlaze. Dodávka se škrábala s kvílením do kopců a spouštěla se dolů, zastavovala na neviditelných křižovatkách, zrychlovala, prudce brzdila, zahnula ostře doleva a potom čtvrt hodiny pomalu poskakovala po nerovné cestě.

„Nějaká zemědělská oblast,“ řekl Reacher.

„To je jasné,“ odpověděla Holly. „Ale kde?“

Reacher jen pokrčil rameny. Dodávka téměř zastavila a pak vybrala ostrou zatáčku doprava. Cesta byla čím dál tím horší. Kymáceli se ještě asi sto padesát yardů a potom zastavili. Vepředu se otevřela dvířka u spolujezdce. Motor stále běžel. Dvířka spolujezdce se zabouchla. Reacher slyšel, jak se otevírají velká vrata a dodávka se pomalu pohnula vpřed. Zvuk motoru se odrazil od kovových stěn. Reacher opět zaslechl vrata a ozvěna motoru zesílila. Potom motor zmlkl a ozvěna se rozplynula do ztracena.

„Jsme zavření v nějaké stodole,“ oznámil Reacher.

Holly netrpělivě přikývla.

„To vím taky. Krávy. Cítím je až sem.“

Reacher zaslechl tlumenou konverzaci před dodávkou. K zadním dveřím se přibližovaly kroky. V zámku zarachotil klíč. Klika se pohnula. Otevřenými dveřmi se vevalil oslepující proud světla. Reacher zamrkal do oslnivého elektrického jasu a podíval se přes Holly na tři muže, dva glocky a jednu brokovnici.

„Ven,“ rozkázal vůdce.

Škrabali se na nohy, zápěstí spoutaná. Nebylo to lehké. Byli ztuhlí a rozlámaní, jak se šest dlouhých hodin zapírali o vypuklinu kola. Holly měla koleno úplně zchromlé. Reacher se ohlédl po její holi.

„Nech ji ležet, chcípáku,“ poručil vůdce.

Zněl unaveně a podrážděně. Reacher se na něj zpříma podíval a pokrčil rameny. Holly znehybněla a pokusila se přenést váhu na zraněnou nohu. Zalapala po dechu a neosobně se podívala na Reachera, jako by byl nějaký strom, a natáhla volnou levou ruku, aby se ho chytila kolem krku. To byl jediný způsob, jak mohla rovně stát.

„Promiňte,“ zamumlala.

Vůdce pokynul glockem doleva za sebe. Nacházeli se v obrovské stáji pro krávy. Byla prázdná, ale soudě podle zápachu, zvířata museli odvést teprve nedávno. Dodávka stála v široké prostřední uličce. Po obou stranách se táhla prostorná stání z pozinkovaných, pevně svařených ocelových trubek. Reacher se otočil, vzal Holly kolem pasu a hopkali a klopýtali ke stání, na které chlápek s glockem ukázal. Holly se chytila hrazení a zahanbeně zůstala stát.

„Promiňte,“ zamumlala znovu.

Reacher přikývl a čekal. Řidič s brokovnicí je držel na mušce, vůdce nadzvedl velká vrata a vyšel ven. Reacher zachytil kousek tmavnoucí, zatažené oblohy. Žádný záchytný bod, aby poznal, kde jsou.

Vůdce byl pryč pět minut. Ve stáji se rozhostilo ticho. Dva zbylí chlápci stáli klidně, zbraně namířené a odjištěná. Nervózní chlápek zíral Reacherovi do obličeje. Řidič s brokovnicí zíral Holly na prsa. Usmíval se. Nikdo nemluvil. Potom se vrátil vůdce. Nesl druhý pár pout a dva těžké řetězy.

„Děláte velkou chybu,“ řekla mu Holly. „Jsem agent FBI.“

„To vím taky, děvko,“ odpověděl vůdce. „Buď zticha.“

„Dopouštíte se závažného zločinu,“ nenechala se odradit Holly.

„To vím, děvko,“ zopakoval vůdce. „A říkal jsem ti, abys byla zticha. Ještě slovo a ustřelím tomuhle chcípákovi hlavu. Můžeš potom strávit noc připoutaná k mrtvole. Jasné?“

Počkal, dokud mlčky nepřikývla. Řidič s brokovnicí se potom postavil za ně, vůdce odemkl pouta a uvolnil jim zápěstí. Jeden z řetězů provlékl kolem hrazení stáje a konce secvakl volnou půlkou pout visících na Reacherově pravé ruce. Zacloumal řetězem, aby se ujistil, že pevně drží. Polom odvlekl Holly o dvě stání dál a druhým řetězem a novými pouty ji připoutal k hrazení dvacet stop od Reachera. Koleno jí vypovědělo službu a s bolestivým zaúpěním ztěžka dopadla na špinavou slámu. Vůdce si jí nevšímal. Vrátil se ke stání, kde byl připoutaný Reacher. Postavil se přímo před něj.

„Kdo, krucinál, jsi ty, chcípáku?“ zeptal se ho.

Reacher neodpovídal. Věděl, že klíče od obou pout má vůdce v kapse. Věděl, že by mu stačila vteřina a půl, aby mu přehodil řetěz kolem krku. Druzí dva chlápci stáli ale mimo dosah. Jeden glock, jedna brokovnice. Příliš daleko, aby po nich skočil, dokud si neodemkne pouta, příliš blízko, aby se k tomu dostal. Měl tu čest s dostatečně účinným trojlístkem protivníků. Tak jen pokrčil rameny a podíval se na slámu pod nohama. Byla slepená chlévskou mrvou.

„Na něco jsem se tě ptal,“ řekl vůdce.

Reacher se na něj podíval. Koutkem oka zahlédl, že nervózní chlapík o jeden, dva stupně trhaně pozvedl glock.

„Na něco jsem se tě ptal, chcípáku,“ zasyčel vůdce ještě jednou tiše.

Glock nervózního chlápka se vysunoval dopředu. Nakonec byl ve vodorovné lince ve výšce ramene. Mířil Reacherovi přímo na hlavu. Hlaveň opisovala malé roztřesené kroužky, nechvěla se však natolik, aby minula. Ne z tak malé vzdálenosti. Reacher se podíval z jednoho chlápka na druhého. Chlápek s brokovnicí odtrhl pohled od Hollyiných prsou. Pozvedl zbraň do výše hýždě. Mířila Reacherovým směrem. Byla to Ithaca 37. Ráže dvanáct. Verze s pěti nábojnicemi, pistolovým držadlem a bez ramenní pažby.

Chlápek natáhl nábojnici do komory. Křupavé zapraskání mechanizmu se hlasitě rozlehlo prostorem. Odrazilo se od kovových stěn a odumřelo do ztracena. Reacher viděl, jak se spoušť pohnula první osminu palce své krátké cesty.

„Jméno?“ zeptal se vůdce.

Spoušť se posunula o další osminu. Když brokovnice vystřelí po této dráze, Reacher přijde o obě nohy a většinu žaludku.

„Jméno?“ zeptal se vůdce podruhé.

Byla to ráže dvanáct, nezabila by ho na místě, ale vykrvácel by na špinavé slámě. S prostřelenou stehenní tepnou by to trvalo minutu, možná minutu a půl. Za těchto okolností nemělo velkou cenu neříct tomu chlápkovi jméno.

„Jack Reacher,“ odpověděl.

Vůdce spokojeně přikývl, jako by dosáhl vítězství.

„Znáš tu děvku?“ vyptával se dál.

Reacher se podíval na Holly.

„Lépe než spoustu ostatních lidí. Šest hodin jsem k ní byl připoutaný.“

„Nejsi ty náhodou nějakej chytrej?“ zavrčel vůdce.

Reacher zavrtěl hlavou.

„Jenom nevinný kolemjdoucí. Nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„Jsi taky z Úřadu?“ vyptával se vůdce.

Reacher znovu zavrtěl hlavou.

„Jsem vyhazovač. V jednom klubu v Chicagu.“

„Jsi si tím jistý, chcípáku?“

Reacher přikývl.

„Naprosto jistý. Jsem natolik chytrý, abych si pamatoval, čím si každý den vydělávám na živobytí.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Napjaté ticho. Nervózní chlapík s glockem potom uvolnil střelecký postoj. Řidič s brokovnicí sklonil svou zbraň ke slámě na zemi. Otočil hlavu a pokračoval v pozorování Hollyiných prsou. Vůdce kývl na Reachera.

„Dobře, chcípáku. Když se budeš slušně chovat, zůstaneš prozatím naživu. To samé platí pro tu děvku. Nikomu se nic nestane. Ne v tuhle chvíli.“

Tři chlápci se seřadili uprostřed uličky a vypochodovali ze stáje. Než zamkli dveře, Reacher opět na okamžik zahlédl oblohu. Temnější. Stále zataženou. Bez hvězd. Bez vodítka. Vyzkoušel řetěz. Byl bezpečně zajištěn na jednom konci pouty a na druhém hrazením. Zhruba sedm stop dlouhý. Slyšel, že Holly provádí stejný výzkum. Napjala svůj řetěz a opsala rádius, který jí jeho délka dovolovala.

„Mohl byste se dívat stranou?“ zavolala na Reachera.

„Proč?“ křikl zpátky.

Odpovědělo mu krátké ticho. Potom povzdech. Částečně zahanbený, částečně podrážděný.

„Opravdu se musíte ptát? Strávili jsme v té dodávce šest hodin a pokud si dobře pamatuji, koupelnu tam neměli.“

„Jdete do vedlejšího stání?“ zeptal se.

„Nabízí se to,“ odpověděla.

„Dobře,“ řekl. „Vy půjdete doprava a já půjdu doleva. Nebudu se dívat, když se nebudete dívat ani vy.“

* * *

Tři chlápci se vrátili do stáje za hodinu s jídlem. Něco jako dušené hovězí v ešusu, pro každého jeden. Polosyrové kusy masa a spousta tvrdé mrkve. Ať už ti chlápci byli kdokoliv, vaření nepatřilo k jejich největším přednostem. To bylo Reacherovi jasné. Každému podali emailový hrnek se slabou kávou. Potom nastoupili do náklaďáku. Nastartovali a vycouvali ze stáje. Zhasli jasná světla. Reacher zachytil kousek černé prázdnoty venku. Zavřeli velká vrata a zamkli je. Nechali své zajatce v temnotě a tichu.

„Benzinová pumpa,“ zavolala Holly ze vzdálenosti dvaceti stop. „Musí natankovat na zbytek cesty. S námi to udělat nemůžou. Bojí se, že bychom tloukli na stěny a volali o pomoc.“

Reacher přikývl a dopil kávu. Olízl z vidličky dušené hovězí. Ohnul jeden ze zubů a nehtem palce přimáčkl špičku. Podařilo se mu vytvořit malý háček. Zajel jím do zámku pout. Otevřít ho mu trvalo osmnáct vteřin, od začátku do konce. Odhodil pouta a řetěz na slámu a přešel k Holly. Sklonil se a odemkl její pouta. Dvanáct vteřin. Pomohl jí na nohy. „Takže vyhazovač?“ poznamenala.

„Správně,“ potvrdil. „Pojďme se trochu porozhlédnout kolem.“

„Nemůžu chodit. Moje hůl zůstala v té pitomé dodávce.“ Reacher přikývl. Holly zůstala stát v stání a držela se hrazení. Reacher obešel prázdnou stáj. Byla to bytelná kovová konstrukce, postavená ze stejného skvrnitého, pozinkovaného kovu jako hrazení stání. Velká vrata byla zavřená zvenčí. Nejspíš ocelovou tyčí se zámkem. Žádný problém, kdyby se k zámku dostal, on byl ale uvnitř a zámek venku. Stěny končily u podlahy pravoúhlými patkami, pevně uchycenými šrouby do betonu. Stěny byly z kovových vodorovných desek zhruba třicet stop dlouhých a čtyři stopy vysokých. Spojovaly je další pravoúhlé patky sešroubované dohromady. Každá patka vytvářela hranu asi šest palců hlubokou. Jako obrovský dvojžebřík s příčlemi čtyři stopy od sebe.

Začal lézt nahoru a rychle postupoval vpřed, od patky k patce, čtyři stopy na každý krok. Cesta ze stodoly se otvírala nahoře na stěně, nad sedmou patkou, dvacet osm stop od země. Byla to ventilační štěrbina mezi koncem stěny a převislou kovovou střechou. Asi osmnáct palců vysoká. Reacher se přes ni mohl přehoupnout jako staří skokani do výšky, pověsit se za okraj a seskočit z výšky dvaceti stop na zem.

Reacher to mohl udělat, ale Holly Johnsonová nemohla. Nedokázala ani dojít ke stěně. Nevylezla by nahoru a za nic na světě by nezvládla seskočit dvacet stop na poničené křížové vazy.

„Do toho,“ zavolala na něj. „Koukejte odtud rychle zmizet.“

Nevšímal si jí a díval se štěrbinou do temnoty. Převislé okapy mu zužovaly horizont. Kam až dohlédl, jen prázdná krajina. Slezl dolů a vylezl postupně na ostatní tři stěny. Druhá strana se otvírala do stejně prázdné krajiny. Z třetí byla vidět farma. Bílá krytina. Dvě okna osvětlená. Za čtvrtou stěnou vedla polní cesta. Zhruba sto patnáct yardů k nejasné silnici. Za ní prázdnota. V dálce se objevila dvě světla. Třepotala se a poskakovala. Daleko od sebe. Zvětšovala se. Přibližovala. Dodávka se vracela.

„Vidíte, kde jsme?“ křikla Holly.

„Vůbec ne,“ křikl Reacher zpátky. „Zemědělská oblast. Může to být kdekoliv. Kde takhle chovají krávy? Kde mají pole a farmy?“

„Je ta krajina kopcovitá, nebo rovina?“

„Těžko říct. Je příliš velká tma. Možná trochu kopcovitá.“

„Mohla by to být Pennsylvánie,“ řekla Holly. „Tam mají kopce a taky krávy.“

Reacher slezl ze čtvrté stěny a vrátil se k jejímu stání.

„Pro boha živého, zmizte odtud,“ naléhala.“Zavolejte pomoc.“

Reacher zavrtěl hlavou. Slyšel, jak dodávka zpomaluje před odbočkou na polní cestu.

„To by nebylo nejlepší rozhodnutí.“

Zírala na něj.

„Kdo vám dal právo rozhodovat?“ vyštěkla. „Nařizuji vám to. Jste civilista a já jsem od FBI. Nařizuji vám, abyste prchl do bezpečí.“

Reacher jen pokrčil rameny a nehýbal se.

„Nařizuji vám to, chápete?“ zopakovala Holly. „Tak mě, sakra, poslechněte.“

Reacher opět zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Nasupeně do něj zabodávala pohled. Potom se vrátila dodávka. Slyšeli řev naftového motoru a vrzání per na rozbité polní cestě.

Reacher zamkl Holly pouta a běžel zpátky do svého stání. Práskla dvířka dodávky a na betonu zazněly kroky. Reacher se připoutal k hrazení a ohnul vidličku do původního tvaru. Když se otevřela vrata stodoly a rozsvítila se světla, seděl klidně na špinavé slámě.

07 KAPITOLA

Materiál na vyplnění dvacetidvoupalcové dutiny mezi vnější stranou starých zdí a vnitřní stranou zdí nových dopravil malý otevřený náklaďák. Byla ho tuna a musel jet čtyřikrát. Každou zásilku opatrně vyložila četa osmi dobrovolníků. Pracovali jako staří hasiči, kteří si podávají kbelíky k ohni. Každá bedna putovala z ruky do ruky do budovy a po schodech do druhého patra. Bedny stavěli do chodby před upravenou rohovou místnost. Tři tesaři otevírali bedny a nosili materiál do místnosti. Potom ho opatrně vršili do širokého prostoru za novým trámovím z měkkého dřeva. Vykladači se na okamžik zastavili a pozorovali je, vděčni za krátký odpočinek.

Tento proces trval téměř celé odpoledne, protože materiálu bylo mnoho a muselo se s ním zacházet opatrně. Když byl nahoře vyrovnán čtvrtý náklad, osm dobrovolníků odešlo. Sedm z nich zamířilo do jídelny. Osmý se protáhl v posledních paprscích odpoledního slunce a odkráčel pryč. Byl to jeho zvyk. Čtyřikrát, pětkrát týdně chodil na dlouhé osamělé procházky, zejména po těžké práci. Pokládali to za jeho způsob odpočinku.

Vstoupil do lesa. Kráčel po vyšlapané stezce vedoucí tichem na západ. Ušel po ní půl míle. Potom se zastavil a znovu protáhl. Použil krouživý pohyb unaveného muže, který ulevuje bolavým zádům, aby se rozhlédl kolem dokola. Sešel ze stezky. Přestal kráčet. Nasadil ostrou chůzi. Vyhýbal se stromům a opisoval široký oblouk nejprve na západ a potom na sever. Došel přímo k určitému stromu. V jehličí u jeho kmene ležel velký plochý kámen. Tiše stál a čekal. Pozorně naslouchal. Potom se sehnul a kámen na jednom konci zvedl. Pod kamenem byl schovaný obdélníkový předmět v nepromokavém plátně. Rozbalil plátno a vyndal malou příruční vysílačku. Vytáhl krátkou anténu, zmáčkl tlačítko a čekal. Polom odšeptal dlouhou a vzrušenou zprávu.

Když stará budova opět ztichla, zastavil se zaměstnavatel s novými podivnými pokyny. Tři tesaři se na nic neptali. Jen pozorně poslouchali. Zaměstnavatel měl nárok na to, co chtěl. Nové pokyny znamenaly jisté předělávky. Za daných okolností žádný problém. Ještě menší problém, když zaměstnavatel k dohodnuté ceně nabídl odměnu v hotovosti.

Tři tesaři pracovali rychle a trvalo jim to kratší dobu, než čekali. Přesto byl již téměř večer, když skončili. Nejmladší z nich zůstal v budově a balil nářadí a stáčel kabely. Šéf se třetím tesařem odjeli soumrakem na sever a zaparkovali přesně tam, kde jim zaměstnavatel řekl. Vystoupili z náklaďáku a tiše čekali.

„Tady,“ ozval se hlas. Zaměstnavatel. „Jsem tady vzadu.“

Vešli dovnitř. V budově byla tma. Zaměstnavatel na ně čekal ve skrytu stínů.

„Dají se tahle prkna ještě použít?“ zeptal se tesařů.

Úplně vzadu se tyčila hromada starých borovicových prken.

„Je to dobré dřevo,“ řekl zaměstnavatel. „Možná by se vám mohla hodit. Něco jako recyklace, víte?“

Na zemi vedle prken leželo ještě něco jiného. Něco podivného. Tesaři na to vytřeštili oči. Na dvě podivné hromádky. Tesaři zírali na podivné hromádky a potom se podívali jeden na druhého. Otočili se. Zaměstnavatel se na ně usmál a pozvedl matně černý automat.

* * *

Rezidenční agent vzdálené satelitní stanice FBI byl natolik chytrý chlapík, aby poznal, že jde o něco důležitého. Nevěděl přesně proč a jak je to důležité, ale tajný informátor neriskuje rádiovou zprávu z místa nasazení pro nic za nic. Přenesl proto podrobnosti do počítačového systému FBI. Jeho zpráva prolétla sítí a skončila v hlavním počítači v prvním patře budovy FBI, Hoover Building, ve Washingtonu DC. Databáze Hoover Building zpracovává za den víc nových zpráv než vteřin, takže softwaru FBI nějakou dobu trvalo, než ji prohlédl a našel klíčové slovo. Jakmile to udělal, zařadil bulletin na přední místo své paměti a čekal.

V přesně stejnou dobu došla do systému zpráva z chicagské pobočky FBI. Vedoucí agent pobočky McGrath sděloval, že ztratil jednoho ze svých lidí. Zvláštní agentka Holly Johnsonová je nezvěstná, naposledy viděna v jedenáct hodin chicagského času. Místo pobytu v danou chvíli neznámé, pokus o kontakt proveden bez úspěchu. A protože Holly Johnsonová byla velice zvláštní případ, zpráva byla označena kódem do vlastních rukou, takže se neobjevila na žádném jiném terminálu v budově než nahoře v kanceláři ředitele.

* * *

V půl osmé večer měl za sebou ředitel FBI řadu porad o případech. Vrátil se k sobě do kanceláře a prohlédl došlé zprávy. Jmenoval se Harland Webster a u Úřadu byl třicet šest let. Do konce ředitelského období mu zbýval jen rok a potom se chystal do výslužby. Netoužil tedy po problémech, našel je ale blikat na obrazovce terminálu na svém psacím stole. Otevřel zprávu a přečetl si ji dvakrát. Věnoval počítači hluboký povzdech.

„Zatraceně,“ ulevil si. „Zatraceně, zatraceně, zatraceně.“

Zpráva od McGratha z Chicaga nebyla nejhorší, jakou za svých třicet šest let slyšel, neměla k tomu ale daleko. Zmáčkl bzučák na psacím stole a ozvala se sekretářka.

„Spojte mě s McGrathem v Chicagu,“ požádal ji.

„Je na telefonu,“ oznámila mu sekretářka. „Čeká na vás.“

Webster podrážděně zavrčel a zmáčkl tlačítko linky jedna. Přepnul hovor na reproduktor a opřel se v křesle.

„Macku?“ řekl. „Tak, co se děje?“

Z Chicaga se k němu donesl jasný McGrathův hlas.

„Nazdar, šéfe. Zatím se toho tolik neděje. Zatím. Možná si děláme starosti předčasně. Mám ale zlou předtuchu, když se neobjevila. Rozumíte, jak to myslím.“

„Rozumím, Macku. Chcete mi zamotat hlavu nějakými fakty?“

„Žádná fakta nemáme. Nepřišla na poradu v pět hodin. To mi přišlo neobvyklé. Nikde nenechala žádnou zprávu. Její pager a mobil nejsou na příjmu. Trochu jsem se poptával a naposledy ji viděli okolo dvanácté.“

„Objevila se dneska ráno v kanceláři?“

„Byla tam celé dopoledne.“

„Měla před tou poradou v pět nějaká jednání?“

„V diáři ani čárka. Nevím, co dělala, ani kde byla.“

„Kristepane, Macku, měl jste na ni dávat pozor. Neměl jste ji nechat chodit po ulicích.“

„Byla to její polední přestávka. Co jsem mohl, sakra, dělat?“

V ředitelově kanceláři se rozhostilo ticho rušené pouze šuměním reproduktoru. Webster bubnoval prsty o psací stůl.

„Na čem pracovala?“ zeptal se.

„Na to zapomeňte. Domníváme se, že s Úřadem to nemá nic společného. V jejím případě to nedává žádný smysl.“

Webster sám pro sebe přikývl.

„V jejím případě bych řekl, že máte pravdu. Jaká možnost nám ještě zbývá?“

„Byla zraněná. Natrhla si při fotbale kolenní vazy. Možná upadla nebo v horším případě skončila na jednotce intenzivní péče. Prověřujeme teď nemocnice.“

Webster nespokojeně zamručel.

„Nebo má přítele, o kterém nevíme,“ pokračoval McGrath. „Třeba se spolu povalují někde v motelu.“

„Šest hodin?“ namítl Webster. „Takové štěstí bych chtěl taky mít.“

Opět se rozhostilo ticho. Potom promluvil Webster.

„Dobře, Macku. Víle, co máte dělal. A víte, co nemáte dělat v případě jako jejím. Zůstaneme ve spojení. Musím teď do Pentagonu. Za hodinu jsem zpátky. Ozvěte se, když mě budete potřebovat.“

Webster položil sluchátko a požádal sekretářku, aby mu zavolala auto. Potom vyšel ke svému osobnímu výtahu a sjel do podzemní garáže. Tam už na něj čekal řidič a spolu došli k ředitelské neprůstřelné limuzíně.

„Do Pentagonu,“ oznámil Webster řidiči.

* * *

V půl osmé v pondělí v červnu nebyl provoz hustý. Těch dvě a půl míle ujeli za jedenáct minut. Webster je strávil naléhavými telefonáty ze svého mobilu. Volal na různá místa v tak úzkém okruhu, že by se na ně nejspíš dovolal přímo z okénka. Velké auto dojelo k nábřežnímu vstupu do Pentagonu, kde k nim přistoupila hlídka námořní pěchoty. Webster vypnul telefon a zmáčknutím tlačítka stočil okénko k identifikačnímu rituálu.

„Ředitel FBI,“ oznámil. „Jedu za předsedou Výboru náčelníků štábů.“

Voják briskně zasalutoval a pokynul, aby projeli. Webster vytáhl okénko a čekal, až řidič zastaví. Potom vystoupil a zmizel ve vchodu pro zaměstnance. Prošel k předsedově kanceláři. Jeho sekretářka ho již očekávala.

„Jděte dovnitř, pane. Generál tu bude za okamžik.“

Webster vešel do kanceláře a vestoje čekal. Podíval se z okna. Výhled byl omračující, měl ale podivně kovový nádech. Okno bylo z jednosměrného neprůstřelného, speciálně upraveného skla. Nádherný výhled, okno se ale nacházelo na vnější straně budovy, přímo vedle pobřežního vchodu, takže muselo být chráněno. Webster viděl své auto a řidiče, jak vedle něj čeká. Za autem se tyčil na druhém břehu Potomaku Kapitol. V přílivové nádrži se pohupovaly plachetnice a na hladině tančily poslední paprsky slunce. Rozhodně ne špatná kancelář, pomyslel si Webster. Lepší než ta moje.

Setkání s předsedou výboru náčelníků štábů nebylo pro ředitele FBI jednoduché. Představovalo jednu ze zapeklitých nepříjemností bez pevně stanovených hodností. Kdo byl nadřízený? Oba jmenoval prezident. Oba se zodpovídali prezidentovi jen přes jednoho prostředníka, přes ministra obrany a generálního prokurátora. Předseda Výboru náčelníků štábů představoval nejvyšší vojenskou hodnost v zemi. Ředitel FBI představoval nejvyšší funkci donucovací moci. Oba muži stáli na naprostém vrcholku pyramidy. Která pyramida ale byla vyšší? Pro Webstera to představovalo problém. Protože ve výsledném efektu byla ta jeho pyramida o stupínek nižší. Řídil rozpočet dvou miliard dolarů a měl pod sebou dvacet pět tisíc lidí. Předseda spravoval rozpočet dvou stovek miliard a zhruba milion lidí. Dva miliony, když připočtete Národní gardu a rezervy. Předseda chodil do Oválné pracovny zhruba jednou týdně. Webster se tam dostal dvakrát za rok, když měl štěstí. Nebylo divu, že předsedova kancelář byla lepší.

Sám předseda byl také působivý. Čtyřhvězdičkový generál s neuvěřitelným postupem. Objevil se odnikud a stoupal vzhůru rychleji, než mu krejčí stačil přišívat prýmky na uniformu. Skončil ověšený vyznamenáními. Potom se ho zmocnil Washington, generál se sem nastěhoval a udělal z něho své působiště, jako by to byl vojenský operační cíl. Webster ho zaslechl v předpokoji a otočil se, aby pozdravil.

„Dobrý den, generále.“

Předseda mávl rukou a zazubil se.

„Nechcete koupit nějaké rakety?“

Webstera to překvapilo.

„Vy nějaké prodáváte?“ zeptal se.

Předseda zavrtěl hlavou a usmál se.

„Jenom si dělám legraci. Odzbrojování. Rusové se zbavili základny bombardérů na Sibiři, takže my se musíme na oplátku zbavit raket. Mezinárodní dohoda, rozumíte? Musíme hrát čestně. Velké kousky prodáme Izraeli. Pořád nám ale zbývá několik stovek těch mrňavých. Stingery, země-vzduch, odpalované od ramene. Všechny přebytečné. Někdy si říkám, že bychom je měli prodat překupníkům drog. Ti mají jinak všechno, co potřebují. Většinou lepší zbraně než my.“

Předseda se za hovoru propracoval ke svému křeslu a posadil se. Webster přikývl. Zažil už prezidenty dělat něco podobného.

Vykládat srdečně vtipy, líčit veselé historky, prolomit ledy, uvést setkání do chodu. Předseda se opřel a usmál.

„Tak co pro vás mohu udělat, řediteli?“

„Máme zprávu z Chicaga,“ odpověděl Webster. „Pohřešuje se vaše dcera.“

08 KAPITOLA

O půlnoci byla konferenční místnost ve třetím patře v Chicagu přeměněna v řídící středisko. Technici FBI se rojili celý večer, natahovali do místnosti telefonní linky a doprostřed stolu z tvrdého dřeva instalovali počítačové terminály do řady. O půlnoci byla místnost temná, chladná a tichá. Za prosklenou stěnou prozářená černota. Tahanice o lepší stranu stolu se stala bezpředmětnou.

Nikdo neodešel domů. Sedmnáct agentů se rozvalovalo v kožených křeslech. Zůstal dokonce i právník Úřadu. Neměl pro to žádný skutečný důvod, pociťoval ale stejnou třístupňovou zodpovědnost jako ostatní. Úřad se stará o své lidi. To byl stupeň číslo jedna. Pobočka v Chicagu se stará o Holly Johnsonovou. To byl stupeň číslo dva. Ne kvůli jejím stykům. To s tím nemělo nic společného. Holly byla Holly. A stupeň číslo tři bylo, že co McGrath chtěl, to také dostal. Jestliže se McGrath obával o Holly, obávali se všichni a budou se obávat tak dlouho, dokud ji nenajdou, zdravou a v pořádku. Tak lam všichni zůstali. Tiší a plni obav. Dokud hlučně, vesele a s velkou pompou nevstoupil McGrath. Kouřil, jako by mu šlo o život.

„Přináším dobré zprávy,“ zahlaholil. „Poslouchejte.“

Prošel do čela stolu. Dušené projevy radosti odumřely v hrobové ticho. Sledovalo ho osmnáct párů očí.

„Našli jsme ji,“ oznámil vítězoslavně. „Našli jsme ji. V bezpečí a v pořádku. Je po panice, lidičky. Můžeme si oddechnout.“

Osmnáct hlasů začalo hovořit jeden přes druhý. Všichni kladli stejnou naléhavou otázku. McGrath zvedl ruku, aby je umlčel, jako kandidát na shromáždění.

„Je v nemocnici,“ sdělil. „Jejímu chirurgovi se dneska odpoledne neočekávaně uvolnil termín. Zavolal jí, ona se k němu rozjela a vzali ji přímo na operační sál. Je v pořádku, zotavuje se a omlouvá se za zmatek, který způsobila.“

Osmnáct hlasů se znovu rozhovořilo a McGrath je nechal chvíli hučet. Potom opět zvedl ruce.

„Takže je po panice, jasné?“ zopakoval s úsměvem.

Hukot se ztlumil, jak v hlasech zazněla úleva.

„A teď všichni do postele,“ přikázal McGrath. „Zítra nás čeká normální pracovní den. Děkuji vám ale, že jste tady počkali. Za sebe a za Holly. Moc ji to potěšilo. Brogan s Milosevicem tady ještě zůstanou, rozdělí si její práci na zbytek týdne. Ostatním přeji dobrou noc, dobře se vyspěte a ještě jednou vám, pánové, děkuji.“

Patnáct agentů a právník se usmáli a se zíváním se zvedli k odchodu. Radostně a hlučně se prodrali ze dveří. McGrath, Brogan a Milosevic zůstali sedět mezi prázdnými křesly u stolu, najednou příliš daleko od sebe. McGrath přešel v náhlém tichu ke dveřím. Tiše je zavřel. Otočil se a podíval se na oba agenty.

„To byl všechno nesmysl. Určitě jste se dovtípili.“

Brogan a Milosevic na něj jen upřeně zírali.

„Volal mi Webster. Nepochybuji, že víte proč. Priorita Washingtonu číslo jedna. Úplně se z toho posrali. Unesli prominenta. Webster nese osobní zodpovědnost. Požaduje naprosté utajení a minimum lidí. Na případu mám od této chvíle pracovat jen já a vy dva. Moje volba. Vybral jsem si vás, protože ji znáte nejlépe. Takže na tom děláme my tři. Jednáme přímo s Websterem a s nikomu jinému se o tom nezmíníme. Jasné?“

Brogan přikývl a nespouštěl z něj přitom oči. Potom přikývl Milosevic. Věděli, že se pro tu práci nabízejí. Být ale z jakéhokoliv důvodu vybráni McGrathem byla čest. Věděli to a McGrath věděl, že to ví. Tak znovu přikývli, tentokrát rozhodněji. Potom se na chvíli rozhostilo ticho. Kouř z McGrathovy cigarety stoupal ve spirále vzhůru. Hodiny na stěně odtikávaly čas k půl jedné.

„Dobře,“ ozval se Brogan odhodlaně. „S čím začneme?“

„Začneme tím, že budeme pracovat celou noc,“ prohlásil McGrath. „Celý den, celou noc, den po dni, noc po noci, dokud ji nenajdeme.“

Díval se na ně. Hodnotil svou volbu. Odpovídající tým, pomyslel si. Dobrá kombinace. Brogan byl starší, sušší, pesimista. Solidní muž s uspořádaným metodickým přístupem, doplněným natolik velkou představivostí, aby prokazoval výsledky. Neuspořádaný soukromý život - s přítelkyní a několika bývalými manželkami, což ho stálo velké peníze a nemalé starosti - neovlivňoval však jeho práci. Milosevic byl mladší, méně intuitivní, okázalejší, ale solidní. Věčné druhé housle, což však nemuselo být nutně na škodu. Slabost pro drahá terénní auta. Každý ale potřebuje nějakého koníčka. Oba byli středně staří veteráni se slušným počtem odkroucených hodin a skalpů na opasku. Oba byli zapálení a neremcali kvůli práci ani přesčasům. Stejně tak ani kvůli platu, což z nich dělalo téměř raritu. Odpovídající tým. V Chicagu byli noví, vyšetřování se ale přesune jinam. Tím si byl McGrath téměř jistý.

„Milo, prověříte, kde se pohybovala,“ řekl. „Každý krok, každou minutu od poledne.“

Milosevic nepřítomně přikývl, jako by tohle již v myšlenkách dávno dělal.

„Brogane, vy prozkoumáte pozadí. Musíme najít nějaký důvod.“

Brogan urputně přikývl, jako by věděl, že důvod je začátek a konec celého maléru.

„Mám začít se starým?“ zeptal se.

„Nabízí se to,“ potvrdil McGrath. „To bych udělal já.“

„Se kterým?“ zeptal se Brogan.

„Se kterým chcete. To záleží na vás.“

* * *

Tisíc sedm set dvě míle daleko probíhalo další zásadní rozhodnutí. Rozhodnutí o třetím tesaři. Zaměstnavatel se v náklaďáku šéfa party vrátil k bílé budově. Třetí tesař měl už nářadí zabalené a vykročil z místnosti, když viděl, že se náklaďák vrací. Potom zahlédl mohutnou postavu za volantem a zmateně se zarazil. Nejistě tam stál a zaměstnavatel zatím zastavil a vysoukal se z kabiny.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se ho zaměstnavatel.

„Kde zůstali kluci?“ zajímal se tesař.

„Ještě se zdrželi,“ odpověděl zaměstnavatel. „Zdrželi se.“

„Nějaký problém?“ otázal se tesař.

Zvážněl, protože počítal svůj podíl na zisku. Samozřejmě nejmenší podíl, protože byl nejmladší, ale nejmenší podíl bylo stále víc peněz, než kolik v poslední době viděl.

„Máte tady pilu?“ zeptal se zaměstnavatel.

Tesař se na něj jen podíval.

„Hloupá otázka, že ano?“ podotkl zaměstnavatel. „Jste tesař a já se vás ptám, jestli máte pilu. Ukažte mi prostě tu nejlepší.“

Tesař chvíli nehnutě stál a potom se sehnul a vytáhl z hromady nářadí motorovou pilu. Velkou obludu z matného kovu s nebezpečně vypadajícím kruhovým listem, obalenou čerstvými pilinami.

„Příčný řez?“ zajímal se zaměstnavatel. „Dobrá na řezání hodně tvrdých věcí?“

Tesař přikývl.

„To by zvládla,“ souhlasil opatrně.

„Dobře, tak tady je ten úkol,“ řekl zaměstnavatel. „Potřebujeme totiž zkoušku.“

„Pily?“ nechápal tesař.

„Místnosti,“ opravil ho zaměstnavatel.

„Místnosti?“ zopakoval tesař.

„Neměl by se z ní nikdo dostat. To je důvod, proč jsme ji stavěli, chápete?“

„Vy jste ji navrhl,“ namítl tesař.

„Ale vy jste ji postavili. Proto se obracím na vás. Potřebujeme ji vyzkoušet. Dokázat, že poslouží svému účelu.“

„Dobře. Ale jak?“ nechápal tesař.

„Zavřu vás dovnitř. Uvidíme, jestli se do rána dostanete ven. Vy jste ji stavěl. Znáte všechna slabá místa. Jestli se někdo dostane ven, pak to není nikdo jiný než vy. Jasné?“

Tesař dlouhou chvíli nic neříkal. Snažil se pochopit, co se po něm vlastně žádá.

„A když se dostanu ven?“

Zaměstnavatel pokrčil rameny.

„Potom vám nezaplatím,“ řekl. „Protože by to znamenalo, že jste neodvedli pořádnou práci.“

Tesař se opět odmlčel. Nevěděl, jestli si zaměstnavatel nedělá legraci.

„Našel jste v mé logice nějaké trhliny?“ zeptal se zaměstnavatel. „Patrně si říkáte, že ve vašem zájmu by bylo prosedět celou noc na zadku a ráno říct ‚ne, pane, nedostal jsem se ven, nejde to‘.“

Tesař se krátce, nervózně zasmál.

„Tak nějak jsem si to říkal.“

„Potřebujete tedy nějaký podnět. Abyste se o to opravdu pokusil.“

Tesař se podíval na uzavřený strop místnosti. Když sjel pohledem opět k zaměstnavateli, uviděl v jeho ruce matně černý automat.

„V náklaďáku je pytel,“ oznámil zaměstnavatel. „Dojděte pro něj.“

Tesař se kolem sebe ohromeně rozhlédl. Zaměstnavatel mu namířil na hlavu.

„Dojděte pro ten pytel,“ zopakoval tiše.

Korba náklaďáku byla prázdná. Na sedadle spolujezdce ležel pytel z režného plátna. Zabalený do balíčku asi stopu a půl dlouhého. Do těžkého balíčku. Bylo to jako sáhnout na trhu do mrazáku a vytáhnout kus prasete.

„Otevřete ho,“ rozkázal zaměstnavatel. „Podívejte se.“

Tesař rozbalil pytlovinu. První věc, kterou uviděl, byl prst.

Křídově bílý, bez kapky krve. Rýsovaly se na něm žluté dělnické mozoly, velké a výmluvné. „Teď vás zavřu do místnosti,“ oznámil zaměstnavatel. „Když se do rána nedostanete ven, udělám s vámi to samé. S vaší vlastní pilou, protože moje se při tomhle ztupila.“

09 KAPITOLA

Reacher ležel tiše na špinavé slámě ve svém stání pro krávy. Nespal, ale tělo vypnul do té míry, že klidně spát mohl. Všechny svaly měl uvolněné a dýchal pomalu a pravidelně. Oči měl zavřené, protože ve stodole byla tma a nic k vidění. Jeho mysl však byla dokonale vzhůru. Neuháněla, ale pracovala s onou zvláštní noční intenzitou, které dosáhnete, když vás nic jiného neruší.

Dělal dvě věci najednou. Jedna z nich byla, že sledoval čas. Na hodinky se podíval téměř před dvěma hodinami, ale věděl, kolik je, na dvacet vteřin přesně. Byla to stará zkušenost vypěstovaná mnoha dlouhými probdělými nocemi aktivní služby. Když čekáte, že se něco stane, zavřete své tělo jako letní sídlo na zimu a necháte svou mysl plynout v poklidném rytmu ubíhajících vteřin. Je to něco jako stav bezvědomí. Šetříte tím energií a odebíráte mozku zodpovědnost za tlukot srdce, který řídí jakési skryté hodiny. Dává vám to obrovský černý prostor k myšlení. Zůstáváte ale natolik v bdělém stavu, že jste připraveni, na co potřebujete. A znamená to, že stále víte, kolik je.

Zároveň si Reacher pohrával s mentální aritmetikou. Zpaměti násobil vysoká čísla. Bylo mu třicet sedm let a osm měsíců, téměř na den přesně. Třicet sedm krát tři sta šedesát pět dávalo třináct tisíc pět set pět. Plus dvanáct dní pro dvanáct přestupných roků dávalo třináct tisíc pět set sedmnáct. Osm měsíců od narozenin v říjnu k současnému červnovému datu bylo dvě stě čtyřicet tři dní. Celkem třináct tisíc sedm set šedesát dní od narození. Třináct tisíc sedm set šedesát dní, třináct tisíc sedm set šedesát nocí.

Pokusil se umístit současnou noc někam na tuto nekonečnou škálu. Podle toho, jak špatná byla.

Po pravdě řečeno to nebyla nejlepší noc, jakou kdy prožil, zdaleka však ne nejhorší. Zdaleka ne. Na první čtyři roky svého života si vůbec nepamatoval, takže mu zůstalo dvanáct tisíc tři sta nocí. Současná noc stála nejspíš někde v horní třetině. Bez velkého vzpomínání se mu vybavily tisíce nocí horších než tahle. Tentokrát mu bylo teplo, pohodlně ležel, nebyl zraněný, nehrozilo mu bezprostřední nebezpečí a dostal najíst. Jídlo za moc nestálo, ale cítil, že to nebyl žádný zlý úmysl, ale jen nedostatek zručnosti. Fyzicky mu tedy nic nechybělo.

Duševně to bylo něco jiného. Visel ve vzduchoprázdnu neproniknutelném stejně jako temnota ve stodole. Problém spočíval v naprostém nedostatku informací. Nebyl člověkem, kterému by nedostatek informací nutně vadil. Narodil se jako syn důstojníka námořní pěchoty a od narození nepoznal nic jiného než vojenský život. Na zmatek a nejistotu byl tedy zvyklý. Onu noc však postrádal příliš mnoho informací.

Nevěděl, kde je. Náhodou nebo úmyslně mu ti tři únosci neposkytli žádné vodítko, kam jedou. To mu dodávalo pocit bezmoci. Jeho osobní problém spočíval právě v tom, že od narození nepoznal nic jiného než vojenský život a z těch třinácti tisíc sedmi set šesti dnů svého života strávil ve Státech méně než pětinu. Byl Američanem stejně jako prezident, ale většinu svého života sloužil po celém světě. Všude kromě Států. Díky tomu znal svou vlast stejně dobře jako sedmiletý školák. Nedokázal rozluštit rytmus, pocity a pachy Ameriky tak, jak by si přál. Někdo jiný by si možná dokázal vyložit neviděné obrysy a skrytou krajinu nebo by cítil vzduch a noční teplotu a řekl by, ano, nyní se nacházím v tom státě nebo v onom. Někdo jiný by to možná dokázal. Reacher ale ne. To mu působilo problém.

K tomu ještě neměl ponětí, kdo ti únosci jsou. Nebo odkud pocházejí. Nebo o co jim jde. Pozorně si je prohlédl při každé příležitosti, která se mu naskytla. Vyvodit závěry nebylo snadné. Důkazy si protiřečily. Všichni tři byli poměrně mladí, mezi třiceti, třiceti pěti, v dobré kondici, do jisté míry vycvičeni účinně spolupracovat. Působili téměř jako vojáci, ale ne zcela. Byli organizovaní, ale ne oficiálně. Jeden fakt bil do očí: šlo o amatéry.

Protože vypadali tak upraveně. Měli na sobě nové oblečení, obyčejnou konfekční bavlnu a popelín, a byli čerstvě otříhaní. Jejich zbraně ležely docela nedávno zabalené v krabici. Glocky byly zbrusu nové. Úplně nová byla i brokovnice, ještě se stopami konzervační vazelíny. To znamenalo, že nebyli v žádném případě profesionálové. Protože profesionálové vykonávají tuhle práci každý den. Ať už jsou ze speciálních jednotek, z CIA, FBI nebo detektivové, je to jejich chleba. Nosí pracovní oblečení. Používají staré, vyzkoušené a spolehlivé zbraně, otlučené, poškrábané pracovní nástroje. Když se sejdou tři profesionálové, jeden má na tričku pizzu od večeře, druhý je neoholený a na třetím plandají staré vytahané kalhoty, kvůli kterým se mu kamarádi za zády smějí. Čas od času zahlédnete novou bundu, zbrusu novou zbraň nebo nové boty, ale pravděpodobnost, že tři profesionálové budou mít v jednom dni všechno nové, je nulová.

Zrazovalo je i jejich chování. Schopní, ale nervózní, napjatí, nepřátelští a krutí. Do jisté míry vycvičení, ale nezkušení. Vyslechli si teorii a byli chytří natolik, že se vyhnuli hrubým chybám, chyběla jim však zběhlost profesionálů. Proto muselo jít o amatéry. A unesli novopečeného agenta FBI. Proč? Co mohl čerstvý agent někomu udělat? Reacher neměl tušení. A novopečený agent, kterého se to týkalo, mlčel jako ryba. Další záhadný prvek. Ale ne ten nejhlavnější. To nejdůležitější, co nedokázal vysvětlit, byla otázka, proč tady, sakra, ještě sedí.

S tím, jak ho čapli na ulici, si hlavu nelámal. S Holly Johnsonovou ho svedla čirá náhoda. To mu těžkou hlavu nedělalo. Čirým náhodám rozuměl. Život byl na čirých náhodách postaven, i když mnoho lidí rádo tvrdí opak. A nikdy nemarnil čas spekulacemi, jak by se co vyvíjelo, kdyby se stalo to a to. Kdyby tou chicagskou ulicí procházel o minutu dříve nebo později, pouze by kolem čistírny prošel a do tohohle svrabu by se nikdy nedostal. Neprocházel kolem ale ani o minutu dříve, ani později, čirá náhoda se odehrála a on nehodlal marnit čas úvahami, jaké by to bylo, kdyby k ní nedošlo.

Musel si ale ujasnit, proč tady pořád trčí, podle svých vnitřních hodinek už čtrnáct hodin. K úniku měl dvě omezené možnosti a jednu stoprocentní. Dokázal by to přímo na ulici. Pravděpodobně. Zastavilo ho nebezpečí vedlejších škod. Dokázal by to i na tom opuštěném nádvoří, když ho vlekli do bílé dodávky. Pravděpodobně. Pokaždé tři proti jednomu, ale tři amatéři proti Jacku Reacherovi, a on nepochyboval, že by takovou situaci zvládl.

Se skálopevnou jistotou mohl uniknout ze stodoly, řekněme hodinu poté, co se ti tři chlápci vrátili od pumpy. Mohl si opět odemknout pouta, vyšplhat na stěnu, seskočit na dvůr a zmizet. Prostě přeběhnout přes cestu a odkráčet. Proč to neudělal?

Ležel v neproniknutelné inkoustové temnotě uvolnění a docházel k poznání, že důvodem byla Holly Johnsonová. Nevzal roha, protože nechtěl riskovat. Ti tři chlápci by mohli zpanikařit, oddělat ji a zdrhnout. To Reacher nechtěl. Holly byla chytrá, oduševnělá žena. Břitká, netrpělivá, sebevědomá a houževnatá. Svým nesmělým, nevtíravým způsobem atraktivní. Tmavá, štíhlá, inteligentní a energická. Nádherné oči. Na oči byl Reacher vysazený. Zakoukal se do páru hezkých očí.

Kvůli očím ale ve stodole nezůstal. Ani kvůli tomu, jak vypadala. Důvodem nebyla ani její inteligence, ani osobnost. Udělal to kvůli jejímu kolenu. To byl ten důvod. Její odvaha a důstojnost. Pohled na dobře vypadající oduševnělou ženu, která bez nářků bojuje s nezvyklým handicapem, přišel Reacherovi statečný a důstojný. Získala si ho tím. Zvládala to. Zvládala to velice dobře. Nestěžovala si. Nežádala ho o pomoc. A protože o ni nežádala, měla právo ji dostat.

10 KAPITOLA

V pět třicet v úterý ráno byl zvláštní agent FBI Brogan sám v místnosti ve třetím patře a využíval jednu z nově instalovaných linek, aby zavolal své přítelkyni. Pět třicet ráno není nejlepší čas omluvit se za nezdařenou schůzku z předešlého večera, ale Brogan měl spoustu práce a počítal s tím, že ho ještě hodně práce čeká. Tak jí zavolal. Probudil ji a řekl, že nemohl a nebude moct patrně ještě celý týden. Přítelkyně byla rozespalá a rozladěná a přinutila ho zopakovat to dvakrát. Potom se rozhodla přijmout onu zprávu jako předehru k nenápadnému konci. To zase rozladilo Brogana. Sdělil jí, že Úřad má přednost. To přece musí pochopit. Takové sdělení není pro rozespalou ženu v pět třicet ráno nejvhodnější. Stručně si vyměnili názory a Brogan zavěsil, hluboce deprimován.

Jeho partner Milosevic byl sám ve své kanceláři. Zhroucený v křesle, taky v depresi. Jeho problém spočíval v nedostatku představivosti. To byla jeho největší slabost. McGrath mu přikázal, aby vysledoval každý pohyb Holly Johnsonové od poledne předešlého dne. Nepřišel ale na nic. Viděl ji, jak opouští budovu FBI. Vyšla ze dveří na ulici, předloktí opřené o opěrku nemocniční hole.

Že odešla, viděl. Dál ale tápal v naprosté temnotě. Celou noc usilovně přemýšlel a nesdělil McGrathovi nic nového.

V pět čtyřicet zašel do koupelny a dal si další kávu. Pořád ještě se cítil mizerně. Vrátil se k psacímu stolu. Posadil se a na dlouhou dobu se ponořil do neradostných myšlenek. Potom se podíval na masivní hodinky na zápěstí. Zkontroloval čas. Usmál se. Cítil se o něco lépe. Ještě chvíli přemýšlel. Znovu se podíval na hodinky. Pokýval hlavou. Teď může McGrathovi říct, kam Holly Johnsonová včera ve dvanáct odešla.

* * *

Tisíc sedm set dvě míle daleko vládla panika. První hodiny strávil tesař v paralyzujícím šoku. Byl zesláblý a apatický. Nechal se zaměstnavatelem zahnat po schodech do místnosti ve druhém patře. Díky otupení z šoku tam jen seděl a zíral a ztratil své první hodiny. Pak se s bláznivým optimismem začal utěšovat, že to celé je špatný aprílový žert. Přesvědčováním sama sebe, že se mu nic nestane, ztratil další hodiny. Potom jeho sebeobrana padla a jako všichni vězňové uzavření o samotě v chladných hodinách před svítáním se roztřásl zoufalým strachem.

Když uplynula polovina určeného času, zmocnila se ho horečnatá činorodost. Věděl ale, že je to beznadějné. Drtila ho ironie osudu. Na téhle místnosti si dali záležet. Před očima jim tančily dolarové bankovky. Nic neošidili. Nepoužili jediný z běžných tesařských triků. Každičké prkno bylo vzorně rovné a pevně drželo. Každičký hřebík byl zaražený hluboko do dřeva. Chyběla okna. Dveře byly bytelné. Neměl šanci. Hodinu pobíhal po místnosti jako šílenec. Hrubými dlaněmi ohmatal každičký čtvereční palec. Podlahu, strop, stěny. Byla to nejlepší práce, jakou kdy odvedli. Skončil schoulený v rohu, zíral na své ruce a plakal.

* * *

„Čistírna,“ řekl McGrath. „Tak do čistírny šla.“

Byl v konferenční místnosti ve třetím patře. V čele stolu, v sedm hodin v úterý ráno. Otvíral nový balíček cigaret.

„Do čistírny?“ ozval se Brogan.

McGrath přikývl.

„Řekněte mu to, Milo,“ vyzval Milosevice.

Milosevic se usmál.

„Právě jsem si vzpomněl. Pracuju s ní už pět týdnů, od té doby, co si poranila koleno. Každé pondělí nosila o polední přestávce oblečení do čistírny. A vyzvedávala si čisté z předešlého týdne. Nevidím důvod, proč by to mělo být včera jinak.“

„Aha, a do které čistírny,“ chtěl vědět Brogan.

Milosevic potřásl hlavou.

„To nevím. Pokaždé chodila sama. Nabízel jsem se, že to udělám, vždycky ale odmítla, pět pondělí po sobě. Pomáhat s prací v kanceláři, to bylo v pořádku, s věcmi do čistírny jsem jí ale pomoct nesměl. Je to velice nezávislá žena.“

„Chodila tam pěšky?“ zeptal se McGrath.

„Ano,“ potvrdil Milosevic. „Vždycky chodila pěšky. S osmi, devíti obaly s ramínky. Takže můžeme s jistotou předpokládat, že nechodila daleko.“

Brogan přikývl. Usmál se. Konečně mají nějaké vodítko. Vytáhl Zlaté stránky a otevřel je na straně s písmenem Č.

„Jaký rádius jí dáme?“ zeptal se.

McGrath pokrčil rameny.

„Dvacet minut tam, dvacet minut zpátky. To je maximum. S holí nemohla za dvacet minut ujít víc než čtvrt míle, když tak kulhala. Vezměme čtverec se stranami půl míle, tahle budova v středu. Co nám to teď dává?“

Brogan vzal mapu ulic Amerického automobilového klubu. Palec a ukazováček použil jako hrubé kružítko. Roztáhl je na půl míle podle měřítka na okraji. Načrtl čtverec podél nejhustší sítě ulic. Potom se díval střídavě na mapu a do Zlatých stránek. Tužkou si poznamenával adresy. Spočítal je.

„Dvacet jedna čistíren,“ oznámil.

McGrath se na něj překvapeně podíval.

„Dvacet jedna? Jste si jistý?“

Brogan přikývl. Posla! telefonní seznam přes vyleštěné dřevo stolu.

„Dvacet jedna,“ řekl. „Vypadá to, že lidé v tomhle městě dbají na čistotu.“

„Tak dobře,“ odsouhlasil McGrath. „Jednadvacet čistíren. Dejte se, kluci, do práce.“

Brogan si vzal deset adres a Milosevic jedenáct. McGrath je vybavil velkou barevnou zvětšeninou fotografie ze služební složky Holly Johnsonové. Potom jim pokynul, aby vyrazili, a čekal ve svém křesle v čele konferenčního stolu vedle telefonů, sklesle zíral do prázdna, kouřil a znepokojeně poťukával propisovačkou do stolu.

* * *

Vzdálené zvuky zaslechl dřív, než si myslel. Neměl hodinky a v místnosti nebyla okna, byl ale přesvědčený, že do rána je ještě daleko. Byl přesvědčený, že má ještě hodinu. Možná dvě. Slyšel ale zvuky. Na ulici před budovou se pohybovali lidé. Zadržel dech a poslouchal. Tři nebo čtyři. Znovu přešel po místnosti. Ochromený nerozhodností. Měl by mlátit a kopat do nových borovicových prken. To věděl. Ale neudělal to. Protože věděl, že je to beznadějné, a instinkt mu napovídal, že musí být zticha. Tím si byl jistý. Skálopevně. Když bude zticha, nechají ho možná na pokoji. Třeba na něj zapomenou.

* * *

Milosevic našel správnou čistírnu jako sedmou z jedenácti na seznamu. Právě otvírala, bylo sedm čtyřicet ráno. Malá, ale elegantní, určená pro náročnější zákazníky. Inzerovala všechny druhy specializovaného čištění a služeb. Za pultem stála Korejka. Milosevic jí ukázal placku FBI a položil před ní fotografii z Hollyiny složky.

„Už jste někdy tuhle ženu viděla?“ zeptal se jí.

Korejka se podívala na fotografii, zdvořile, se zájmem, ruce sepnuté za zády.

„Samozřejmě. To je slečna Johnsonová, chodí každé pondělí.“

Milosevic přistoupil blíž k pultu. Naklonil se dopředu.

„Byla tady také včera?“

Žena chvíli přemýšlela a potom přikývla.

„Ano, říkám vám, že chodí každé pondělí.“

„V kolik hodin?“

„Kolem oběda. Chodí vždycky kolem oběda.“

„Asi ve dvanáct? Možná v půl jedné?“

„Ano. Chodi vždycky v pondělí kolem oběda.“

„Tak dobře,“ spokojil se s její odpovědí Milosevic. „Jak to probíhalo?“

Žena pokrčila rameny.

„Normálně. Přišla, vzala si čisté oblečení, zaplatila a dala mi oblečení k vyčištění.“

„Doprovázel ji někdo?“

„Nikdo ji nedoprovázel. Chodí vždycky sama.“

„Kterým směrem šla?“

Žena ukázala k budově Úřadu.

„Přišla z tamhle toho směru.“

„Neptal jsem se vás, odkud přišla, ale kterým směrem odcházela.“

Žena se zarazila.

„Neviděla jsem ji. Šla jsem s jejími věcmi dozadu. Slyšela jsem otvírat dveře, ale neviděla jsem, kam šla. Byla jsem vzadu.“

„Vy jste prostě popadla její věci a pospíchala dozadu, ještě než odešla?“

Žena znejistěla, jako by ji obvinili z nezdvořilosti.

„Nepospíchala jsem. Slečna Johnsonová šla pomalu. Měla něco s nohou. Nechtěla jsem se na ni dívat. Nechtěla jsem ji uvést do rozpaků. Šla jsem s jejími věcmi dozadu, aby neměla pocit, že ji pozoruji.“

Milosevic přikývl, zvrátil hlavu a povzdechl si. Zahlédl videokameru nahoře nad pultem.

„Co to je?“ zeptal se.

Korejka se otočila a sledovala jeho pohled.

„Bezpečnostní zařízení. Pojišťovna tvrdí, že to musíme mít.“

„Funguje to?“

„Samozřejmě, že to funguje. Pojišťovna tvrdí, že to musí fungovat.“

„Je ta kamera pořád zapnutá?“

Žena přikývla a zahihňala se.

„Samozřejmě, že ano. Běží i teď. Budete nafilmovaný.“

Milosevic se podíval na hodinky.

„Potřebuji včerejší záznam. Okamžitě.“

Žena opět znejistěla. Milosevic jí znovu ukázal placku.

„Jedná se o vyšetřování FBI. Oficiální federální záležitost. Neprodleně potřebuji ten záznam.“

Žena přikývla a pokynula mu, aby počkal. Prošla dveřmi do zadní části čistírny. Po dlouhé době se vrátila, se závanem čistících prostředků a videokazetou v ruce.

„Musíte mi ji ale vrátit. Pojišťovna tvrdí, že je musíme měsíc schovávat.“

* * *

Milosevic bez prodlení odnesl videokazetu zpátky a do osmi třiceti se konferenční místnost ve třetím patře opět hemžila techniky Úřadu. Zapojovali standardní VHS přehrávač do řady monitorů tyčících se uprostřed dlouhého stolu. Nejprve nastaly problémy s pojistkou a potom se ukázalo, že kabel je příliš krátký, takže museli přemístit počítač a přesunout přehrávač víc do středu stolu. Nakonec hlavní technik McGrathovi podal dálkové ovládání a přikývl. „K vašim službám,“ řekl.

McGrath ho poslal z místnosti a tři agenti se shlukli kolem obrazovek a čekali, až se ukáže obraz. Obrazovky byly otočeny k prosklené stěně, takže všichni tři stáli zády k oknům. V tu denní dobu však nehrozilo nebezpečí přehřátí, protože jasné ranní slunce pražilo na druhou stranu budovy.

To samé slunce vyšlo tisíc sedm set dvě míle od Chicaga a před bílou budovou nastalo jasné ráno. Věděl, že vyšlo.

Slyšel tiché praskání, jak se staré trámoví zahřívalo. Zvenku z ulice k němu dolehly tlumené hlasy. Zvuky lidí, kteří začínají nový den.

Nehty na rukou měl servané. Našel dvě prkna, která k sobě tak nepřiléhala. Strčil konečky prstů do škvíry a vší silou táhl. Nehty se ulomily, jeden po druhém. Prkno se ani nepohnulo. Prchl zpátky do kouta a schoulil se na podlaze. Cucal si zakrvácené prsty a ústa měl umazaná krví jako dítě od zmrzliny.

Zaslechl kroky na schodech. Těžký muž, který se pohybuje s překvapivou lehkostí. Kroky se zastavily přede dveřmi. Zámek cvakl. Dveře se otevřely. Díval se na něj zaměstnavatel. Odulý obličej, na tvářích dvě planoucí skvrny velikosti nikláku.

„Pořád jste tady,“ řekl.

Tesař byl jako ochrnutý. Nebyl schopen pohybu, nebyl schopen slova.

„Nepodařilo se vám to,“ pokračoval zaměstnavatel.

Odpovědělo mu ticho. Jediným zvukem v místnosti bylo tiché praskání dřeva, jak se slunce vyhouplo nad střechu.

„Co s tím uděláme?“ zeptal se zaměstnavatel.

Tesař na něj jen prázdně, bez pohnutí zíral. Potom se zaměstnavatel uvolněně, přátelsky usmál. Jako by ho něco překvapilo.

„Vy jste se domníval, že jsem to myslel vážně?“ pronesl tiše.

Tesař zamrkal. S nadějí nepatrně zavrtěl hlavou.

„Slyšíte něco?“ zeptal se ho zaměstnavatel.

Tesař se pozorně zaposlouchal. Slyšel praskání dřeva, zpěv lesních ptáků, tichoučké šumění prosluněného ranního vzduchu.

„Vy jste si dělal legraci?“ zachroptěl. Jazyk se mu pletl úlevou, nadějí i hrůzou.

„Poslouchejte,“ vyzval ho zaměstnavatel.

Tesař poslouchal. Trámoví praskalo, práci zpívali, teplý vzduch šuměl. Nic jiného neslyšel. Ticho. Potom zaslechl cvaknutí. Potom zakvílení. Začalo pomalu a tiše a pořád stoupalo, až dosáhlo známé tóniny. Byl to zvuk, který dobře znal. Zvuk velké motorové pily, která se rozbíhá.

„Vy jste si myslel, že si jsem si dělal legraci?“ zaječel zaměstnavatel.

11 KAPITOLA

Holly Johnsonová byla lehce zklamaná odhadem ceny svého oblečení. Reacher tipoval, že má patnáct, dvacet modelů, čtyři sta dolarů za kus, celkem osm papírů. Pravdou bylo, že v šatníku měla třicet čtyři pracovních kompletů. Pracovala tři roky na Wall Streetu. Osm papírů měla jenom v botách. Čtyři sta dolarů platila za blůzu, a to jen tehdy, když zvítězil zdravý rozum, který napovídal, aby byla trochu šetrná.

Měla ráda Armaniho. Vlastnila třináct jeho jarních kompletů. Jarní oblečení z Milána bylo to pravé pro chicagské léto. V srpnovém vedru unikala k šatům od Moschina, ale v červnu, červenci, a když měla štěstí i v září, byl nejlepší Armani. Nejraději měla tmavé broskvové odstíny, které si koupila poslední rok působení na burze. Tajemství italského hedvábí. Střiženého a ušitého lidmi, jejichž předci kouzlili s ušlechtilými látkami již stovky let. Podívali se na látku, střihli ji a rozehráli do nádherných splývavých tvarů. Potom ji prodali, koupila si ji makléřka na Wall Streetu, zamilovala se do ní a nosila ji ještě po dvou letech, když se stala agentkou FBI a čapli ji na chicagské ulici. A měla ji na sobě ještě osmnáct hodin později po bezesné noci na špinavé slámě ve stáji pro krávy. Tou dobou však již nevypadala jako model, který by Armani poznal.

Tři únosci se vrátili s dodávkou a zacouvali do prostřední betonové uličky. Potom zamkli vrata stodoly a zmizeli. Holly předpokládala, že noc strávili ve statku. Reacher klidně spal ve svém stání, připoutaný řetězem ke hrazení, zatímco ona se neklidně převalovala na slámě, nemohla usnout a usilovně o něm přemýšlela.

Nesla zodpovědnost za jeho bezpečnost. Byl nevinným kolemjdoucím, kterého chytili kvůli ní. Ať už ji čeká cokoliv, musí se o něj postarat. Je to její povinnost. Břemeno, které leží na jejích bedrech. A lhal jí. Holly si byla naprosto jistá, že není vyhazovačem v bluesovém klubu. A s naprostou jistotou věděla, čím je. Rodina Johnsonů byla vojenská rodina. Díky otci prožila Holly na vojenských základnách celý život až do Yale. Armádu znala. Znala vojáky. Dokázala je vycítit na míle daleko a věděla, že Reacher je jedním z nich. V jejích vycvičených očích vypadal jako voják. Jednal jako voják. Vyhazovač by možná dokázal odemknout zámek a vyšplhat se po zdi jako opice, kdyby to vyhazovač ale dokázal, udělal by to jako něco neznámého, nebezpečného a vzrušujícího, což by bylo příznačné. Nedělal by to jako starou známou věc. Reacher byl klidný, vyrovnaný, uvolněný, v dobré fyzické kondici, očividně vycvičený až na hranici nadlidské chladnokrevnosti. Musel být zhruba o deset let starší, pár let do čtyřicítky, asi šest stop pět palců vysoký, statný, okolo dvě stě dvaceti liber, s modrýma očima a řídnoucími světlými vlasy. Dost velký na vyhazovače a dost starý na to, aby něco prožil. Byl však vojákem. Vojákem, který tvrdil, že je vyhazovačem. Ale proč?

Holly neměla tušení. Ležela tam nepohodlně zkroucená a naslouchala jeho klidnému oddechování ve stání dvacet stop od ní. Vyhazovač nebo voják, o deset let starší, pořád za něj však nesla zodpovědnost. Nemohla usnout. Zaměstnávalo ji příliš mnoho myšlenek a koleno bolelo. Když měla na svých hodinkách osm třicet, zaslechla, že se probudil. Rytmus jeho dechu se nepatrně změnil.

„Dobré jitro, Reachere,“ zavolala.

„Dobré jitro, Holly,“ odpověděl. „Vracejí se.“

Venku panovalo ticho. Po dlouhé době však zaslechla kroky. Šplhá jako opice, slyší jako netopýr, pomyslela si. Pěkný vyhazovač.

„Jste v pořádku?“ křikl na ni.

Neodpověděla. Jeho stav byla její zodpovědnost. Ne naopak. Slyšela zarachocení zámku. Vrata se otevřela a do stodoly proniklo denní světlo. Zahlédla kousek pusté zelené krajiny. Možná Pennsylvánie, pomyslela si. Tři únosci vešli dovnitř a vrata se opět zavřela.

„Vstávat, děvko,“ poručil jí vůdce.

Nepohnula se. Zaplavila ji mocná touha nenechat se opět zavřít do dodávky. Příliš nepohodlná, příliš tmavá, příliš jednotvárná. Nevěděla, jestli by vydržela další den kolébání, natřásání a naprosté nevědomosti, kam je vezou, kdo je veze, a proč. Instinktivně sevřela železnou tyč a držela se, ruku napjatou, jako by se chystala do boje. Vůdce klidně stál s namířeným glockem. Díval se na ni seshora.

„Můžeme to udělat dvěma způsoby,“ prohlásil. „Jeden je snadný, druhý méně.“

Neodpověděla. Jenom seděla na slámě a pevně svírala hrazení. Ošklivý řidič udělal tři kroky dopředu, usmíval se a opět jí zíral na prsa. Pod jeho pohledem se cítila nahá a všechno se v ní bouřilo.

„Záleží na tobě, děvko,“ řekl vůdce.

Slyšela, jak se Reacher ve svém stání pohnul.

„Ne, záleží na vás,“ pronesl. „Potřebujeme trochu vzájemnosti. Spolupráce, jasné? Vy chcete, abychom nastoupili zpátky do dodávky, a my potřebujeme trochu pohodlí.“

Hlas měl klidný a tichý. Holly po něm šlehla pohledem. Seděl tam, připoutaný řetězem, neozbrojený, tváří v tvář nabitému automatu, ve všech směrech bezmocný, a tři nepřátelští únosci si ho měřili.

„Potřebujeme snídani,“ pokračoval Reacher. „Toast s hroznovým želé. A kávu, ale mnohem silnější než ta včerejší břečka. Na dobré kávě mi záleží. To musíte pochopit. Potom dejte do dodávky nějaké matrace. Jednu pořádně velkou a jednu dvojitou. Udělejte nám z nich pohovku. Potom nastoupíme.“

Rozhostilo se hrobové ticho. Holly se dívala z jednoho na druhého. Reacher fixoval vůdce chladným, vyrovnaným pohledem z podlahy, jeho modré oči ani jednou nemrkly. Vůdce se na něj díval shůry. Napětí ve vzduchu bylo téměř hmatatelné. Řidič odtrhl pohled od jejích křivek a také upřel pohled na Reachera. V očích mu plál hněv. Potom si vůdce odfrknul a trhnutím hlavy vyzval ostatní dva, aby ho následovali ze stodoly. Holly slyšela, jak zamkli vrata.

„Máte ráda toasty?“ zeptal se jí Reacher.

Byla příliš oněmělá úžasem, než aby mu odpověděla.

„Až ho přinesou, odmítněte. Donuťte je, aby ho udělali znovu. Řekněte, že je nedodělaný, připálený nebo něco takového.“

„Na co si to, sakra, hrajete?“ zasyčela.

„Pouhá psychologie,“ odpověděl Reacher. „Musíme získat trochu navrch. V situaci, jako je naše, to hraje důležitou roli.“

Zírala na něj.

„Prostě to udělejte,“ poručil jí chladně.

* * *

Udělala to. Nervózní chlápek přinesl toast. Téměř dokonalý, Holly ho však odmítla. Podívala se na něj s opovržením, jaké používala nad odfláknutou finanční rozvahou, a prohlásila, že je příliš propečený. Stála tam s váhou na jedné noze, vypadala jako strašidlo, broskvový model od Armaniho opatlaný kravskou mrvou, podařilo se jí však vyjádřit natolik velkou dávku nadutosti, že toho chlápka zastrašila. Odešel zpátky do statku pro nový toast.

Vrátil se s toastem a konvicí silné kávy a Holly i Reacher posnídali, dvacet stop od sebe, za řinčení řetězů. Ostatní dva chlápci zatím přitáhli do stodoly matrace. Jednu velkou a jednu dvojitou. Hodili je dozadu do dodávky, tu obrovskou položili na podlahu a dvojitou postavili v pravém úhlu k ní a opřeli ji o zadní stěnu kabiny. Holly je pozorovala a nadcházející den jí už nepřipadal tak beznadějný. Potom si najednou uvědomila, kam Reacher svou psychologií mířil. Šlo nejenom o ty tři únosce. Šlo také o ni. Nechtěl, aby bojovala. Protože by prohrála. Riskoval, aby odvrátil beznadějnou konfrontaci. Naprosto ji to ohromilo. Omámeně si pomyslela: panebože, ten chlap to úplně obrátil. Snaží se starat o mne.

„Nechcete nám prozradit svá jména?“ zeptal se Reacher klidně. „Trávíme spolu spoustu času, tak bychom se mohli chovat trochu civilizovaně.“

Holly viděla, že ho vůdce jen zpražil pohledem. Neodpověděl.

„Vaše obličeje známe,“ řekl Reacher. „Takže se nic nestane, když nám povíte jména.“

Vůdce se nad tím zamyslel a přikývl.

„Loder,“ představil se.

Nervózní chlápek přešlápl z nohy na nohu.

„Stevie.“

Reacher přikývl. Potom si ošklivý řidič uvědomil, že se všichni dívají na něj. Pohodil hlavou.

„Své jméno vám neřeknu. Nevím, proč bych to dělal.“

„Jedna věc vám musí být jasná,“ ozval se chlápek, který si říkal Loder. „Civilizovaný není to samý, co přátelský.“

Holly viděla, že namířil Reacherovi glock na hlavu, a chvíli ho držel. V obličeji se mu nepohnul ani sval. Ani náznak přátelskostí. Reacher lehce kývl. Talíře od toastu a hrnky od kávy nechali na slámě a Loder jim odemkl řetězy. Setkali se v prostřední uličce. Mířili na ně dva glocky a jedna brokovnice. Ošklivý řidič mlsně pošilhával po Holly. Reacher se mu podíval do očí, sehnul se a vzal Holly do náručí, jako by nic nevážila. Odnesl ji deset kroků k dodávce. Opatrně ji položil dovnitř. Přelezli k improvizované pohovce. Pohodlně se usadili.

Dveře dodávky se zabouchly a cvakl zámek. Holly slyšela, jak se otvírají velká vrata. Motor zařval a naskočil. Vyjeli ze stodoly a překodrcali se patnáct yardů po polní cestě. Potom zahnuli do neviditelného pravého úhlu a pomalu jeli patnáct minut po rovné silnici.

„Nejsme v Pennsylvánii,“ řekla Holly. „Silnice jsou příliš přímé. Příliš rovné.“

Reacher jen v temnotě pokrčil rameny.

„Nemáme už pouta,“ řekl. „Psychologie.“

12 KAPITOLA

„Co to má, krucinál, znamenat?“ vykřikl vedoucí agent McGrath.

Zmáčkl dálkové ovládání a přetočil pásek. Potom znovu stiskl tlačítko „play“ a díval se na obrazovku. To, co viděl, však nedávalo žádný smysl. Trhané stíny a bílé vločky sněhu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se znovu.

Brogan přistoupil těsně k obrazovce a potřásl hlavou. Vedle něj se vmáčkl Milosevic. Přinesl pásek a cítil se za něj profesionálně zodpovědný. McGrath znovu stiskl převíjení a zkusil to ještě jednou. Se stejným výsledkem. Změť nesouvislých obrazů.

„Zavolejte toho zatracenýho technika,“ zařval.

Milosevic sáhl po telefonu na stolku vedle kávovaru. Zatelefonoval nahoru do místnosti techniků. Hlavní technik nepotřeboval víc než minutu. Tón Milosevicova hlasu mu jasněji než jakákoliv slova prozradil, aby si pospíšil.

„Ten zatracený pásek nefunguje,“ sdělil mu McGrath.

Technik popadl dálkové ovládání, se směsí důvěrnosti a odstupu, kterou používají technici celého světa. Zasvěceně znají zařízení jako celek, každá jednotlivá část má však své zvláštnosti. Prohlédl si tlačítka a okousaným palcem pevně zmáčkl převíjení. Pásek se přetočil a technik video znovu pustil a sledoval trhaný proud stínů a sněhových vloček.

„Dokážete to opravit?“ zeptal se ho McGrath.

Technik zastavil pásek a znovu zmáčkl přetáčení. Zavrtěl hlavou.

„Všechno je v pořádku. Takhle to má vypadat. Typický záznam z levné bezpečnostní kamery. Nahrává jednotlivé obrazy nejspíš každých deset vteřin. Každých deset vteřin jeden. Něco jako řetěz fotografických záběrů.“

„Proč?“ chtěl vědět McGrath.

„Levné a jednoduché. A na jednu kazetu se vejde celý den. Nízké náklady a nemusíte myslet na to, abyste kazetu po každých třech hodinách vyměnili. Měníte ji jenom ráno. Není pravděpodobné, že by přepadení trvalo méně než deset vteřin, takže aktéři budou stejně přinejmenším jednou nahraní.“

„Tak dobře,“ přerušil ho McGrath netrpělivě. „Jak se na to ale můžeme podívat?“

Technik použil dva prsty současně. Jedním zmáčkl „play“ a druhým „stop“. Na obrazovce se objevil jasný černobílý záběr prázdného obchodu. V levém dolním rohu stálo pondělní datum a čas, sedm třicet pět ráno. Technik nastavil McGrathovi dálkové ovládání a ukázal na malé tlačítko.

„Vidíte tohle?“ zeptal se. „Tím se posouvají obrazy. Když ho zmáčknete, pásek se posune na další obraz. Používá se to obvykle při sportu. Při hokeji třeba uvidíte, jak jde puk do sítě. Nebo při pornu. Můžete se podívat na všechno, co vás zajímá. U tohohle systému se ale posune o deset vteřin. Jakoby na další fotografii.“

McGrath se trochu uklidnil a přikývl.

„Proč je to černobílé?“ zeptal se.

„Levná kamera. Celý ten systém je levný. Nainstalovali ho jen proto, že to mají ve smlouvě s pojišťovnou.“

Technik předal dálkové ovládání McGrathovi a vykročil ke dveřím.

„Kdybyste ještě něco potřebovali, ozvěte se,“ křikl přes rameno.

Odpovědi se mu však nedostalo, protože agenti se soustředili na obrazovku. McGrath začal posouvat pásek. Pokaždé když zmáčkl tlačítko pro posun obrazu, sníh se snesl ke spodu obrazovky a odhalil nový obraz, stejný pohled, stejný úhel, stejnou monochromatickou šeď, ale ukazatel času ve spodním rohu pokaždé poskočil o deset vteřin. Třetí obraz ukázal ženu za pultem. Milosevic na ni ukázal prstem.

„To je ta ženská, se kterou jsem mluvil,“ oznámil.

McGrath přikývl.

„Široký úhel záběru,“ poznamenal. „Od pultu až na ulici.“

„Kamera se širokoúhlým objektivem,“ řekl Brogan. „Něco jako rybí oko. Majitel vidí úplně všechno. Zákazníky, jak odcházejí a přicházejí, pomocné síly, jestli nešachují s pokladnou.“

McGrath znovu přikývl a posouval se pondělním ránem, co stisknutí, to deset vteřin. Zákazníci se objevovali a mizeli. Žena za pultem poskakovala ze strany na stranu. Přebírala, vydávala, markovala na pokladně. Na ulici se míhala auta.

„Přetočte to na dvanáctou, šéfe,“ vyzval ho Milosevic. „Takhle by to trvalo strašně dlouho.“

McGrath přikývl a hrál si s ovládáním. Pásek se rozběhl dopředu. Zastavil ho, zmáčkl dvě tlačítka najednou a na obrazovce se objevil záběr ze čtyř hodin odpoledne.

„Krucinál,“ ulevil si.

Několikrát přetočil pásek zpátky a dopředu a nakonec se objevilo jedenáct hodin, čtyřicet tři minuty, patnáct vteřin.

„To by mělo stačit,“ prohlásil.

Připravil prsty a začal mačkat. Po sto padesáti sedmi obrazech se zastavil.

„Tady je,“ oznámil.

Milosevic s Broganem se sklonili k obrazovce. Zmrazený obraz ukazoval vzadu vpravo Holly Johnsonovou. Stála venku na chodníku, v jedné ruce hůl, v druhé oblečení na ramínkách. Volným prstem se snažila otevřít dveře. Čas v levém dolním rohu ukazoval deset minut a deset vteřin po dvanácté.

„Tak to bychom měli,“ řekl McGrath tiše. „Teď se na to podíváme.“

Stiskl tlačítko a Holly poskočila na půl cesty k pultu. Dokonce i v mlhavé monochromatické šedi bylo jasně vidět, jaké jí zraněná noha působí potíže. McGrath opět zmáčkl tlačítko, sníh se převalil a Holly stála u pultu. Po deseti vteřinách se u ní objevila Korejka. Za dalších deset vteřin jí Holly ukazovala něco na lemu jednoho ze svých kostýmů. Nejspíš skvrnu. Obě ženy tak několik minut zůstaly, dvanáct záběrů hlavy u sebe a téměř se nepohnuly. Potom Korejka zmizela, pult byl prázdný a pět obrazů stála Holly sama. Patnáct vteřin. Nalevo za ní vplulo do dalšího záběru auto a zůstalo další tři obrazy zaparkované u chodníku.

Potom se vrátila Korejka s náručí čistého oblečení. Záběr ji zmrazil, když je pokládala na pult. O deset vteřin později měla sundané visačky z pěti ramínek. Za dalších deset vteřin měla vedle pokladny vyrovnáno devět visaček.

„Devět obleků,“ poznamenal McGrath.

„To souhlasí,“ potvrdil Milosevic. „Pět do práce, od pondělí do pátku, a předpokládám, že zbylé čtyři na večer.“

„A co víkend?“ ozval se Brogan. „Nejspíš má pět do práce, dva na večer a dva na víkend.“

„O víkendu nosí třeba džíny,“ oponoval Milosevic. „Džíny a tričko. A hází je rovnou do pračky.“

„Panebože, copak to není jedno?“ zaúpěl McGrath.

Zmáčkl tlačítko a objevila se Korejka, jak tančí prsty po klávesnici pokladny. Na dalších dvou obrazech Holly platila a brala si drobné.

„Na kolik ji ta legrace přijde?“ zauvažoval Brogan nahlas.

„Devět obleků?“ ozval se Milosevic. „Nejmíň na padesát lupenů týdně. Viděl jsem jejich ceník. Specializované procesy, jemné čisticí prostředky a tak podobně.“

Na dalším obraze směřovala Holly ke dveřím na levé straně. Bylo vidět temeno hlavy Korejky, jak odchází do zadní části čistírny. Čas ukazoval dvanáct patnáct přesně. McGrath si přitáhl křeslo a obličej měl přilepený stopu od zářící černobílé obrazovky.

„Tak, kam jdeš teď, Holly?“

Devět obalů s čistým oblečením držela v levé ruce. Ruku měla nepohodlně zdviženou, aby náklad necourala po podlaze. Pravé předloktí opírala o opěrku hole, držadlo však nesvírala. Další obraz ji ukázal, jak se natahuje po dveřích. McGrath znovu zmáčkl tlačítko.

„Kristepane,“ zařval.

Milosevic hlasitě zalapal po dechu a Brogan strnul. Nebylo pochyb o tom, co vidí. Na dalším snímku se objevil muž útočící na Holly Johnsonovou. Vysoký a rozložitý. Jednou ruku ji držel za hůl a druhou svíral obaly s oblečením. To bylo nad slunce jasnější. Obě ruce měl natažené a bral jí hůl a věci z čistírny. Kamera ho přes skleněné dveře dokonale zachytila. V konferenční místnosti by bylo slyšet špendlík spadnout. Potom McGrath opět zmáčkl tlačítko. Ukazatel času poskočil o deset vteřin. Všichni tři se zhluboka nadechli.

Holly Johnsonovou obstoupil trojlístek mužů. K vysokému chlapovi, který ji napadl, se přidali další dva. Vysoký chlap měl pytle s oblečením přehozené přes rameno a držel Holly za paži. Zíral přímo do výkladní skříně, jako by věděl, že je tam kamera. Zbývající dva se dívali Holly do obličeje.

„Míří na ni zbraní,“ vykřikl McGrath. „Do prdele, podívejte se na to!“

Stiskl tlačítko a čekal, dokud se sníh neskutálí a nový obraz se nezaostří. Dva noví chlápci měli paže ohnuté v pravém úhlu a svaly na ramenou napjaté.

„To auto,“ ozval se Milosevic. „Chystají se ji odvléct do auta.“

Za Holly a trojlístkem mužů stálo auto, které tam zaparkovalo před čtrnácti obrazy. Přilepené u obrubníku. McGrath zmáčkl tlačítko. Přes obrazovku se přehnala vánice sněhu. Hlouček lidí postoupil o deset stop. Vysoký muž, který Holly přepadl, je vedl k zadku auta. Holly strkal jeden z nových chlápků za ním. Druhý otvíral přední dvířka spolujezdce. Uvnitř auta byl okýnkem jasně vidět čtvrtý chlap za volantem.

McGrath opět zmáčkl tlačítko. Sníh se usadil. Ulice byla prázdná. Auto zmizelo. Jako by tam nikdy nebylo.

13 KAPITOLA

„Musíme si promluvit,“ prohlásila Holly.

„Tak mluvte,“ vyzval ji Reacher.

Leželi roztažení na matracích v přítmí dodávky, pohupovali se a nadskakovali, dalo se to ale snést. Bylo jasné, že ujíždějí po dálnici. Po patnácti minutách pomalé jízdy na přímé cestě přišlo zpomalení, krátké zastavení, odbočka doleva a rozjezd vzhůru do svahu. Potom lehké zhoupnutí, jak se dodávka zařadila doleva do jízdního pruhu. Ujížděli pravidelnou rychlostí zhruba šedesáti mil za hodinu s vytrvalostí, která vypadala, že bude trvat na věky.

Teplota v temném prostoru pomalu stoupala. Začalo být značně teplo. Reacher si sundal košili. Dodávka ale v noci ve stodole vychladla a Reacher se utěšoval, že dokud pojedou, bude to k vydržení. Problém nastane, až na delší dobu zastaví. Dodávka se zahřeje jako pec na pizzu a oba budou trpět stejně jako předchozí den.

Dvojitá matrace stála podélně opřená o přední stěnu, v pravém úhlu k velké matraci na podlaze. Měli tak improvizovanou pohovku. Pravý úhel mezi plochou na sezení a opření ji však činil nepohodlnou. Reacher proto posunul velkou matraci i s Holly jako na skluzavce dozadu a dvojitou matraci položil vedle. Vytvořil čalouněnou plochu osm stop krát šest stop šest palců. Leželi na zádech, hlavy u sebe, aby si mohli povídat, těla odtažená do mravného V, a jemně se pohupovali v rytmu jízdy.

„Měl jste udělat, co jsem vám řekla,“ řekla Holly. „Měl jste utéct.“

Reacher neodpovídal.

„Jste pro mne břemenem,“ pokračovala. „Copak to nechápete? Mám dost starostí i bez vás.“

Neodpovídal. Tiše se pohupoval na matraci. V jejích vlasech cítil šampon z předešlého rána.

„Takže od této chvíle mě budete poslouchat. Slyšíte, co vám říkám? Nemohu si dovolit dělat si o vás starosti.“

Otočil hlavu, aby se na ni zblízka podíval. Ona si o něj dělá starosti. To sdělení bylo překvapující jako blesk z čistého nebe. Šokující. Jako když sedíte ve vlaku, který zastavil vedle jiného vlaku na rušném nádraží. Váš vlak se dá do pohybu. Nabírá rychlost. Najednou zjistíte, že stojíte. Pohybuje se ten druhý vlak. Váš stál celou dobu na místě. Dívali jste se na to ze špatného úhlu. On měl pocit, že se pohybuje jeho vlak. Ona si myslela, že její.

„Nepotřebuji vaši pomoc,“ vedla si dál svou. „Dostane se mi veškeré pomoci, kterou potřebuji. Víte, jak Úřad pracuje? Víte, co je největší zločin na světě? Není to ani bombardování, ani terorizmus, ani odstřelování raketami. Největším zločinem na světě je zahrávat si s pracovníky Úřadu. Úřad se o své lidi umí postarat.“

Reacher chvíli mlčel. Potom se usmál.

„Tak to máme oba dobré. Zůstaneme tady hezky ležet a čekat, až sem vrazí tlupa agentů a osvobodí nás.“

„Já svým lidem věřím,“ nedala se Holly.

Opět se rozhostilo ticho. Dodávka jednotvárně hučela. Reacher v duchu odpočítával vzdálenost. Jsou asi tak čtyři sta padesát mil od Chicaga. Na východ, západ, sever nebo na jih. Holly sykla a oběma rukama si narovnala nohu.

„Bolí?“ zeptal se Reacher.

„Jenom když ji nemám rovně. Jinak je to v pořádku.“

„Kterým směrem jedeme?“ zeptal se.

„Uděláte, co vám řeknu?“ odpověděla otázkou.

„Ochlazuje se, nebo otepluje?“ pokračoval. „Anebo se teplota nemění?“

Pokrčila rameny.

„Těžko říct. Proč?“

„Kdybychom jeli na sever nebo na jih, oteplovalo by se nebo ochlazovalo. „Na východ a na západ by měla teplota zůstat plus minus stejná.“

„Připadá mi, že se nemění. Tady uvnitř se to ale nedá tak snadno poznat.“

„Dálnice vypadá prázdná,“ řekl Reacher. „Nikoho nepředjíždíme. Ani za nikým nezpomalujeme. Jenom ujíždíme pořád dál.“

„Což znamená co?“

„To znamená, že nejedeme na východ. Tam bychom narazili na něco jako hranici. Od Clevelandu přes Pittsburgh do Baltimoru. Je tam mnohem větší provoz. Nejeli bychom tak sami. Dneska je úterý? Asi jedenáct ráno? Na východní oblast jsou silnice příliš opuštěné.“

Holly přitakala.

„Takže jedeme buď na sever, na západ, anebo na jih,“ konstatovala.

„V ukradené dodávce,“ doplnil Reacher. „Což je napadnutelné.“

„V ukradené dodávce? Odkud víte, že je kradená?“

„Protože to první auto bylo také ukradené.“

„A to víte odkud?“

„Vím to, protože ho spálili.“

Holly otočila hlavu a zpříma se na něj podívala.

„Přemýšlejte se mnou,“ vyzval ji Reacher. „Podívejme se na jejich plán. Přijeli do Chicaga vlastním autem. Nejspíš už před nějakým časem. Sledovali vás asi tak dva týdny. Možná tři.“

„Tři týdny? Vy si myslíte, že mě tři týdny sledovali?“

„Pravděpodobně. Do čistírny chodíte každé pondělí, souhlasí? Jednou týdně? Muselo jim chvíli trvat, než si to ověřili. Nemohli vás ale sledovat ve svém vlastním autě. Dalo by se příliš snadno vystopovat, nejspíš mělo okna a nebylo vybaveno k delší přepravě unesené oběti. Předpokládám tedy, že tuhle dodávku ukradli v Chicagu, pravděpodobně včera ráno. Přetřeli nápis na boku. Všimla jste si té bílé barvy? Čerstvé a jiný odstín než podklad? Zamaskovali ji, možná vyměnili poznávací značku. Pořád to ale bylo horké zboží. A jejich klíčové vozidlo. Nechtěli se v ní proto ukazovat na ulici. A když někoho cpete dozadu do dodávky, vypadá to divně. Normální auto je lepší. Ukradli tedy ten černý sedan a unesli vás v něm. Na prázdném nádvoří přestoupili, zapálili sedan a odjeli.“

Holly pokrčila rameny a ušklíbla se.

„To ještě nedokazuje, že něco ukradli,“ namítla.

„Ale ano, dokazuje. Kdo si koupí nové auto s koženým polstrováním, když ví, že ho podpálí? To by koupili nějakou starou šunku.“

Holly neochotně přikývla.

„Kdo vůbec jsou?“ zeptala se spíš sama sebe.

„Amatéři,“ odpověděl s jistotou v hlase Reacher. „Dopouštějí se jedné chyby za druhou.“

„Například?“

„Spálit auto je hloupost. Upoutají tím na sebe pozornost. Myslí si, že jsou mazaní, ale nejsou. Pravděpodobně spálili i své původní auto. Vsadil bych se, že kousek od místa, kde ukradli ten černý sedan.“

„To mi vůbec nepřipadá hloupé.“

„Policajti si spálených aut všímají. Najdou černý sedan, zjistí, kde ho ukradli, rozjedou se tam, narazí na původní auto, které bude nejspíš ještě doutnat. Měli obě auta nechat stát na dlouhodobém parkovišti na letišti O’Hare. Trvalo by rok, než by si jich někdo všimnul. Nebo je odvézt někam do South Side, nezamknout dveře a nechat klíčky v zapalování. Do dvou minut by měla nové majitele. Ta auta by už nikdy nikdo neviděl. Takhle se zametají stopy. Když něco spálíte, máte pocit, že je to chytré a konečné, větší blbost se ale nedá udělat.“

Holly opět odvrátila hlavu a zírala do rozpáleného kovového stropu. Ptala se sama sebe: kdo, krucinál, ten chlap je?

14 KAPITOLA

Tentokrát McGrath vrchního technika dolů do třetího patra nevolal. Osobně za ním zašel do laboratoře v šestém patře, s videokazetou v ruce. Vrazil do dveří a udělal si místo na nejbližším stole. Položil na něj kazetu, jako by byla z ryzího zlata. Technik k němu přispěchal a podíval se na stůl.

„Potřebuji udělat fotografie,“ oznámil McGrath.

Technik vzal kazetu a odnesl ji k polici s videopřehrávači v rohu. Cvrnkl o několik vypínačů. Na třech obrazovkách se rozzářil bílý sníh.

„Absolutně nikomu neprozradíte, co jste teď viděl, jasné?“ přikázal McGrath.

„Rozumím,“ potvrdil technik. „Co potřebujete?“

„Posledních pět obrazů. To by mělo stačit.“

Vrchní technik pracoval bez dálkového ovládání. Mačkal tlačítka na přehrávači. Pásek se odvíjel pozpátku a ukazoval příběh o únosu Holly Johnsonové od konce do počátku.

„Kristepane,“ zaúpěl technik.

Zastavil se na obraze, který ukazoval Holly, jak se otáčí od pultu. Posunul pásek dopředu. Postrčil Holly do dveří, potom tváří v tvář vysokému chlapovi, k ústím zbraní, do auta. Přetočil pásek dozadu a celý postup zopakoval. Potom potřetí.

„Kristepane,“ zaúpěl ještě jednou.

„Neošoupejte mi to,“ zaprotestoval McGrath. „Potřebuji velké fotografie z těch pěti obrazů. A spoustu kopií.“

Vrchní technik pomalu přikývl.

„Můžu vám to hned vytisknout na laserovce.“

Udeřil do několika tlačítek a stiskl pár vypínačů. Potom přeběhl na druhou stranu místnosti a zapnul počítač. Na obrazovce se objevila Holly, jak odchází od pultu v čistírně. Technik kliknul na několik nabídek.

„Překopíruji to na pevný disk jako grafický soubor,“ oznámil.

Vystřelil zpátky ke stolu s videem a posunul pásek o jeden obraz. Vrátil se k počítači a nahrál Holly, jak otvírá dveře. Celý postup zopakoval ještě třikrát. Potom všech pět grafických souborů vytiskl na nejrychlejší laserové tiskárně, kterou měl k dispozici. McGrath stál vedle něj a přebíral z tiskárny vytištěné archy.

„Nejsou špatné,“ pochválil technika. „Papír je mnohem lepší než video. Všechno na něm vypadá skutečněji.“

Technik se na něj podíval a nahlédl mu přes rameno.

„Definice je v pořádku,“ poznamenal s uspokojením.

„Potřebuji zvětšeniny,“ požádal McGrath.

„Žádný problém, když to teď máme v počítači. Proto je počítač mnohem lepší než papír.“

Posadil se a otevřel čtvrtý soubor. Na obrazovce se objevila Holly a tři únosci v těsném hloučku na chodníku. Kliknul myší a opsal čtverec kolem hlav. Znovu kliknul. Na obrazovce se objevila Zvětšenina. Vysoký chlápek se díval přímo z obrazovky. Dva další muži byli zachyceni z boku, jak zírají na Holly.

Technik zmáčkl „print“ a otevřel pátý soubor. Najel myší a opsal obdélník kolem řidiče v autě. Tiskárna zabzučela. McGrath si vzal nový arch.

„Dobré,“ pochválil. „Líp to už asi nepůjde. Škoda, že je ten váš zatracený počítač nemůže přinutit, aby se podívali přímo do kamery.“

„Proč by nemohl?“ opáčil technik.

„On to dokáže? A jak?“ zeptal se McGrath překvapeně.

„Docela jednoduše.“ Technik pohladil prsty zvětšeninu Hollyina obličeje. „Dejme tomu, že bychom ji chtěli mít zepředu. Požádali bychom ji, aby se natočila a podívala do kamery. Co ale uděláme, když se z nějakého důvodu nemůže otočit? Natočíme kameru. Vylezeme na pult, odšroubujeme ji ze zdi a budeme ji otáčet tak dlouho, až bude před ní. Potom ji uvidíme zepředu, souhlasí?“

„Souhlasí,“ přitakal McGrath.

„Musíme tedy trochu počítat. Spočítáme si, o kolik musíme kamerou hypoteticky pohnout, aby ji zabírala zepředu. Řekněme šest stop dolů, deset stop doleva, natočit o čtyřicet stupňů. Tyto údaje zadáme do programu a počítač provede cosi jako zpětnou simulací a nakreslí nám obrázek, stejný jaký bychom dostali, kdybychom kameru před ní skutečně natočili.“

„Můžete to udělat?“ zeptal se McGrath. „Opravdu to funguje?“

„S jistými omezeními.“ Technik ukázal na nejbližšího muže se zbraní. „Například tenhle chlápek je zachycený pěkně ze strany. Počítač nám bez problémů udělá záběr zepředu, ale druhou půlku obličeje si jen domyslí. Je naprogramovaný, aby předpokládal, že druhá strana je velice podobná té, co známe, s trochou možné asymetrie. Jestli ale tomu chlápkovi chybí ucho nebo má na druhé tváři velkou jizvu, to nezjistíme.“

„Dobře. Co k tomu potřebujete?“

Technik vzal širokoúhlý záběr celé skupiny a poklepal na něj krátkým ukazováčkem.

„Potřebuji co nejpřesnější matematické údaje. Umístění kamery vzhledem ke dveřím a úrovni chodníku. Ohniskovou vzdálenost objektivu. Hollyinu fotografii pro doladění. Víme přesně, jak vypadá. Použiju ji na zkoušku. Všechno nastavím tak, aby vypadala jako ve skutečnosti, a potom budou skuteční i ti chlapi, pokud mají obě uši a tak dále, jak jsem řekl. A přineste mi vzorek dlaždic a plášť, který měla na sobě žena za pultem.

„K čemu vám to bude dobré?“ zeptal se McGrath.

„Odstínuju podle nich šeď na videozáznamu. Potom budete mít ty své obličeje i v barvě.“

* * *

Velitel vybral na ranní trest šest žen. Zvolil ty s největšími prohřešky, protože úkol byl těžký a nepříjemný. Nechal je nastoupit do pozoru a rozkročil se před nimi ve své plné mohutnosti. Chtěl vědět, která z nich první uhne pohledem. Uspokojilo ho, že neuhnula ani jedna, a vysvětlil jim jejich povinnost. Krev se rozstříkla po celé místnosti, rozmetána nelítostnou, odstředivou silou kotouče pily. Úlomky kostí se rozletěly na všechny strany. Poručil jim, aby ohřály vodu v polní kuchyni a přinesly ji v kbelících. Poručil jim, aby ve skladu vyzvedly rýžáky, hadry a dezinfekční prostředky. Oznámil jim, že na to, aby místnost opět vypadala jako nová, mají dvě hodiny. Jakékoliv prodlení znamená další prohřešek.

* * *

Shromáždit údaje trvalo dvě hodiny. Milosevic s Broganem zašli do čistírny. Zavřeli ji a zmocnili se jí jako přepadovka z berňáku. Změřili ji do posledního palce. Odmontovali kameru a vzali si ji s sebou. Rozkopali podlahu a vyrvali dlaždičky. Zabavili dva pracovní pláště Korejky a dva plakáty ze zdi, protože se domnívali, že napomohou vybarvovacímu procesu. Technikovi v šestém patře federální budovy trvalo další dvě hodiny, než doručené údaje zpracoval. Potom provedl zkoušku a Holly Johnsonová mu posloužila jako vylaďovací ukázka. „Co si o tom myslíte,“ zeptal se McGratha.

McGrath se pozorně zahleděl na portrét Holly. Potom ho nechal kolovat. K Milosevici se doslal jako k poslednímu. Zadíval se na něj nejpozorněji ze všech. Rukou zakryl několik partií a zamračil se.

„Vypadá moc hubeně. Nesedí dolní pravá polovina obličeje. Je příliš úzká.“

„Souhlasím,“ potvrdil McGrath. „Čelist nesedí.“

Hlavní technik vyvolal nabídku a pozměnil několik čísel. Znovu provedl zkoušku. Laserová tiskárna zabzučela a vyplivla arch papíru.

„To už je lepší,“ prohlásil McGrath. „Kromě nosu.“

„Barva souhlasí?“ zeptal se technik.

„Ta broskvová by měla být tmavší,“ oznámil Milosevic. „Tyhle šaty znám. Nějaký italský model.“

Technik vyvolal nabídku barev.

„Ukažte,“ vyzval Milosevice.

Milosevic ukázal na patřičný odstín.

„Zhruba něco takového.“

Opět provedli zkoušku. Hard disk zavrněl a tiskárna zabzučela.

„To už je lepší,“ oznámil Milosevic. „Barva šatů sedí. Vlasy se také zlepšily.“

„Tak se do toho dáme,“ zajásal technik a uložil parametry na disk.

FBI zásadně nepoužívá nejnovější zařízení. Panuje názor, že je lepší pracovat s přístroji, které se již osvědčily. Takže počítač techniků byl o něco pomalejší než počítače v ložnicích zlaté mládeže po celém severním pobřeží. Ale zase ne o moc pomalejší. Během čtyřiceti minut poskytl McGrathovi pět záběrů. Čtyři portréty čtyř únosců a blízký postranní záběr jejich auta. Vše v zářících barvách, do detailů přesné a sladěné. McGrath byl přesvědčený, že jsou to ty nejlepší fotografie, jaké kdy vůbec spatřil.

„Děkuju,“ řekl technikovi. „Povedly se. Nejlepší práce, jakou jsem v poslední době viděl. Nikomu ale ani slovo. Přísně tajné, chápete?“

Poklepal technika po rameni a opustil ho s pocitem, že je nejdůležitěji osobou v celé budově.

* * *

Šest žen pracovalo usilovně a skončilo těsně před určenými dvěma hodinami. Nejhorší byly uzounké spáry mezi prkny. Úzké, ale ne natolik, aby nepropustily krev. Avšak příliš úzké, než aby se do nich dostaly kartáčem. Musely je polít vodou a vytřít do sucha. Prkna dostala mokrou hnědou barvu. 2eny se modlily, aby se při usychání nezkroutila. Dvě z nich se pozvracely. To jim ještě přidělalo práci. Když ale přišel velitel, byly hotové. Stály v pozoru na vlhké podlaze a čekaly. Velitel zkontroloval každou píď a mokrá prkna vrzala pod jeho vahou. Jejich výkon ho však uspokojil a dal jim další dvě hodiny, aby uklidily chodbu a schody, kudy vláčel tělo.

* * *

Najít auto bylo snadné. Velice rychle ho identifikovali jako lexus. Čtyřdveřový. Poslední model. Profil kol ho datoval jednoznačně. Černý nebo tmavě šedý. To nebylo možné určit. Počítač podal velice dobrý výkon, avšak ne dobrý natolik, aby dokázali s určitostí rozpoznat tmavý lak v jasném slunci.

„Ukradený?“ zeptal se Milosevic.

McGrath přikývl.

„Téměř bez pochyby. Ověříte to.“

Kolísání hodnoty jenu posunulo cenu nového čtyřdveřového lexusu mimo Milosevicův roční příjem, takže věděl, které jurisdikce má cenu zkoumat a které ne. Směrem na jih od Loopu se vůbec nezdržoval. Obtelefonoval chicagské poldy a potom všechna oddělení na severním pobřeží až po Lake Forest.

Těsně před polednem zaznamenal úspěch. Nenašel přesně to, co hledal. Místo ukradeného pohřešovaný lexus. Policejní oddělení ve Wilmette zavolalo zpátky a sdělilo, že místní zubař odjel před sedmou v pondělí ráno ve zbrusu novém lexusu do práce a zaparkoval na nádvoří za administrativní budovou. Chiropraktik ze sousední kanceláře ho tam viděl zahýbat. Do své budovy však zubař už nedorazil. Jeho sestra zavolala k němu domů a manželka zavolala na policejní oddělení ve Wilmette. Policajti převzali zprávu a moc se jí nezabývali. Nebyl to první případ manžela, který zmizel. Milosevicovi sdělili, že ten zubař se jmenoval Rubin a jeho auto mělo nový odstín černi se slídovými zrny, která jiskřila, a na marnivé poznávací značce stálo: ORTHO 1.

Milosevic zavěsil a okamžitě zase zvedl sluchátko a zavolal chicagským požárníkům. Jedna jednotka vyjela k požáru auta, které zamořovalo olejnatým kouřem vnitrozemní letovou dráhu letiště Meigs Field. Pohotovostní vozidlo dorazilo v pondělí krátce před jednou odpoledne na opuštěné průmyslové nádvoří a našlo hořící černý lexus. Zjistili, že stejně shořel až na kov a dál už příliš kouřit nebude, takže ušetřili drahocennou pěnu a nechali ho dohořet. Milosevic si zapsal adresu a zavěsil. Běžel k McGrathovi do kanceláře pro pokyny.

„Prověřte to,“ sdělil mu McGrath.

Milosevic přikývl. Práce v terénu se mu vždycky líbila. Dávala mu příležitost řídit svůj zbrusu nový Ford Explorer, z kterého měl daleko větší potěšení než z otlučených sedanů Úřadu. A Úřad nic nenamítal, protože za benzin nikdy nic nechtěl. Odjel tedy se svým velkým zářivým terénním vozem pět mil na jih a bez potíží našel trosky lexusu. Stál v rohu betonového nádvoří za opuštěnou průmyslovou budovou. Kola byla ohořelá na ráfky. Poznávací značky byly stále čitelné: ORTHO 1. Zašťoural v závějích ještě teplého popele uvnitř auta, vytáhl ohořelý klíček od zapalování a otevřel kufr. Odskočil o čtyři kroky a začal zvracet na betonovou plochu. Zvracel, plival a potil se. Vyrval z kapsy mobilní telefon a zuřivě vymačkal číslo. Dovolal se přímo k McGrathovi do federální budovy.

„Našel jsem toho zubaře,“ oznámil.

„Kde?“ zeptal se McGrath.

„V kufru toho auta. Pěkně propečeného. Vypadá to, že byl ještě naživu, když to podpálili.“

„Panebože,“ povzdechl McGrath. „Má to nějakou souvislost s naším případem?“

„Bezpochyby.“

„Jste si jistý?“

„Stoprocentně,“ ujistil ho ještě jednou Milosevic. „Našel jsem ještě něco jiného. Ohořelého, přesto k poznání. Osmatřicítku v zataveném kovovém pouzdře, které mohlo být dámská kabelka. Mince, tubu od rtěnky, kovové části mobilu a pípátka. A devět drátěných ramínek na podlaze. Taková ta, co dávají v čistírně.“

„Panebože,“ zopakoval McGrath. „Co z toho vyvozujete?“

„Ukradli ten lexus ve Wilmette. Zubař je možná nachytal při činu. Vyrazil na ně, oni ho přemohli, nacpali do kufru a spálili se zbytkem důkazů.“

„Do prdele,“ ulevil si McGrath. „A kde je podle vás Holly?“

„Odvezli ji na Meigs Field. Je to asi půl míle daleko. Posadili do soukromého letadla a zlikvidovali auto. To je přesně to, co udělali, Macku. Někam s ní odletěli. Čtyři chlapi, kteří jsou schopni upálit někoho zaživa, s ní teď mohou být miliony mil daleko.“

15 KAPITOLA

Bílá dodávka jednotvárně hučela, uplynula další hodina, ujeli dalších šedesát mil. Ručička Reacherových vnitřních hodin se sunula ke dvanácté. Začaly se v něm probouzet první záchvěvy obav. Jsou na cestě již celý den. Téměř dvacet čtyři hodin. Z úvodní fáze se dostali do prostřední. Žádná změna. A necítil se pohodlně. Vzduch v dodávce nemohl být žhavější. Stále leželi na zádech na rozpálených matracích, hlavy u sebe. Ze žíní sálalo vedro horší než z ohřívací lahve. Hollyiny rozhozené tmavé vlasy byly vlhké potem. Jejich pramínky se mu lepily na levé nahé rameno.

„Děláte to proto, že jsem žena?“ zeptala se, v hlase napětí. „Nebo že jsem mladší? Anebo obojí?“

„Co dělám?“ odtušil ostražitě.

„Myslíte si, že se o mne musíte starat. Máte o mne strach, protože jsem mladá a žena, že je to tak? Domníváte se, že potřebuji staršího muže, aby mi pomohl.“

Reacher se zavrtěl. Hýbat se mu příliš nechtělo. Neleželo se mu pohodlně, ale měnit polohu nemělo cenu. Zejména, když na rameni cítil Hollyiny vlasy. Život už byl takový. Ať se stane cokoliv, nějaká malá kompenzace se vždycky najde.

„To mi na to nic neřeknete?“ naléhala Holly.

„Není to otázka pohlaví, Holly. Ani věku. Pomoc ale potřebujete.“

„Jsem mladší žena a vy jste starší muž. Takže se domníváte, že tu pomoc mi máte poskytnout vy. Naopak by to podle vás nešlo.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Není to otázka pohlaví,“ zopakoval. „Ani věku. Prostě se vám snažím pomoct.“

„Podstupujete zbytečná rizika. Tlačit na ně a odporovat jim není žádné řešení. Dosáhnete jedině toho, že nás zabijí.“

„Blbost. Musejí se na nás dívat ne jako na náklad, ale jako na lidi.“

„To tvrdí kdo?“ vyštěkla Holly. „Kdo vám dává právo tvářit se jako odborník?“

Reacher pokrčil rameny.

„Dovolte, abych se vás na něco zeptal. Kdybyste byla v mé kůži, nechala byste mě v té stodole?“

Holly o tom přemýšlela.

„Samozřejmě, že nechala.“

Usmál se. Pravděpodobně říkala pravdu. Získala si ho tím.

„Dobře. Až mi příště řeknete, abych zmizel, udělám to. Bez protestů.“

Na dlouhou dobu se odmlčela.

„Platí,“ řekla potom. „Jestli mi opravdu chcete pomoct, tak to příště uděláte.“

Opět pokrčil rameny. Posunul se o půl palce k ní.

„Pro vás to ale bude nebezpečné. Když uteču, mohou se rozhodnout, že vás zlikvidují a zmizí.“

„S takovým nebezpečím musím počítat. Jsem za to placená.“

„Tak mi tedy povězte, kdo jsou a co chtějí.“

„Nemám tušení.“

Řekla to příliš rychle. Věděl, že to ví.

„Chtějí vás. To je jasné. Buď vás osobně, nebo potřebují jakéhokoliv agenta, a vy jste jim přišla pod ruku. Kolik má Úřad agentů?“

„Úřad má dvacet pět tisíc zaměstnanců. Z toho je deset tisíc agentů.“

„Takže chtějí vás osobně. Jeden z deseti tisíc by byla příliš velká náhoda. Nevybrali si vás namátkou.“

Uhnula pohledem. Reacher ji pozoroval.

„Holly, proč?“

Pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„Nevím.“

Příliš rychle. Stále se na ni díval. Prohlásila to pevně, ale z její odpovědi zazněl náznak obrany.

„Nevím,“ zopakovala. „Jediné, co mě napadá, je, že si mě spletli s někým jiným z Úřadu.“

Reacher se hlasitě zasmál a otočil k ní hlavu. Obličejem se dotýkal jejích vlasů.

„Nedělejte si legraci, Holly Johnsonová. Nejste žena, kterou si lidé s někým pletou. A tři týdny vás sledovali. To na seznámení stačí.“

Ironicky se usmála do kovového stropu.

„Jednou přešla přes cestu a navždy zůstala v paměti, tak to myslíte? Kéž by to byla pravda.“

„Vy o tom pochybujete? Jste nejlépe vypadající osoba, jakou jsem tento týden viděl.“

„Děkuji, Reachere. Dneska máme úterý. Poprvé jste mě spatřil v pondělí. Takže to je skutečně kompliment.“

„Pochopila jste ale, co mám na mysli.“

Posadila se přímo do sedu jako gymnastka a oběma rukama si posunula zraněnou nohu. Opřela se o loket. Zastrčila si vlasy za ucho a podívala se seshora na Reachera.

„Nic o vás nevím,“ řekla.

Opětoval její pohled. Pokrčil rameny.

„Jestli máte nějaké otázky, tak se ptejte. Jsem pro svobodu informací.“

„Dobře. Otázka číslo jedna: kdo, krucinál, jste?“

Znovu pokrčil rameny a usmál se.

„Jack Reacher. Žádná další jména, starý třicet sedm let a osm měsíců, svobodný, vyhazovač v klubu v Chicagu.“

„Blbost.“

„Blbost? A která část? Jméno, věk, stav nebo zaměstnání?“

„Vaše zaměstnání. Nejste vyhazovač.“

„Proč ne? Co tedy jsem?“

„Voják. Jste u armády.“

„Neříkejte.“

„To je naprosto jasné. Můj otec je u armády. Celý svůj život jsem strávila na základnách. Až do osmnácti let byli všichni lidé, které jsem znala, nějak spojeni s armádou. Vím, jak vojáci vypadají. Vím, jak se chovají. Byla jsem přesvědčená, že jste jedním z nich. Když jste si sundal košili, potvrdilo se mi to.“

Reacher se zazubil.

„Proč? Je sundání košile obhroublé vojenské chování?“

Holly mu úsměv vrátila. Zavrtěla hlavou. Vlasy se jí uvolnily. Zastrčila je zpátky za ucho, jedním prstem ohnutým jako háček.

„Ta jizva, co máte na břiše. Ty děsné stehy. To je bezpochyby vojenská práce. Z polní nemocnice a netrvalo jim to déle než minutu a půl. Kdyby takové stehy vyrobil civilní chirurg, měl by žalobu na krku dřív, než by stačil mrknout.“

Reacher si přejel prsty po hrbolaté jizvě. Vypadala jako pražce na rušném železničním uzlu.

„Ten chlápek měl hrozně naspěch. Řekl bych, že v rámci možností odvedl velice dobrou práci. Bylo to v Bejrútu. Stál jsem až dole na seznamu naléhavých případů. Jenom hrozilo, že pomalu vykrvácím.“

„Takže mám pravdu? Jste voják?“

Reacher se na ni usmál a zavrtěl hlavou.

„Jsem vyhazovač. Nelhal jsem vám. Bluesový klub v South Side. Měla byste se tam zajít podívat. Je mnohem lepší než turistické pozoruhodnosti.“

Sklouzla pohledem od obrovské jizvy k jeho obličeji. Podepřela si boky a pomalu zavrtěla hlavou. Reacher přikývl, jako by uznal porážku.

„Býval jsem voják. Odešel jsem z armády před čtrnácti měsíci.“

„Jaká jednotka?“

„Vojenská policie.“

Posměšně se zašklebila.

„Nejhorší z nejhorších. Nikdo vás nemá rád.“

„To mi povídejte.“

„Vysvětluje to spoustu věcí,“ řekla Holly. „Vojenská policie má zvláštní výcvik. Takže jste opravdu odborník. Proč jste mi to, sakra, neřekl? Asi bych se vám teď měla omluvit.“

Nic jí na to neodpověděl.

„Kde jste působil?“

„Po celém světě. V Evropě, na Dálném východě, na Středním východě. Všude možně.“

„Hodnost?“

„Major.“

„Vyznamenání?“

Reacher pokrčil rameny.

„Tucty. Víte, jak to s těmi pitomostmi chodí. Vyznamenání z různých konfliktů, k tomu Stříbrná hvězda, dvě Bronzové, Purpurové srdce z Bejrútu, válečná vyznamenání z Panamy, Grenady, Pouštního štítu a Pouštní bouře.“

„Stříbrná hvězda? A za co?“

„Za Bejrút. Vytáhl jsem několik kluků z bunkru.“

„A při tom jste přišel k tomu zranění? Odtamtud máte tu jizvu a Purpurové srdce?“

„Už jsem byl zraněný. Dostal jsem to ještě před tím bunkrem. Právě to na ně, myslím, udělalo dojem.“

„Takže hrdina?“

Reacher se usmál a zavrtěl hlavou.

„Vůbec ne. Nic jsem necítil. Nepřemýšlel jsem. Byl jsem v šoku. Ani jsem nevěděl, že jsem zraněný. To jsem zjistil až potom. Kdybych to býval věděl, omdlel bych jako špalek. Visely ze mě vnitřnosti. Vypadaly příšerně. Jasně růžové. Mazlavé.“

Holly chvíli mlčela. Dodávka hučela a ukrajovala vzdálenost. Dalších dvacet mil. Na sever, na jih nebo na západ. Pravděpodobně.

„Jak dlouho jste sloužil?“

„Celý život. Můj táta byl důstojníkem u námořní pěchoty a sloužil po celém světě. V Koreji se oženil s Francouzkou. Já jsem se narodil v Berlíně. Do Států jsem se poprvé dostal až v devíti. O pět minut později jsme byli na Filipínách. Pořád na cestách. Nejdelší čas, který jsem kde strávil, byly čtyři roky ve West Pointu. Potom jsem narukoval a všechno začalo nanovo. Pořád na cestách.“

„Kde žije vaše rodina teď?“

„Už nežijí. Táta umřel. Zhruba před deseti lety. Máma umřela o dva roky později. Stříbrnou hvězdu jsem pochoval s ní. Získala ji pro mne vlastně ona. Dělej, co se od tebe očekává, opakovala neustále. Milionkrát za den silným francouzským přízvukem.“

„Máte nějaké sourozence?“

„Měl jsem bratra. Zemřel minulý rok. Pokud vím, jsem posledním Reacherem na zemi.“

„Kdy jste z armády odešel?“

„V dubnu loňského roku. Před čtrnácti měsíci.“

„Proč?“

„Přestalo mě to bavit. Náklady na obranu se pořád snižují. Armáda se stává nedůležitou. Jako by už nepotřebovali největší a nejlepší, jako by nepotřebovali ani mne. Nechtěl jsem být součástí něčeho nedůležitého a podřadného. Tak jsem odešel. Považujete to za namyšlené?“

Zasmála se.

„A proto jste se stal vyhazovačem? Z vyznamenaného majora vyhazovačem? To není podřadné?“

„Bylo to trochu jinak. Nerozhodl jsem se dělat vyhazovače jako nový krok ve své kariéře. Je to jen dočasné. Do Chicaga jsem přijel teprve v pátek. Chtěl jsem pokračovat dál, nejspíš tak ve středu. Uvažoval jsem o Wisconsinu. Prý je tam v téhle roční době hezky.“

„Od pátku do středy? Nechcete se vázat, nebo něco podobného?“

„Nějak tak. Třicet šest let jsem byl vždycky tam, kam mě poslali. Velice uspořádaný způsob života. Proti tomu teď nejspíš revoltuji. Hrozně rád se stěhuji z místa na místo. Je to jako droga. Nejdéle jsem na jednom místě zůstal deset dní. Loňský podzim v Georgii. Deset dní ze čtrnácti měsíců. Kromě nich jsem strávil většinu času na cestě.“

„A vydělával si jako vyhazovač v klubech?“

„To byla výjimka. Většinou nepracuji a žiju ze svých úspor. Do Chicaga jsem se ale dostal s jedním zpěvákem, slovo dalo slovo a on mě požádal, abych pracoval jako vyhazovač v klubu, do kterého jel.“

„Co tedy děláte, když nepracujete?“

„Dívám se kolem sebe. Nezapomínejte, že jsem sice třicetisedmiletý Američan, ale Ameriku téměř neznám. Byla jste už na Empire State Building?“

„Samozřejmě.“

„Já ne. Dostal jsem se tam až loni. Navštívila jste významná muzea ve Washingtonu?“

„Samozřejmě.“

„Já ne. Až loni. A tak dále. Boston, New York, Washington, Chicago, New Orleans, Mount Rushmore, Golden Gate, Niagara. Jsem jako turista. Jako bych něco doháněl.“

„U mne je to naopak. Ráda cestuji za oceán.“

Reacher se ušklíbl.

„Za oceánem jsem byl víc než dost. Na šesti kontinentech. Hodlám zůstat ve Státech.“

„Ty znám jako své boty. Táta také pořád cestoval, ale jenom po Státech, kromě dvou pobytů v Německu.“

Reacher přikývl. Vzpomněl si na doby, které strávil v Německu, nejprve jako chlapec a potom jako dospělý muž. Dohromady mnoho let.

„A tam jste se zamilovala do fotbalu?“

„Ano. Všichni ho tam hrozně prožívají. Jednu dobu jsme žili u Mnichova. Byla jsem tenkrát malá holka, tak jedenáct. Táta dostal lístky na důležitý zápas v Rotterdamu. Evropský pohár, Bayern Munchen proti Aston Vilia, což je anglický klub. Už jste o něm někdy slyšel?“

Reacher souhlasně přikývl.

„Jsou z Birminghamu. Jednu dobu jsem sloužil nedaleko Oxfordu a do Birminghamu to bylo asi hodinu jízdy.“

„Němce jsem nesnášela. Připadali mi hrozně namyšlení a panovační. Byli si jistí, že to těm Angličanům natřou. Nechtělo se mi na to jít se dívat. Musela jsem ale. Protokol NATO je neústupný, a kdybych tam nešla, byl by z toho skandál. Tak jsme na ten fotbal šli. A Angličané to natřeli Němcům. Němci zuřili. Moc se mi to líbilo. A fotbalisti z Aston Villa byli hrozně hezký. Ten večer jsem se do fotbalu zamilovala. A už mi to zůstalo.“

Reacher přikývl. I jemu se fotbal do jisté míry líbil. Musíte se s ním ale seznámit brzy a postupně. Vypadá chaoticky, je to ale technická hra. Plná skrytých kouzel. Dokázal si však představit, jak dokázala mladé dívce před dlouhými lety v Evropě učarovat. Bouřlivý večer ozářený reflektory v Rotterdamu. Nejdřív se jí nechtělo, a pak ji uchvátily čáry bílého míče na zeleném trávníku.

Odcházela jako fanoušek. V hlavě mu však začalo vyzvánět na poplach. Kdyby jedenáctiletá dcera amerického vojáka nešla na fotbal, způsobilo by to skandál v NATO? Tak to řekla?

„Kdo je váš otec? Vypadá to, že musí být velké zvíře.“

Pokrčila rameny. Neodpovídala. Reacher se na ni upřeně díval. Zvonění v hlavě přibývalo na intenzitě.

„Holly, kdo je váš otec?“ zeptal se naléhavě.

Obranný tón, který jí předtím zazněl v hlase, se teď zrcadlil v jejím obličeji.

„Kdo, Holly?“

Podívala se stranou. Promluvila do kovové bočnice. Její hlas byl v lomozu dodávky téměř neslyšný. Hrozně, hrozně obranný.

„Generál Johnson. Tenkrát byl vrchním velitelem v Evropě. Znáte ho?“

Reacher na ni zíral. Generál Johnson. Holly Johnsonová. Otec a dcera.

„Setkal jsem se s ním. To ale není důležité, že ano?“

Zabodávala se do něj hněvivým pohledem.

„Proč? Co je tedy, krucinál, důležité?“

„To je ten důvod. Váš otec je nejdůležitější vojenskou osobou v Americe. To proto vás, Holly, sakra, unesli. Ti chlapi nepotřebují Holly Johnsonovou, agenta FBI. Celá ta záležitost s FBI je jenom náhoda. Ti chlapi potřebují dceru generála Johnsona.“

Podívala se na něj, jako by jí právě vrazil facku.

„Proč?“ řekla. „Proč si každý myslí, že všechno, co se mi kdy stalo, souvisí s tím, kdo je můj otec?“

16 KAPITOLA

McGrath s sebou vzal Brogana a setkali se s Milosevicem na chicagském letišti Meigs Field. Měl u sebe čtyři fotografie obličejů z počítače a zkušební fotografii Holly Johnsonové. Očekával plnou podporu pracovníků letiště. A také se mu jí dostalo. Se třemi rozčilenými agenty FBI, kteří se bojí o svou kolegyni, se těžko jedná jinak než s naprostou vstřícností. Meigs Field bylo malé komerční letiště vybíhající přímo do jezera, s vodou na třech stranách, kousek pod pláží podél Dvanácté ulice, které se snažilo uživit v gigantickém stínu letiště O’Hare.

Jejich záznamy byly bez chybičky a výkonnost špičková. Ne natolik, aby dotazy FBI zodpověděli okamžité, ale stačily, aby se jim dařilo pracovat a vydělávat přímo u nosu nejúpornějšího světového konkurenta. Jejich záznamy a výkonnost však McGrathovi pomohly. Pomohly mu, aby během třiceti vteřin zjistil, že se octli ve slepé uličce.

Pracovníci Meigs Field si byli jisti, že Holly Johnsonovou ani její únosce nikdy neviděli. Rozhodně ne v pondělí a rozhodně ne kolem jedné hodiny. V tom byli neoblomní. Nepřeháněli to. Byli si tím prostě jistí, s tichou rozhodností lidí, kteří tráví své pracovní dny tím, že posílají malá letadla na nejrušnější vzdušné linky naší planety.

A z Meigs Field nevzlétlo mezi polednem a třemi hodinami žádné podezřelé letadlo. To bylo nepochybné. Záznamy hovořily jasnou řečí. Tři agenti odešli stejně rychle, jako přišli. Pracovníci věže na sebe kývli a zapomněli na všechno, ještě než usedli do svých aut na malém parkovišti.

„Tak to můžeme odepsat,“ prohlásil McGrath. „Vy pojedete prověřit toho zubaře ve Wilmette. Já musím zavolat Websterovi. Ve Washingtonu už určitě lezou po zdech.“

* * *

Tisíc sedm set dvě míle od Meigs Field potřeboval mladý muž v lese instrukce. Byl dobrý agent, dobře vycvičený, ale co se týkalo tajné práce, byl nový a poměrně nezkušený. Poptávka po tajných agentech se neustále zvyšovala. Úřad dělal všechno pro to, aby zaplnil mezery. Tak nasazoval i lidi, jako byl on. Nezkušené lidi. Přesvědčoval se, že pokud nezapomene, že nezná odpověď na všechny otázky, nic se mu nestane. S tím nemělo jeho ego žádné problémy. Vždycky se rád nechal vést. Byl opatrný. A realistický. Dost realistický na to, aby věděl, že v tom teď vězí až po uši. Události se hatily způsobem, který naznačoval, že vykulminují v něco ještě daleko horšího. V co, to nevěděl. Měl jen takový pocit. Svým pocitům však věřil. Věřil jim natolik, že se zastavil a obrátil, ještě než došel ke svému stromu. Zhluboka se nadechl, rozmyslel si to a odkráčel cestou, kterou přišel.

* * *

Webster na McGrathův telefonát čekal. To bylo jasné. McGrath ho zastihl okamžitě, jako by celou dobu seděl ve své velké kanceláři a čekal, až telefon zazvoní.

„Nějaké výsledky, Macku?“ zeptal se Webster.

„Nějaké ano. Víme, co se přesně stalo. Máme záznam z bezpečnostní kamery v čistírně. Přišla tam ve dvanáct deset. Vyšla ve dvanáct patnáct. Číhali na ni čtyři chlapy. Tři na ulici, jeden v autě. Unesli ji.“

„A dál?“ chtěl vědět Webster.

„Přijeli v ukradeném sedanu. Vypadá to, že zabili jeho majitele. Odvezli ji pět mil na jih a sedan zapálili. Včetně majitele v kufru. Spálili ho zaživa. Byl to zubař, který se jmenoval Rubin. Co se s Holly stalo dál, zatím nevíme.“

Ve Washingtonu se rozhostilo dlouhé ticho.

„Má cenu tu oblast prohledávat?“ zeptal se Webster nakonec.

McGrath chvíli nic neříkal. Nebyl si jistý, kam tou otázkou Webster míří. Má na mysli hledání úkrytu nebo dalšího těla?

„Instinkt mi napovídá, že nemá. Musí vědět, že bychom to tam mohli prohledat. Podle mého názoru ji přepravili někam jinak. Nejspíš hodně daleko.“

Na druhém konci linky se opět rozhostilo ticho. McGrath slyšel, jak Webster přemýšlí.

„Souhlasím s vámi. Přepravili ji jinam. Ale jak? Autem? Letadlem?“

„Letadlem ne. Včera jsme prověřili běžné linky. Právě teď i soukromé letiště. Nic jsme nezjistili.“

„A co vrtulníkem?“ navrhl Webster. „Tajný let.“

„Ne v Chicagu, šéfe. Ne vedle O’Hare. Mají tam víc radarů než vzdušné síly. Věděli bychom o každém nepovoleném přistání i startu.“

„Tak tuhle variantu vyloučíme. Musíme ale zkusit, co se dá. Z únosu a vraždy nemám, Macku, nejlepší pocit. Domníváte se, že je ve hře další ukradené auto? Které čekalo na ukradený sedan?“

„Pravděpodobně. Prověřujeme to.“

„Máte tušení, o koho se jedná?“

„Ne. Máme z toho videa velice slušné fotky. Počítačové zpracování. Hned vám je pošlem. Čtyři chlapi, bílí, něco mezi třiceti a čtyřiceti, tři z nich podobní, obyčejní, upravení, krátké vlasy. Čtvrtý je hodně vysoký, podle počítače tak šest stop pět palců. Domnívám se, že to je vůdce. Přistoupil k ní jako první.“

„Jaký by mohli mít motiv?“

„Vůbec nevíme.“

Washington se opět odmlčel.

„Dobře,“ ozval se po chvíli Webster. „Držíte to pod pokličkou?“

„Snažíme se. Pracujeme jen ve třech.“

„Koho jste si vybral?“

„Brogana a Milosevice.“

„Jsou dobří?“

McGrath podrážděně zavrčel. Copak by si je vybral, kdyby nebyli patřičně dobří?

„Znají Holly. A jsou dobří.“

„Reptalové a ufňukanci, nebo slušní lidé jako za starých časů?“

„Stěžovat si jsem je nikdy neslyšel. Ani jednou. Odvádějí svou práci a dělají i přesčas. Nestěžují si dokonce ani kvůli platu.“

Webster se zasmál.

„Nešli by klonovat?“ zeptal se.

Vtípek se zatřepotal ve vzduchu a rychle odumřel, McGrath ale ocenil jeho pokus o morální vzpruhu.

„A jak se daří vám?“ nadhodil.

„V jakém ohledu, Macku?“ zvážněl opět Webster.

„Starý. Působí nějaké potíže?“

„Který starý, Macku?“

„Generál.“

„Zatím ne. Volal dneska ráno, byl ale zdvořilý. Tak to chodí. Rodiče jsou první dva dny obvykle klidní. Sebere je to až později. S generálem Johnsonem to nebude jiné. Je to sice velké zvíře, uvnitř jsou ale všichni lidé stejní.“

„To máš pravdu. Řekni mu, ať mi zavolá, jestli bude chtít zprávy z první ruky. Možná mu to trochu pomůže.“

„Děkuju, Macku. Tu věc se zubařem bychom si zatím měli nechat pro sebe. Nepůsobí zrovna nejlépe. Pošli mi, co máš, a naši lidé se na to podívají. A nedělej si starosti. Dostaneme ji zpátky. Úřad se o své lidi dokáže postarat. Ještě nikdy nezklamal.“

Oba šéfové Úřadu tu lež nechali vyznít do ztracena a oba současně zavěsili.

* * *

Mladý muž vyšel z lesa a narazil na velitele. Byl chytrý natolik, že zeširoka zasalutoval a zatvářil se nervózně, zahrál ale nervozitu, kterou cítí nováček před svým velitelem. Nic víc, nic podezřelého. Stál tam a čekal, až ho osloví.

„Mám pro tebe práci,“ oznámil velitel. „Jsi mladý a, pokud se nemýlím, vyznáš se ve všech těch technických sračkách.“

Mladík opatrně přikývl.

„Ve většině ano, pane,“ odpověděl.

Velitel také přikývl.

„Máme novou hračku. Snímač rádiových frekvencí. Potřebuji, aby ho někdo hlídal.“

Mladíkovi ztuhla krev v žilách.

„Proč, pane? Myslíte si, že někdo používá vysílačku?“

„Je to možné. Nedůvěřuju nikomu a podezírám všechny. Nemůžu být dost opatrný. Ne v tuhle chvíli. Nesmím přehlédnout žádnou drobnost. V drobnostech je síla.“

Mladík polkl a přikývl.

„Tak ho nainstaluj,“ rozkázal velitel. „Sestav rozpis služeb. Dvě směny, šestnáct hodin denně. Musíme být neustále ve střehu.“

Velitel se otočil k odchodu. Mladík přikývl a zhluboka vydechl. Instinktivně se podíval směrem ke svému stromu a žehnal svým pocitům.

* * *

Milosevic odvezl Brogana ve svém novém vozu na sever. Vzali to kolem pošty ve Wilmette, aby Brogan mohl poslat své bývalé dva šeky na výživné. Potom se rozjeli hledat budovu mrtvého zubaře. Vzadu na parkovišti na ně čekal místní policista v uniformě. Nevypadal, že by ho průtahy s hlášením zubařovy manželky mrzely. Milosevic si ho kvůli tomu podal, jako by byl za únos Holly Johnsonové osobně zodpovědný.

„Spousta manželů mizí,“ namítl policista. „Děje se to pořád. Tady jsme ve Wilmette, jasné? Muži jsou stejní jako kdekoliv jinde, jenom mají peníze, aby si to zařídili. Co jsem měl podle vás dělat?“

Milosevic byl nesmiřitelný. Policista se dopustil dvou hrubých chyb. Za prvé se domníval, že FBI do jeho juridikce přivedla vražda zubaře. Za druhé se staral víc o svou vlastní kůži, než o čtyři vrahy, kteří čapli Holly Johnsonovou přímo na ulici. Milosevicovi došla trpělivost. Policistovi se však podařilo na poslední chvíli zachránit.

„Co je to za lidi?“ povzdechl si. „Pálit auta. Nějaký mrzák podpálil auto nahoře u jezera. Museli jsme ho odtáhnout. Místní mektali.“

„Kde přesně?“ zeptal se Milosevic.

Policista se mohl přetrhnout, aby jim to vysvětlil.

„U sjezdu z pobřeží. Na Sheridan Road u Washington Park. Něco takového jsem ještě ve Wilmette neviděl.“

Milosevic s Broganem se rozhodli, že si to prohlédnou. Následovali policistovo nablýskané úřední auto. Dovedl je na místo. Nebylo to osobní auto. Byla to otevřená dodávka, deset let starý dodge. Bez poznávací značky. Prolitý benzínem a pěkně ohořelý.

„Stalo se to včera,“ oznámil policista. „Oznámili nám to v sedm třicet ráno. Volal nám jeden místní za druhým, jak jezdili okolo do práce.“

Obešel vrak a opatrně se na ně přes něj podíval.

„Řekl bych, že není odtud,“ oznámil.

„Proč ne?“ zeptal se Milosevic.

„Deset let starý. Pár dodávek po okolí jezdí, jsou to ale hračky na hraní. Velké osmiválce, spousta chromu. Do takovéhle rachotiny by tady nikdo nesedl.“

„Co třeba zahradníci?“ ozval se Brogan. „Čističi bazénů nebo někdo podobný?“

„Proč by si pálili dodávku?“ namítl policista. „Kdyby potřebovali novou, tak by si ji koupili. Pracovní vybavení nikdo nepálí.“

Milosevic se nad tím zamyslel a přikývl.

„Dobře. Přebíráme to. Případ spadá pod federální vyšetřování. Co nejdřív sem pošleme odtahové vozidlo. Vy nám ji zatím pohlídáte. A dávejte si na tom, proboha, záležet. Nikdo k ní nesmí.“

„Proč?“ vyzvídal policista.

Milosevic se na něj podíval jako na naprostého blbce.

„Je to jejich dodávka. Zbavili se jí a ukradli lexus.“

Wilmettský policista se podíval do Milosevicova vzrušeného obličeje a sjel pohledem na ohořelou dodávku. Na chvíli se zaobíral myšlenkou, jak by se čtyři chlápci vešli na sedadlo dodge. Nic ale neřekl. Nechtěl riskovat další kázání. Pouze přikývl.

17 KAPITOLA

Holly seděla na matraci, jedno koleno pod bradou, zraněnou nohu nataženou. Reacher seděl vedle ní, nakloněný dopředu, znepokojený, jednou rukou se vyvažoval proti otřesům dodávky, druhou měl zabořenou ve vlasech.

„A co vaše matka?“ zeptal se.

„Byl váš otec známý?“ odpověděla Holly otázkou.

Reacher zavrtěl hlavou.

„Moc ne. Znali ho tak kluci v jednotce.“

„Takže nevíte, jaké to je. Všechno, co děláte, se děje kvůli otci. Ve škole jsem dostávala samé jedničky, šla jsem na Yale a Harvard, potom na Wall Street, ale nebyla jsem to já, kdo to dělal, byla to podivná osoba - dcera generála Johnsona. V Úřadu je to to samé. Všichni si myslí, že za mnou stojí můj otec, a polovina lidí se ke mně chová přehnaně hezky a druhá přehnaně tvrdě, jen aby dokázali, že se otce nebojí.“

Reacher přikývl. Chvíli o tom přemýšlel. On byl synem, který to dotáhl dál než otec. Klasicky se vypracoval. Otce nechal za sebou. Znal ale kluky, kteří měli významné rodiče. Syny proslulých vojáků. Někdy dokonce vnuky. Ať už zářili jakkoliv, žili neustále ve stínu svých předků.

„Dobře, jednoduché to nemáte,“ řekl nakonec. „Po zbytek života se na to můžete pokoušet zapomenout, nyní se ale musíme podívat pravdě do očí. Otevírají se nám naprosto nové možnosti.“

Holly přikývla. Nešťastně si povzdechla. Reacher se na ni v přítmí podíval.

„Kdy vám to došlo?“ zeptal se.

Pokrčila rameny.

„Nejspíš okamžitě. Už jsem vám říkala, že je to zvyk. Všichni si myslí, že cokoliv se se mnou děje, děje se kvůli mému otci. Nejsem výjimka.“

„V tom případě děkuju, že jste mi to oznámila tak brzy.“

Na to neodpověděla. Ponořili se do mlčení. Vzduch byl vydýchaný a vedro se mísilo s nekonečným duněním dodávky. Temnota, horko a hluk byly jako hustá polévka. Reacher měl pocit, že se v ní utopí. Nejhůř na něj však působila nejistota. Mnohokrát již cestoval třicet hodin natažený v dopravním letadle za daleko horších podmínek. Nyní ho však znepokojovala obrovská, nová dimenze nejistoty.

„A co vaše matka?“ zeptal se znovu.

Zavrtěla hlavou.

„Umřela. Když mi bylo dvacet a chodila jsem do školy. Na rakovinu.“

„Promiňte.“ Nervózně se odmlčel. „A sourozenci?“

Opět zavrtěla hlavou.

„Žádné nemám.“

Neochotně přikývl.

„Toho jsem se obával. Trochu jsem doufal, že by v tom mohlo být ještě něco jiného, že vaše matka je soudkyně, sourozenci v Kongresu nebo něco podobného.“

„Na to zapomeňte. Jsem sama. Jenom já a otec. Je to kvůli otci.“

„Proč ale? Čeho chtějí, sakra, dosáhnout? Výkupného? To je nesmysl. Váš otec je velké zvíře, ale pořád jen voják, který celý život stoupal po armádních výplatních třídách. Připouštím, že rychleji než většina ostatních, ale ty výplatní třídy znám. Probojovával jsem se jimi třináct let. Nezbohatl jsem a nějak zvlášť nezbohatl ani váš otec. Ne natolik, aby mělo cenu žádat výkupné. Kdyby někdo chtěl výkupné za unesenou dceru, našel by se jen v Chicagu milion vhodnějších otců.“

Holly přikývla.

„Jde o jeho vliv. Má pod sebou dva miliony lidí a rozhoduje o dvě stě miliardách ročně. Takže nějaký vliv má.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„To není pravda. V tom je ten problém. Nevidím, čeho by mohli dosáhnout.“

Klekl si a začal lézt přes matraci.

„Co to, sakra, děláte?“

„Musíme si s nimi promluvit. Dřív než dorazíme na místo určení.“

Pozvedl svou velkou pěst a začal mlátit do přepážky. Co nejvíc mohl. Tam, kde si spočítal, že musí být řidičova hlava. Nepřestal, dokud neuspěl. Nějakou dobu to trvalo. Několik minut. Pěst ho už bolela. Nakonec ale dodávka sjela z dálnice a začala zpomalovat. Přední kola zapraštěla na štěrku. Řidič dupl na brzdu. Odstředivá síla ho přimáčkla na přepážku. Holly se převalila na matraci. Zalapala po dechu bolestí, jak si zkroutila zraněné koleno.

„Sjeli z dálnice,“ poznamenal Reacher. „Uprostřed pustiny.“

„Děláte velkou chybu, Reachere,“ oznámila Holly.

Pokrčil rameny, vzal ji za ruku a pomohl jí opřít se zády o přepážku. Potom proklouzl dopředu a zaujal postavení mezi Holly a zadními dveřmi. Slyšel, jak tři únosci vystupují z kabiny. Práskla dvířka. Na štěrku zaskřípaly jejich kroky. Dva přicházeli zprava, jeden zleva. V zámku zarachotil klíč. Klika se pohnula.

Levá půlka dveří se otevřela na dva palce. Jako první zahlédl hlaveň brokovnice. Za ní nic neříkající proužek oblohy. Jasně modré, s malými bílými obláčky. Mohli být kdekoliv. Jako druhý se v dodávce objevil Glock 17. Potom zápěstí. Manžeta bavlněné košile. Glock se ani nezachvěl. Loder.

„Koukej se, děvko, uklidnit,“ zavolal.

Nepřátelsky. V hlase mu zaznívalo napětí.

„Musíme si promluvit,“ zavolal Reacher v odpověď.

V úzké škvíře se objevil druhý glock. Lehce se třásl.

„Promluvit o čem, mrzáku?“ křikl Loder.

Reacher naslouchal napětí v jeho hlase a pozoroval druhý glock, jak opisuje nahodilé kroužky.

„Nemůže vám to vyjít,“ oznámil. „Ať už máte rozkazy od kohokoliv, nedávají žádný smysl. Jestli je považujete za chytré, pěkně se mýlíte. Nedosáhnete vůbec ničeho. Jenom se namočíte do pěkného průseru.“

Odpovědělo mu ticho. Trvalo jen vteřinu. Ale dost dlouho na to, aby Reacher pochopil, že Holly měla pravdu. Dost dlouho na to, aby poznal, že udělal chybu. Pevný glock zmizel. Brokovnice poskočila, jako by právě vyměnila majitele. Reacher se vrhl dopředu a srazil Holly na matraci. Hlaveň brokovnice se posunula vzhůru a kohoutek s cvaknutím překonal poslední kousek před ohromným výbuchem. Brokovnice vystřelila do stropu. Ohlušující třesk. V kovu se objevilo sto malých dírek. Sto malých teček modrého světla. Na střeše zarachotilo krupobití vystřelených broků. Potom výbuch brokovnice zanikl v bzučení dočasné hluchoty.

Reacher cítil, jak se zabouchly dveře. Proužek denního světla zmizel. Dodávka se zhoupla. Tři únosci nastoupili. Vibrace, jak naskočil neseřízený dieselový motor. Potom trhavý pohyb dopředu a odbočka doleva zpátky na dálnici.

* * *

První věc, kterou Reacher uslyšel, bylo tiché hvízdání. Stovkami malých dírek ve stropě pronikal vzduch. Čím víc mil ujeli, tím byl svistot hlasitější. Stovka vysokých šepotů, které se spojily v malé sbory zpívající každý o půl tónu jinak. Překřikovaly se a cvrlikaly jako hejno šílených ptáků.

„Nezbláznil se náhodou někdo?“ podotkla Holly.

„Já, nebo oni?“ řekl Reacher.

Omluvně kývl hlavou. Holly kývla zpátky a namáhavě se posadila. Oběma rukama si narovnala zraněné koleno. Dírky ve stropě propouštěly světlo. Natolik, aby jí Reacher viděl do obličeje. Jejímu výrazu rozuměl. Zahlédl v něm záchvěvy bolesti. Jako by se jí přes oči spouštěly žaluzie a opět se zvedaly. Poklekl a smetl z matrace vystřelené broky. Zarachotily na kovové podlaze.

„Musíte co nejdřív utéct. Jinak se ještě necháte zabít.“

Ve vlasech jí tančily proužky světla.

„Myslím to vážně. Odborník neodborník, nemůžu připustit, abyste zůstal.“

„Já vím, že nemůžete.“

Svlečenou košilí smetl broky na hromádku u dveří. Potom narovnal matraci a lehl si na záda. Lehce se pohupoval v rytmu dodávky. Zíral na dírky ve střeše nad sebou. Vypadaly jako mapa nějaké vzdálené galaxie.

„Otec mě z toho dostane.“

Rozhovor byl obtížnější než předtím. K dunění motoru a rachotu dodávky se přidalo svištění vzduchu na střeše. Široké spektrum zvuků. Holly ležela vedle Reachera. Hlavu si položila vedle jeho. Její vlasy ho lechtaly na tváři a padaly mu na krk. Posunula boky a narovnala si nohu. Mezi jejich těly byl stále prostor. Mravné V nezmizelo. Jen se trochu zúžilo.

„Co pro vás může udělat?“ zeptal se Reacher. „Vysvětlete mi to.“

„Vznesou nějaký požadavek. Udělejte to a to, nebo ublížíme vaší malé holčičce.“

Mluvila pomalu a hlas se jí chvěl. Reacher položil ruku do prostoru mezi jejich těly a našel její dlaň. Uchopil ji a jemně stiskl.

„To nedává žádný smysl. Přemýšlejte. Co váš otec dělá? Uskutečňuje dlouhodobou politiku a zodpovídá za krátkodobou připravenost. Do dlouhodobé politiky mluví Kongres, prezident a ministr obrany. Kdyby jim předseda Výboru náčelníků štábů stál v cestě, prostě ho nahradí. Zejména kdyby věděli, pod jakým tlakem jedná.“

„A co krátkodobá připravenost?“

„To je to samé. Je jen předsedou výboru. V něm jsou jednotliví šéfové štábů. Armády, námořnictva, vzdušných sil, námořní pěchoty. Když budou zpívat jinou písničku než váš otec, nezůstane to dlouho tajemstvím. Prostě ho nahradí. Vyřadí ho ze hry.“

Holly otočila hlavu. Podívala se přímo na Reachera.

„Jste si tím jistý? Dejme tomu, že ti chlápci pracují pro Irák nebo něco podobného. Dejme tomu, že Saddám chce zase Kuvajt. Nechce ale další Pouštní bouři. Tak mě nechal unést a můj otec řekne bohužel, nejde to, a vymyslí si nějaké důvody?“

Reacher pokrčil rameny.

„Sama jste to řekla. Ty důvody by byly vymyšlené. Kdybychom potřebovali, můžeme Pouštní bouři provést znovu. To není žádný problém a každý to ví. Když to váš otec začne popírat, všem bude jasné, že žvaní, a všem dojde proč. Odsunou ho na vedlejší kolej. Armáda je drsná a na sentiment v ní, Holly, není místo. Jestli ti chlapíci sledují tuhle strategii, marní čas. Nemůže jim vyjít.“

Holly se na dlouho dobu odmlčela.

„Možná se mstí,“ pronesla potom pomalu. „Třeba ho chtějí potrestat za něco z minulosti. Třeba mě zavlečou do Iráku. Třeba chtějí, aby se omluvil za Pouštní bouři. Nebo do Panamy, Grenady nebo na podobné místo.“

Reacher ležel na zádech a pohupoval se v rytmu dodávky. Dírkami ve střeše profukovaly jemné závany vzduchu. V dodávce se hodně ochladilo, možná díky jejich nové ventilaci. Nebo možná díky jeho nové náladě.

„To je příliš šroubované. Musela byste být velice mizerný analytik, abyste za to dávala vinu předsedovi Výboru náčelníků štábů. Existuje řada mnohem jednoznačnějších cílů. Lidí, kteří zaujímají jednoznačnější stanovisko. Prezident, ministr obrany, diplomatická služba, polní generálové. Kdyby Bagdád toužil po veřejném ponížení, vybral by si někoho, koho lidé znají, a ne nějakou kancelářskou myš z Pentagonu.“

„Tak o co, krucinál, jde?“ povzdechla si Holly.

Reacher opět pokrčil rameny.

„V konečném výsledku o nic. Nemají to promyšlené. Proto jsou tak nebezpeční. Jsou výkonní, ale hloupí.“

* * *

Dodávka ujížděla dalších šest hodin. Podle Reacherových výpočtů ujeli dalších tři sta padesát mil. Ochladilo se, ale Reacher si již netroufal podle teploty určit, jakým směrem jedou. Dírky ve střeše jeho odhady nabouraly. Místo toho se soustředil na určení polohy. Celkem osm set mil od Chicaga, a ne východním směrem. To mu stále dávalo mnoho možností. Ve směru hodinových ručiček postupoval po pomyslné mapě ve své hlavě. Mohli by se nacházet v Georgii, Alabamě, Mississippi, Louisianě. Nebo v Texasu, Oklahomě, jihovýchodním cípu Kansasu. Západněji pravděpodobně ne. Tam se na Reacherově mapě zvedaly stíny východních svahů hor a dodávka se do žádných svahů nešplhala. Také by mohli být v Nebrasce nebo Jižní Dakotě. Možná podruhé ve svém životě pojede kolem Mount Rushmore. Nebo projedou kolem Minneapolisu do Severní Dakoty. Osm set mil od Chicaga, kdekoliv na širokém oblouku, který se táhl přes celou Ameriku.

* * *

Světlo přestalo dírkami ve stropě již dávno pronikat, když dodávka zpomalila a zahnula doprava. Nahoru do kopce. Holly se pohnula a otočila hlavu. Podívala se na Reachera. V očích měla otázku. Reacher pokrčil rameny a čekal. Dodávka zastavila a potom se prudce stočila doprava. Jela po přímé cestě, naklonila se doprava, doleva a pomalu pokračovala rovně. Reacher se posadil a natáhl se po košili. Nasoukal se do ní. Holly se také posadila. „Další skrýš,“ řekla. „Reachere, to je dobře naplánovaná akce.“ Tentokrát to byla koňská farma. Dodávka překodrcala po dlouhé polní cestě a zahnula. Popojela dozadu. Reacher slyšel, jak jeden z únosců vystupuje. Práskla dvířka. Dodávka Zacouvala do nějaké budovy. Ozvěna motoru se odrazila od stěn. Holly ucítila koně. Motor zmlkl. Zbývající dva únosci vystoupili. Do zámku zajel klíč. Dveře se otevřely. Nakoukla do nich brokovnice. Tentokrát nemířila nahoru. Mířila rovně.

„Ven,“ zavelel Loder. „Nejdřív děvka. Sama.“

Holly ztuhla. Potom pokrčila rameny směrem k Reacherovi a přesunula se přes matraci. Dveře se otevřely dokořán, chopily se jí dva páry rukou a vyvlekly ji ven. Ve dveřích se objevil řidič a mířil brokovnicí přímo na Reachera. Prst měl na spoušti.

„Udělej něco, mrzáku,“ řekl. „Prosím, poskytni mi nějakou záminku.“

Reacher se na něj upřeně díval. Čekal dlouhých pět minut. Potom brokovnice uskočila do strany. Vedle ní se objevil glock. Reacher se pomalu pohnul směrem k oběma hlavním. Dovnitř se naklonil Loder a zacvakl mu na zápěstí pouto. Volným koncem pak provlékl řetěz a pouta zamkl. Za řetěz ho vyvlekl z dodávky. Byli ve stáji. V dřevěné budově mnohem menší než ta z předešlého dne. Mnohem starší. Postavila ji jiná generace zemědělců. Podél prostřední uličky se táhly dvě řady stání. Podlaha byla kamenná. Pokrytá zeleným mechem.

Prostřední ulička byla dost široká pro koně, pro dodávku ale nestačila. Mohla zacouvat jen do dveří. Za ní Reacher zahlédl tmavé pruhy volné oblohy. Mohli být kdekoliv. Jako koně ho táhli uličkou. Loder držel řetěz. Stevie kráčel vedle Reachera. Glock mu mačkal do spánku. Řidič šel za nimi a brokovnicí ho surově tlačil do ledvin. Při každém kroku se zaryla ještě hlouběji. Zastavili se u posledního stání. Holly byla připoutaná řetězem na druhé straně. Na pravém zápěstí měla pouta, řetěz provlečený druhým koncem a protažený kovovým kruhem na zadní straně stání.

Stevie s řidičem se zastavili a Loder strčil Reachera do stání. Odemkl mu pouta. Provlékl řetěz kovovým kruhem přišroubovaným na zadní dřevěné stěně, dvakrát ho obtočil a zamkl do pout. Zatahal za ně a zatřásl řetězem, aby se ujistil, že pevně drží.

„Matrace,“ řekl Reacher. „Přineste nám z dodávky matrace.“

Loder zavrtěl hlavou, ale řidič se usmál a přitakal.

„Dobrý nápad, kreténe.“

Šel k dodávce a vytáhl větší matraci. Provlekl ji uličkou a hodil do Hollyina stání. Kopnutím ji narovnal.

„Ta děvka matraci dostane,“ prohlásil. „Ty ne.“

Rozesmál se a ostatní dva se k němu přidali. Odpochodovali uličkou. Řidič vyjel ze stáje a vrata se s praštěním zavřela. Na vnější straně zapadla příčná závora a zarachotil další řetěz a zámek. Reacher se podíval na Holly. Potom dolů na vlhkou kamennou podlahu.

* * *

Reacher seděl na bobku v zadním rohu, opřený o dřevěné stěny. Čekal, až únosci přijdou s večeří. Dorazili za hodinu. S jedním glockem a brokovnicí. A jedním plechovým ešusem. Nesl ho Stevie. Řidič si ho od něj vzal a podal ho Holly. Chvíli tam stál a zíral na ni, potom se otočil k Reacherovi. Namířil na něj brokovnicí.

„Děvka se nají,“ oznámil. „Ty ne.“

Reacher zůstával v podřepu. Jenom pokrčil rameny.

„To je ztráta, bez které se mohu obejít,“ prohlásil.

Nikdo mu na to nic neřekl. Jen vypochodovali ven z maštale. Zavřeli vrata. Spustili závoru a zajistili ji řetězem. Reacher poslouchal, jak jejich kroky odeznívají v dálce, a potom se obrátil k Holly.

„Co jste to dostala?“

Ušklíbla se na něj.

„Něco jako řídký guláš. Nebo hustou polévku. Nedá se to poznat. Dáte si taky?“

„Dali vám k tomu vidličku?“

„Ne, jenom lžíci.“

„Do prdele. Se lžící toho moc nezmůžu.“

„Dáte si taky?“ zeptala se ještě jednou.

„Když na ten ešus dosáhnu.“

Nějakou dobu jedla, pak se natáhla. Pověsila se do řetězu a volnou rukou postrčila ešus po podlaze. Potom se otočila a zdravou nohou ho posunula ještě o kousek dál. Reacher napjal řetěz a vystrčil nohy. Doufal, že dosáhne tak daleko, že bude moct zachytit ešus nohou a přitáhnout ho k sobě. Bylo to ale beznadějné. Měřil šest stop pět palců a měl nejdelší paže, jaké kdy armádní krejčí viděl, ale i tak mu chyběly čtyři stopy. Byli s Holly zavěšeni do řetězů nejvíc, co jim dovolily, těla napjatá, ale ešus byl stále mimo dosah.

„Nemá to cenu,“ řekl. „Vezměte si ho zpátky, jestli můžete.“

Přitáhla si ešus nohou.

„Moc mě to mrzí. Zůstanete o hladu.“

„Nějak to už přežiju. Stejně to nejspíš není k jídlu.“

„To máte pravdu. Chutná to jako žrádlo pro psy.“

Reacher se na ni temnotou podíval. Najednou dostal strach.

Holly se omluvně položila na matraci a klidně usnula, Reacher však zůstal vzhůru. Kamenná podlaha mu nevadila. Byla studená, vlhká, tvrdá a nepříjemně hrbolatá. To však nebyl důvod, aby nespal. Na něco čekal. V hlavě mu hodiny odpočítávaly minutu po minutě a on čekal. Mohly být tak tři hodiny, možná čtyři. Krátce před svítáním, kdy je tělo oslabeno a trpělivost vyprchává. Dlouhé čekání. Třinácti tisíci sedmistá šedesát první noc jeho života, v dolní třetině žebříčku, a on tam leží a čeká, že se něco stane. Něco ošklivého. Něco, čemu možná nebude moct zabránit. Dojde k tomu. Tím si byl jistý. Všiml si náznaků. Ležel a čekal, až k tomu dojde a v hlavě mu ubíhaly minuty. Musí být tak tři, čtyři hodiny.

* * *

Došlo k tomu po třech hodinách třiceti čtyřech minutách. Bezejmenný řidič se vrátil do stáje. Velice vzhůru a sám. Reacher zaslechl jeho tiché kroky na chodníku před stájí. Potom harašení závory a zámku. Zaslechl, jak nadzvedl těžkou závoru. Vrata se otevřela. Na podlahu dopadl pruh měsíčního světla. Řidič jím prošel. Reacher zahlédl jeho růžový, prasečí obličej. Řidič se prohnal uličkou. V rukách nedržel žádnou zbraň.

„Moc dobře tě vidím,“ pronesl Reacher tiše. „Koukej se honem vrátit, nebo to nepřežiješ.“

Řidič se zastavil u jeho stání. Nebyl úplný blbec. Držel se z dosahu. Lesknoucíma se očima přejel od pout na Reacherově zápěstí po řetěze a zastavil se na kovovém kruhu ve zdi. Potom se usmál.

„Jestli chceš, tak se dívej,“ oznámil. „Publikum mi nevadí. A možná se něčemu přiučíš.“

Holly se zavrtěla a probudila. Zvedla hlavu, zamrkala, aby se rozkoukala v temnotě a rozhlédla se kolem sebe.

„Co se děje?“ zeptala se.

Řidič se k ní obrátil. Reacher mu neviděl do obličeje. Měl ho odvrácený. Ale viděl do obličeje Holly.

„Trochu si spolu užijem,“ sdělil jí řidič. „Jenom my dva a tvůj kreténskej přítel se bude dívat a učit se.“

Položil si ruce k pasu a rozepnul si pásek. Holly na něj zírala a začala si sedat.

„Nedělejte si legraci,“ řekla. „Jestli se ke mně přiblížíte, zabiju vás.“

„Proč bys to dělala? Když jsem se o tebe tak hezky staral a přinesl ti matraci, abychom to měli pohodlné?“

Reacher se ve svém stání postavil. Tichou nocí se rozlehlo hlasité zachrastění jeho řetězu.

„Zabiju tě,“ zavolal. „Jestli se jí dotkneš, je po tobě.“

Ještě jednou to zopakoval. Vypadalo to, že ho řidič vůbec neslyší. Jako by byl hluchý. Reacherem projel strach. Jestli ho ten chlap neposlechne, nemůže nic udělat. Zatřásl řetězem. V nočním tichu hlasitě Zachřestil. Nepomohlo to. Řidič si ho nevšímal.

„Jestli se ke mně přiblížíte, tak vás zabiju,“ řekla Holly ještě jednou.

Se zraněnou nohou byla neohrabaná. S námahou se pokoušela vstát. Řidič skočil k ní do stání. Zvedl nohu a nakopl ji do kolene. Holly zaječela bolestí, zhroutila se na zem a stočila se do klubíčka.

„Uděláš, co ti řeknu, děvko,“ prohlásil řidič. „Přesně, co ti řeknu, nebo už nikdy nebudeš chodit.“

Hollyin výkřik přešel do vzlyknutí. Řidič odtáhl nohu a opatrně ji šťouchl do kolene, jako by na konci poslední čtvrtiny chtěl poslat gól ze hry. Znovu vykřikla.

„To li přijde draho,“ zařval Reacher.

Řidič se k němu otočil a podíval se na něj. Zeširoka se usmál.

„Ty budeš držet hubu. Ještě slovo a děvka si to odskáče.“

Konce pásku mu plandaly na kalhotách. Sevřel pěsti a dal si je v bok. Živý obličej se mu leskl. Vlasy měl připlácnuté, jako kdyby si je právě umyl a sčesal dozadu. Otočil hlavu a přes rameno oslovil Holly.

„Máš pod těmi šaty něco?“ zeptal se jí.

Holly mlčela. Ve stáji panovalo ticho. Řidič se k ní obrátil. Reacher viděl, jak Holly sleduje každý jeho pohyb.

„Na něco jsem se tě, děvko, ptal. Chceš ještě jeden kopanec?“

Neodpovídala. Zhluboka dýchala. Bojovala s bolestí. Řidič si rozepnul kalhoty. Zip hlasitě zapraskal. Na okamžik přehlušil vzrušené oddechování tří lidí.

„Vidíš to? Víš, co to je?“

„Řekla bych, že ano,“ zamumlala Holly. „Vypadá to jako penis, jenom menší.“

Prázdně na ni zíral. Potom zařval vzteky, skočil do stáje a napřáhl nohu. Holly uhnula. Řidičova krátká tlustá noha kopla do prázdna. Ztratil rovnováhu a zavrávoral. V Hollyiných očích se zableskl triumf. Naklonila se dozadu a zaryla mu loket do žaludku. Udělala to správně. Využila vlastní pohybovou energii, využila veškerou svou váhu, jako by mu chtěla vyrazit páteř ze zad. Zasadila mu pořádnou ránu. Řidič zaúpěl a odletěl dozadu.

Reacher vykřikl obdivem. A úlevou. Pomyslel si: holka, líp bych to sám nedokázal. Řidič lapal po dechu. Reacher viděl jeho obličej zkroucený bolestí. Holly si vítězoslavně odfrkla. Po jednom kolenu se k němu přitáhla. Šla mu po slabinách. Reacher jí držel palce. Holly se na něj vrhla. Řidič se otočil a koupil to do stehna. S tím Holly počítala. Odkryl tak své hrdlo pro zásah loktem. Reacher to viděl. Holly také. Napřáhla ruku. Vražedná rána. Zničující úhel loketních kostí. Urve vám hlavu. Rozmáchla se. A potom ji řetěz strhl zpátky a zastavil v pohybu.

Reacherovi ztuhl úsměv na rtech. Řidič odvrávoral z dosahu. Zastavil se, lapal po dechu a kašlal. Pak se narovnal a povytáhl si kalhoty. Holly se na něj dívala, jednu ruku volnou, druhou napjatou na řetězu, který se ještě chvěl napětím.

„Bojovnice mám rád,“ zasípal řidič. „Je to s nima zajímavější. Dávej si ale pozor, aby ti ještě zbyla nějaká síla. Nechci, abys pak ležela jako kus hadru.“

Holly z něj nespouštěla oči a zhluboka oddechovala. Z jejího pohledu sálala nenávist. Měla ale jen jednu ruku volnou. Řidič znovu vstoupil do stáje a Holly se po něm ohnala pěstí. Rychlá, nízko mířená rána. Řidič ustoupil doleva a odrazil ji. K dalšímu úderu neměla šanci. Druhou ruku měla nataženou dozadu na řetězu. Řidič zvedl nohu a nakopl ji do žaludku. Prohnula se v pase. Znovu kopl a do ucha se mu zaryl loket. Byl to nesprávný loket, protože v něm kvůli své nemožné pozici neměla žádnou sílu. Slabá rána. Připravila ji o rovnováhu. Řidič k ní přistoupil a kopl ji do břicha. Šla k zemi. Kopl ještě jednou a popadl ji za koleno. Reacher slyšel, jak v něm Zapraštělo. Zařvala bolestí. Zhroutila se na matraci. Řidič ztěžka dýchal a stál nad ní.

„Na něco jsem se tě ptal,“ řekl.

Holly byla bílá jako křída a třásla se. Kroutila se na matraci, jednu ruku nataženou na řetězu, a úpěla bolestí. Reacher zahlédl v pruzích měsíčního světla její obličej.

„Čekám, děvko.“

Reacher opět zahlédl její obličej. Byla poražená. Boj skončil.

„Chceš ještě jeden kopanec?“

Ve stáji se opět rozhostilo ticho.

„Čekám na odpověď.“

Reacher se díval a čekal. Stále panovalo ticho, rušené jen prudkým oddechováním tří lidí. Potom Holly promluvila.

„Na co jste se to ptal?“ řekla tiše.

Řidič se na ni seshora usmál.

„Co máš pod těmi šaty?“

Holly kývla a mlčela.

„Tak co pod nimi máš?“

„Spodní prádlo,“ odpověděla tiše.

Řidič si přiložil dlaň k uchu.

„Neslyším, děvko.“

„Mám pod nimi spodní prádlo, ty svině,“ zařvala.

Řidič zavrtěl hlavou.

„Špatné oslovení. Za to se budeš muset omluvit.“

„Polib si prdel,“ sdělila mu Holly.

„Nakopnu tě,“ varoval ji řidič. „Do kolene. Nakopnu tě tak, že budeš do konce života chodit o holi.“

Holly uhnula pohledem.

„Jak chceš, děvko.“

Zvedl nohu. Holly se dívala do matrace.

„Dobře. Omlouvám se.“

Řidič spokojeně přikývl.

„Popiš mi to spodní prádlo. Pěkně podrobně.“

Holly pokrčila rameny, odvrátila obličej a mluvila do dřevěné stěny.

„Podprsenku a kalhotky. Victoria’s Secret. Temná broskvová.“

„Hodně vykrojené?“

Holly opět pokrčila rameny, nešťastně, jako by věděla, jaká otázka přijde dál.

„Ano.“

„Nechceš mi to ukázat?“

„Nechci.“

Řidič k ní o krok přistoupil.

„Takže tě mám nakopnout?“

Holly na to nic neřekla. Řidič si znovu přiložil dlaň k uchu.

„Nic neslyším, děvko.“

„Na co jste se ptal?“ zadrmolila Holly.

„Chceš, abych tě kopnul?“

Holly zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Dobře. Tak mi ukaž spodní prádlo a já tě nekopnu.“

Zvedl nohu. Holly zvedla ruku. Dotkla se horního knoflíku šatů. Reacher ji pozoroval. Vepředu na šatech měla pět knoflíků. Reacher si přál, aby je rozepínala pomalu a rytmicky. Potřeboval to. Bylo to životně důležité. Pomalu a rytmicky, Holly, prosil ji v duchu. Oběma rukama popadl řetěz. Čtyři stopy od místa, kde byl obtočen kolem kruhu v zadní stěně. Pevně ho sevřel.

Rozepnula si horní knoflík. Reacher počítal: jedna. Řidič na ni mlsně zíral. Sjela rukou k druhému knoflíku. Reacher odpočítal: dva. Dotkla se třetího knoflíku. Reacher se obrátil čelem k zadní stěně svého stání a zhluboka se nadechl. Otočil hlavu a přes rameno sledoval Holly. Rozepnula třetí knoflík. Vyloupla se její prsa. V tmavě broskvové podprsence. Vykrojené a krajkové. Řidič přešlápl z nohy na nohu. Reacher odpočítal: tři. Vydechl, z celé hloubky svých plic. Hollyina ruka sjela ke čtvrtému knoflíku. Reacher se nadechl, nejhlubší nádech jeho života. Sevřel řetěz tak pevně, až mu zbělely klouby. Holly rozepnula čtvrtý knoflík. Reacher odpočítal: čtyři. Holly se dotkla pátého knoflíku. Na okamžik zaváhala. Počkala. Rozepnula pátý knoflík. Šaty se rozevřely. Řidič po ní sjel žádostivým pohledem a tiše zachrochtal. Reacher skočil dozadu a zapřel se nohama do zdi. Přímo pod kovový kruh. Plnou vahou se pověsil do řetězu a dvě stě dvacet liber přikrčené zuřivosti se rozbalilo silou jediného kopnutí. Ze stěny se vyvalily úlomky vlhkého dřeva. Prkna se rozštípla. Šrouby vyletěly. Reacherem to mrštilo dozadu. Vyskočil na nohy a řetěz se za ním vlnil a povlával jako rozdrážděný had.

Popadl řidiče za paži a vtáhl ho k sobě do stání. Mrštil jím o zadní stěnu. Zadunělo to a řidič o ni zůstal opřený jako hadrová panenka. Udělal klopýtavý krok dopředu a Reacher ho nakopl do žaludku. Řidič vyletěl do vzduchu, sklapl se jako skládací nůž a dopadl obličejem na kamennou podlahu. Reacher přeložil řetěz a prudce jím švihl. Namířil ten smrtonosný bič na řidičovu hlavu. Kovový kruh dodával řetězu odstředivou sílu jako nějaká středověká zbraň. V poslední vteřině si to však Reacher rozmyslel. Strhl řetěz z jeho dráhy a švihl jím do kamenné podlahy. Z kamenů vyletěla sprška jisker. Popadl řidiče jednou rukou za límec a druhou za vlasy. Přenesl ho přes uličku na Hollyinu matraci. Zatlačil jeho slizký obličej do měkkých žíní a opíral se o něj tak dlouho, dokud se neudusil. Řidič sebou škubal a házel, Reacher mu však jen držel‘ svou obrovskou dlaň na zátylku a trpělivě čekal, až zemře.

* * *

Holly zírala na mrtvé tělo a Reacher seděl vedle ní a zhluboka oddechoval. Výbušná síla, se kterou vyrval železný kruh ze zdi, ho vyčerpala. Měl pocit, jako by se jeho celoživotní fyzická energie zhmotnila do jediného okamžiku. V těle se mu vařily celoživotní zásoby adrenalinu. Jeho vnitřní hodiny praskly a zastavily se. Neměl tušení, jak dlouho tam sedí. Potřásl hlavou a potácivé se postavil. Odtáhl tělo do uličky k otevřeným vratům.

Potom se vrátil a přidřepl si k Holly. Prsty měl pohmožděné, jak vší silou stiskl řetěz, snažil se však být jemný. Zapnul jí knoflíky, jeden po druhém, až k hrdlu. Přerývaně dýchala. Potom se mu vrhla kolem krku a pevně ho objala. Na košili ho šimral její vzrušený dech.

Objímali se dlouho. Cítil, jak ji opouští vztek. Pustili se, posadili se na matraci a dívali se do přítmí. Otočila se k němu a položila mu svou malou ruku na hřbet dlaně.

„Teď ti něco dlužím,“ řekla.

„Udělal jsem to rád. Věř mi, Holly.“

„Potřebovala jsem pomoc,“ šeptla. „Obelhávala jsem sama sebe.“

Sevřel jí ruku volnou dlaní.

„Nesmysl, Holly,“ řekl něžně. „Čas od času potřebuje každý z nás pomoc. Nic si z toho nedělej. Málem jsi to dokázala i s jednou rukou a nohou. Může za to tvoje koleno. S takovou bolestí jsi neměla šanci. Věř mi, vím jaké to je. Po Bejrútu bych skoro celý rok nepřepral ani mimino.“

Zlehka se usmála s tiskla mu ruku. Hodiny v Reacherově hlavě se opět roztikaly. Blížilo se svítání.

18 KAPITOLA

Ve středu, v sedm dvacet času na východním pobřeží, opustil generál Johnson Pentagon. Bez uniformy, oblečený do lehkého vycházkového obleku, a pěšky. To byl jeho nejoblíbenější způsob úniku. Washington se probudil do horkého a již vlhkého rána, on ale ukrajoval vzdálenost stejnoměrnými pevnými kroky, lehce pohupoval pažemi, hlavu vztyčenou, a ztěžka oddechoval. Šel na sever, prachem bulváru George Washingtona, podél konce velkého hřbitova na levé straně, přes park Lady Bird Johnsonové a Arlingtonský pamětní most. Potom po směru hodinových ručiček obešel Lincolnův památník, kolem Vietnamské zdi, a zahnul doprava na Constitution Avenue, po pravé ruce Zrcadlové jezírko a před sebou Washingtonův pomník. Minul Národní muzeum amerických dějin a Národní muzeum přírodních věd a zabočil doprava do 9. ulice. Přesně tři a půl míle v nádherném ránu, hodina chůze jedním z nejvýznačnějších světových měst, kolem pozoruhodností, před kterými turisté cvakají fotoaparáty, a on neviděl vůbec nic, před očima jen pochmurnou mlhu starostí.

Přešel Pennsylvania Avenue a vstoupil hlavními dveřmi do Hoover Building. Opřel se dlaněmi o recepční pult.

„Předseda Výboru náčelníků štábů,“ oznámil. „Jdu za ředitelem.“

Jeho dlaně zanechaly na laminátu dvě vlhké skvrny. Agent, který ho přišel vyprovodit nahoru, si jich všiml. Johnson ve výtahu mlčel. Harland Webster na něj čekal ve dveřích své soukromé kanceláře. Johnson kývl na pozdrav. Mlčel. Webster ustoupil stranou a pokynul mu, aby vstoupil. Kancelář byla tmavá. Spousta mahagonového obložení a spuštěné žaluzie. Johnson se posadil do koženého křesla a Webster obešel svůj psací stůl.

„Nechci se vám plést do cesty,“ pravil Johnson.

Podíval se na Webstera. Webster jeho sdělení chvíli zpracovával a snažil se vyložit si jeho význam. Potom opatrně přikývl.

„Mluvil jste s prezidentem?“ zeptal se.

Johnson přikývl.

„Chápete, že jsem to musel udělat?“

„Přirozeně,“ ujistil ho Webster. „V podobných situacích jde protokol stranou. Zavolal jste mu nebo jste ho navštívil osobně?“

„Byl jsem u něho. Několikrát. Vedli jsme pár dlouhých rozhovorů.“

Webster si pomyslel: z očí do očí. Několik dlouhých rozhovorů. Horší než jsem si myslel, ale pochopitelné.

„A k čemu jste dospěli?“ zeptal se.

Johnson pokrčil rameny.

„Sdělil mi, že vám svěřil osobní velení.“

Webster přikývl.

„Únos spadá pod pravomoc Úřadu, ať už je obětí kdokoliv.“

Johnson pomalu přitakal.

„Souhlasím,“ řekl. „Alespoň v tuto chvíli.“

„Jste ale znepokojený. Věřte mi, generále, my všichni tady jsme znepokojení.“

Johnson opět přikývl. A potom vyslovil otázku, kvůli které šel tři a půl míle pěšky.

„Nějaké nové výsledky?“

Webster pokrčil rameny.

„Pracujeme teprve druhý den. Vůbec se mi to nelíbí.“

Odmlčel se. Druhý den únosu bylo něco jako milník. Prvotní příležitost vyřešení pominula. Situace se zostřuje. Mění se ve zdlouhavou, úpornou operaci. Nebezpečí pro oběť narůstá.

Objasnit únos je nejlepší první den. Druhý den začíná jít do tuhého. Naděje na úspěch se zmenšuje.

„Nějaké nové výsledky?“ zeptal se Johnson ještě jednou.

Webster se podíval stranou. Druhý den navazují únosci kontakt. Takovou měl Úřad zkušenost. Druhý den sedíte, nešťastní a zoufalí, že jste promarnili první a nejlepší příležitost, a úpěnlivě doufáte, že se únosci ozvou. Když se neozvou druhý den, je pravděpodobné, že se neozvou vůbec.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se Johnson.

Webster přitakal.

„Uveďte mi důvod. Kdo by se k vám mohl takhle zachovat?“

Johnson zavrtěl hlavou. Tu samou otázku si kladl od pondělního rána.

„Nikdo.“

„Měl byste mi to říct. Jakékoliv tajemství, jakýkoliv skrytý motiv, čím dříve, tím lépe. Je to důležité pro Hollyinu záchranu.“

„Já vím. Nic takového ale neexistuje. Vůbec nic.“

Webster přikývl. Věřil mu, protože věděl, že je to pravda. Prošel celou Johnsonovu složku, co měl u Úřadu. Byla velice objemná. Na první straně začínala stručným životopisem prarodičů z matčiny strany. Pocházeli z malého evropského knížectví, které již patří minulosti.

„Bude Holly v pořádku?“ zeptal se Johnson tiše.

Novější stránky složky mapovaly smrt Johnsonovy ženy. Překvapivá, zákeřná rakovina, od začátku do konce jen šest týdnů. Tajné psychiatrické dobrozdání, které si Úřad vyžádal, tvrdilo, že se s tím generál vyrovná kvůli své dceři. Tato diagnóza se potvrdila jako správná. Nemusel být ale psychiatrem, aby věděl, že jestli ztratí i ji, zlomí ho to. Znovu přikývl a vložil do svého hlasu trochu víc přesvědčení.

„Bude v pořádku.“

„Tak co zatím máme?“ zeptal se Johnson.

„Čtyři chlapy. Jejich dodávku. Před únosem ji odstavili a podpálili. Našli jsme ji na severu Chicaga. Právě teď s ní letí letadlo do Quantica. Naši lidé se na ni podívají.“

„Kvůli stopám? I přesto, že ji spálili?“

Webster pokrčil rameny.

„Něco spálit je pěkná hloupost. Moc důkazů se tím nezničí. Alespoň ne před mými lidmi. Podle té dodávky je najdeme.“

„A co se stane potom?“

Webster znovu pokrčil rameny.

„Potom dostaneme vaši dceru zpátky. Naše jednotka na osvobozování rukojmích je připravena. Padesát hochů, v téhle věcech nejlepších na světě. Čekají u svých vrtulníků. Zaletíme si pro ni a vyřídíme chlápky, co ji unesli.“

V temné kanceláři se rozhostilo krátké ticho.

„Vyřídíte je?“ ozval se Johnson. „Co to přesně znamená?“

Webster se rozhlédl po kanceláři a ztišil hlas. Zvyk třiceti šesti let u Úřadu.

„Taktika. Případ takového formátu nesmí mít žádnou publicitu. Nesmí se dostat do rukou sdělovacích prostředků. Nemůžeme si to dovolit. Kdyby to proniklo do televize, zkoušel by to každý cvok v téhle zemi. Musíme to udržet pod pokličkou. Padne pár výstřelů. V podobné situaci je to nevyhnutelné. Drobné vedlejší škody.“

Johnson pomalu přikývl.

„Vy je zlikvidujete?“ podotkl bezvýrazně.

Webster se zatvářil neutrálně a podíval se na něj. Psychiatři Úřadu mu poradili, že naděje na absolutní pomstu může napomoci k udržení sebekázně zejména u lidí přivyklých na přímou akci, jako jsou agenti nebo vojáci.

„Taktika,“ zopakoval. „Moje taktika. A jak prezident říkal, mám osobní velení.“

* * *

Spálenou dodávku naložili na hliníkovou plošinu a zajistili ji nylonovými lany. Z vojenské části letiště O’Hare přiduněl Chinook, vrtulník vzdušných sil, zastavil se na místě a spodním tahem rozvířil hladinu jezera do zuřivých vln. Spustil řetěz a vyzvedl dodávku do vzduchu. Potom se nad jezerem otočil, sklonil čumák a s řevem odletěl na západ, zpátky na O’Hare. Tam složil svůj náklad přímo před otevřený předek dopravního letounu Galaxie. Pozemní posádka vzdušných sil vtáhla plošinu. Nákladní dveře se zavřely a o čtyři minuty později už Galaxie rolovala po vzletové dráze. Za další čtyři minuty byla ve vzduchu a hučela na východ směrem k Washingtonu. Po čtyřech hodinách zaburácela nad Kapitolem a nabrala kurs na základnu vzdušných sil Andrews. Jakmile přistála, odlepil se od země další vypůjčený chinook a čekal na místě. Galaxie dorolovala na svoji parkovací plochu a dodávka byla vytažena. Chinook klesl dolů a vyzvedl ji do vzduchu. Letěl na jih, podél I-95 do Virginie, čtyřicet mil až do Quantica.

Chinook ji opatrně posadil na dehtový makadam přímo před laboratoř motorových vozidel. Vyběhli technici Úřadu, bílé pláště jim vlály ve vzdušném víru vrtulníku, a odtáhli plošinu do posuvných vrat. Sundali dodávku z plošiny a odvlekli ji do středu prostorné haly. Rozestavili kolem ní obloukové lampy a rozsvítili je. Potom tam chvíli stáli a vypadali přesně jako tým patologů připravených pitvat mrtvolu.

* * *

Generál Johnson se vracel stejnou cestou, jakou přišel. 9. ulicí, kolem přírodních věd, amerických dějin, ústa stažená do sevřeného O, dech přerývavý. Když procházel kolem jezírka, hrdlo měl stažené, jako by ho v něm dusil knedlík. Zahnul do Constitution Avenue a zvládl to až k Vietnamské zdi. U ní se zastavil. Jako obvykle tam postával tichý, zaražený dav lidí. Podíval se na ně. Podíval se na svůj odraz v černé žule. V ničem se od nich nelišil. Měl na sobě lehký šedý oblek. Všechno bylo v pořádku. Dovolil tedy svým očím, aby se zalily slzami, postoupil dopředu, otočil se a posadil se ke zdi. Vzlykal a plakal, zády opřený o zlatá jména chlapců, kteří zemřeli před třiceti lety.

19 KAPITOLA

Reacher si stočil řetěz do ruky a vyklouzl do řídnoucí noci před stájí. Ušel dvacet kroků a zastavil se. Svoboda. Noční vzduch byl chladivý a plný příslibů. Byl volný. Nevěděl ale, kde se nachází. Stáj stála o samotě, od hloučku stejně starých hospodářských stavení ji dělilo padesát yardů. Viděl dům, několik menších kůlen a otevřený přístřešek, ve kterém byl zaparkovaný nový náklaďák. Vedle náklaďáku stál traktor. Vedle traktoru svítila v měsíčním světle jako přízrak bílá dodávka. Reacher k ní po kamenité polní cestě vykročil. Přední dveře byly zamčené. Stejně jako zadní. Běžel zpátky do stáje a prohledal mrtvému řidičovi kapsy. Nenašel v nich nic jiného než klíč od závory. Klíčky od zapalování chyběly.

Běžel zpátky a pevně tiskl řetěz, aby nechřestil. Minul přístřešek s auty a zamířil k domu. Obešel ho. Přední dveře byly pevně zavřené. Zadní také. A za nimi hlídal pes. Reacher zaslechl, jak se ve spánku pohnul a tiše zavrčel. Šel pryč.

Zastavil se na půli cesty ke stáji a rozhlédl se. Zahleděl se na vzdálený horizont a potom se otáčel kolem své osy. Obrovská, prázdná krajina. Plochá, nekonečná, neurčitá. Vlhká noční vůně milionu akrů polí. Na východě bledý proužek úsvitu. Pokrčil rameny a vrátil se do stáje. Holly se zvedla na lokti a tázavě se na něj podívala.

„Malér,“ oznámil jí. „Klíče od pout jsou v domě. Stejně jako klíčky od dodávky. Dovnitř pro ně nemůžu, protože tam mají psa. Rozštěkal by se a všechny probudil. Je jich tam víc než jenom ti dva. Na té farmě se hospodaří. V přístřešku stojí traktor a náklaďák. V domě může být tak pět ozbrojených mužů. Když se pes rozštěká, dostanou mě. A začíná svítat.“

„Malér,“ souhlasila Holly.

„Přesně tak. Do dodávky se nedostaneme a pěšky utéct nemůžeme, protože jsi připoutaná na řetězu, nemůžeš chodit a jsme milion mil od jakékoliv civilizace.“

„Kde se nacházíme?“

Pokrčil rameny.

„Nemám tušení.“

„Chtěla bych se podívat. Jít ven. Už to tady vevnitř nevydržím. Nepodařilo by se ti uvolnit ten řetěz?“

Reacher se kolem ní protáhl a prohlédl si železný kruh ve zdi. Prkna byla v o něco lepším stavu než v jeho stání. Méně zpuchřelá. Zatahal za kruh a poznal, že je to beznadějné. Holly neochotně přikývla.

„Počkáme,“ řekla. „Počkáme na lepší příležitost.“

Reacher obešel prostřední stání a prohlížel stěny dole u podlahy, kde byly nejvlhčí a prkna nejdelší. Poklepával na ně a zkoušel je nohou. Vybral si nejvhodnější místo a vší silou zatlačil. Hlavička rezavého hřebíku o kousek vyjela. Chvíli rozšiřoval štěrbinu, prkno uvolnil a potom další a další, až vznikla padací dvířka, kterými se mohl protáhnout. Vrátil se do prostřední uličky a stočil volný konec řetězu řidičovi na břiše. Zajel mu do kapsy a vytáhl klíč od závory. Vzal ho do zubů. Sklonil se a zvedl mrtvolu i s řetězem. Otevřenými vraty ji vynesl ven.

Ušel asi dvacet pět yardů. Pryč od domu. Potom si mrtvolu postavil na nohy a opřel si ji o ramena, jako by tančil s mrtvým partnerem. Sehnul hlavu a přehodil si ji přes rameno. Popadl do ruky řetěz a vyrazil po polní cestě.

Sel ostrým tempem asi dvacet minut. Víc než míli. Po polní cestě na silnici. Na silnici zahnul doleva a kráčel prázdnou krajinou. Byla to koňařská oblast. Silnici po obou stranách lemovaly ohrazené výběhy. Nekonečné ploché pastviny, chladné a vlhké v posledních nočních hodinách. Občas se z temnoty vyloupl strom. Úzká, přímá, hrbolatá silnice.

Šel jejím středem. Potom zahnul na travnatou krajnici a našel příkop. Táhl se podél hrazení výběhu. Otočil se kolem své osy, řidiče stále na ramenu. Nic neviděl. Nacházel se víc než míli od farmy a od další ho mohlo dělit sto mil. Sklonil se a shodil mrtvolu do příkopu. Žuchla do mokré trávy a zaryla se obličejem do bláta. Reacher se rozběhl zpátky k farmě. Jasný pruh svítání na východě se rychle rozšiřoval.

Zabočil na polní cestu. V oknech farmy svítilo světlo. Proletěl ke stáji. Zvenku zavřel těžká vrata. Spustil závoru a zamkl ji klíčem. Popoběhl zpátky po polní cestě a hodil klíč daleko do pole. Nad horizontem se začínala probouzet středa. Doběhl k zadní straně stáje a našel uvolněná prkna. Nejprve jimi prostrčil řetěz. Potom se protáhl rameny a vlezl dovnitř. Urovnal prkna, aby vypadala co nejméně porušeně. Nakonec se vrátil do uličky a ohnutý v pase prudce oddechoval.

„Hotovo,“ oznámil. „Nenajdou ho.“

Popadl ešus se zbytky studené polévky. Sesbíral ve svém stání vyrvané šrouby. Smetl všechny úlomky dřeva, co našel. Zamíchal je v polévce a natlačil zpátky do děr. Vrátil se do Hollyina stání a položil ešus na zem. Lžíci si nechal. Protáhl šrouby otvory v železném kruhu na konci řetězu. Zastrčil je do rozmělněných úlomků. Koncem lžíce je přimáčkl. Provlékl řetěz kruhem a opatrně jej rozprostřel po podlaze. Snažil se, aby vratkou konstrukci zbytečně nezatížil.

Hodil lžíci Holly. Chytila ji jednou rukou a položila zpátky do ešusu. Sklonil se k prknům a naslouchal. Pes běhal venku. Slyšel ho, jak čenichá. Potom zaslechl lidi. Kráčeli po cestě. Došli k vratům stáje. Zacloumali závorou. Vraceli se. Křičeli. Znovu a znovu opakovali jedno jméno. Škvírami ve stěnách začalo pronikat ranní světlo. Prkna praskala v teplých paprscích slunce, které se vyhouplo nad horizont.

Kroky se vrátily ke stáji. Zarachotil zámek se řetězem. Na zemi zaduněla závora. Vrata se se sténáním otevřela. Vstoupil Loder. V ruce držel glock a ve tváři měl vepsané napětí. Za vraty se zastavil. Klouzal pohledem z Reachera na Holly a zpátky. Napětí v jeho obličeji se mísilo se vztekem. V očích mu planulo podivné studené světlo. Potom se objevil nervózní chlápek. Stevie. Držel řidičovu brokovnici. A usmíval se. Protáhl se kolem Lodera a rozběhl se uličkou. Zvedl brokovnici a namířil ji na Reachera. Loder vyrazil za ním. Stevie zasunul nábojnici do komory. Reacher posunul levou nohu, aby zakryl železný kruh za sebou.

„Máte nějaký problém?“ zeptal se.

„S tebou, ty mrzáku,“ oznámil mu Loder. „Situace se změnila. Máme o muže méně. Takže ty jsi přebytečný.“

Reacher padal k zemi, když Stevie zmáčkl kohoutek. Vrhl se dopředu a přimáčkl se na kameny. Brokovnice zaduněla a stání se rozlétlo na kusy. Vzduch byl najednou plný úlomků vlhkého dřeva a zápachu střelného prachu. Prkno s železným kruhem vypadlo z roztříštěné zdi a řetěz zazvonil o podlahu. Reacher se převalil a vzhlédl. Stevie podržel brokovnici vodorovně a v komoře zapraskala další nábojnice. Sklonil hlaveň a znovu namířil.

„Počkejte,“ zaječela Holly.

Stevie se na ni musel podívat.

„Nebuďte blázen,“ křičela. „Co to, sakra, děláte? Na něco takového nemáte čas.“

Loder se k ní otočil.

„Utekl, že je to tak?“ řekla. „Váš řidič utekl. To je to, co se stalo? Dostal strach a vzal roha. Musíte pokračovat. Na střílení nemáte čas.“

Loder na ni zíral.

„Ještě se z toho můžete dostat,“ přesvědčovala ho Holly naléhavě. „Když ho ale zastřelíte, máte do půl hodiny na krku místní policajty. Musíte pokračovat.“

Reacher ji s obdivem pozoroval. Byla úchvatná. Upoutala na sebe veškerou pozornost. Zachraňovala mu život.

„Jsme dva na dva,“ nepřestávala. „To snad zvládnete.“

Rozhostilo se ticho. Ve vzduchu kroužil prach. Potom Loder ustoupil a držel je oba v šachu automatem. Na Stevieho tváři se objevilo zklamání. Reacher se pomalu postavil a vytáhl řetěz z trosek. Kovový kruh se uvolnil z roztříštěného prkna a zazvonil o kameny.

„Děvka má pravdu,“ prohlásil Loder. „Zvládneme to.“

Kývl na Stevieho. Stevie se rozběhl k vratům a Loder se otočil, vytáhl klíč a odemkl Holly pouta. Odhodil je na matraci. Váha řetězu je stáhla ke stěně. Sklouzla z matrace a se zazvoněním přeběhla po kamenech.

„A teď, mrzáku, rychle,“ přikázal Loder. „Dokud si to nerozmyslím.“

Reacher si stočil řetěz do ruky. Sklonil se, uchopil Holly pod koleny a rameny a nadzvedl ji. Slyšeli nastartovat dodávku. Couvala ke vratům. Zastavila. Reacher se k ní s Holly v náručí rozběhl. Položil ji dovnitř. Naskočil za ní. Loder zapráskl dveře a uzavřel je do temnoty.

„Řekl bych, že teď dlužím něco já tobě,“ pronesl Reacher tiše.

Holly jen mávla rukou. Malé rozpačité gesto. Reacher si ji prohlížel. Líbila se mu. Líbil se mu její obličej. Díval se do něj. Vzpomněl si, jak zbělel vztekem a nechutí, když se jí řidič vysmíval. Vybavila se mu ladná křivka jejích ňader a řidičův uslintaný chtíč. Potom se ten obraz změnil a Reacherovi vyvstal před očima Stevie, jak se usmívá a střílí na něj, připoutaného řetězem ke zdi. Zaslechl Loderova slova: situace se změnila.

Všechno se změnilo. On se změnil. Ležel a cítil, jak se v něm roztáčejí ozubená kola starého vzteku. Chladného, nesmiřitelného vzteku. Nekontrolovatelného. Dopustili se chyby. Proměnili ho z pozorovatele v nepřítele. Hrubé chyby se dopustili. Otevřeli zakázanou komnatu a netušili, co se na ně vyvalí. Ležel tam a připadal si jako časovaná puma tikající v samém středu jejich území. Vnímal příliv hněvu a děsil se ho, vychutnával ho a schovával si ho na pozdější příležitost.

* * *

Nyní měli v dodávce jen jednu matraci. Pouze tři stopy širokou. A Stevie byl divoký řidič. Reacher a Holly leželi na matraci a tiskli se k sobě. Na levém zápěstí měl Reacher stále pouta se řetězem. Pravou paží objímal Holly kolem ramen. Držel ji pevně. Pevněji, než by bývalo bylo zapotřebí.

„Jak dlouho ještě pojedeme?“ zeptala se.

„Do setmění jsme na místě,“ odpověděl jí tiše. „Nevzali s sebou tvůj řetěz. Už se nikde na noc nezastavíme.“

Chvíli mlčela.

„Nevím, jestli mám být ráda nebo ne,“ pronesla potom. „Tuhle dodávku nenávidím, nevím ale, co mě očekává na místě určení.“

Reacher přikývl.

„Naše šance se sníží. Pravidlo číslo jedna říká, uteč, dokud jsi na cestě. Potom je to daleko obtížnější.“

Podle pohybu dodávky museli být na dálnici. Buď se ale změnil povrch, nebo Stevie neuměl dodávku řídit, anebo obojí, protože to s nimi prudce zmítalo. Stevie vybíral zatáčky na poslední chvíli a cestoval autem ze strany na stranu, jako by měl problémy udržet se v jízdním pruhu. Holly to hodilo na Reachera. Ten ji k sobě přivinul a pevně stiskl. Instinktivně se k němu přimkla. Cítil, jak zaváhala, jako by si uvědomila, že jednala impulzivně, a potom se rozhodla, že se neodtáhne.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho. „Právě jsi zabil člověka.“

Reacher dlouho dobu mlčel.

„Nebyl první. A právě jsem došel k závěru, že nebude ani poslední.“

Otočila k němu hlavu, aby něco řekla zároveň s ním. Dodávka se prudce naklonila doleva. Jejich rty se téměř setkaly. Dodávka se znovu naklonila. Políbili se. Nejdřív lehce, na zkoušku. Reacher vychutnával nový, nezvyklý dotek a vůni jejích rtů. Potom se políbili prudčeji. Potom se dodávka vřítila do řady prudkých zatáček a oni na líbání zapomněli a jen se pevně drželi a snažili se nepřistát na tvrdé kovové podlaze.

20 KAPITOLA

Průlom v Chicagu se podařil Broganovi. Kolem plechovky od bílé barvy na opuštěném parkovišti prošel to ráno jako třetí, byl ale první, kdo pochopil její význam.

„Ta dodávka, co ukradli, byla bílá,“ oznámil. „Na boku měla nějaký nápis. Přetřeli ho. To je jasné jako facka. Plechovka se štětcem ležela deset stop od lexusu. Lexus museli zaparkovat u dodávky. Takže plechovka byla vedle dodávky.“

„Jaká barva?“ zeptal se McGrath.

„Normální, co se používá v domácnosti,“ odpověděl Brogan. „Čtvrtinová plechovka. Dvoupalcový štětec. Ještě s cenovkou z obchodu. A v cákancích na držadle jsou otisky prstů.“

McGrath přikývl a usmál se.

„Dobře,“ řekl. „Dejte se do práce.“

* * *

Brogan vzal fotografie z počítače do obchodu, jehož cenovku našel na štětci. Byl to malý rodinný podnik, dvě stě yardů od opuštěného parkoviště. Za pultem stála statná stařena s pamětí jako břitva. Okamžitě poznala chlapa, kterého kamera zachytila za volantem lexusu. Sdělila, že barvu a štětec mu prodala okolo desáté v pondělí ráno. Na důkaz svých slov zarachotila prastarou zásuvkou a vyndala pondělní účtenky. Sedm devadesát osm za barvu, pět devadesát osm za štětec plus daň, vše jasně černé na bílém. „Platili v hotovosti,“ oznámila.

„Máte tady kameru?“ zeptal se Brogan.

„Ne.“

„Nenutí vás pojišťovna, abyste si ji pořídili?“

Statná žena se jen usmála.

„Nejsme pojištění.“

Potom se sklonila pod pult a vytáhla brokovnici.

„Alespoň ne u pojišťovny.“

Brogan se na zbraň podíval. Na první pohled mu bylo jasné, že hlaveň je o hodně kratší, než dovoloval zákon. Bylo mu to ale ukradené. Rozhodně v tuhle chvíli.

„Dobře. Dávejte teď na sebe pozor.“

* * *

V Chicagu a okolí žije víc než sedm milionů lidí, kteří vlastní zhruba deset milionů aut, ale v období mezi nedělí a pondělím byla nahlášena jen jediná bílá ukradená dodávka. Byl to Ford Econoline. Patřil elektrikáři ze South Side. Pojišťovna ho nutila, aby svou dodávku na noc vyklízel a ukládal materiál a nářadí do obchodu. Cokoliv zapomenutého uvnitř auta nekryla. Tak zněla pravidla. Byla to protivná pravidla, ale když elektrikář v pondělí ráno přišel dodávku naložit a zjistil, že je pryč, viděl je najednou v jiném světle. Nahlásil krádež pojišťovacímu agentovi a smířil se s tím, že o svém autu už neuslyší. Nesmírně na něj tudíž zapůsobilo, když se o čtyřicet osm hodin později objevili dva agenti FBI a kladli mu spoustu naléhavých otázek.

* * *

„Výborně,“ prohlásil McGrath. „Víme teď, co máme hledat. Bílý econoline, na bocích čerstvě přetřený. Máme poznávací značku. Teď jen potřebujeme vědět, kde ji máme hledat. Nějaký nápad?“

„Odjeli s ním před čtyřiceti osmi hodinami,“ řekl Brogan. „Dejme tomu, že průměrná rychlost dělá padesát pět. To nám dává okruh dvou tisíc šesti set mil. Proboha, mohou být kdekoliv na severoamerickém kontinentu.“

„Vidíš to příliš pesimisticky,“ ozval se Milosevic. „Na noc nejspíš zastavili. V pondělí mohli jet tak šest hodin, v úterý deset, dneska tak čtyři, což je celkem dvacet hodin a okruh tisíce sta mil.“

„Jehla v kupce sena,“ podotkl Brogan.

McGrath pokrčil rameny.

„Tak musíme nejdřív najít to seno. A potom vyhrabeme jehlu. Řekněme v rozsahu tisíce pěti set mil. Což vypadá jak?“

Brogan vytáhl z hromady pracovních materiálů na stole atlas. Otevřel ho na první stránce, kde byly vyobrazeny celé Státy, jeden vedle druhého poskládané do barevné mozaiky. Podíval se na měřítko a opsal nehtem kruh.

„Může být kdekoliv, kromě Kalifornie,“ řekl. „Polovina státu Washington, polovina Oregonu a naprosto všude jinde. Miliony a miliony čtverečních kilometrů.“

V místnosti se rozhostilo sklíčené ticho.

„Od státu Washington nás dělí hory,“ ozval se McGrath. „Předpokládejme tedy, že ve Washingtonu ještě není. Ani v Oregonu. Ani v Kalifornii. Stejně jako na Aljašce a Havaji. Můžeme ten okruh trochu zúžit. Na pouhých čtyřicet pět států. Pusťme se do práce.“

„Mohli také odjet do Kanady,“ podotkl Brogan. „Nebo do Mexika nebo vzít roha lodí nebo letadlem.“

Milosevic pokrčil rameny a vzal si od něj atlas.

„Vidíš to moc pesimisticky,“ namítl znovu.

„Jehla v kupce sena,“ vrátil mu Brogan.

* * *

O tři patra výš zkoumali technici Ústavu otisky prstů na štětci, který jim přinesl Brogan. Byl použit pouze jednou a ten, kdo s ním pracoval, nebyl nejzručnější. Namočil štětec hluboko do barvy a barva stekla přes kovový kroužek mezi štětinami a dřevěným držadlem. Držel ho palcem zezadu za kroužek a ukazováčkem a prsteníčkem zepředu. Nabízelo se, že šlo o středně velkého muže, který s nataženou rukou natíral rovnou plochu v úrovni své hlavy, možná trochu výš, a štětec směřoval držadlem dolů. Ford Econoline byl o něco méně než osmdesát jeden palec vysoký. Jakýkoliv nápis by byl přibližně sedmdesát palců nad zemí. Počítač nemohl spočítat řidičovu výšku, protože měl k dispozici jen jeho záběr, jak sedí v lexusu, ale podle toho, jak pracoval se štětcem, musel mít pět stop osm až devět palců, natahoval se a natíral kousek nad úrovní očí. Prudkými tahy seshora dolů. Odvedené dílo nemohlo patřit k nejlepším.

Mokrá barva je na zachycení otisků prstů výborná a technici věděli, že úkol lehce zvládnou. Přesto ale pro klid svědomí použili veškeré dostupné metody od rentgenového prosvěcování až po klasický šedý prášek. Získali tři a půl dobrých otisků, jasný otisk palce, ukazováčku a prostředníčku pravé ruky, plus boční otisk malíčku. Počítačem je zaostřili a poslali digitální linkou do Hoover Building ve Washingtonu. Připojili kód, který databázi oznamoval, aby hledala s maximální rychlostí.

V laboratoři v Quanticu se lovci rozdělili do dvou skupin. Rozpůlili ohořelou dodávku a jedna skupina zkoumala drobné fyzické stopy, které na vozidle zůstaly. Druhá procházela střípky záznamů výrobců, naslouchala slabým ozvěnám montáže a následnému příběhu prodeje.

Byl to dodge, deset let starý, vyrobený v Detroitu. Číslo karosérie a kód vyražený v kovu na bloku motoru byly původní. Tyto údaje napomáhaly výrobci sledovat její první cestu. Dodávka vyjela z bran továrny v dubnu, byla naložena na vlak a dopravena do Kalifornie. Odtud ji odvezli k prodejci v Mohave. Ten zaplatil fakturu v květnu a o jejím dalším pohybu neměl výrobce tušení.

Prodejce v Mohave zkrachoval o dva roky později. Koncesi koupili noví vlastníci. Současné údaje byly v jejich počítači. Staré údaje z doby před změnou majitele měli ve skladu. Malý prodejce aut na okraji pouště nepřijímá telefonáty z akademie FBI v Quanticu každý den. Přislíbili proto rychlou akci. Vyhledat žádané údaje a zavolat zpátky se zavázal sám vedoucí.

Dodávka shořela důkladně. Veškerá měkká vodítka zmizela. Stejně jako značky. Uvnitř nezbylo nic významného. Žádné talony na mýtné, žádné talony na tunely. Pryč byly také nálepky z předního skla. Zbylo jen bláto. Technici odřízli oba zadní blatníky, dva oblouky plechu přímo nad koly s náhonem, a opatrně je dopravili do oddělení pro analýzu materiálu. Každé auto má na spodku zapsaný vlastní deník bláta, kterým projíždí. Geologové Úřadu odloupali jednotlivé vrstvy a zkoumali, kde dodávka jezdila a odkud přijela.

Bláto se připeklo, když hořela kola. Měkčí krystalky se přetavily ve sklo. Jednotlivé vrstvy byly ale jasně rozpoznatelné. Vnější byla tenká. Geologové došli k závěru, že se vytvořila během dlouhé cesty přes Státy. Pod ní ležela několikaletá vrstva částeček písku. Ta byla obzvlášť zajímavá. Dalo se poměrně přesně určit, odkud písek pochází. Spodní silnou vrstvu tvořil pouštní prach. Geologové okamžitě souhlasili, že dodávka poprvé vyjela z okolí Mohavské pouště.

* * *

Každý na zákon dohlížející úřad ve všech čtyřiceti pěti státech obdržel popis a poznávací značku bílého ukradeného Fordu Econoline. Každý úředník ve službě dostal pokyn dávat na něj pozor, zaparkovaný nebo na cestě, spálený, schovaný či opuštěný. Během krátké doby se tu středu bílý econoline stal nejhledanějším vozidlem na zemi.

McGrath seděl v čele stolu ve ztichlé konferenční místnosti, kouřil a čekal. Nebyl naplněn příliš velkým optimizmem. Jestli je dodávka zaparkovaná nebo schovaná, nejspíš ji nikdy nenajdou. Pátrání bylo příliš obsáhlé. Jakákoliv zavřená garáž, budova nebo stodola ji skryje navždy. Pokud je ale stále na cestě, naděje je větší. Takže stál před největším hazardem svého života: dostali se po čtyřiceti osmi hodinách tam, kam chtěli, nebo jsou stále na cestě?

* * *

Po dvou hodinách trpělivého pátrání vydala databáze otisků prstů jméno: Peter Wayne Bell. Pravý palec, ukazováček a prostředníček odpovídaly stoprocentně. Částečný otisk malíčku ohodnotil počítač jako velice pravděpodobný.

„Třicet jedna let,“ oznámil Brogan. „Z Mohave v Kalifornii. Uznán vinným za dva sexuální přečiny. Před třemi lety obviněn ze dvou znásilnění, která mu nebyla prokázána. Oběti strávily tři měsíce v nemocnici. Tři kamarádi poskytli Bellovi alibi. Oběti byly tak zmlácené, že ho nedokázaly identifikovat.“

„Roztomilý chlapík,“ podotkl McGrath.

Milosevic přikývl.

„A má Holly,“ řekl. „Přímo vzadu ve své dodávce.“

McGrath na to nic neodpověděl. Potom zazvonil telefon. Zvedl sluchátko. Poslouchal a krátce zavrčel. Seděl tam a Brogan s Milosevicem viděli, že se rozzářil jako trenér, jehož mužstvo vyhraje v jednom dni klubovní vlajky za baseball, fotbal, košíkovou a hokej, jeho syn ve stejném dni promuje summa cum laude na Harvardu a jeho akcie zlata vyletí až do stropu.

„Arizona,“ zařval. „Je v Arizoně a míří po US60 na sever.“

* * *

Starý praktik v autě arizonské státní policie si všiml bílé uzavřené dodávky, která přejela plnou čáru v ostré zatáčce na US60 a vyřítila se z města Globe sedmdesát mil východně od Phoenixu. Přiblížil se k ní a přečetl si poznávací značku. Zahlédl modrý ovál s nápisem econoline na zadku. Zmáčkl vysílačku a podal hlášení. Potom se zbláznil celý svět. Dostal pokyn, aby se dodávky za každou cenu držel. Sdělili mu, že z Phoenixu, Flagsatffu a přes Nové Mexiko z Alburquergue přiletí helikoptéry. Z jihu se k němu připojí všechny dostupné hlídkové vozy. Vepředu zablokuje Národní garda silnici. Během dvaceti minut se mu dostane podpory, o jaké se mu nikdy nesnilo. Do té doby je nejdůležitějším mužem zákona v Americe.

* * *

Vedoucí prodejny dodgů v Mohave v Kalifornii zavolal za hodinu do Quantica. Prošel sklad a vyhrabal deset let staré záznamy o prodejích původních majitelů. Žádanou dodávku si koupil pěstitel citrusů v Kendallu, padesát mil jižně od Mohave, v květnu onoho roku. První čtyři roky jezdil na garanční opravy a měření výfukových plynů, potom se však již neukázal. Koupil ji na čtyřleté splátky a jmenoval se Dutch Borken.

* * *

O půl hodiny později byl bílý ukradený econoline o dvacet osm mil severněji na US60 v Arizoně a táhl se za ním dlouhý chvost padesáti aut. Nad ním dunělo pět helikoptér. Deset mil před ním byla dálnice uzavřena a na krajnici stálo dalších čtyřicet aut vyrovnaných do úhledné klínové formace. Celou operaci řídil hlavní agent z pobočky FBI v Phoenixu. Seděl v první helikoptéře a čistým pouštním vzduchem sledoval střechu dodávky. Na uších měl sluchátka, pod bradou mikrofon a neustále mluvil.

„Takže, lidičky, připraveni? Jdeme na věc. Do toho, do toho, do toho!“

Jeho vedoucí vrtulník nabral výšku a udělal místo druhým dvěma, které zamířily k zemi. Snesly se nízko před dodávku, na každé straně jeden, a udržovaly rychlost. Policejní auta za dodávkou se rozvinula po celé šíři dálnice, rozsvítila světla a zapnula sirény. Třetí vrtulník klesl k zemi a letěl pozpátku, přímo před dodávkou, osm stop nad povrchem silnice, blesková světla blikala, rotory vířily vzduch. Druhý pilot začal výmluvně gestikulovat rukama, paže rozpřažené, dlaně vzhůru, jako by jimi chtěl dodávku sám zastavit. Potom všechny sirény zmlkly a zaduněl mikrofon na předku vrtulníku. Ozval se pilotův hlas, bizarně zkreslený mohutným zesílením, jasně slyšitelný v rachotu vrtule.

„FBI. Okamžitě zastavte. Opakuji, okamžitě zastavte.“

Dodávka jela dál. Vrtulník na pravé straně se otočil a zakymácel. Potom se opět ustálil, ještě těsněji u čelního skla a letěl pozpátku ne víc než deset stop na zemí.

„Jste obklíčeni,“ křičel pilot přes obrovský mikrofon. „Za vámi jede sto policistů. Silnice vepředu je zavřená. Nemáte jinou volbu. Musíte zpomalil a zastavit. Okamžitě.“

Policejní auta opět zapnula sirény a dvě vyjela po stranách dopředu. Dodávka byla sevřena do kleští nepřátelského obklíčení. Po delší chvíli začala zpomalovat. Horečnatý konvoj za ní se rozlomil a rozdělil do stran. Dodávka ještě víc zpomalila. Policejní auta zrychlila a dvě najela až těsně k ní, dvířka na dvířka, kufr na kufr. Dodávka zastavila. Vrtulník zaujal pozici nad ní. Vedoucí auta ji objela a zastavila těsně před ní. Z aut začali vyskakovat policisté. Silnice se jimi jen hemžila. I v řevu rotorů vrtulníku bylo jasně slyšitelné natahování pušek a cvakání stovek kohoutků revolverů.

* * *

V Chicagu McGrath pušky a revolvery neslyšel, slyšel ale hlas vedoucího agenta z Phoenixu. Jeho mikrofon ve vrtulníku byl napojen na Washington a praskal v reproduktoru na dlouhém stole z tvrdého dřeva. Agent mluvil bez přestání, nadšeně, napůl udával pokyny svému týmu a napůl komentoval situaci pod sebou. McGrath seděl u stolu, ruce studené a mokré potem, a fixoval pohledem reproduktor, jako by ho chtěl proměnit v křišťálovou kouli, která mu ukáže, co se přesně děje.

„Zastavuje, zastavuje,“ oznamoval agent ve vrtulníku. „Zastavila, stojí na silnici, je obklíčena. Nestřílejte, čekejte na rozkaz, nevystupují, otevřete dveře, otevřete, sakra, dveře a vytáhněte je ven, dobře, máme je, dva chlápci sedí vepředu, řidič a spolujezdec, vystupují, jsou venku, zajistěte je, naložte do auta, vezměte jim klíče, otevřete zadní dveře, dávejte ale pozor, vzadu jsou další dva. Jdeme dozadu, otevíráme dveře, jsou zamčené, použijeme klíč. Co to znamená? Na boku dodávky je nějaký nápis. Zůstal tam nápis. Bright Spark Electrics. Myslel jsem si, že má být přetřený.“

V konferenční místnosti v Chicagu se rozhostilo mrtvolné ticho. McGrath zbělel jako stěna. Milosevic se na něj díval. Brogan zíral nevzrušeně z okna.

„A proč jede na sever?“ zeptal se McGrath. „Zpátky do Chicaga?“

Reproduktor stále praskal. Opět k němu upřeli pohledy. Pozorně naslouchali. Slyšeli dunění rotorů a potom se k nim donesl naléhavý agentův hlas.“

„Zadní dveře jsou otevřené,“ oznamoval. „Jsou otevřené, vystupují lidé, už je vidím, co to má, krucinál, znamenat? Je jich spousta, nejmíň dvacet, pořád vystupují. Už jich bude třicet a další ještě lezou ven. Co to má znamenat?“

Agent se odmlčel. Očividně naslouchal, co mu hlásí ze země. McGrath, Brogan a Milosevic zírali na reproduktor. Ten dlouhou dobu jen šuměl. Neslyšeli nic jiného než agentův dech, dunění vrtulníku a praskání statické elektřiny. Potom agent opět promluvil.

„Do prdele. Washingtone, slyšíte mě? Slyšíte? Víte, co jsme právě udělali? Víte, do čeho jste nás poslali? Právě jsme zatkli čerstvou zásilku mokrých zad. Okolo třiceti ilegálních dělníků z Mexika. Zrovna je vyzvedli na hranici. Vezou je do Chicaga. Všichni tvrdí, že tam mají slíbenou práci.“

21 KAPITOLA

Bílý econoline jel dál. Rychleji než předtím. Ostré zatáčky nechal za sebou. Střihl poslední, nabral na rychlosti a pokračoval rovně vpřed. Hlučněji, díky vyšší rychlosti a hvízdání vzduchu ve stovce nahodilých dírek ve střeše.

Reacher s Holly se k sobě tiskli na tři stopy široké matraci. Leželi na zádech a dívali se do stropu. Každá z dírek znamenala jasný bod světla. Tak jasného, že nebylo modré, ale bezbarvé. Jen jasný bod v temnotě. Jako matematický vzorec. Naprosté světlo v naprosté temnotě plechu. Světlo na tmavém pozadí. Temnota znamenala neexistenci světla. Plus a minus. Matematické tvrzení jasně vepsané v kovové střeše.

„Chtěla bych vidět oblohu,“ ozvala se Holly.

V dodávce bylo teplo. Ne tak příšerné jako první den a půl. Hvízdající vzduch vyřešil teplotní problém. Závany vzduchu srazily teplotu na přijatelnou mez. Bylo ale dostačně teplo, aby si Reacher sundal košili. Sbalil ji a položil si ji pod hlavu.

„Chtěla bych vidět oblohu,“ zopakovala Holly. „V celé její šíři, ne jenom útržky.“

Reacher neodpovídal. Počítal dírky.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Holly.

„Sto třináct,“ prohlásil Reacher.

Holly se na něj podívala.

„Prosím?“

„Ve střeše je sto třináct dírek.“

„Skvělé. Kolik je hodin?“

„Tři třicet, středoamerického času,“ odpověděl.

Holly se k němu přitáhla. Váhu přenesla na bok. Hlavu mu položila na pravé rameno. Nohu si přehodila přes jeho. Svírala ho stehny.

„Dneska je středa?“ zeptala se.

„Ano.“

Byla k němu fyzicky blíž, než by dovolila většina ostatních žen. Pružná a atletická. Pevná, ale poddajná. Mladá. Voňavá. Zavřel oči a vychutnával její blízkost. Zrychlil se mu dech. O jejích pohnutkách si nedělal žádné iluze. Potřebovala jen ulehčit zraněnému kolenu a přestat klouzat z matrace na zem.

„Padesát jedna hodin,“ řekla. „Padesát jedna hodin a vůbec jsem neviděla oblohu.“

Sto třináct je prvočíslo. Nemůžete ho dělit. Sto dvanáct můžete dělit dvěma a vyjde vám padesát šest, nebo čtyřmi a máte dvacet osm, nebo čtrnácti, což dává osm. Sto třináct děleno padesáti sedmi jsou dvě, děleno devatenácti šest, třiceti osmi tři. Ale sto třináct je prvočíslo. Bez dělitelů. Jediné číslo, kterým ho můžete dělit, je jedna. Bez násobitelů. Znásobíte ho jedině tak, že ve vzteku vystřelíte z brokovnice do střechy.

„Reachere, dostávám strach.“

Padesát jedna hodin. Padesát jedna není prvočíslo. Můžete ho dělit třemi a vyjde vám sedmnáct. Třikrát deset je třicet, třikrát sedm je dvacet jedna, třicet plus dvacet jedna je padesát jedna. Není to prvočíslo. Má dělitele a násobitele. Levým zápěstím si posunul řetěz a oběma pažemi ji objal.

„Nic se ti nestane,“ ujistil ji. „Nechtějí ti ublížit. Potřebují tě jen za něco vyměnit. Budou se o tebe starat.“

Cítil, jak mu zavrtěla hlavou na rameni. Krátce, ale rozhodně.

„O sebe strach nemám. Bojím se o tebe. Za co vymění tebe?“

Mlčel. Nemohl jí na to nic říct. Přivinula se ještě těsněji. Když mrkla, zašimraly ho na prsou její řasy. Dodávka se hnala vpřed, rychleji, než by si býval přál. Motor naříkal a řval, řidič ale dál šlapal na plyn.

„Dělá mi to starosti,“ pokračovala Holly.

„Dáš na mne pozor,“ odpověděl Reacher. „A já budu dávat pozor na tebe.“

„O to se tě neprosím.“

„Já vím, že ne.“

„Nemohu tě to nechat udělat,“ řekla.

„Nemůžeš mě zastavit. Zatáhli mě do hry. Můžou si za to sami. Pokusili se mé zastřelit. Mám, Holly, jedno pravidlo: lidé si se mnou zahrávají na své vlastní riziko. Snažím se být trpělivý. Na základní škole, už nevím kde, jsem měl jednu učitelku. Nejspíš na Filipínách, protože si pamatuji, že pořád nosila bílý klobouk. Takže tam muselo být teplo. Vždycky jsem byl dvakrát větší než ostatní děti a ona mi říkávala: počítej, Reachere do deseti, než něco provedeš. Tentokrát jsem počítal dál. Mnohem dál. Takže se s tím smiř, buď vyhrajeme, nebo prohrajeme, oba společně.“

Mlčeli. Dodávka se hnala vpřed.

„Reachere?“ zašeptala Holly.

„Ano?“

„Obejmi mě.“

„Vždyť tě objímám.“

Na důkaz svých slov ji oběma pažemi lehce sevřel.

„Reachere?“ zašeptala znovu.

„Ano?“

„Nechtěl bys mě ještě jednou políbit? Cítila bych se lépe.“

Natočil k ní hlavu a usmál se.

„To není špatný nápad.“

* * *

Osm hodin rychlostí šedesát pět, možná sedmdesát mil v hodině. Museli ujet pět set, pět set padesát mil. Tak zněl Reacherův odhad. A začínal tušit, kam jedou.

„Jsme někde, kde zrušili omezení rychlosti,“ řekl.

Holly se zavrtěla a zívla.

„Prosím?“

„Jedeme rychle. Okolo sedmdesáti mil v hodině. Loder je zatraceně důsledný. Nenechal by Stevieho jet tak rychle, kdyby hrozilo, že je kvůli lomu zastaví. Takže jsme někde, kde zvýšili nebo zrušili omezení rychlosti. Který stát to udělal?“

Pokrčila rameny.

„Nejsem si jistá. Řekla bych, že některé západní státy.“

Reacher přikývl. Opsal oblouk po mapě ve své hlavě.

„Nejedeme na východ. To už jsme si ujasnili. Takže jsme v Texasu, Novém Mexiku, Coloradu, Wyomingu nebo Montaně. Možná už v Idahu, Utahu, Nevadě nebo Arizoně. V Kalifornii ještě být nemůžeme.“

Dodávka lehce zpomalila a zvuk motoru zesílil. Převodovka zapraskala, jak řidič přeřadil z pětky na čtyřku.

„Hory,“ podotkla Holly.

Bylo to víc než jeden kopec. Vytrvalé plynulé stoupání. Dálnice v horách. Postavená pro těžkou nákladní dopravu, ale každá míle je vynesla o stovku stop výš. Čas od času dodávka vybočila a předjela pomalejší vozidlo. Nebylo jich však mnoho. Řidič měl stále zařazenou čtyřku, nohu na plynu a hnal dodávku vzhůru. Potom přeřadil na pětku, sjížděli dolů. Začali stoupat do dalšího svahu.

„Musí jim dojít benzín,“ ozvala se Holly.

„To je nafťák,“ opravil ji Reacher. „Používali jsme je v armádě. Do nádrže se vejde padesát pět galonů. Na dálnici ujede na jeden galon dvacet pět mil. Takže devět set mil než je nádrž prázdná.

„Můžou nás provézt přes celé Státy,“ povzdechla.

Pokračovali v cestě. Dodávka projížděla horami. Sjela z dálnice. Padl soumrak. Jasné dírky ve střeše potemněly. Potom zmizely. Potemněly víc než sama střecha. Plus a minus. Dodávka se naklonila doprava, sjela z dálnice a kola zakvičela v ostré zatáčce. Následovala trhaná změť odbočení, brždění a rozjezdů.

Křivolaké sjezdy a prudká točitá stoupání na jedničku a dvojku. Pozvolná klesání, špatný povrch, dobrý povrch, opět vzhůru do svahu, štěrk, díry v silnici. Reacher si představoval, jak rozsvícené reflektory poskakují v temnotě.

Dodávka téměř zastavila. Zahnula prudce doprava. Zarachotila na něčem jako dřevěný most. Potom skákala a kodrcala po úzké vyježděné cestě. Pohybovala se pomalu a kymácela se ze strany na stranu. Vypadalo to, jako by jela vyschlým kamenitým říčním korytem. Jako by se blížili ke konci své cesty. Jako by se blížili na místo určení. Řidič už nejel tak zběsile. Jako by ho uklidnila vůně domova.

Poslední úsek se však táhl dlouho. Dodávka jela pomalu a cesta byla špatná. Od kol vystřelovaly kameny a pneumatiky se protáčely v sypkém povrchu. Kodrcali se čtyřicet minut. Padesát minut. Reacherovi začala být zima. Posadil se a natáhl si košili. Hodina. Touhle rychlostí patnáct, dvacet mil.

Potom byli na místě. Dodávka se přehoupla přes poslední terénní nerovnost, popojela několik yardů a zastavila se. Řev motoru odumřel. Nahradilo ho hluboké děsivé ticho. Reacher neslyšel nic jiného než rozlehlou prázdnotu a tikání chladnoucího tlumiče. Muži vepředu zůstali sedět, tiše a vyčerpaně. Potom vystoupili. Dveře se otevřely a pružiny sedadel zavrzaly. Pod nohama jim zapraštěly kamínky. Ticho proťalo kovové zaprásknutí dvířek. K zadním dveřím se blížily kroky. V řidičově ruce cinkaly klíče.

Klíč zajel do zámku. Zámek cvakl. Pohnula se klika. Dveře se rozletěly. Loder je zajistil kovovou vzpěrou. Otevřela se druhá půlka. Zajistil ji. Pokynul jim glockem, aby vystoupili. Reacher pomohl Holly ke dveřím. Vystoupil ven. Řetěz na jeho zápěstí zazvonil o zem. Vyzvedl Holly. Stáli vedle sebe a opírali se zády o kovovou podlahu dodávky. Rozhlíželi se kolem.

Holly chtěla vidět oblohu. Klenula se nad ní nejprostornější obloha, jakou kdy Reacher viděl. Inkoustově černá a obrovská. Zvedala se do nekonečné výše. Velká jako celá planeta. Posypaná miliardami jasných hvězd. Byly nesmírně daleko a nepřirozeně živé. Blikaly ve studených dálavách vesmíru. Byla to omračující noční obloha, která neměla konce.

Stáli na lesní mýtině. Reacher cítil těžkou vůni borovic. Byla to silná vůně. Čistá a čerstvá. Obklopovala je černá masa stromů. Táhla se po členitých svazích hor. Stáli na lesní mýtině uprostřed lesnatých horských svahů. Na velké mýtině, bezbřeze temné a tiché. Na pravé straně zahlédl Reacher nejasné, tmavé obrysy budov. Dlouhé nízké baráky. Dřevěné, schoulené v temnotě.

Na kraji mýtiny stáli lidé. Pod nejbližšími stromy. Reacher viděl jejich temné siluety. Padesát, šedesát lidí. Stáli tam a mlčeli. Na sobě měli tmavé oblečení. Obličeje měli také tmavé. Natřené noční kamufláží. Viděl jejich oči, bílé na černém pozadí stromů. Měli zbraně. Pušky a samopaly. Nedbale přehozené přes ramena tichých, zírajících lidí. Měli psy. Několik velkých psů na silných řemenech.

Vzali s sebou i děti. Stály tam v tichých skupinkách a upíraly na ně velké, ospalé oči. Tiskly se za dospělými, mlčenlivé, napřímená ramena vyděšeně, zmateně natočená. Ospalé děti, které uprostřed noci probudili, aby se staly svědky čehosi.

Loder se pomalu otočil kolem své osy a pokynul mlčenlivým lidem, aby přistoupili blíž. Rozpřáhl paži v širokém, všeobjímajícím gestu jako ředitel cirkusu.

„Máme ji,“ vykřikl do nočního ticha. „Federální děvka je tady.“

Jeho hlas se odrazil o vzdálené svahy hor.

„Kde to, sakra, jsme?“ zeptala se Holly.

Loder se otočil a usmál se na ni.

„U nás doma, děvko,“ odpověděl tiše. „Na místě, kde na nás vy federální čmuchalové nemůžete.“

„Proč ne? Kde to, sakra, jsme?“

„To jen tak snadno nepochopíš.“

„Proč? Někde být musíme. Někde ve Státech?“

Loder zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Holly vypadala zmateně.

„V Kanadě?“

Loder opět zavrtěl hlavou.

„Kanada to není, děvko.“

Holly se rozhlédla po lesích a horách. Podívala se k obrovské noční obloze. Zachvěla se zimou.

„V Mexiku také nejsme,“ řekla.

Loder pozvedl paže v okázalém gestu.

„Toto je zcela nová země.“

22 KAPITOLA

V chicagské pobočce vládla ve středu večer pohřební nálada a svým způsobem se i o pohřeb jednalo, protože jakákoliv realistická naděje, že dostanou Holly živou, zhasla. McGrath věděl, že nejlepší příležitost je ta první. První příležitost pominula. Jestli je Holly naživu, je vězněm kdekoliv na severoamerickém kontinentu a jemu se nepodaří zjistit kde, dokud se únosci nerozhodnou ozvat. A bylo zhruba šedesát hodin po únosu a oni stále ještě mlčeli.

Seděl v čele dlouhého stolu v konferenční místnosti ve třetím patře. Kouřil. Místnost byla tichá. Milosevic seděl zády k oknům. Odpolední slunce opsalo svůj večerní kruh a zapadlo do temnoty. Teplota v místnosti stoupla a poklesla a pak se ustálila na balzámové večerní hřejivosti. Oba muži v místnosti však byli zmrazeni šokem. Sotva vzhlédli, když vstoupil Brogan. Držel v ruce vytištěné archy z počítače. Neusmíval se, ale nebyl toho daleko.

„Máte něco nového?“ zeptal se ho McGrath.

Brogan energicky přikývl a posadil se. Roztřídil archy na čtyři hromádky a zvedal jednu po druhé.

„Quantico,“ oznámil. „Něco našli. A databáze trestných činů ve Washingtonu. Ti našli něco dokonce třikrát. A já mám nápad.“

Rozložil papíry a vzhlédl.

„Poslouchejte,“ vyzval je. „Písmenková žula, drážkové krystaly, rohovce, ruly, krystalické břidlice, jílovité břidlice, lístkové metamorfované horniny, křemence, křemíkové krystaly, červené pískovce, triasový červený písek, kyselé sopečniny, růžový živec, zelený chlorid, hnědec, hrubozrnný písek, písek a silit. Víte, co to všechno je?“

McGrath s Milosevicem pokrčili rameny a zavrtěli hlavou.

„Geologie,“ poučil je Brogan. „Lidi v Quanticu si podali tu otevřenou dodávku. Geologové z jednotky analýzy materiálu. Prozkoumali bláto, které odhazují kola na blatníky. Zjistili, z čeho se skládá, a přišli na to, odkud dodávka pochází. Malé úlomky a usazeniny nalepené na plechu. Něco jako geologické otisky prstů.“

„Dobře, odkud tedy pochází?“ zeptal se McGrath.

„Vyjela z Kalifornie. Koupil ji před deseti lety v Mohave pěstitel citrusů Dutch Borken. To pro nás zjistil výrobce. Pak přichází geologie. Odborníci tvrdí, že několik let strávila v Montaně. Potom s ní přijeli k nám, severní cestou přes Severní Dakotu, Minnesotu a Wisconsin.“

„Jsou si tím jistí?“ zapochyboval McGrath.

„Jako by to měla dodávka zapsané v palubním deníku,“ ujistil ho Brogan. „Kromě toho, že to nestojí na papíře, ale na blatníku.“

„Kdo je ten Dutch Borken?“ zeptal se McGrath. „Je do toho nějak zapletený?“

Brogan zavrtěl hlavou.

„Dutch Borken je mrtvý.“

„Jak dlouho?“ pokračoval McGrath ve vyptávání.

„Už několik let. Půjčil si peníze, se zemědělstvím to šlo z kopce, banka chtěla zaplatit dluh, Brogan si strčil dvanáctikalibr do pusy a rozmetal svou hlavu po celé Kalifornii.“

„A dál?“ zeptal se McGrath.

„Dodávku ukradl jeho syn. Technicky vzato byla totiž majetkem banky. Vzal roha a už ho nikdo neviděl. Banka to nahlásila, místní poldové ho hledali, ale nenašli. Není přihlášená. Dopravní inspektorát o ní nic neví. Poldové to vzdali, protože koho zajímá omlácená stará dodávka? Domnívám se, že s ní Borken junior ujel do Montany. Odborníci si jsou stoprocentně jistí, že dva roky strávila v Montaně.“

„Máme něco o Borkenu juniorovi?“ zeptal se McGrath.

Brogan přikývl. Zvedl další arch papíru.

„Máme toho o něm spoustu. Je prolezlý celou databází jako houba. Jmenuje se Beau Borken. Třicet pět let, šest stop vysoký a váží čtyři sta liber. Je ho pěkný kousek. Extrémní pravičák s paranoidními sklony. V současné době vůdce militantní skupiny. Banda fanatiků. Spolupracují se všemi podobnými skupinami v zemi. Akutně podezřelý z loupeže na severu Kalifornie. Přepadli obrněný vůz s dvaceti miliony v dluhopisech na doručitele. Řidiče zabili. Vyšetřovatelé se domnívají, že šlo o akci militantní skupiny, protože lupiči na sobě měli části vojenských uniforem. Borken odpovídal popisu. Nemohli mu to ale přišít. Záznamy nevysvětlují proč. A, co je pro nás důležité, Beau Borken také poskytl alibi Peteru Wayne Bellovi v tom případu se znásilněním. Takže je ve spojení s někým, koho již známe.“

Milosevic vzhlédl.

„A základnu mají v Montaně?“ zeptal se.

Brogan přikývl.

„Můžeme plus minus určit přesnou oblast. Odborníci v Quanticu trvají na několika údolích na severozápadě Montany.“ ‚ „To mohou být tak přesní?“ nevěřil Milosevic.

Brogan opět přikývl.

„Volal jsem jim. Tvrdí, že usazeniny na blatníku pocházejí z velice specifické oblasti. Říkali něco o prastarých skalách odřených před milionem let postupujícími ledovci, které teď leží blíž u povrchu, než je obvyklé, a smísily se s normální skálou, která je pořád velice stará, ale novější než ty původní. Víte, jak to myslím? Neobvyklá kombinace. Ptal jsem se jich, jak si mohou být tak jistí. Odpověděli, že to prostě poznali, jako já poznám svoji matku na vzdálenost padesáti stop na chodníku. Tvrdili, že to pochází z jednoho ze severojižních ledovcových údolí v severozápadní špičce Montany, kde se staré velké ledovce valily dolů do Kanady. A našli také rozdrcený pískovec, úplně jiný, len ale používají lesáci na opravu tamních cest.“

„Dobře,“ souhlasil McGrath. „Takže ti chlapi strávili několik let v Montaně. Museli se tam ale nutně vrátit?“

Brogan zamával třetí hromádkou papírů. Rozložil mapu. A poprvé od pondělka se usmál.

„To si pište. Podívejte se na mapu. Přímá cesta z Chicaga do Montany vede přes Severní Dakotu. Jeden farmář si tam vyšel dneska ráno na procházku. A víte, co našel v příkopu?“

„Co?“ zeptal se McGrath.

„Mrtvolu. V příkopu v koňařské krajině, na míle daleko od civilizace. Takže zavolal policajty, policajti vzali otisky prstů a počítač vyplivl jméno.“

„Jaké?“

„Peter Wayne Bell,“ oznámil Brogan. „To je ten chlápek, co ujel s Holly.“

„On je mrtvý?“ podivil se McGrath. „Jak se to stalo?“

„To nevím. Třeba nějaká roztržka? Ten chlap měl mozek v poklopci. Možná vyjel po Holly a Holly ho zlikvidovala. Ale podívejte se, když položíme pravítko na mapu. Vraceli se do Montany. To je na beton. Jinam jet nemohli.“

„V čem?“ zauvažoval McGrath. „Bílá dodávka to nebyla.“

„Ale ano, byla,“ ujistil ho Brogan.

„Ten econoline byla jediná dodávka, která byla nahlášená jako ukradená,“ namítl McGrath.

Brogan zavrtěl hlavou. Zvedl čtvrtou hrst papírů.

„Dostal jsem nápad. Prověřil jsem, jestli si Rubin nepůjčil dodávku.“

„Kdo?“

„Rubin, ten mrtvý zubař. Ověřil jsem, jestli si nepůjčil dodávku.“

McGrath se na něj podíval.

„Proč by si měl nějaký zubař půjčovat dodávku?“

„On si ji také nepůjčil. Napadlo mě, že si ji ti chlapi půjčili na jeho kreditní kartu, když ho chytili. Dávalo to smysl. Proč by riskovali krádež auta, když si ho mohli s ukradenou peněženkou napěchovanou kreditními kartami a řidičským průkazem půjčit? Tak jsem trochu telefonoval. V Chicago-You-Drive v South Side mi sdělili, že půjčili Ford Econoline doktoru Rubinovi v devět hodin v pondělí ráno. Zeptal jsem se, jestli souhlasila fotografie na řidičáku. Řekli mi, že se nedívali. Pokud kreditní karta projde přístrojem, je jim zbytek jedno. Zeptal jsem se jich, jakou barvu ten econoline měl. Dozvěděl jsem se, že všechny dodávky mají bílé. A nápis na boku? Zelená písmena, Chicago-You-Drive, ve výšce hlavy.“

McGrath přikývl.

„Zavolám Harlandu Websterovi. Rád bych se podíval do Montany.“

* * *

„Nejdřív do Severní Dakoty,“ zněla Websterova odpověď.

„Proč?“ nerozuměl McGrath.

Na druhém konci telefonu se rozhostilo ticho.

„Musíme postupovat krok za krokem,“ řekl Webster. „Musíme prověřit, jak to vypadá s tím Peterem Wayne Bellem. Takže první zastávka bude v Severní Dakotě.“

„Jste si jistý, šéfe?“

„Trpělivá, důkladná práce. To je to, co teď potřebujeme. Musíme shromáždit vodítka. Už jste se dostali pěkně daleko. Ten Brogan odvedl dobrou práci. Začíná se mi líbit.“

„Tak se do toho, šéfe, pusťme. Přímo v Montaně.“

„Nemůžeme si dovolit spěch, dokud neznáme zbytek. Například kdo, kde a proč. To musíme, Macku, zjistit jako první.“

„Víme už kdo a kde. Je to ten Beau Borken. V Montaně. To je snad jasné?“

Další odmlka ve Washingtonu.

„To je sice pravda. Ale proč?“

McGrath si přitiskl telefon pod bradu a zapálil si další cigaretu.

„To nevíme,“ připustil neochotně.

„Podívali jsme se na ty fotky. Poslal jsem je na oddělení psychologie. Cvokaři si s nimi trochu pohráli.“

„K čemu došli?“ zeptal se McGrath.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Webster. „Jsou to chytré hlavičky, co se dá ale vyčíst z nějaké pitomé fotky?“

„Došli k nějakému závěru?“

„K jistému ano. Domnívají se, že tři chlapi patří k sobě a ten velký je sólo. Ti tři vypadají stejně. Všiml jste si toho? Stejný původ, stejná vizáž, možná dokonce stejné geny. Mohli by být příbuzní. Bell je z Kalifornie z Mohave, souhlasí? Beau Borken taky. Všichni tři pocházejí nejspíš ze stejné oblasti. Typičtí obyvatelé západního pobřeží. Ale ten velký chlápek je odlišný. Odlišné oblečení, odlišné držení těla, liší se i fyzicky. Antropologové v Quanticu mají pocit, že by mohl být cizinec, nebo alespoň napůl či z druhé generace. Světlé vlasy, modré oči, ale trochu jiné rysy. Tvrdí, že by mohl pocházet z Evropy. A je velký. Ne vymakaný z tělocvičny, ale přirozeně velký.“

„Takže jaké z toho vyvozují závěry?“

„Možná je Evropan. Velký drsný chlápek. Obávají se, že by mohl být něco jako terorista. Nebo námezdní voják. Procházejí teď záznamy ze zámoří.“

„Terorista? Námezdní voják? Ale proč?“

„To je ta otázka,“ řekl Webster. „Musíme zjistit, proč. Jestli je ten chlap skutečně terorista, jaký má úkol? Proč ho najali? Kdo je hnací silou? Najala ho Borkenova militantní skupina, aby jim pomohl, nebo je to naopak? Je šéfem? Naverboval Borkenovu skupinu pro své zájmy ve Státech?“

„Co tedy podnikneme?“

„Přiletím na O’Hare,“ oznámil Webster. „Převezeme, Macku, velení sem k nám. V takhle velkém případu na to mám právo. Starý to ode mne očekává.“

„Který starý?“ zeptal se McGrath kysele.

„Oba,“ sdělil Webster.

* * *

Brogan vyjel k letišti O’Hare v podvečer, šest hodin po debaklu s Mexičany v dodávce v Arizoně. McGrath seděl vedle něj, Milosevic vzadu. Nikdo nemluvil. Brogan zaparkoval fordku Úřadu na rozjezdové dráze ve vojenské části za ostnatým drátem. Seděli v autě a čekali, až z Adrews přiletí lear FBI. Přistál za dvacet minut. Viděli, jak kolem nich rychle proroloval. Se řvoucími motory zastavil v záři letištních kuželových světel. Otevřely se dveře a vysunuly se schůdky. Ve vchodu se objevil Harland Webster a rozhlédl se kolem. Všiml si jich a mávl, aby k němu přišli. Ostré, naléhavé gesto. Zopakoval je dvakrát.

Vlezli do malého letadla. Schůdky se zasunuly a dveře se za nimi zavřely. Webster je odvedl ke skupině sedadel. Dvě a dvě proti malému stolu. Posadili se, McGrath s Broganem proti Websterovi s Milosevicem. Zapnuli bezpečnostní pásy a lear se opět rozjel. Otočil se na vzletovou dráhu a čekal. Třásl se, vibroval a potom se dal do pohybu, nabral na dlouhé betonové dráze rychlost a vyhoupl se do vzduchu. Naklonil se na severozápad a hlučná cesta pokračovala.

„Dobře,“ řekl Webster. „Podívejme se na to takto. Dceru předsedy Výboru náčelníků štábů unese teroristická skupina se zahraničním vlivem. Vznesou na něj požadavky. Požadavky vojenských rozměrů.“

McGrath zavrtěl hlavou.

„Nesmysl. Jak by to mělo fungovat? Nahradili by ho někým jiným. Starých vojáků, kteří by rádi usadili své tlusté zadky v Pentagonu, se najde víc než dost.“

Brogan opatrně přikývl.

„Souhlasím, šéfe. S tím by se nikam nedostali.“

Webster přikývl na souhlas.

„Přesně tak. Co nám tedy zbývá?“

Odpovědi se nedočkal. Nikdo to nechtěl vyslovit nahlas.

* * *

Lear letěl za zapadajícím sluncem a přistál ve Fargo v Severní Dakotě. V autě na ně čekal agent z pobočky v Minneapolisu. Brogan s Milosevicem na něj nějak zvlášť nezapůsobili a byl příliš hrdý, než aby dal najevo, že na něj zapůsobil vedoucí agent z Chicaga. Rozhodně ale byl vzrušením bez sebe, že se setká s Harlandem Websterem. Napjatý a odhodlaný ukázat, že svému řemeslu rozumí.

„Našli jsme jejich skrýš, pane,“ oznámil. „Použili ji minulou noc a pak pokračovali v cestě. To je jasné. Asi míli od místa, kde bylo nalezeno mrtvé tělo.“

Vezl je na severozápad, dvě hodiny napjatého, houstnoucího mlčení, jak se auto jako hmyz proplétalo nekonečnými plochami ječmene, pšenice, fazolí a ovsa. Potom odbočili doprava a reflektory vykrojily pohled na nekonečné pastviny a temnou, šedou oblohu. Slunce zmizelo na západě. Místní agent prokličkoval zatáčkami a zastavil vedle farmářské ohrady. Ohrada mizela v temnotě, ale světla zachytila policejní pásku nataženou mezi dvěma stromy, policejní auto a koronerův vůz čekající dvacet yardů opodál.

„Tady našli to tělo,“ oznámil agent.

Měl s sebou baterku. Nebylo toho moc vidět. Jen příkop mezi silnicí a ohradou, zarostlý trávou a na deseti yardech sešlapaný. Tělo odvezli, ale čekal na ně ohledavač mrtvol, aby jim sdělil podrobnosti.

„Velice podivné. Byl uškrcen. O tom není pochyb. Chytili ho a přimáčkli na něco měkkého. Po celém obličeji a v očích měl petechie. Malé podlitiny, které vzniknou při asfyxii.“

McGrath pokrčil rameny.

„Co je na tom divného. Nejraději bych toho mrzáka uškrtil vlastní rukou, kdybych mohl.“

„Zvláštní je, co se stalo předtím a potom. Než ho uškrtili, byl vystaven extrémnímu násilí. Jako by s ním mrštili o zeď nebo možná o bok náklaďáku. Vzadu měl prasklou lebku a zlomené tři kosti. Potom ho nakopli do žaludku. Vnitřnosti měl na kaši. Úplně urvané. Extrémní násilí, obrovská síla. Ať už to udělal kdokoliv, nechtěl bych, aby se vrhnul na mne.“

„Co se stalo potom?“ zeptal se McGrath.

„Potom ho přenesli. Hypostáze je celá obrácená. Jako by ho někdo nejprve zmlátil, uškrtil, nechal hodinu ležet, potom si to rozmyslel, odnesl tělo sem a hodil do příkopu.“

Webster, McGrath a Brogan přikývli. Milosevic se díval do příkopu. Přešli na krajnici, chvíli pozorovali rozlehlou, temnou krajinu a potom se otočili zpátky k autu.

„Děkuju, doktore,“ poděkoval Webster bezvýrazně. „Dobrá práce.“

Doktor přikývl. Dvířka auta se zabouchla. Agent nastartoval a rozjel se dál po cestě, na západ, tam, kde zapadlo slunce.

„Ten velký chlap to kočíruje,“ řekl Webster. „Najal ty zbývající tři, aby pro něj pracovali. Peter Wayne Bell porušil pravidla hry. Začal si s Holly. Bezmocné, zraněné, mladé a hezké ženě nedokázal odolat.“

„Souhlas,“ ozval se Brogan. „Ten velký chlap je profesionál. Námezdní voják, terorista nebo něco podobného. Znásilnění rukojmího se mu nehodilo do krámu. Tak se naštval a Bella zlikvidoval. Vyžaduje od svých podřízených sebekázeň.“

Webster přikývl.

„Tak se to muselo stát. Nikdo jiný to udělat nemohl. Je šéf, má autoritu a dost fyzické síly na to, aby dokázal taková jatka.“

„Myslíte si, že ji chránil?“ zeptal se McGrath.

„Bylo to v jeho zájmu,“ odpověděl Webster suše.

„Tak je třeba ještě v pořádku,“ zadoufal McGrath.

Nedočkal se žádné odpovědi. Po míli zahnulo auto ostře doleva a rozskákalo se na polní cestě. Reflektory sklouzly po shluku dřevěných budov.

„Tady přespali,“ sdělil agent. „Je to stará koňařská farma.“

„Obydlená?“ otázal se McGrath.

„Do včerejška ano. Dneska ani živá duše.“

Zastavil před stájí. Všech pět jich vystoupilo do tmy, Vrata zůstala otevřená. Agent čekal u auta a Webster, McGrath, Brogan a Milosevic vešli dovnitř. Svítili si baterkami. Ve stáji byla tma a vlhko. Kamenná podlaha zelená mechem. Po obou stranách stání pro koně. Šli dál. Uličkou až na konec stáje. Stání na pravé straně bylo rozstřílené brokovnicí. Zadní stěna se téměř rozpadla. Prkna se rozletěla na kusy. Všude ležely úlomky ztrouchnivělého dřeva.

V levém posledním stání našli matraci. Pohozenou na zelených kamenech. Kovovým kruhem na zadní stěně byl protažený řetěz. Kruh tam zabudovali před sto lety, aby k němu přivazovali koně. Minulou noc však k němu byla přivázaná žena, řetězem připevněným na zápěstí. Webster se sehnul a zvedl lesklá chromovaná pouta, zamčená v koncích řetězu. Brogan si klekl a sebral z matrace dlouhé tmavé vlasy. Potom se připojil k Milosevicovi a prohledali spolu ostatní stání. McGrath je pozoroval. Pak vyšel ze stáje. Obrátil se směrem na západ a díval se k místu, kde slunce zmizelo za horizontem. Jako by chtěl dohlédnout pět set mil daleko a spatřit Holly.

23 KAPITOLA

Holly nikdo neviděl, protože byla sama, zavřená ve vězení, které pro ni postavili. Z lesní mýtiny ji odvedly čtyři mlčenlivé ženy oblečené v neforemných zelených pracovních uniformách, obličeje pomazané noční kamufláží, automatické zbraně přehozené přes rameno, u pasů chřestící pouzdra s náboji. Oddělily ji od Reachera a provlekly temnotou přes mýtinu do lesa, uličkou syčících, plivajích, posměšných lidí. Potom následovala bolestivá míle po kamenité stezce, opět ven z lesa a k velké bílé budově. Nic jí neřekly. Jen ji nahnaly dovnitř a vystrkaly po schodech do druhého patra. Otevřely důkladné nové dveře a strčily ji přes práh do místnosti. Práh byl víc než stopu vysoký, protože podlaha v místnosti ležela výš než chodba přede dveřmi. Klopýtla a vpotácela se dovnitř. Dveře se za ní zabouchly a v zámku zarachotil klíč.

Místnost neměla žádná okna. Zamřížovaná žárovka na stropě vydávala ostré, jasně žluté světlo. Všechny čtyři stěny, podlaha a strop byly z nových, neopracovaných borovicových prken, která pronikavě voněla čerstvým dřevem. Na druhém konci místnosti stála postel. Prostý železný rám a tenká, pomačkaná matrace. Jako vojenské lehátko nebo vězeňská pryčna. Na posteli ležely dvě sady oblečení. Dva páry vojenských pracovních kalhot a dvě košile. Mdlá zeleň, jakou na sobě měly čtyři mlčenlivé ženy. Dokulhala k posteli a přejela po nich rukou. Staré a obnošené, ale čisté. Vyžehlené. Puky na kalhotách jako břitva.

Otočila se a pečlivě si místnost prohlédla. Byla malá. Zhruba šestnáct čtverečních stop. Cítila ale, že je menší než by měla být. Rozměry neseděly. Všimla si zvýšené podlahy. Odhadovala, že se zdmi a stropem je to stejné. Dovlekla se ke stěně a poklepala na nová prkna. Zněla dutě. Musel být za nimi volný prostor. Někdo postavil tuto dřevěnou skořápku uvnitř větší místnosti. A postavil ji dobře. Nová prkna k sobě těsně doléhala. Škvíry mezi nimi však byly vlhké. Sklonila se k nim a začichala. Zachvěla se. Místnost páchla strachem.

Jeden roh místnosti byl přepažený. Jednoduchá přepážka měla dveře. Dobelhala se k nim a otevřela je. Koupelna. Záchod a umyvadlo. Odpadkový koš s novým plastikovým pytlíkem. Nad vanou sprcha. Levná bílá keramika, ale zbrusu nová. Pečlivě zapuštěná. Úhledně obložená kachlíky. Na poličce mýdlo se šamponem. Opřela se o zárubeň a dívala se na sprchu. Dívala se na ni dlouho. Potom ze sebe stáhla špinavé šaty od Armaniho. Sbalila je a hodila do koše. Pustila sprchu a vstoupila pod proud vody. Třikrát si umyla vlasy. Vydrhla své bolavé tělo. Pod sprchou stála téměř hodinu.

Potom odkulhala zpátky k posteli a vybrala si jednu sadu oblečení. Padlo jí téměř jako ulité. Lehla si na postel, dívala se do borovicového stropu a naslouchala tichu. Poprvé po více než šedesáti hodinách byla sama.

* * *

Reacher sám nebyl. Nacházel se stále na lesní mýtině. Stál dvacet stop od bílého econolinu, připoután řetězem ke stromu, pod dozorem šesti tichých mužů se samopaly. Psi se toulali volně po mýtině. Reacher se opíral zády o drsnou kůru, čekal a pozoroval stráže. Byla mu zima. Cítil, jak se mu vlasy slepují borovicovou smůlou. Stráže byly ve střehu, šest stop od něj, zbraně namířené, v tmavých, namaskovaných obličejích jim svítily oči. Na sobě měly olivové pracovní uniformy. Na ramenou se jim rýsovaly nějaké půlkruhové výložky. Byla příliš tma, než aby je Reacher dokázal rozluštit.

Všem šesti bylo okolo čtyřiceti. Štíhlí a vousatí. Se zbraněmi uměli zacházet. Ostražití. Tiší. Zvyklí pohybovat se v noci. To Reacher viděl. Vypadali jako zbytek malé pěší roty, které se podařilo přežít. Jako by před dvaceti lety jako mladí rekruti vešli do lesa na noční hlídku a již se nikdy nevrátili.

Napřímili se do pozoru, když se za nimi ozvaly kroky. Zvuky se v nočním tichu rozléhaly s bizarní hlasitostí. Křupání bot, pleskání dlaní o pažby. Reacher se podíval na mýtinu a uviděl přicházet sedmého muže. Mladšího, zhruba tak třicet pět. Vysokého, hladce oholeného, nenamaskovaný obličej, uniforma bez poskvrnky, boty nablýskané. Na rameni půlkruhové výložky. Něco jako důstojník.

Šest čtyřicetiletých vojáků ustoupilo, zasalutovalo a důstojník dodusal až k Reacherovi. Vyndal z kapsy krabičku cigaret a jednu vytáhl. Zapálil si, nechal zapalovač hořet a posvítil Reacherovi do obličeje. Díval se na něj přes třepotající se plamínek, v očích prázdný výraz. Reacher mu pohled vracel. Důstojník měl na širokých ramenech malou hlavu s úzkým tvrdým obličejem vyhublým do předčasných vrásek a propadlin. V ostrých stínech plamínku to vypadalo, že mu chybí. Místo úst jen štěrbina. Chladné oči, planoucí pod obočími potaženými tenkou kůží. Vojenský sestřih tak týden starý, vyholené vlasy mu začínaly dorůstat. Zíral na Reachera a nechal zapalovač zhasnout. Rukou si přejel po hlavě. Strniště mu pod dlaní v nočním tichu hlasitě zapraskalo.

„Jsem Dell Fowler,“ představil se. „Místní šéf štábu.“ ‚ Tichý hlas. Západní pobřeží. Reacher se na něj podíval a pomalu přikývl.

„Nechcete mi prozradit, jakého štábu jste šéf?“ zeptal se.

„Loder vám to nevysvětlil?“ podivil se Fowler.

„Loder nám nevysvětlil vůbec nic. Měl plné ruce práce, aby nás sem dostal.“

Fowler se mrazivě usmál.

„Loder je idiot. Dopustil se pěti hrubých chyb. Vy jste jedna z nich. Vězí teď v pěkném maléru. Stejně jako vy.“

Pokynul jednomu ze stráží. Stráž vystoupila vpřed a podala mu z kapsy klíč. Namířila zbraň a Flower odemkl Reacherovi řetěz. Se zazvoněním se svezl po kmeni na zem. Kov o dřevo, hlasitý zvuk v nočním lese. Přiběhl pes a začenichal. Mezi stromy se pohnuli lidé. Reacher se odlepil od stromu a snažil se rozproudit krev v paži. Všech šest stráží udělalo krok vpřed. Opět namířily zbraně. Reacher pozoroval hlavně a Flower ho popadl za ruku a otočil. Spoutal mu zápěstí za zády. Kývl. Dvě stráže zmizely v lese. Třetí mu zaryla zbraň do zad. Čtvrtá zaujala pozici vzadu.

Dvě popošly dopředu. Fowler se postavil vedle Reachera a chytil ho za loket. Vedl ho k malému dřevěnému baráku na druhé straně mýtiny. Na volné prostranství dopadalo měsíční světlo. Reacher si přečetl nápis na Fowlerových záložkách. Stálo na nich: Montanská domobrana.

„Tohle je Montana?“ zeptal se. „Loder mluvil o zcela nové zemi.“

Fowler pokrčil rameny.

„Předběhl dobu. Zatím je to pořád ještě Montana.“

Došli k baráku. Stráže vepředu otevřely dveře. Do temnoty se vylilo žluté světlo. Stráž se zbraní v Reacherových zádech ho strčila dovnitř. U zadní stěny stál Loder. Ruce měl spoutané za zády. Hlídal ho další štíhlý vousatý strážce se samopalem. Byl o něco mladší než ostatní, vousy úhledněji zastřižené. Napříč přes čelo se mu táhla bílá jizva.

Fowler ho obešel a posadil se za prostý dřevěný stůl. Ukázal na židli. Reacher se posadil, ruce spoutané, za zády šest vojáků. Fowler se díval, jak si sedá, a potom obrátil pozornost k Loderovi. Reacher sledoval jeho pohled. Když Lodera v pondělí viděl, vyzařovala z něj vyrovnanost, jistá chladná výkonnost, oči měl tvrdé. To teď všechno zmizelo. Třásl se strachy. Pouta mu za zády rachtala. Reacher ho pozoroval a myslel si: ten chlap má hrůzu ze svých vůdců.

„Takže pět chyb,“ prohlásil Fowler.

Stále mluvil tiše. Sebevědomě. Uvolněně. Byl to tichý, odhodlaný hlas muže, který si je vědom své moci. Odmlčel se a Reacher slyšel praskání bot v lese za sebou.

„Snažil jsem se,“ ozval se Loder. „A přivezl jsem ji, nebo snad ne?“

Řekl to prosebně a nešťastně. Hlas muže, který ví, že vězí až po uši v maléru, a není mu přesně jasné proč.

„Je přece tady?“ namítl znovu.

„Zázrakem,“ odpověděl Flower. „Způsobil jsi nám spoustu potíží. Naši lidé museli nechat své práce a napravovat tvou neschopnost.“

„Co jsem udělal špatně?“ zeptal se Loder.

Odtáhl se od zdi, ruce spoutané za zády, a otočil se k Reacherovi. Zoufale se na něj podíval, jako by ho žádal o podporu.

„Pět chyb,“ zopakoval Fowler. „Za prvé jsi spálil dodávku, za druhé jsi spálil auto. To je příliš nápadné. Proč jsi, sakra, nedal inzerát do novin?“

Loder neodpověděl. Pohyboval ústy, nevyšel z nich však žádný zvuk.

„Za třetí jsi chytil tohohle chlapa,“ pokračoval Fowler.

Loder se znovu podíval na Reachera a prudce zavrtěl hlavou.

„Ten chlap je úplná nula,“ bránil se. „Neštěkne po něm ani pes.“

„Přesto jsi měl počkat. A za čtvrté jsi ztratil Petera. Co se s ním přesně stalo?“

Loder znovu pokrčil rameny.

„Nevím,“ řekl.

„Dostal strach,“ prohlásil Fowler. „Dopustil ses tolika chyb, že dostal strach a zdrhnul. To je to, co se stalo. Napadá tě nějaké jiné vysvětlení?“

Loder se na něj jen prázdně díval.

„A za páté jsi zabil toho zubaře. To určitě nebudou vyšetřovat, viď? Měla to být vojenská akce. Politická. A ty jsi k ní přidal další faktor.“

„Jaký zubař?“ ozval se Reacher.

Fowler po něm loupl očima a shovívavě se usmál, jako by Reacher byl divák, kterého může použít k ještě většímu ponížení Lodera.

„To auto ukradli zubařovi. Načapal je při tom. Měli počkat, až bude vzduch čistý.“

„Připletl se nám do cesty. S sebou jsme ho přece vzít nemohli,“ bránil se Loder.

„Mě jste přivezli,“ podotkl Reacher.

Loder se na něj podíval jako na debila.

„Ten chlap byl Žid,“ vysvětlil. „Židé u nás nemají co pohledávat.“

Reacher se rozhlédl po místnosti. Podíval se na výložky. Montanská domobrana. Montanská domobrana. Montanská domobrana. Pomalu přikývl. Zcela nová země.

„Kam jste odvedli Holly?“ zeptal se Fowlera.

Fowler si ho nevšímal. Ještě neskončil s Loderem.

„Zítra půjdeš před soud,“ oznámil mu. „Zvláštní tribunál. Předsedat mu bude velitel. Žaloba zní: ohrožení mise. Povedu ji já.“

„Kde je Holly?“ zeptal se ho Reacher znovu.

Fowler pokrčil rameny. Chladný pohled.

„Není daleko. Nemusíte si o ni dělat starosti.“

Potom se podíval Reacherovi přes rameno a oslovil stráže.

„Složte Lodera na zem,“ poručil.

Loder se vůbec nebránil. Nechal se mladším chlapíkem s jizvou bez námitek podržet. Nejbližší stráž otočila zbraň a vrazila mu pažbu do žaludku. Reacher slyšel, jak z něj vyrazila dech. Mladší chlap ho pustil a překročil. Vyšel z baráku, úkol splněn. Dveře se za ním s prásknutím zabouchly. Potom se Fowler obrátil k Reacherovi.

„Teď si promluvíme o vás,“ oznámil.

Hlas měl stále tichý. Tichý a sebevědomý. Sebejistý. Být sebejistý ale nebylo nic těžkého, ne uprostřed pustiny se šesti ozbrojenými podřízenými, hlídajícími muže spoutaného na židli. Spoutaného muže, který se právě stal svědkem názorné ukázky moci a brutality. Reacher pokrčil rameny.

„Co chcete vědět?“ zeptal se. „Mé jméno znáte. Řekl vám ho Loder. O tom nepochybuji. Pravděpodobně si ho zapamatoval i správně. O mnoho víc toho k povídání není.“

Rozhostilo se ticho. Fowler přemýšlel. Přikývl.

„O tom rozhodne velitel.“

* * *

Byla to sprcha, co ji přesvědčilo. Založila na ní své závěry. Dobrá zpráva i špatná. Zbrusu nová koupelna, levně, ale pečlivě zařízená způsobem, který by uspokojil každou dojímavou hospodyni v bídě celoročního autokempu. Ta koupelna prozradila Holly spoustu věcí.

Znamenala, že je rukojmí, které hodlají držet dlouhou dobu, ale s jistou mírou důstojnosti. Protože má hodnotu pro nějaký obchod. S jejím pohodlím a bezpečností handlovat nebudou. Tyto faktory nemají s vyjednáváním nic společného. Považují se za zaručené. Je vězněm, který se těší zvláštnímu postavení. Díky její hodnotě. Díky tomu, kým je.

Nešlo o ni osobně. Šlo o jejího otce. O styky, které má. Měla zůstat tady v té skličující, strachy naplněné místnosti, a být něčí dcerou. Sedět a čekat, až ostatní zváží její hodnotu: tím či oním směrem. A zatímco ji budou posuzovat, může se uklidňovat skutečností, že má vlastní sprchu.

Posadila se na postel. K čertu s tím vším, pomyslela si. Nebude tady sedět a čekat, až se o ní dohodnou. Narůstal v ní vztek. Dozrál a přeměnil se v pevné odhodlání. Dokulhala ke dveřím a po dvacáté zkusila kliku. Potom zaslechla kroky na schodech. Blížily se chodbou. Zastavily se u jejích dveří. V zámku se otočil klíč. Klika se pohnula. Ustoupila a dveře se otevřely.

Stál v nich Reacher. Za ním shluk maskovaných postav. Strčili ho dovnitř a dveře zase zabouchli. Slyšela, jak je zamykají a kroky dusají pryč. Reacher zůstal stát a rozhlížel se kolem.

„Vypadá to, že budeme bydlet spolu,“ poznamenal.

Podívala se na něj.

„Počítali jen s jedním hostem,“ dodal.

Neodpověděla. Jen sledovala, jak očima jezdí po místnosti. Po zdech, po podlaze, po stropě. Otočil se a podíval se ke koupelně. Pokýval hlavou. Obrátil se zpátky k ní a čekal na její komentář. Mlčela a přemýšlela, co mu říct a jakým způsobem.

„Je tady jen jedna postel,“ vypravila ze sebe nakonec.

Pokusila se těmi slovy sdělit daleko víc. Udělat z nich dlouhý proslov shrnutý do jedné věty. Pokusila se říct: ano, v dodávce jsme si byli blízcí. Ano, políbili jsme se. Dvakrát. Poprvé náhodou. Podruhé jsem tě požádala, protože jsem potřebovala uklidnění a pocit jistoty. Teď jsme se ale dvě hodiny neviděli. Dost dlouho na to, abych se za to, co jsme udělali, trochu styděla. Snažila se do těch pěti slov vložit celé toto sdělení a dívala se mu do očí, aby viděla, jak bude reagovat.

„Ty máš někoho jiného, že je to tak?“

Viděla, že to řekl jako vtip, ledabylou poznámku, kterou jí chtěl dát najevo, že souhlasí, chápe, a která jim má pomoct překonat nepříjemnou situaci. Neusmála se ale. Místo toho se přistihla, že kývá.

„Ano, mám někoho jiného. Co ti mám na to říct. Kdyby ho nebylo, možná bych se o tu postel ráda podělila.“

Pomyslela si: vypadá zklamaně.

„Nejspíš velice ráda, ale ten jiný tady je. Promiň. Nebyl by to nejlepší nápad.“

Četla mu v obličeji a měla pocit, že by měla ještě něco dodat.

„Promiň,“ zopakovala. „Nejde o to, že bych nechtěla.“

Pozorovala ho. Pokrčil rameny. Viděla, že si myslí: to není konec světa. A potom si pomyslel: ale mám pocit, jako by byl. Začervenala se. Byla mu podivným způsobem vděčná. Avšak připravená změnit téma.

„O co tady jde?“ zeptala se. „Řekli ti něco?“

„Kdo je ten šťastlivec?“ zeptal se Reacher.

„Prostě jeden šťastlivec,“ odpověděla. „O co tady jde?“

Oči měl zastřené. Zpříma se na ni dívala

„Zatraceně šťastný šťastlivec,“ řekl.

„Vůbec o tom neví.“

„Že tě unesli?“

Zavrtěla hlavou.

„O mých citech.“

Upřeně se na ni díval. Neodpovídal. V místnosti se rozhostilo dlouhé ticho. Potom opět zaslechla kroky. Přispěchaly k budově.

Předupaly po schodech. Zaduněly v chodbě. Zastavily se přede dveřmi. Do zámku zajel klíč. Dveře se otevřely. Za nimi se objevilo šest stráží. Šest samopalů. Holly udělala bolestivý krok dozadu. Stráže si jí ani nevšimly.

„Velitel vás očekává, Reachere,“ oznámila stráž vepředu.

Pokynula mu, aby se otočil. Zacvakla mu pouta za zády. Pevně je utáhla. Hlavní pušky ho vystrčila ze dveří ven na chodbu. Dveře se zabouchly a v zámku se otočil klíč.

* * *

Fowler sejmul sluchátka a zastavil magnetofon.

„Něco zajímavého?“ zeptal se velitel.

„Ani ne,“ odpověděl Fowler. „Říkala, že je tam jen jedna postel, a on působil zklamaně, jako by ji do ní chtěl dostat. Tak mu sdělila, že má přítele.“

„To jsem nevěděl,“ poznamenal velitel. „Řekla, kdo to je?“

Fowler zavrtěl hlavou.

„Jinak to ale funguje dobře?“ zeptal se ho velitel.

„Zvuk jasný jako zvon,“ potvrdil Fowler.

* * *

Reachera vyvlekli po schodech dolů a zpátky do noci. Stejnou cestou, jakou přišel, míli po kamenité stezce. Vedoucí stráž ho popadla za loket a postrkovala vpřed. Pospíchali. Téměř běželi. Zbraně používaly stráže jako bodec na pohánění dobytka. Cesta jim trvala patnáct minut. Předusali přes mýtinu k malému dřevěnému baráku. Strčili ho prudce dovnitř.

Loder ležel stále na zemi. Za prostým dřevěným stolem však seděl někdo nový. Velitel. To bylo Reacherovi jasné. Velice neobvyklý zjev. Zhruba šest stop vysoký, okolo čtyři sta liber těžký. Přibližně třicet pět let starý, husté vlasy tak světlé, že byly téměř bílé, po stranách krátce zastřižené a sčesané přes temeno tak, jak to nosí němečtí školáci. Hladký růžový obličej, otyle odulý, na tvářích jasně červené skvrny velikosti nikláku. Malá bezbarvá očka vmáčklá mezi tváře a bílá obočí. Vlhké rudé rty sešpulené nad bradou, která byla natolik pevná, že si udržela tvar i ve vrstvě špeku.

Na sobě měl obrovskou černou uniformu. Vzorně čistou černou košili vojenského střihu bez odznaků hodnosti, jen dva nárameníky, jaké nosili i ostatní. Široký kožený opasek, který se leskl jako zrcadlo. Nažehlené černé jezdecké kalhoty, nahoře bohatě rozšířené a zastrčené do vysokých černých bot nablýskaných stejně jako opasek.

„Pojďte dál a sedněte si,“ vyzval ho tiše.

Reachera postrčili k židli, na které seděl již předtím. Sedl si, ruce spoutané za zády. Stráže si kolem něj stouply do pozoru. Neodvažovaly se ani dýchat a jen se bezvýrazně dívaly do prázdna.

„Já jsem Beau Borken,“ představil se obr. „Velitel.“

Hlas měl vysoký. Reacher se na něj díval a cítil, jak z něj vyzařuje podivné kouzlo. Kouzlo neomezené moci.

„Musím dospět k rozhodnutí,“ oznámil Borken. „Potřebuji, abyste mi pomohl.“

Reacher si uvědomil, že uhnul pohledem. Jako by to kouzlo bylo silnější než on sám. Přinutil se pomalu otočit hlavu a podívat se přímo do toho velkého bílého obličeje.

„K jakému rozhodnutí?“ zeptal se.

„Jestli zůstanete naživu. Nebo jestli zemřete.“

* * *

Holly odtáhla postranní desku u vany. Věděla, že instalatéři nechávají pod vanou nepořádek, skrytý za ostěním. Úlomky trubek, kusy dřeva, někdy dokonce i nástroje. Použité listy pil, ztracené klíče. V pár bytech, ve kterých bydlela, našla nejrůznější věci. Tady ale nebylo nic. Lehla si na zem a prohledala celý prostor pod vanou, avšak bezvýsledně.

A veškeré příslušenství bylo důkladně zapuštěné. Trubky mizely v těsných dírách. Odborná práce. Možná by mohla zajet pákou podél silné trubky vedoucí ze záchodu. Kdyby měla páčidlo, mohla by uvolnit prkno. Žádné páčidlo ale v místnosti nebylo. Ani nic, čím by ho mohla nahradit. Koš na odpadky byl umělohmotný. Ohnul by se a zlomil. Nic jiného k dispozici neměla. Sedla si na podlahu a zaplavilo ji zoufalství. Potom zaslechla další kroky u dveří.

Tentokrát lehké. Úmyslně tlumené. Někdo se blížil tiše a opatrně. Neoficiální host. Pomalu se postavila. Vyšla z koupelny a zavřela dveře, aby schovala odhalenou vanu. Odkulhala k posteli a zámek cvakl a dveře se otevřely.

Do místnosti vstoupil muž. Mladý, oblečený do maskáčů, na obličeji černé líčidlo. Po čele se mu příčně táhla bílá jizva. Přes rameno měl přehozený samopal. Otočil se a tiše za sebou zavřel. Obrátil se k Holly a položil si prst na rty.

Zírala na něj. Cítila, jak v ní stoupá hněv. Tentokrát nebyla připoutaná na řetězu. Tentokrát toho chlapa zabije. Nepříčetně se usmála nad absurdností situace. Koupelna ji zachrání. Je vězněm, který se těší zvláštnímu postavení. Držený v zajetí důstojně a ohleduplně. Když ji někdo přijde obtěžovat a ona jej zabije, nemůže jim to přece vadit.

Muž s jizvou však jen držel prst na ústech a ukázal ke koupelně. Opatrně přešel po podlaze a otevřel dveře. Pokynul jí, aby ho následovala. Kulhala za ním. Podíval se na odmontované ostění na zemi a zavrtěl hlavou. Natáhl se a pustil sprchu. Nechal ji plným proudem téct do prázdné vany.

„Jsou tady mikrofony,“ vysvětlil. „Odposlouchávají vás.“

„Kdo, sakra, jste?“ zeptala se.

Sehnul se a vrátil ostění na své místo.

„To není k ničemu. Takhle se ven nedostanete.“

„Nějak se ven dostat musím.“

Muž zavrtěl hlavou.

„Podrobili místnost zkoušce. Velitel sem zavřel jednoho z tesařů, co ji stavěli. Řekl mu, že když se nedostane ven, uřízne mu ruce. Takže předpokládám, že se opravdu snažil.“

„Jak to dopadlo?“ zeptala se.

Muž pokrčil rameny.

„Velitel mu uřízl ruce.“

„Kdo, sakra, jste?“ zeptala se ještě jednou.

„FBI. Protiteroristická jednotka. Tajné poslání. Dostanu vás odtud.“

„Jak?“

„Zítra. Seženu džíp. Musíme utéct v něm. Nemohu přivolat pomoc, protože mi odposlouchávají rádio. Takže nasedneme do džípu, rozjedeme se na jih a budeme doufat, že to vyjde.“

„A co Reacher?“ zeptala se. „Kam ho odvedli?“

„Zapomeňte na něj. Do rána je mrtvý.“

Holly zavrtěla hlavou.

„Bez něj nikam nejedu.“

* * *

„Loder mě zklamal,“ pravil Beau Borken.

Reacher pokrčil rameny a podíval se do země. Loder se vyhrabal do sedu a zhrouceně se choulil v rohu místnosti.

„Zklamal také vás?“ zeptal se Borken.

Reacher neodpověděl.

„Chcete si do něj kopnout?“

Reacher dál mlčel. Věděl, kam ta hra spěje. Když řekne ano, bude ho muset ošklivě zranit. Proti čemuž v zásadě neměl žádné námitky, raději by to však udělal ze své svobodné vůle. Když odmítne, Borken ho nařkne, že je zbabělec bez smyslu pro spravedlnost a sebeúctu. Očividná hra bez naděje na vítězství. Tak mlčel, což byla taktika, kterou použil již tisíckrát předtím: když si nevíte rady, držte ústa.

„Do obličeje?“ navrhl Borken. „Nebo raději do koulí?“

Loder se na něj upřeně díval. V obličeji měl cosi napsaného. Reacher viděl, co to je. Oči se mu rozšířily úžasem. Loder ho prosil, aby ho nakopl on, aby to neudělal Borken.

„Lodere, koukej si zase lehnout,“ rozkázal Borken.

Loder se zavrtěl na bocích a sklouzl rameny na zem. Převaloval se tak dlouho, až ležel rovně v zádech. Borgen kývl na nejbližší stráž.

„Do obličeje,“ poručil.

Stráž přikročila k Loderovi a podrážkou boty mu přišlápla hlavu, aby se díval do místnosti. Potom ustoupila a kopla. Tvrdá rána těžkou botou. Loderova hlava poskočila dozadu a zaduněla o zeď. Z nosu se mu vyvalila krev. Borken chvíli nevzrušeně pozoroval, jak krvácí. Potom se obrátil zpátky k Reacherovi.

„Loder je jedním z mých nejlepších přátel.“

Reacher na to nic neřekl.

„Což vyvolává dvě otázky, že? Otázka první: proč uplatňuji tak přísné tresty, dokonce u svých starých přátel? A otázka druhá: jestli tak zacházím se svými přáteli, jak se chovám k nepřátelům?“

Reacher neodpovídal. Jestli si nevíte rady, držte ústa.

„Ke svým nepřátelům se chovám daleko hůř. Tak špatně, že si to nedokážete představit. Opravdu ne, věřte mi. A proč jsem tak přísný? Protože nám zbývají dva dny do jedinečné historické události. Změníme celý svět. Plán je hotov, operace běží. Proto musím svou přirozenou opatrnost dovést do nové dokonalosti. Můj starý přítel Loder se stal obětí síly dějin. Obávám se, že vy také.“

Reacher mlčel. Sklonil pohled a pozoroval Lodera. Byl v bezvědomí. V nose mu klokotala krev, jak trhaně dýchal.

„Máte pro mne nějakou cenu jako rukojmí?“

Reacher o tom přemýšlel. Neodpověděl. Borken pozoroval jeho obličej a usmál se. Mezi rudými rty mu vykoukly malé bílé zoubky.

„Řekl bych, že ne. Co mám tedy udělat s člověkem, který pro mne nemá žádnou hodnotu jako rukojmí? Ve chvíli obrovského historického pnutí?“

Reacher dál mlčel. Jen se díval. Přenesl váhu dopředu a čekal.

„Myslíte si, že vás zkopu?“

Reacher napjal nohy a připravil se ke skoku.

„Uklidněte se. 2ádné kopání nebude. Až nadejde čas, dostanete kulku do hlavy. Zezadu. Nejsem hloupý, abyste věděl. Mám oči a mozek. Jak jste vysoký? Dva dvacet? Ve formě a silný. A podívejte se na sebe, napjatá stehna, připravený ke skoku. Očividně trénovaný. Boxer ale nejste. Protože nemáte zlomený nos. A těžká váha jako vy bez zlomeného nosu, to by musel být výjimečný talent. Vaši fotku jsem ale v novinách nikdy neviděl. Takže jste jenom rváč, možná bývalý voják. Proto si na vás dám pozor. Žádné kopání, pouze kulka.“

Stráže chytily narážku. Šest pušek se sklonilo ze šikmého postavení na rameni a šest prstů se zaháklo za kohoutek.

„Máte v rejstříku nějaké těžké zločiny?“

Reacher pokrčil rameny a poprvé promluvil.

„Ne.“

„Čestný občan?“

Reacher opět pokrčil rameny.

„Řekl bych, že ano.“

Borken přikývl.

„Budu o tom přemýšlet,“ oznámil. „Život, nebo smrt, dám vám hned zítra ráno vědět.“

Zvedl svou tučnou paži a luskl prsty. Pět ze šesti stráží se pohnulo. Dvě šly ke dveřím a otevřely je. Třetí mezi nimi prošla ven. Zbývající dvě čekaly. Borken se postavil, na muže jeho váhy s překvapující lehkostí, a obešel stůl. Dřevěná prkna pod ním zapraskala. Čtyři čekající stráže se za něj zařadily a Borken vyšel bez jediného ohlédnutí ven.

* * *

Přešel přes mýtinu do dalšího baráku. Fowler na něj čekal, na uších sluchátka.

„Řekl bych, že někdo vešel dovnitř.“

„Proč?“ zeptal se Borken.

„Tekla sprcha. Přišel někdo, kdo věděl o těch mikrofonech. Další sprchu nepotřebovala. Právě se umyla. Někdo vešel dovnitř a pustil vodu, aby ho nebylo slyšet.“

„Kdo?“

Fowler potřásl hlavou.

„Nevím. Pokusím se to ale zjistit.“

Borken přikývl.

„Ano. Zjisti to.“

* * *

Muži a ženy ve zšeřelých ubytovacích barácích pracovali. Čistili zbraně. Zpráva o Loderovi se rychle rozkřikla. Věděli o tribunálu. A věděli, jak nejspíš dopadne. Můžou vybrat jakýchkoliv šest z nich do popravčí čety. Na popravčí četu dojde. Tím si byla většina jistá. U důstojníka jako Loder může velitel omezit trest na popravčí četu. K ničemu horšímu patrně nedojde. Takže čistili zbraně a potom si je zamčené a nabité položili k postelím.

Ti, kteří nasbírali dostatek prohřešků, aby se zúčastnili výkonu trestu, se snažili usnout. Jestli se velitel nespokojí s popravčí četou, čeká je spousta práce. Špinavé, nepříjemné práce. A i kdyby se tomu Loder vyhnul, je tady pořád ten druhý chlap. Velký chlap, kterého přivezli s federální děvkou. Neměl moc šance, že by přežil snídani. Nepamatovali se, že by nějaký zbloudilý cizinec vydržel déle.

* * *

Holly Johnsonová měla jedno pravidlo. Pravidlo, které jí vštěpovali jako rodinné motto. A dlouhý výcvik v Quanticu ho ještě upevnil. Bylo to pravidlo založené na tisíci letech vojenské historie a stovkách let zkušenosti s obranou práva. To pravidlo říkalo: doufej v nejlepší, ale připrav se na nejhorší.

Neměla důvod nevěřit, že nebude uhánět v džípu na jih, jakmile ho její nový spojenec opatří. Měl stejný výcvik Úřadu jako ona sama. Nepochybovala, že kdyby byly karty zamíchané opačně, dostala by ho bez nejmenších problémů ven. Takže věděla, že může zůstat sedět a čekat. Neměla to však v úmyslu. Doufala v nejlepší, ale připravovala se na nejhorší.

Koupelnu vzdala. Přes ni cesta nevede. Začala prohledávat místnost, palec po palci. Nová borovicová prkna byla pevně přitlučena k trámům, na všech šesti stranách. Dováděla ji k šílenství. Borovicová prkna palec silná, nejstarší možný postup, který se používal již tisíce let, a ona se přes ně nedokázala dostat. Pro samotnou ženu bez nářadí to mohl být stejně dobře pancíř bitevní lodi.

Tak se soustředila na hledání nářadí. Bylo to, jako by na vlastní kůži prožívala Darwinovu evoluční teorii. Opice slezly ze stromů a začaly vyrábět nástroje. Zkusila postel. Matrace byla k ničemu. Tenká, pomačkaná, bez pér. Rám už byl nadějnější. Sešroubovali ho z kovových trubek a patek. Kdyby se jí ho podařilo rozebrat, mohla by pravoúhlou patku připevnit na konec nejdelší trubky a získat tak sedm stop dlouhé páčidlo. Šrouby však byly přetřené barvou. V rukou měla sílu, ale pohnout s nimi se jí nepodařilo. Jen si pohmoždila prsty a koupala se v potu.

* * *

Lodera odvlekli pryč a Reachera zamkli se zbylou stráží. Voják si sedl za jednoduchý stůl a zbraň si opřel o jeho dřevěnou desku, hlavní namířenou přesně na Reachera. Reacher seděl na židli, ruce spoutané za zády. Dospěl k rozhodnutí. V žádném případě takhle nestráví celou noc. Chladně se podíval na vojáka, nadzvedl se a sjel rukama k bokům. Přitiskl si prsa na stehna a protáhl paže pod nohama. Narovnal se, opřel, položil si ruce do klína a usmál se.

„Dlouhé ruce,“ podotkl. „Má to svou výhodu.“

Stráž pomalu přitakala. Měla malé pichlavé oči zasazené hluboko v úzkém obličeji. Svítily na něj z tmavého líčidla nad mohutným plnovousem, jejich lesk však byl dostatečně nevinný.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Reacher.

Stráž zaváhala. Zavrtěla se na židli. Reacher viděl, že jistá vrozená zdvořilost ji nutí, aby odpověděla. Zdvořilost se však svářila s opatrností. Reacher se dál usmíval.

„Já jsem Reacher. To už ale víte. Jak se jmenujete vy? Strávíme tady spolu celou noc, tak bychom se měli chovat trochu civilizovaně.“

Stráž váhavě přikývla. Potom pokrčila rameny.

„Ray,“ představila se.

„Ray? To je křestní jméno, nebo příjmení?“

„Příjmení. Jmenuji se Joseph Ray.“

Reacher kývl hlavou.

„Těší mě, pane Rayi. Rád vás poznávám.“

„Říkejte mi Joe.“

Reacher se znovu usmál. Ledy byly prolomeny. Jako při vyšetřování. Reacher to dokázal již tisíckrát. Nikdy ale ne z druhé strany stolu. Nikdy nebyl tím, kdo má na rukách pouta.

„Joe, budete mi muset trochu pomoct. Potřebuji se zorientovat. Nevím, kde jsem, proč tu jsem a kdo jste vy všichni. Mohl byste mi poskytnou nějaké základní informace?“

Ray se na něj díval, jako by nevěděl, kde začít. Potom se rozhlédl po místnosti a zvažoval, jestli vůbec začít smí.

„Kde přesně jsme?“ zeptal se Reacher. „Můžete mi to prozradit?“

„V Montaně.“

Reacher přikývl.

„Dobře. Kde přesně v Montaně?“

„Blízko města York. Je to staré hornické město, nedávno opuštěné.“

Reacher znovu přikývl.

„Co tady děláte?“

„Stavíme baštu. Svou základnu.“

„Proč?“

Ray pokrčil rameny. Vyjadřování nepatřilo k jeho nejsilnějším stránkám. Nejdřív nic neříkal. Potom se naklonil a upadl do čehosi, co Reacherovi připomínalo mantru, něco, co již mnohokrát opakoval. Nebo něco, co již mnohokrát slyšel.

„Přišli jsme se sem skrýt před tyranií Ameriky. Musíme vztyčit nové hranice a říct, že v této nové zemi bude všechno jinak.“

„Jak jinak?“

„Musíme získat Ameriku zpět, kousek po kousku. Musíme vybudovat stát, kde bílí lidé budou žít volně, v klidu a míru, se zaručenými svobodami a právy.“

„Vy si myslíte, že to dokážete?“

„Jednou to již lidé dokázali. V roce 1776. Rozhodli se, že čeho je dost, toho je příliš. Řekli, že chtějí lepší zemi. My teď říkáme to samé. Chceme zpátky svou lepší zemi. A také ji dostaneme. Protože nyní postupujeme společně. Beauovým posláním bylo sjednotit lidi stejného smýšlení. Své poslání splnil, jsme jednotní a vezmeme si zpět starou dobrou zemi. Začneme tady, na tomto místě. A začneme teď.“

Reacher přikývl. Podíval se mu přes pravé rameno na tmavou skvrnu, kde na podlaze krvácel Loder.

„Takovýmhle způsobem? A co demokracie? Proč nejdete k volbám a nezvolíte nové politiky?“

Ray se smutně pousmál a zavrtěl hlavou.

„Volíme již dvě stě dvacet let. A je to čím dál tím horší. Vládu naše hlasy vůbec nezajímají. Vzala nám veškerou moc. Zaprodala naši zemi. Víte, kde sídlí skutečná vláda této země?“

Reacher pokrčil rameny.

„Ve Washingtonu?“

„Chyba. V New Yorku. V budově Spojených národů. Už jste se někdy zamyslel nad tím, proč jsou Spojené národy tak blízko u Wall Streetu? Protože to je naše vláda. Spojené národy a banky. To oni řídí svět. Amerika je jen malou součástí celého systému. Prezident má jen poradní hlas. Kvůli tomu jsou volby na nic. Myslíte si, že Spojené národy a světové banky zajímá, koho volíme?“

„Jste si tím jistý?“

„Jasně, že si tím jsem jistý. Viděl jsem, jak to funguje. Proč si myslíte, že posíláme miliardy dolarů Rusům, když máme v Americe chudobu? Myslíte si, že je to svobodné rozhodnutí americké vlády? Posíláme je proto, že nám to nařizují světové vlády. Víte, že máme v téhle zemi vojenské tábory? Stovky táborů po celé Americe? Většina z nich patří jednotkám Spojených národů. Cizí jednotky, které jsou připraveny jednat, kdybychom se vzbouřili. Čtyřicet tři z nich jsou koncentrační tábory. Tam by nás poslali, kdybychom se ozvali.“

„Jste si tím vším jistý?“

Ray vehementně přitakal.

„Jasně, že jsem si jistý. Beau má doklady. Můžeme to dokázat. Dějí se neuvěřitelné věci. Víte, že podle tajného federálního zákona se všem dětem narozeným v nemocnici implantuje pod kůži mikročip? Když je odebírají matce, není to proto, aby je umyli a zvážili. Namontují jim mikročip. Velice brzy budou celou populaci sledovat tajné satelity. Myslíte si, že vesmírné lodi provádějí vědecké pokusy? Myslíte si, že by světová vláda uvolnila prostředky na něco takového? Nesmysl. Vesmírné lodi vynášejí na oběžnou dráhu satelity na sledování lidí.“

„To nemyslíte vážně.“

Ray potřásl hlavou.

„Smrtelně vážně. Beau má doklady. Existuje další tajný zákon. Beauovi ho poslal jeden chlápek z Detroitu. Každé auto postavené v Americe po roce 1985 má tajnou vysílačku, takže satelity vidí, kudy jezdí. Koupíte si auto a na obrazovkách radarů v budově Spojených národů se objeví, kudy jezdíte, v kteroukoliv denní či noční hodinu. V Americe se přímo v tuto chvíli připravují cizí síly na oficiální převzetí moci. Víte, proč jsme poslali tolik peněz do Izraele? Ne proto, že by nás zajímal osud Izraelců. Co je nám do něho? Poslali jsme je na výcvik tajné světové armády Spojených národů. Izrael je něco jako experiment. Proč si myslíte, že Spojené národy Izraelcům dovolí, aby útočili na jiné národy? Protože Spojené národy jim to uložili. Cvičí je k převzetí světové moci. Na leteckých základnách Spojených národů stojí připraveno ke vzlétnutí tři tisíce vrtulníků. Černých vrtulníků bez jakéhokoliv označení.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Reacher znovu. Snažil se mluvit napůl vyděšeně a napůl pochybovačně. „O něčem takovém jsem nikdy neslyšel.“

„Což je důkazem, není-liž pravda?“

„Proč?“

„To je přece jasné. Myslíte si, že světová vláda dovolí přístup sdělovacím prostředkům? Světová vláda sdělovací prostředky ovládá. Vlastní je. Takže je logické, že to, co se skutečně děje, se do sdělovacích prostředků nedostane. Předhodí vám nevinné informace a tajemství si nechají pro sebe. Všechno je to pravda, věřte mi. Beau má dokumenty. Věděl jste vůbec, že americké dálnice mají pod povrchem tajné značení? Jen se jeďte podívat. Tajné značení pro pohyb světových jednotek. Připravují se k převzetí moci. Proto potřebujeme svou vlastní baštu.“

„Vy si myslíte, že na vás zaútočí?“

„O tom nepochybuji. Půjdou přímo po nás.“

„A vy máte pocit, že se ubráníte? Pár chlapů v malém městečku v Montaně?“

Ray zavrtěl hlavou.

„Není nás pár chlapů. Jsou nás stovky.“

„Stovka chlapů proti světové vládě?“

Ray opět zavrtěl hlavou.

„Ubráníme se. Beau je chytrý vůdce. Tohle území je výhodné. Jsme tady v údolí. Šedesát mil ze severu na jih, šedesát mil z východu na západ. Podél severního okraje se táhne kanadská hranice.“

Na důkaz svých slov mávl rukou, v úrovni očí, jako by předváděl úder karate. Reacher přikývl. O kanadské hranici věděl. Ray druhou rukou naznačil levý okraj neviditelné mapy.

„Rapid River,“ oznámil. „To je naše západní hranice. Velká divoká řeka. Nikdo se přes ni nedostane.“

Pustil kanadskou hranici a udělal ve vzduchu malé kolečko, jako by čistil okenní sklo.

„Národní les. Vidíte? Padesát mil, z jihu na západ. Hustý panenský les, kterým neprojdete. Lepší východní hranici bychom si nemohli přát.“

„A co na jihu?“

Ray sekl rukou ze strany na stranu v úrovni prsou.

„Strž. Přírodní past na tanky. Věřte mi, tankům rozumím. Nevede přes ni žádná cesta, jen jedna silnice a jedna stezka. Po dřevěném mostě přes průrvu.“

Reacher přikývl. Pamatoval si, jak bílá dodávka přerachotila přes dřevěnou stavbu.

„Ten most vyhodíme do vzduchu. Přes průrvu se nikdo nedostane.“

„A co ta silnice?“

„To je to samé. Vyhodíme do vzduchu most a jsme v bezpečí. Všechno je připravené.“

Reacher pomalu přikývl. Myslel na vzdušný útok, dělostřelectvo, rakety, řiditelné bomby, postupné pronikání zvláštních sil, jednotky dopravované letadlem, výsadkáře. Na SEAL válečného námořnictva, jak přemosťují řeku, a na námořní pěchotu přemosťující rokli. Na jednotky NATO ženoucí se z Kanady.

„A co Holly? K čemu potřebujete ji?“

Ray se usmál. Vousy se mu rozevřely a prosvitly jimi zuby, stejně zářivé jako oči.

„Beauova tajná zbraň. Zamyslete se nad tím. Světová vláda pověří jejího otce, aby vedl útok. K tomu ho jmenovali. Myslíte si, že ho jmenoval prezident? Nesmysl. Starý Johnson slouží světové vládě a čeká na tajný rozkaz zahájit akci. Až se sem ale dostane, co najde?“

„Co?“

„Přihrne se z jihu. První budova, kterou uvidí, bude stará správní budova na jihovýchodním cípu města. Byl jste v ní. Holly je v druhém patře. Prohlédl jste si tu novou místnost? Speciální konstrukce, dvojité zdi, dvacet dva palce od sebe. Dutý prostor je naplněn dynamitem a rozbuškami ze starých hornických skladů. První zbloudilá kulka vyhodí jeho milovanou dcerušku do království nebeského.“

Reacher opět pomalu přikývl. Ray se na něj podíval.

„Nežádáme příliš. Šedesát mil na šedesát mil, co to je? Území o rozloze tří tisíc šesti set čtverečních mil.“

„Proč ale právě nyní? Nač ten spěch?“

„Kolikátého dnes máme?“ zeptal se Ray.

Reacher pokrčil rameny.

„Červenec?“

„Druhého července,“ upřesnil Ray. „Zbývají nám ještě dva dny.“

„Do čeho?“

„Do Dne nezávislosti. Čtvrtého července.“

„Proč zrovna Den nezávislosti?“ nechápal Reacher.

„Vyhlásíme nezávislost. Pozítří. Zrození zcela nového národa. Vezmeme si, co nám patří. Svobodu pro normální lidi. Dobrovolně by nám ji nikdy nedali.“

24 KAPITOLA

Lear Úřadu doplnil ve Fargu palivo a rozletěl se přímo na jihovýchod do Kalifornie. McGrath se znovu pokusil prosadit Montanu, ale Webster ho přehlasoval. Trpělivě, jeden krok za druhým, tak zněla jeho cesta. Nejprve musí prověřit v Kalifornii toho Beaua Borkena a potom letět na Petersonovu vojenskou základnu v Coloradu, kde se setkají s generálem Johnsonem. McGrath byl jediným mužem v Úřadu, který si mohl dovolit na Webstera křičet, což také udělal, ale hádka neznamená vítězství, takže letěli nejprve do Mohave: McGrath, Webster, Brogan a Milosevic, všichni přetaženi, bez sebe úzkostí a napruženi v horkém hluku kabiny.

„Potřebuji veškeré informace, které se nám podaří získat,“ řekl Webster. „Pověřili mě osobním velením a lidé, kteří mě pověřili, se nespokojí s něčím mlhavým.“

McGrath po něm střelil pohledem a pomyslel si: nezahrávej si s Hollyiným životem, Webstere. Nic ale neřekl. Strnule seděl, dokud letadlo nezačalo klesat k letišti na okraji pouště.

Přistáli těsně po druhé hodině ráno. Času západního pobřeží. Agent zodpovídající za Mohave na ně čekal v autu na přistávací ploše. Vezl je na jih spícím městem.

„Rodina Borkenů pochází z Kendallu,“ vysvětloval. „Je to malé město padesát mil odtud. Farmářská oblast, pěstují se tam hlavně citrusy. Policejní oddělení se skládá z jediného muže. Šerif vás už očekává.“

„Dozvíme se od něj něco nového?“ zeptal se McGrath.

Agent za volantem pokrčil rameny.

„Možná ano. Je to malé město.“

Padesát mil pouštní nocí rychlostí osmdesáti pěti mil jim trvalo třicet šest minut. Kendall byl malý shluk budov pohozených uprostřed záplavy hájů. Stála v něm benzinová pumpa, obchod se smíšeným zbožím, prodejna místních pěstitelů a nízká cementová budova s prutovými anténami trčícími ze střechy. Na parkovací ploše před ní stálo švihácké černobílé auto s nápisem: šerif okresu Kendall. V budově za autem svítilo v jednom oknu světlo.

Pět agentů se protáhlo, zazívalo v suchém nočním vzduchu a jako jeden muž napochodovalo do cementové budovy. Šerifovi okresu Kendall bylo okolo šedesáti, mohutný a šedivý. Působil důvěryhodně. Webster mu pokynul, aby si zase sednul, a McGrath před něj položil na stůl čtyři fotografie na lesklém papíře.

„Znáte tyhle chlapy?“ zeptal se.

Šerif si fotografie přitáhl blíž a podíval se na každou zvlášť. Zvedl je a přerovnal. Potom je položil zpátky na stůl, jako by vykládal balíček obřích karet. Přikývl a sklonil se k noze stolu. Vytáhl roletu na zásuvkách. Vyjmul tři pořadače v hovězí kůži. Rozložil je pod tři fotografie. Krátkým prstem ukázal na první obličej.

„Peter Wayne Bell. Pochází z Mohave, ale trávil u nás spoustu času. Jak už asi víte, nebyl to zrovna nejpříjemnější týpek.“

Kývl k obrazovce počítače na konci stolu. Zeleně tam svítila stránka z celonárodní centrální databáze trestných činů. Byla to zpráva policajtů ze Severní Dakoty o totožnosti těla, které našli v příkopě. O totožnosti a kriminální minulosti.

Šerif pohnul zápěstím a položil prst na další fotografii. Byl to muž se zbraní, který strčil Holly Johnsonovou do lexusu.

„Steven Stewart. Zvaný Stevie nebo Malý Stevie. Farmářský kluk, žádný zázrak inteligence. Nervózní vyjukaný trouba.“

„Co na něj máte?“ zeptal se Webster.

Šerif pokrčil rameny.

„Nic závažného. Pomohlo mu, že byl tak zabedněný. Skupinka dětí páchala neplechy a hádejte, kdo tam ještě stál, když jsem se objevil? Malý Stevie. Několikrát jsem ho zavřel, ale nikdy to nebylo za nic, co by opravdu stálo za řeč.“

McGrath přikývl a potom ukázal na muže, který nastoupil dopředu do lexusu.

„A tenhle?“ zeptal se.

Šerif posunul prst a položil ho na chlápkův lesklý krk.

„Tony Loder. Ten už byl horší. Chytřejší než Stevie, hloupější než vy nebo já. Dám vám tu složku. Třeba mě potom už nebudete budit uprostřed noci. Uklidňující čtení na dobrou noc to ale není.“

„Tohohle velkého chlapa znáte?“ zeptal se Webster.

Šerif přejel prstem po fotografiích a zavrtěl prošedivělou hlavou.

„Nikdy jsem ho neviděl. Tím jsem si jistý. Zapamatoval bych si ho.“

„Domníváme se, že je cizinec,“ snažil se pomoct Webster. „Možná z Evropy. S přízvukem. Nic vám to neříká?“

Šerif jen znovu zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsem ho neviděl. Toho bych si pamatoval.“

„Dobře,“ řekl McGrath. „Bell, Stevie Stewart, Tony Loder a neznámý muž. Co mají společného s Borkenovými?“

Šerif pokrčil rameny.

„Starý Dutch Borken neměl s nikým nic společného. V tom spočíval jeho problém. Byl ve Vietnamu, u pěchoty, a když se vrátil, přestěhoval se sem. Přivezl si s sebou hezkou manželku a tlustého desetiletého kluka. Dal se do pěstování citrusů a dlouho se mu dařilo velice dobře. Byl to podivín, samotář, mezi lidi skoro vůbec nechodil. Řekl bych ale, že byl šťastný. Potom jeho manželka onemocněla a zemřela, kluk začal být divný, trh se několikrát otřásl, zisky šly dolů, pěstitelé dostali od banky úvěry, úroky stouply, cena půdy klesla, pojišťovací jistoty zmizely, voda na zavlažování podražila a pěstitelé se jeden po druhém položili. Borken se s tím nevyrovnal a strčil si brokovnici do pusy.“

Webster přikývl.

„Ten desetiletý tlustý kluk se jmenoval Beau Borken?“ zeptal se.

Šerif přikývl.

„Ano, Beau Borken. Velice divný kluk. Velice chytrý. Ale posedlý.“

„Posedlý čím?“ vyptával se dál McGrath.

„Začali k nám jezdit Mexičané,“ vysvětloval šerif. „Levná pracovní síla. Mladý Borken byl zásadně proti. Začal vyřvávat hesla typu ‚Kendall musí zůstat bílý‘. Připojil se k hnutí Johna Birche.“

„Takže byl rasista?“ řekl McGrath.

„Z počátku ano. Potom se vrhnul do všech možných konspiračních teorií. O tom, jak vládu řídí Židé. Nebo Spojené národy. Nebo obě strany dohromady. Ve vládě jsou samí komunisté, chtějí převzít celý svět a připravují na to tajné plány. Velká konspirace proti každému, zejména jemu. Banky řídí vládu, nebo to bylo, že vláda řídí banky? Každopádně v bankách jsou také komunisté a chystají se zničit Ameriku. Představoval si, že banka poskytla jeho otci půjčku jen proto, aby mu mohla půdu později zkonfiskovat a dát ji Mexičanům, černochům, nebo jiné ‚verbeži‘. Hrozně kvůli tomu zuřil.“

„A jak to dopadlo?“ ozval se Webster.

„Samozřejmě, že mu banka půdu vzala. Neplatil přece půjčku. Nedala ji však Mexičanům. Prodala ji té samé velké společnosti, které patří všechno tady okolo a vlastní ji penzijní fondy, což nejspíš znamená, že patří mně i vám, a žádným komunistům nebo Mexičanům.“

„Ten kluk však obviňoval konspiraci ze smrti svého otce, že ano?“ vložil se Brogan.

„Samozřejmě. Pravdou však je, že to byl on sám, kdo k tomu otce dohnal. Jsem přesvědčený, že starý Dutch by se smířil se vším, nepřenesl však přes srdce, že se z jeho kluka stal úplný cvok. Krutý sobecký blázen. A to byl také podle mého názoru důvod, proč si ustřelil hlavu.“

„Co se s Beauem stalo potom?“ zeptal se Webster.

„Odešel do Montany. Tak jsem to alespoň slyšel. Byl posedlý všemi těmi pravicovými vojenskými skupinami, říkají si domobrana. Stal se vůdcem. Tvrdí, že běloši musejí povstat a bojovat.“

„Ostatní šli s ním?“ zeptal se Brogan.

„Ti tři určitě. Toho velkého chlapa jsem nikdy předtím neviděl. Ale Malý Stevie, Loder a Peter Bell Beaua zbožňovali. Poslouchali ho jako roboti. Odešli všichni společně. Měli trochu hotovosti, ze staré farmy Borkenů vzali všechno, co mohli pobrat, a zamířili na sever. Předpokládám, že tam koupili nějaký levný pozemek a opevnili se. Nevím ale proti komu, protože jak jsem slyšel, téměř nikdo tam na severu nežije. Jenom pár lidí a ti jsou stejně bílí.“

„Co o něm máte ve složce?“ zeptal se Webster.

Šerif zavrtěl hlavou.

„Téměř nic. Beau byl příliš chytrý, než aby se nechal při něčem nezákonném nachytat.“

„Ale?“ vybídl ho McGrath. „Má na krku něco, při čem se nenechal nachytat?“

Šerif přikývl.

„Máte na mysli to přepadení pancéřovaného auta? Někde na severu? Slyšel jsem o tom. Nepřišili mu to, že ne? Říkal jsem vám, že na to je příliš chytrý.“

„Něco dalšího, co bychom měli vědět?“ vybídl ho Webster.

Šerif chvilku uvažoval a potom znovu přikývl.

„Je tady ještě pátý chlápek. Jmenuje se Odell Fowler. Určitě se drží Beaua. Na to můžete vzít jed. Jestli Loder, Stevie a Bell páchají někde lumpárny, klidně se vsadím, že Borken s Fowlerem sedí pohodlně v zákulisí a tahají za špagátky.“

„Ještě něco?“ zeptal se opět Webster.

„Původně jich bylo šest. Patřil k nim ještě Packer. Šest kluků, nerozlučných kámošů. Packer se ale zakoukal do mexické holky. Nemohl si pomoct. Zamiloval se do ní až po uši. Beau mu nařídil, aby za ní nechodil. Hrozně se kvůli tomu hádali. A jednoho dne se Packer neobjevil a Beau chodil po městě a spokojeně se usmíval od ucha k uchu. Packera jsme našli v křovinách, přitlučeného na dřevěném kříži. Ukřižovaného. Byl už mrtvý několik dní.“

„A vy si myslíte, že to udělal Borken?“ zeptal se Brogan.

„Nemohl jsem mu nic dokázat. Jsem si tím ale jistý. A nepochybuji, že přesvědčil ostatní, aby mu pomohli. Je rozený vůdce. Přesvědčí vás, o čem chce. Na to vemte jed.“

* * *

Zpátky z Kendallu do Mohave to bylo padesát mil autem. Z Mohave na Petersonovu vojenskou leteckou základnu v Coloradu osm set třicet mil learem. Tři hodiny cesty zakončené nádherným svítáním v horách u základny. Byl to pohled, za který by turisté rádi zaplatili tučné peníze, čtyři agenti FBI si ho však ani nevšimli. Začínal 3. červenec, čtvrtý den krize, za celou tu dobu si ani jednou pořádně neodpočinuli, ani se pořádně nenajedli a byli tak vyčerpaní, že se nedokázali soustředit na nic jiného než na svou práci.

Generál Johnson je nemohl přivítat, protože byl zaneprázdněn kdesi na obrovské základně. Vítal hlídková letadla vracející se z noční služby. Jeho pobočník zasalutoval Websterovi, ostatním třem potřásl rukou a zavedl je do místnosti pro personál, kterou pro ně vyčlenili. Na stole ležela obrovská černobílá fotografie, dokonale zaostřená. Nějaká krajina. Vypadala jako povrch Měsíce.

„To je Anadyr na Sibiři,“ oznámil jim pobočník. „Satelitní snímek. Ještě minulý týden tam stála velká letecká základna. Základna nukleárních bombardérů. Vzletová dráha směřovala přímo na naši raketovou odpalovací dráhu v Utahu. Podle smlouvy o snížení počtu zbraní ji měli Rusové vyhodit do vzduchu. Splnili to minulý týden.“

Čtyři agenti se sklonili, aby se podívali zblízka. Na snímku nebylo jediné stopy po nějakém výtvoru postaveném lidskou rukou. Jen hluboké krátery.

„Dali si na tom záležet,“ poznamenal McGrath.

Pobočník vytáhl z desek mapu. Rozložil ji a ustoupil o krok, aby na ni agenti také viděli. Byl to útržek světa zahrnující východní Asii a západ Spojených států s rozlehlou Aljaškou přímo uprostřed a severním pólem nahoře. Pomocník roztáhl ukazováček a palec a odměřil vzdálenost ze Sibiře na jihovýchod do Utahu.

„Anadyr byl tady,“ ukázal. „Utah je zde. O té základně bombardérů jsme samozřejmě věděli a měli jsme připravená protiopatření, která zahrnovala velkou raketovou základnu na Aljašce, tady, a řetěz malých základen pro rakety země-vzduch od severu na jih, pod celou letovou dráhou z Anadyru do Utahu, což je zde, zde, zde a zde, ve vidlici podél linie mezi Montanou a Idahem.“

Červených teček v Idahu si agenti ani nevšimli. Soustředili se však na vyznačené lokality v Montaně.

„Co je to za základny?“ zeptal se Webster.

Pobočník pokrčil rameny.

„Svým způsobem jen dočasné. Postavili jsme je v šedesátých letech a od té doby jsme je pořád drželi. Nepočítali jsme, že bychom je někdy použili. Rakety na Aljašce byly víc než dostačující. Nic by se přes ně nedostalo. Víte ale, jak to chodí. Opatrnosti není nikdy dost.“

„Jaké tam máte zbraně?“ zeptal se McGrath.

„Na každé základně byla baterie patriotů. Ty jsme však už před nějakým časem stáhli. Prodali jsme je do Izraele. Zůstaly tam už jen stingery, pěchotní systémy odpalované od ramene.“

Webster se na něj podíval.

„Stingery?“ podivil se. „Chystali jste se sestřelovat sovětské bombardéry pěchotními systémy?“

Pobočník přikývl. Vypadal přesvědčeně.

„Proč ne? Nezapomínejte, že tyhle základny byly spíš jen na ozdobu. Přes Aljašku se nemělo vůbec nic dostat. Stingery by ale fungovaly. Tisíce jsme jich dodali do Afganistanu. Sestřelily stovky sovětských letounů. Hlavně helikoptér, ale myšlenka je to dobrá. Střela naváděná na cíl infračerveným záření objektu zůstává střelou. A je jedno, jestli ji vystřelíte z náklaďáku, nebo jestli ji vystřelí voják od ramene.“

„Jak to na těch základnách vypadá nyní?“ zeptal se ho Webster.

„Zavíráme je. To je také, pánové, důvod, proč je tady generál. Stahujeme vybavení a posádky zpátky na Peterson a chystá se slavnost na rozloučení. Něco v duchu ‚konec jedné éry‘.“

„Kde přesně jsou ty základny?“ zeptal se McGrath. „Ty v Montaně?“

* * *

Pobočník si přitáhl mapu a chvíli ji studoval.

„Jižní je ukryta někde v zemědělské oblasti u Missouly. Severní je schovaná v údolí asi čtyřicet mil jižně od Kanady u městečka, které se jmenuje York. Proč? Je to pro vás důležité?“

McGrath pokrčil rameny.

„Ještě nevíme.“

Pobočník jim ukázal, kde se mohou nasnídat, a opustil je, aby počkali na generála. Johnson dorazil po vajíčkách, ale před toastem, takže nechali toast nedojezený a vrátili se do místnosti pro personál. Johnson se dost lišil od břitkého chlapíka, se kterým se Webster setkal v pondělí. V časných ranních hodinách a po třech dnech napětí vypadal o dvacet liber hubenější a o dvacet let starší. V obličeji byl bledý a oči měl červené. Připomínal muže na pokraji porážky.

„Tak, co víme?“ zeptal se.

„Myslíme si, že téměř všechno,“ odpověděl Webster. „Předpokládáme, že vaši dceru unesla militantní skupina z Montany. Více méně známe i místo jejich pobytu. V jednom z údolí na severozápadě.“

Johnson pomalu přikývl.

„Navázali jste kontakt?“ zeptal se.

Webster zavrtěl hlavou.

„Zatím ne.“

„Jaké mají důvody?“ zeptal se Johnson. „Co chtějí?“

Webster ještě jednou zavrtěl hlavou.

„To zatím nevíme.“

Johnson přikývl ještě pomaleji.

„Co jsou zač?“

McGrath otevřel obálku, kterou držel v ruce.

„Máme čtyři jména. Tři z nich patří ke komandu, které ji uneslo, a mánie téměř nezvratné důkazy o tom, kdo je vůdcem skupiny. Chlap jménem Beau Borken. Říká vám to jméno něco?“

„Borken?“ Johnson zavrtěl hlavou. „To jméno jsem nikdy neslyšel.“

„A co tenhle? Jmenuje se Peter Bell.“

McGrath podal Johnsonovi počítačovou fotografii Bella za volantem lexusu. Johnson se na ni zadíval a zavrtěl hlavou.

„Je mrtvý,“ oznámil McGrath. „Do Montany se už nevrátí.“

„To je jedině dobře,“ poznamenal Johnson.

McGrath mu podal další fotografií.

„Steven Stewart?“

Johnson si snímek prohlédl stejně pečlivě jako první, nakonec však jen zavrtěl hlavou.

„Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Tony Loder?“

Johnson se zadíval Loderovi do obličeje a opět zavrtěl hlavou.

„Neznám.“

„Tihle tři a Borken pocházejí z Kalifornie. Pravděpodobně s nimi spolupracuje další chlápek, který se jmenuje Odell Fowler. Už jste to jméno někdy slyšel?“

Johnson zavrtěl hlavou.

„A potom je tady ještě jeden muž. Jeho totožnost neznáme.“

Podal Johnsonovi fotografii velkého chlapa. Johnson se na něj podíval a stočil pohled stranou. Potom se však k fotografii vrátil.

„Znáte ho?“ zeptal se McGrath.

Johnson pokrčil rameny.

„Je mi trochu povědomý. Možná jsem ho už jednou viděl.“

„V nedávné době?“

„To ne. Nejspíš před mnoha lety.“

„Jako vojáka?“ zeptal se Webster.

„Pravděpodobně. Většina lidí, se kterými se stýkám, jsou vojáci.“

Pobočník se mu naklonil přes rameno, aby se podíval.

„Nic mi neříká. Měli bychom tu fotografii odfaxovat do Pentagonu. Jestli je ten chlápek voják, najde se určitě někdo, pod kým sloužil.“

Johnson zavrtěl odmítavě hlavou.

„Odfaxujte to vojenské policii. Je to přece zločinec. Je pravděpodobné, že se do něčeho namočil už ve službě. Někdo si ho bude pamatovat.“

25 KAPITOLA

Přišli pro něj hodinu po svítání. Klímal na tvrdé židli, spoutané ruce v klíně, Joseph Ray na druhé straně stolu vzhůru a na stráži. Většinu noci strávil myšlenkami na dynamit. Na starý dynamit, vzpomínku na štoly, které již horníci nestačili prorazit. Představoval si, jak drží jednu tyč v ruce. Cítil její tíhu. Počítal v duchu objem dutiny za stěnou v Hollyině místnosti. Viděl, jak je vycpaná dynamitem. Starým dynamitem, ze kterého se uvolňuje nitroglycerin a činí ho nestabilním. Zhruba tuna nestabilního starého dynamitu uloženého všude okolo ní, ještě ne natolik rozloženého, aby vybuchl při náhodném pohybu, ale rozloženého natolik, aby vybuchl při zásahu zbloudilým dělostřeleckým granátem. Nebo jen zbloudilou kulkou. Možná by stačil jen prudký úder kladiva.

Na jílovité břidlici zakřupaly kroky a před barákem se zastavila skupinka mužů. Dveře se rozletěly, Reacher otočil hlavu a spatřil šest stráží. Vedoucí stráž vpochodovala dovnitř a popadla Reachera za paži. Vyvlekla ho do jasného slunečního světla, tváří v tvář vyrovnané řadě pěti stráží, automatické pušky šikmo na ramenou. Maskáče, plnovousy. Stál tam a mhouřil oči do slunce. Hlavně pušek mu pokynuly, aby zaujal místo v neumělé formaci, a šest stráží ho odvedlo přes mýtinu k úzké stezce nořící se ze slunečního světla do stínu lesa.

Po padesáti yardech došli na další mýtinu. Malý hrbolatý křovinatý obdélník. Dvě budovy z překližky a cedrového dřeva. Obě bez oken. Stráže ho zastavily a vedoucí stráž ukázala hlavní pušky na levou budovu.

„Barák velitele,“ oznámila.

Potom ukázala doprava.

„Kárný barák. Tomu se snažíme vyhnout.“

Šest stráží se zasmálo se sebejistotou nedotknutelné elitní jednotky a vedoucí stráž zaklepala na dveře velitelského baráku. Na okamžik počkala a potom otevřela. Vrazila Reacherovi hlaveň do zad a strčila ho dovnitř.

Barák byl jasně osvětlen. Světlo žárovek se mísilo s nazelenalým denním světlem, které pronikalo střešními okny porostlými mechem. V místnosti stál prostý dubový stůl s židlemi ve stejném stylu, velkými a okrouhlými, jaké Reacher znal ze starých filmů o novinářských kancelářích nebo venkovských bankách.

Jedinými ozdobami byly vlajky a prapory přitlučené na zdi. Za stolem visel obrovský červený hákový kříž a podobné černobílé motivy se opakovaly na všech stěnách. Na nástěnce na zadní stěně byla přišpendlená podrobná mapa Montany. Malý kus severozápadního cípu byl černě ohraničen. Na podlaze se kupily balíky pamfletů a příruček. Na jedné stálo: Usušené nejlepší. Příručka vysvětlovala, jak připravit potraviny na obléhání. Další objasňovala, jak mohou partyzánské skupiny vykolejit osobní vlak. Nechyběla ani vyleštěná knihovna z mahagonu, nepřiměřeně krásná a zdobená, plná knih. Dopadal na ně pruh denního světla ode dveří a ozařoval jejich hřbety z plátna a zlatá písmena titulů. Byly to obvyklé historické knihy o válce, překlady z němčiny a japonštiny. Celá jedna police pojednávala o Pearl Harbour. Texty, které Reacher před mnoha lety sám studoval.

Stál nepohnutě. Borken seděl za stolem. Vlasy se mu v jasném světle bíle leskly. Černá uniforma vypadala šedá. Borken na něj tiše zíral. Potom mu pokynul, aby se posadil. Stráže poslal rukou ven.

Reacher ztěžka dosedl. Doléhala na něj únava a v žaludku ho pálil adrenalin. Stráže předusaly po podlaze a vyšly ven. Zavřely za sebou tiše dveře. Borken pohnul paží a otevřel zásuvku. Vyndal prastarý revolver. S hlasitým cvaknutím ho položil na desku stolu.

„Dospěl jsem k rozhodnutí,“ prohlásil. „O tom, jestli budete žít, nebo zemřete.“

Ukázal na starý revolver na stole.

„Víte, co to je?“

Reacher se podíval na blýskající se zbraň a přikývl.

„Maršálský kolt.“

Borken přikývl.

„To si pište. Originální maršálský kolt z roku 1873, jaký dostávala jízda Spojených států. Moje osobní zbraň.“

Vzal ho do pravé ruky a potěžkal.

„Víte, co střílí?“

Reacher opět přikývl.

„Pětačtyřicítky. Šest výstřelů.“

„Správně,“ souhlasil Borken. „Šest pětačtyřicítek, devět set stop za vteřinu z hlavně sedm a půl palce. Víte, co by s vámi ty kulky udělaly?“

Reacher pokrčil rameny.

„To záleží na tom, jestli by mě trefily.“

Borken se tvářil bezvýrazně. Potom se usmál. Jeho vlhká ústa se zvlnila a naducané tváře mu téměř zalily oči.

„Trefily by vás. Když střílím já, tak by vás trefily.“

Reacher znovu pokrčil rameny.

„Odtamtud, co sedíte, možná.“

„Odkudkoliv. Odtud, na padesát stop, na padesát yardů. Když střílím já, tak by vás trefily.“

„Zvedněte pravou ruku,“ vyzval ho Reacher.

Borken se opět zatvářil bezvýrazně. Potom položil revolver a zvedl svou obrovskou bílou ruku, jako by mával nějakému povrchnímu známému nebo skládal přísahu.

„Kecy,“ oznámil Reacher.

„Kecy?“ zopakoval Borken.

„Jasně. Ten revolver je poměrně přesný. Ale není to nejlepší zbraň na světě. Abyste někoho zasáhl na padesát yardů, musel byste cvičit jako zběsilý. A to není váš případ.“

„Proč ne?“

„Jenom se na ten revolver podívejte. Vyrobili ho v sedmdesátých letech devatenáctého století. Už jste někdy viděl staré fotografie? Lidé bývali mnohem menší. Malý otrhaní ubožáci, co právě přijeli z Evropy, kde po generace hladověli. Drobní lidé s drobnýma rukama. Podívejte se na pažbu. Úzká křivka, na vás příliš malá. Když ji popadnete, vypadají na ní vaše ruce jako trs banánů. A ta pažba je z ořechového dřeva starého sto dvacet roků. Tvrdá jako kámen. Konec pažby a rámu pod úderníkem by vás při každém zpětném nárazu uhodil. Kdybyste ten revolver hodně používal, měl byste mezi palcem a ukazováčkem mozoly, jaké bych viděl i odtud. 2ádné tam ale nemáte, tak mi neříkejte, že s ním cvičíte, a bez cvičení byste se na padesát yardů netrefil.“

Borken ho probodával pohledem. Potom se opět usmál. Vlhké rty se mu rozevřely a očka se mu slila do úzkých škvír. Otevřel zásuvku na druhé straně a vytáhl další zbraň. Byl to devítimilimetrový Sig-Sauer. Zhruba pět let starý. Hodně používaný, ale pečlivě udržovaný. Velká hranatá pažba pro velkou ruku.

„Vymýšlel jsem si,“ prohlásil. „Tohle je moje osobní zbraň. A nyní něco vím. Vím, že moje rozhodnutí bylo správné.“

Odmlčel se, aby se ho Reacher na to rozhodnutí mohl zeptat. Reacher nic neříkal. Sevřel rty. Na nic se ho nezeptá, i kdyby to měla být poslední věta v jeho životě.

„Bereme to tady vážně,“ sdělil mu Borken. „Smrtelně vážně. Na nic si nehrajeme. A to, co děláme, děláme správně.“

Opět se odmlčel, aby se Reacher mohl zeptat, co dělají. Reacher zůstal zticha. Jen seděl a zíral do prázdna.

„Amerika má despotickou vládu,“ pokračoval Borken. „Diktaturu, kterou ze zahraničí řídí naši nepřátelé. Náš současný prezident je členem světové vlády, která tajně ovládá naše životy. Jeho federální systém je jen zástěrka pro naprostou moc. Chystají se nás odzbrojit a zotročit. Už začali. To vám musí být jasné.“

Odmlčel se. Znovu zvedl revolver. Zkoušel, jak se mu vejde pažba do dlaně. Reacher cítil charisma, které z něj vyzařovalo. Nutilo ho, aby naslouchal jeho tichému, hypnotickému hlasu.

„Existují dvě hlavní metody,“ vysvětloval Borken. „Za prvé se snaží odzbrojit civilní obyvatelstvo. Druhý dodatek ústavy zaručuje svobodu nosit zbraň, to se ale chystají zrušit. Zákony o zbraních, všechno to mektání o zločinnosti, vraždách a drogových válkách, jsou namířeny na odzbrojení lidí, jako jsme my. Proto bylo právo nosit zbraň v ústavě na prvním místě. Ti staří lišáci byli chytří. Věděli, že jediná věc, která udrží vládu v mezích, je připravenost a možnost zastřelit ji.“

Borken se odmlčel. Reacher dál upíral pohled na hákový kříž za jeho hlavou.

„Druhá metoda je likvidace malých podnikatelů. To je moje osobní teorie. V Hnutí se o ní moc nemluví. Já jsem na to však přišel. Předehnal jsem ostatní.“

Borken čekal, ale Reacher zůstával zticha. Díval se stranou.

„Je to jasné jako facka. Světová vláda se zakládá na komunistických principech. Nechtějí silný malopodnikatelský sektor. Přesně to ale Amerika měla. Miliony lidí pracovalo tvrdě na sebe a vydělávalo si na živobytí. Příliš mnoho, aby se dali v pravý čas zavraždit najednou. Tak začali jejich počty snižovat s předstihem. Federální vláda dostala příkaz potlačit malé podnikatele. Zavedla nejrůznější regulace, zákony a daně, upravila trh, dostala malé podnikatele na kolena, potom nařídila bankám, aby za nimi přišly s lákavými úvěry, a jakmile oschnul inkoust na smlouvách, zvedla úroky, ještě trochu upravila trh a chudáci podnikatelé zkrachovali. Někteří se zastřelili a vláda má o pár lidí do budoucích plynových komor méně.“

Reacher se na něj díval. Nic neříkal.

„Věřte mi. Zbavují se lidí v předstihu. Když se zbaví střední vrstvy nyní, nebudou později potřebovat tolik koncentračních táborů.“

Reacher se jen díval Borkenovi do očí. Bylo to jako dívat se přímo do žárovky. Rudé tučné rty se rozvlnily ve shovívavém úsměvu.

„Říkal jsem vám, že jsme předběhli ostatní. Víme, co nás čeká. K čemu jinému by měla sloužit federální banka? Ta je klíčem k celé věci. Amerika je národ založený především na obchodu. Kdo řídí obchod, řídí i všechno ostatní. A jak je možné řídit obchod? Když řídíte banky. A jak se řídí banky? Když se založí systém zasrané federální banky. Budete bankám říkat, co mají dělat. To je klíč. Světová vláda řídí všechno prostřednictvím federální. Byl jsem svědkem, jak se to dělá.“

Oči měl doširoka otevřené. Bezbarvě zářily.

„Zažil jsem, jak to provedli mému otci,“ zaječel. „Ať jeho ubohá duše spočívá v pokoji. Federální ho zruinovala.“

Reacher od něj odtrhl pohled. Zadíval se do rohu místnosti. Snažil si vybavit posloupnost titulů v Borkenově vybrané mahagonové knihovně. Válečnictví od starověké Číny, přes italskou renesanci až k Pearl Harbour. V duchu si ty tituly vyjmenovával, zleva doprava, a snažil se odolat žáru Borkenovy pozornosti.

„Myslíme to tady vážně,“ zopakoval Borken. „Můžete si myslet, že jsem něco jako despota, kultovní vůdce nebo za co by mě svět označil. Ale není to pravda. Jsem dobrý vůdce, proč bych to popíral. Dokonce oduševnělý vůdce. Nazvěte mě inteligentním a vnímavým a já se nebudu bránit. Nemusím však být takový. Moji lidé nepotřebují povzbuzení. Nepotřebují velké vedení. Potřebují poradit, potřebují kázeň, ale nenechte se mýlit. Nikoho nenutím. Nepodceňujte jejich vůli. Nepřehlížejte jejich touhu změnit svět k lepšímu.“

Reacher mlčel. Stále byl soustředěný na knihy a procházel v duchu události prosince 1941 viděné očima Japonců.

„Nejsme tady žádní zločinci. Když je vláda špatná, lidé mají svaté právo proti ní povstat. Nebo si snad myslíte, že bychom se měli chovat jako ovce?“

Reacher se odvážil na něj podívat. Odvážil se promluvit.

„Jste pěkně vybíravý. Ohledně toho, kdo sem smí.“

Borken pokrčil rameny.

„Svůj k svému. To je přece přirozené. Černoši mají celou Afriku. Běloši musí mít také své místo.“

„A co židovští zubaři?“ zeptal se Reacher. „Kde mají místo oni?“

Borken znovu pokrčil rameny.

„To byla provozní chyba. Loder měl počkat, dokud nebude vzduch čistý. Chyby se ale stávají.“

„Měl počkat, dokud nebude vzduch čistý i v mém případě,“ řekl Reacher.

Borken přikývl.

„V tom s vámi souhlasím. Bylo by to tak pro vás lepší. Nepočkal ale a dostal jste se mezi nás.“

„Jenom proto, že jsem bílý?“

„Nedělejte si z toho legraci. Bílí lidé mají jen velice málo práv, která jim zbyla.“

Reacher se na něj podíval. Rozhlédl se po jasně osvětlené místnosti naplněné nenávistí. Zachvěl se.

„Studoval jsem tyranii,“ řekl Borken. „A jak proti ní bojovat. Pravidlo číslo jedna je, že musíte dospět k pevnému rozhodnutí žít svobodně, nebo zemřít, a myslet to vážně. Žij svobodně, nebo zemři. Pravidlo číslo dva je, že se nesmíte chovat jako ovce. Rozhodnete se a postavíte se jim na odpor. Budete studovat jejich systém a učit se je nenávidět. A potom sáhnete k odvetě. Jak? Stateční muži bojují. Hovoří za ně činy.“

Reacher pokrčil rameny a mlčel.

„Stateční muži bojují,“ zopakoval Borken. „Muži, kteří jsou stateční a zároveň chytří, však jednají odlišně. Sáhnou po odvetném úderu jako první. V předstihu. Zaútočí, když to protivník nečeká. A kde to nečeká. K tomu se tady chystáme. Udeříme jako první. Je to jejich válka, my ale zasadíme první úder. Uděláme něco, co nečekají. Zmaříme jejich plány.“

Reacher se podíval zpátky na knihovnu. Pět tisíc stran klasického textu a všechny tvrdí to samé: nejednejte tak, jak se od vás čeká.

„Pojďte se podívat na tu mapu.“

Reacher napřáhl ruce v poutech a neohrabaně se zvedl ze židle. Přešel k mapě Montany na stěně. V levém horním rohu našel York. Dost daleko za černou linií. Podíval se na měřítko a přelétl očima vrstevnice a barvy. Řeka, o které mluvil Joseph Ray, protékala třicet mil na západě, na druhé straně vysokých hor. Silný modrý pruh táhnoucí se dolů po mapě. Na severu byly vyznačeny obrovské hnědé výšky zvedající se až ke Kanadě. Jediná cesta vedla severně přes York a končila u opuštěných dolů. Na východě se hustým lesem proplétalo několik nahodilých cest. Na jihu se vrstevnice hustě sbíhaly v obrovské jihozápadní průrvě.

„Podívejte se na ten terén,“ vyzval ho Borken tiše. „Copak vám to říká?“

Reacher se díval na mapu. Říkala mu, že odsud neuprchne. Ne pěšky a s Holly. Taková cesta by znamenala týdny náročné chůze na východ nebo na sever. Na západě a jihu byly přirozené překážky. Terén tvořil lepší vězení než ostnaté dráty a minová pole.

Jednou byl po glasnosti na Sibiři a pátral tam po pohřešovaných korejských vojácích, o kterých se vyprávělo. Gulagy byly naprosto otevřené. Žádné dráty, žádné překážky. Ptal se svých hostitelů: kde jsou nějaké ploty? Rusové ukázali na míle sněhu okolo: to jsou ty ploty. Není kam utéct. Znovu se podíval na mapu. Terén byl překážkou. Aby se dostali pryč, potřebovali by auto. A hodně štěstí k tomu.

„Nemůžou na nás,“ prohlásil Borken. „Jsme nedobytelní. Nemůžou nás zastavit. A nesmí nás zastavit. To by znamenalo katastrofu pro pravdivé historické proporce. Představte si, že by červenokabátníci v roce 1776 zastavili americkou revoluci.“

Reacher se rozhlédl po malé dřevěné místnosti a zachvěl se.

„Tohle ale není americká revoluce,“ namítl.

„Že není? A v čem je rozdíl? Chtěli se osvobodit od tyranské vlády. Stejně jako my.“

„Vy jste vrazi,“ řekl Reacher.

„Stejnými vrahy byli v roce 1776. Zabíjeli lidi. Tehdejší establishment to také nazýval vraždou.“

„Jste rasisté,“ řekl Reacher.

„Stejně jako v roce 1776. Co Jefferson a jeho otroci? Věděli, že černoši jsou podřadní. Stejně jako my nyní. Jenže se z nich stali červenokabátníci. Pomalu, postupem let. Naším úkolem je vrátit vše do původního stavu. Žij svobodně, nebo zemři. To je vznešený cíl. Vždycky byl, nemyslíte?“

Nakláněl se dopředu, obrovské tělo namáčklé na stůl. Ruce držel ve vzduchu. Bezbarvé oči mu svítily.

„V roce 1776 však došlo k několika chybám. Studoval jsem dějiny. Válce by se bývalo bylo možné vyhnout, kdyby obě strany jednaly rozumně. A válce bychom se měli vždycky vyhýbat, souhlasíte?“

Reacher pokrčil rameny.

„Vždycky ne.“

„Vy nám v každém případě pomůžete, abychom se válce vyhnuli. To je moje rozhodnutí. Stanete se mým emisarem.“

„Vaším čím?“

„Jste nezávislý. Nejste jedním z nás. Nehřejete si svou polívčičku. Jste Američan jako oni, poctivý občan, v rejstříku žádné hrdelní zločiny. Chytrý, vnímavý muž. Všímáte si věcí. Budou vám naslouchat.“

„Prosím?“ zeptal se Reacher ještě jednou.

„Jsme organizovaní. Připraveni vytvořit národ. To musíte pochopit. Máme armádu, máme poklad, máme finanční rezervy, máme právní řád, máme demokracii. Dneska vám to všechno ukážu. Ukážu vám společnost připravenou na nezávislost, připravenou žít nebo zemřít, a to všechno za jeden den. Řekněte jim, že naše pozice je silná a jejich beznadějná.“

Reacher na něj jen zíral.

„A můžete jim říct také o Holly,“ dodal Borken tiše. „O její zvláštní malé místnosti. Můžete jim říct o mé tajné zbrani. Mé pojistce.“

„Jste šílenec,“ řekl Reacher.

V baráku se rozhostilo ticho. Hrobové ticho.

„Proč?“ zašeptal Borken. „Proč jsem šílenec? Proč přesně?“

„Uvažujete scestně. Copak nechápete, že Holly neznamená vůbec nic? Prezident nahradí Johnsona rychleji, než se nadějete. Rozmáčknou vás jako švába a Holly bude prostě jedna z obětí. Měl byste ji poslat se mnou.“

Borken šťastně, přesvědčeně vrtěl svou odulou hlavou.

„Ne. To se nestane. K Holly se váže víc než jenom její otec. Ona vám o tom neřekla?“

Reacher na něj zíral a Borken se podíval na hodinky.

„Musíme jít. Nejvyšší čas, abyste se podíval, jak funguje náš právní systém v praxi.“

* * *

Holly zaslechla za dveřmi tiché kroky a posadila se na posteli. Zámek cvakl a do místnosti vstoupil mladý voják s jizvou na čele. Položil si prst na ústa a Holly přitakala. Odkulhala do koupelny a pustila sprchu naplno do prázdné vany. Voják šel za ní a zavřel dveře.

„Můžeme to dělat jen jednou denně,“ zašeptala Holly. „Dostali by podezření, kdyby slyšeli sprchu příliš často.“

Voják přikývl.

„Utečeme dneska večer,“ oznámil. „Teď ráno nemůžu. Musíme všichni na soud s Loderem. Vrátím se po setmění s džípem. Využijeme tmy. Zamíříme na jih. Je to riskantní, ale mohlo by se nám to podařit.“

„Bez Reachera nejedu,“ oznámila Holly.

Mladý voják potřásl hlavou.

„To nemůžu slíbit. Je teď s Borkenem. Bůhví, co se s ním stane.“

„Když pojedu já, pojede i on,“ trvala na svém Holly.

Voják se na ni nervózně podíval.

„Dobře. Pokusím se o to.“

Otevřel dveře koupelny a vykradl se ven. Holly pozorovala, jak odchází a zavřela sprchu. Dívala se za ním.

Opsal oblouk na sever a na západ a zvolil dlouhou trasu přes les, stejnou, jakou přišel. Stráž, kterou Fowler umístil padesát stop od hlavní stezky, ho neviděla. Ale stráž schovaná v zálesí ho zahlédla. Zachytila záblesk maskáčů prodírajích se podrostem. Rychle se otočila, obličeje si však všimnout nestačila. Pokrčila rameny a usilovně přemýšlela. Rozhodla se, že si to nechá pro sebe. Lepší si toho nevšímat, než nahlásit, že se jí nepodařilo provést identifikaci.

Tak se mladý muž s jizvou propletl lesem a vrátil se do baráku dvě minuty před tím, než měl doprovodit velitele k slyšení před tribunálem.

* * *

V denním světle vypadala správní budova na jihovýchodním konci opuštěného města Yorku velice podobně jako stovky jiných, které Reacher viděl po celém americkém venkově. Postavená na začátku století. Velká, bílá, se sloupovím a množstvím ornamentů. Dostatečné množství hranaté masivnosti, aby se vyjádřil její závažný účel, avšak zároveň dostatek drobných detailů, aby z ní udělaly hezkou stavbu. Zakončená krásnou kopulí s nádhernými hodinami, nejspíš zaplacenými z veřejné sbírky, která se konala před dávnými časy mezi dlouho zapomenutou generací. Plus minus stejná jako stovky ostatních, střecha však byla níž posazená a důkladnější. Dohadoval se, že na severu Montany se tak stavělo. Střecha musí nést celou zimu stovky tun sněhu.

Den se ale probudil do třetího rána v červenci a na střeše nyní žádný sníh neležel. Reacher se po míli chůze na bledém severním slunci pěkně zahřál. Borken odešel sám a Reachera hnalo lesem jeho šest elitních stráží. Stále v poutech. Nahnali ho přímo k vstupnímu schodišti a dovnitř. Místnost v prvním patře byla rozlehlá, přerušovaná pilíři nesoucími druhé patro, obložená širokými hladkými prkny nařezanými z obrovských borovic. Dřevo bylo ztmavlé věkem a leštěnkou, obložení prosté a přísné.

Všechna místa byla obsazená. Lavice plné. Moře zelených uniforem. Muži i ženy. Seděli vzorně vzpřímeni, zbraně přesně svisle mezi koleny. Napjatě čekali. Mezi nimi několik dětí, tichých a zmatených. Reachera uvedli dopředu před dav, ke stolu v prostoru soudu. Fowler tam už seděl. Vedle něho Stevie. Fowler ukázal na židli. Reacher si sedl. Stráže se postavily za něj. O minutu později se otevřely dvojité dveře a k soudcovské lavici zamířil Beau Borken. Stará dřevěná podlaha praskala pod jeho váhou. Všichni v místnosti kromě Reachera povstali. Postavili se do pozoru a zasalutovali, jako by zaslechli nějaký neslyšný pokyn. Borken měl na sobě stále černou uniformu s opaskem a vysokými botami. K opasku přidal velké pouzdro se svým sig-sauerem. V ruce držel útlou knihu vázanou v kůži. Přišel se šesti ozbrojenými muži ve volné formaci. Ti zaujali postavení před lavicí, postavili se do ztuhlého pozoru a prázdné pohledy upírali vpřed.

Lidé v sálu se posadili. Reacher se díval do stropu a přejížděl po něm očima. Spočítal si, kde je jihovýchodní roh. Dveře se znovu otevřely a dav zatajil dech. Do místnosti vstrčili Lodera. Obklopovalo ho šest stráží. Dostrkaly ho ke stolu naproti Fowlerovi. Ke stolu obžalovaných. Stráže se postavily za něj, položily mu ruce na ramena a vtlačily ho do židle. Obličej měl bílý strachem a umazaný krví. Nos zlomený, rty rozražené. Borken si ho upřeně prohlížel. Ztěžka se posadil do soudcovského křesla a své velké ruce položil dlaněmi dolů na lavici. Rozhlédl se po tiché místnosti a promluvil.

„Všichni víte, proč jsme tady.“

* * *

Holly cítila, že se v místnosti pod ní shromáždil velký dav lidí. Vnímala tiché vibrace těl lidí, kteří se chovají klidně a nehlučně. Pracovat ale nepřestala. Neměla důvod nevěřit, že se plán chlapíkovi z Úřadu nezdaří, přesto se však hodlala celý den připravovat. Jen tak pro případ.

Její pátrání po nástroji ji zavedlo k předmětu, který si sama přinesla. Ke kovové holi. Byla to palcová hliníková trubka s úchytkou na loket a držadlem. Na páčidlo byla trubka příliš široká a kov příliš měkký. Uvědomila si však, že když stáhne gumovou botičku, bude moct možná použít otevřený konec trubky jako provizorní francouzský klíč. Možná se jí podaří namáčknout trubku na šrouby, co drží rám postele. Potom trubku ohne do pravého úhlu a použije ji jako křehký klíč.

Nejprve však musí odškrábat silnou vrstvu laku na šroubech. Lak byl kluzký a hladký a držel šrouby v rámu. Vrchní vrstvu odloupala podpěrkou na loket. Potom škrábala do spáry, dokud neodkryla holý kov. Dál plán spočíval v tom, odkulhat do koupelny pro hadr namočený v horké vodě. Přitiskne hadr pevně na šrouby a nechá horkou vodu roztáhnout kov a uvolnit šrouby. Když se jí to podaří, bude měkký hliník na vyšroubování stačit.

* * *

„Lehkomyslné ohrožení mise,“ prohlásil Beau Borken. Hlas měl tichý a hypnotický. V místnosti by bylo slyšet špendlík spadnout. Stráže před soudcovskou lavicí upíraly pohledy dopředu. Stráž na konci se dívala na Reachera. Byl to mladík se zastřiženým plnovousem a jizvou na čele, kterého Reacher minulou noc vidě! hlídat Lodera. V jeho pohledu se zračila vážnost.

Borken pozvedl útlou knížku v kůži a pohupoval s ní ze strany na stranu, jako by to byla lucerna a on chtěl celou místnost ozářit proudem jejího jasného světla.

„Ústava Spojených států,“ řekl. „Smutně opomíjená, ale stále největší politické pojednání, jaké kdy lidstvo vymyslelo. A vzor naší vlastní ústavy.“

Otáčel listy knihy. Tichou místností se hlasitě rozléhalo šustění papíru. Začal číst.

„Prvních deset doplňků. Pátý doplněk hlásá, že žádná osoba by se neměla zodpovídat z obvinění z hrdelního zločinu bez velké poroty, vyjma vojenských případů v době veřejného ohrožení. Stanoví, že žádný člověk by neměl být zbaven života či svobody bez právního procesu. Šestý dodatek hlásá, že obviněný má mít právo na rychlý veřejný proces v přítomnosti místní poroty. Uvádí, že obviněný má právo na obhajobu.“

Brogan se opět odmlčel. Rozhlédl se po místnosti. Pozvedl knihu.

„Tato kniha nám říká, co máme dělat. Takže potřebujeme porotu. Neuvádí, kolik má mít členů. Domnívám se, že tři by měli stačit. Hlásí se někdo dobrovolně?“

Zvedl se les rukou. Borken namátkou ukázal na tři strany a po borovicové podlaze přišli tři muži. Složili zbraně a zasunuli se do lavice porotců. Borken se otočil ve svém křesle a oslovil je.

„Pánové, toto je vojenská záležitost a doba veřejného ohrožení. Souhlasíte se mnou?“

Noví porotci přikývli a Borken se otočil a podíval se dolů na Lodera osamoceného u svého stolu.

„Máš obhájce?“

„Vy mi nabízíte právníka?“ zeptal se Loder.

Hlas měl tichý a nosový. Borken zavrtěl hlavou.

„Žádné právníky tady nemáme. Právníci se zkazili se zbytkem Ameriky. Právníky nepotřebujeme. Nechceme je. Dodatky ústavy o právnících nic neříkají. Mluví o obhajobě. Obhajoba znamená radu. Máš někoho, kdo by ti poradil? Potřebuješ radu?“

„Vy nějakou máte?“ špitnul Loder.

Borken se studeným úsměvem přikývl.

„Prohlaš se za vinného.“

Loder jen zavrtěl hlavou a sklopil oči.

„Dobře. Dostalo se ti rady, a přesto se nechceš prohlásit za vinného?

Loder přikývl. Borken se opět podíval na svou knihu. Nalistoval začátek.

„Deklarace nezávislosti,“ řekl. „Je právem lidu změnit nebo odvolat vládu a ustanovit novou vládu ve formě, která mu bude lépe zajišťovat jistoty a štěstí.“

Zarazil se a přejel očima po shromáždění.

„Rozumíte všichni, co to znamená?“ zeptal se. „Staré zákony neplatí. Máme nové zákony. Nové cesty. Napravujeme dvě stě let chyb. Vracíme se na počátek. Toto je první přelíčení ve zbrusu novém systému. V lepším systému. V systému s mnohem vyšším nárokem na zákonnost. Máme právo to učinit a jednáme správně.“

Z davu se ozvalo slabé mumlání. Reacher v něm nezachytil žádný nesouhlasný tón. Všichni byli v transu. Koupali se v Borkenově jasné záři jako plazi v horkém poledním slunci. Borken kývl na Fowlera. Fowler se postavil vedle Reachera a obrátil se k lavici porotců.

„Fakta jsou následující,“ pravil. „Velitel vyslal Lodera na misi, která byla pro naši budoucnost nesmírně důležitá. Loder ji nezvládl. Byl pryč pouze pět dní, ale dopustil se pěti závažných chyb. Chyb, které mohly zničit celou naši věc. Konkrétně, zanechal za sebou stopu, když spálil dvě auta. Potom špatně načasoval dvě operace a zatáhl při tom do hry dva civilisty. Nakonec dovolil Peteru Bellovi, aby dezertoval. Pět závažných chyb.“

Fowler tam stál. Reacher se na něj naléhavě díval. ¦ „Povolávám svědky,“ oznámil Fowler. „Stevie Stewart.“

Malý Stevie se rychle postavil a Fowler mu pokynul ke staré svědecké lavici stojící vedle soudcovské lavice a pod ní. Borken se k němu sklonil a podal mu černou knihu. Reacher neviděl jakou, bible to však nebyla. Pokud ovšem nezačali tisknout bible s hákovým křížem na obalu.

„Odpřísáhneš pravdu?“ vyzval ho Borken.

Stevie přikývl.

„Přísahám, pane,“ prohlásil.

Položil knihu a otočil se k Fowlerovi, připravený na první otázku.

„Zmínil jsem se o pěti chybách. Viděl jsi, jak se jich Loder dopustil?“

Stevie opět přikývl.

„Dopustil se jich,“ potvrdil.

„Nese za ně zodpovědnost?“

„Samozřejmě, pane. Celou dobu si hrál na velkého šéfa.“

Fowler Steviemu pokynul, aby se vrátil ke stolu. V soudní síni panovalo ticho. Borken se vědoucně usmál na porotce a podíval se dolů na Lodera.

„Můžeš říct něco na svou obranu?“ zeptal se tiše.

Způsob, jakým to řekl, jasně naznačoval, že jen blázen by se pokusil hájit proti takovým obviněním. V soudní síni stále panovalo ticho. Borken pozoroval dav. Všechny oči se upíraly na Loderův zátylek.

„Chtěl bys nám něco říct?“ vyzval ho Borken ještě jednou.

Loder se díval před sebe. Neodpovídal. Borken se obrátil k místu pro porotce a pohlédl na tři muže na staré ošoupané lavici. Pohlédl na ně tázavě. Tři porotci se k sobě naklonili a chvilku si něco šeptali. Potom levý porotce povstal.

„Vinen, pane,“ oznámil verdikt. „Rozhodně vinen.“

Borken spokojeně přikývl.

„Děkuji vám, pánové.“

Dav se rozbzučel. Umlčel ho pohledem.

„Je mým úkolem vynést rozsudek. Jak mnozí z vás vědí, Loder je můj starý přítel. Známe se už velice dlouho. Od dětství. A přátelství pro mne mnoho znamená.“

Odmlčel se a podíval se na Lodera.

„Existují však věci, které znamenají ještě víc. Výkon mých povinností je důležitější. Moje zodpovědnost vůči tomuto vznikajícímu národu je přednější. Státnická činnost má před ostatními hodnotami, které jsou člověku drahé, občas přednost.“

Dav ztichl jako pěna. Zadržel dech. Borken dlouhou chvíli mlčky seděl. Potom pohlédl přes Loderovu hlavu na stráže za ním a jemně trhl bradou. Stráže popadly Lodera za lokty a vytáhly ho na nohy. Seřadily se a vyvedly ho z místnosti. Borken se postavil a přejel očima shromáždění. Potom se otočil a vypochodoval ze dveří. Lidé v lavicích se vymrštili a pospíchali za ním.

Reacher viděl, jak stráže vedou Lodera k vlajkovému stožáru na kousku trávníku před správní budovou. Borken kráčel za nimi. Stráže došly ke stožáru a hodily Lodera čelem na něj. Popadly ho za zápěstí, každou ruku z jedné strany, a zatáhly, čímž ho přitiskly na stožár a obličej mu zaryly do bílé barvy. Borken k němu zezadu přistoupil. Vytáhl z pouzdra sig-sauer. Cvakl bezpečnostní západkou. Natáhl do komory náboj. Přitiskl hlaveň Loderovi na krk a vystřelil. Vyrazil gejzír růžové krve a v horách zaduněla ozvěna výstřelu.

26 KAPITOLA

„Jmenuje se Jack Reacher,“ oznámil Webster.

„Trefa do černého, generále. Pamatují si ho,“ přidal se McGrath.

Johnson přikývl.

„Vojenská policie vede pečlivé záznamy,“ řekl.

Stále se nacházeli v místnosti pro personál, kterou pro sebe zabrali na Petersonově vojenské letecké základně. Bylo deset hodin ráno, čtvrtek 3. července. Z faxu lezla dlouhá odpověď‘ na jejich otázku. Obličej na fotografii identifikovali okamžitě. Služební záznam stáhli přímo z počítače v Pentagonu a odfaxovali ho společně se jménem.

„Už si na něj vzpomínáte?“ zeptal se generála Brogan.

„Reacher?“ zopakoval Johnson neurčitě. „Nevím. Čeho se dopustil?“

Webster se s generálovým pobočníkem mačkali u faxu a četli zprávu přímo na papíru, jak se z něj soukal. Drželi ho lícem ve vzduchu a pomalu couvali, aby ho netáhli po podlaze.

„Čeho se dopustil?“ chtěl vědět také McGrath, celý nedočkavý.

„Ničeho,“ odpověděl Webster.

„Ničeho?“ zopakoval McGrath. „Proč by o něm měli záznam, když se ničeho nedopustil?“

„Byl jedním z nich,“ oznámil Webster. „Major Jack Reacher, vojenská policie.“

Pobočník se probíral pruhem papíru.

„Stříbrná hvězda. Dvě bronzové, Purpurové srdce. Je to zatraceně obsažná zpráva, pane. Ten chlap byl hrdina.“

McGrath otevřel svou obálku a vytáhl z ní původní záběry únosu z videa, černobílé, nezvětšené, zrnité. Vybral první snímek Reachera. Ten, na kterém byl zachycen, jak se natahuje po Hollyině holi a bere jí z ruky obaly s oblečením. Poslal fotografii přes stůl.

„Báječný hrdina.“

Johnson se sklonil a prohlížel si snímek. McGrath mu poslal další. Reacher svírá Holly za paži a drží ji uprostřed hloučku útočníků. Johnson ji zvedl a upřeně se na ni zadíval. McGrath si nebyl jistý, jestli zírá na Reachera nebo na svou dceru.

„Je mu třicet sedm let,“ předčítal pobočník nahlas. „Z armády odešel před čtrnácti měsíci. West Point, třináct let služby, velké hrdinské činy hned na začátku v Bejrútu. Pane, před deseti lety jste ho vyznamenal Bronzovou. Je to naprosto výjimečný záznam. Byl jediným vojákem v historii, který vyhrál Wimbledon a nepatřil k námořní pěchotě.“

Webster vzhlédl.

„Tenis?“ zeptal se.

Pobočník se pousmál.

„Tenhle Wimbledon ne. Mám na mysli náš Wimbledon. Střelecká škola námořní pěchoty pořádá každý rok soutěž. Wimbledonský pohár. Pro střelce na jednotlivý cíl. Je otevřená pro všechny, ale námořní pěchota vždycky vyhraje, kromě jednoho roku, kdy vyhrál Reacher.“

„Proč tedy nesloužil jako střelec?“ zeptal se McGrath.

Pobočník pokrčila rameny.

„To je pro mne záhadou. V té zprávě je ostatně víc věcí, kterým nerozumím. Proč například z armády vůbec odcházel. Chlap jako on by se měl šplhat rychle nahoru.“

Johnson držel v každé ruce jednu fotografii a pozorně si je prohlížel.

„Proč tedy odešel?“ zeptal se Brogan. „Nějaký malér?“

Pobočník zavrtěl hlavou. Znovu přelétl očima po pruhu papíru.

„V záznamu nic nestojí. Neudal důvod. V tu dobu jsme sice snižovali počty, ale chtěli jsme se zbavit jen beznadějných případů. Chlapa jako Reacher bychom si určitě ponechali.“

Johnson si fotografie prohodil z jedné ruky do druhé, jako by se na ně chtěl podívat z nového úhlu.

„Zná ho někdo skutečně dobře?“ zeptal se Milosevic. „Někdo, s kým bychom si mohli promluvit?“

„Můžeme se spojit s jeho bývalým velitelem,“ navrhl pobočník. „Bude nám to ale tak den trvat.“

„Pokuste se o to,“ vyzval ho Webster. „Potřebujeme informace. Cokoliv, co by nám mohlo pomoct.“

Johnson položil fotografie na stůl a poslal je McGrathovi.

„Musel se zkazit,“ zauvažoval. „Něco se stalo. I dobří muži se mohou zkazit. Sám jsem to několikrát zažil. A potom je to pěkný průšvih.“

McGrath otočil fotografie na naleštěném stole a díval se na ně.

„Obávám se, že máte pravdu,“ řekl.

Johnson se na něj podíval.

„Mohl bych si jednu fotografii nechat?“ požádal. „Tu první?“

McGrath zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odmítl. „Jestli chcete fotografii, tak vám sám jednu udělám. Fotografií vás a vaší dcery, jak stojíte před náhrobkem tohohletoho hajzla.“

27 KAPITOLA

Čtyři muži odvlekli Loderovo tělo pryč a dav se začal tiše rozcházet. Reachera nechali stát na schodech správní budovy se šesti strážemi a Fowlerem. Fowler mu konečně odemkl pouta. Reacher narovnal ramena a protáhl se. Byl spoutaný celou noc a celé ráno a byl ztuhlý a tělo ho bolelo. Na zápěstích se mu rýsovaly rudé podlitiny od tvrdého těsného kovu.

„Cigaretu?“ zeptal se Fowler.

Nabízel mu balíček. Přátelské gesto. Reacher zavrtěl hlavou.

„Chtěl bych vidět Holly,“ řekl.

Fowler se už chystal odmítnout, ale potom si to rozmyslel a přikývl.

„Dobře. To není špatný nápad. Vezměte ji na procházku. Promluvte s ní. Zeptejte se jí, jak s ní zacházejí. Určitě se vás na to budou později vyptávat. Bude to pro ně důležité. Nechceme, aby získali falešný dojem.“

Reacher čekal pod schody. Slunce zbledlo a věštilo déšť. Na severu se stahovaly cáry mlžného oparu. Zbytek oblohy však zatím zůstával modrý a jasný. Po pěti minutách přivedl Fowler Holly. Šla pomalu a její kroky zněly v lenivém staccatu, jak se zdravá noha střídala s klapáním hole. Prošla dveřmi a zastavila se nahoře na schodech.

„Otázka pro vás, Reachere,“ křikl Fowler dolů. „Jak daleko utečete za půl hodiny se sto dvaceti librami na zádech?“

Reacher pokrčil rameny.

„Řekl bych, že moc daleko ne.“

Fowler přikývl.

„Správně. Daleko ne. Jestli nebude stát za půl hodiny tady na tom místě, vydáme se vás hledat. Dávám vám poloměr tak dvě míle.“

Reacher se nad tím zamyslel a přikývl. Za půl hodiny se sto dvaceti librami na zádech by možná zvládl víc než dvě míle. Fowlerův odhad byl příliš pesimistický. Vybavila se mu však mapa u Borkena na zdi. Vzpomněl si na neprůchodný terén. Kam by utíkal? Demonstrativně se podíval na hodinky. Fowler zamířil nahoru za opuštěnou budovu okresního úřadu a zmizel. Stráže si přehodily zbraně přes ramena a uvolnily se do pohovu. Holly si shrnula vlasy z čela. Nastavila tvář bledému slunci.

„Můžeš chvíli jít?“ zeptal se jí Reacher.

„Pomalu.“

Vykročila na sever prostředkem opuštěné ulice. Reacher kráčel vedle ní. Počkali, dokud se nedostali z dohledu. Podívali se jeden na druhého. Otočili se a padli si do náručí. Hollyina hůl zazvonila o zem a Reacher ji vyzvedl do vzduchu. Objala ho pažemi a zabořila mu obličej do krku.

„V té místnosti se zblázním,“ vydechla.

„Mám pro tebe špatné zprávy,“ oznámil Reacher.

„Jaké?“

„Mají v Chicagu pomocníka.“

Vytřeštila na něj oči.

„Byli pryč pouze pět dní. To říkal Fowler při přelíčení. Tvrdil, že Loder odjel pouze na pět dní.“

„No a?“ namítla.

„To znamená, že neměli čas na pozorování. Nesledovali tě. Někdo jim řekl, kam chodíš a kdy. Někdo jim, Holly, pomohl.“

Z obličeje se jí vytratila barva. Zatvářila se zděšeně.

„Pět dní? Jsi si tím jistý?“

Reacher přikývl. Holly mlčela. Usilovně přemýšlela.

„Kdo o tom tedy věděl?“ zeptal se jí. „Kdo věděl, kde budeš v pondělí ve dvanáct hodin? Spolubydlící? Přítel?“

Těkala očima ze strany na stranu. Probírala v duchu všechny možnosti.

„Nevěděl o tom nikdo,“ řekla.

„Už tě někdy někdo sledoval?“

Bezmocně pokrčila rameny. Reacher viděl, že zoufale touží říct: ano, sledovali mě. Protože věděl, že připustit si opačnou možnost je pro ni příšerné.

„Sledovali tě?“ zeptal se ještě jednou tiše.

„Ne,“ zašeptala. „Chlápci jako tihle? Zapomeň na to. Všimla bych si jich. A museli by se poflakovat celý den před federální budovou a čekat. Okamžitě bych je odhalila.“

„Takže?“ vyzval ji.

„Moje polední přestávka byla pohyblivá. Někdy jsem ji posunula až o několik hodin dopředu nebo dozadu. Nikdy jsem na oběd nechodila pravidelně.“

„Takže?“ vyzval ji ještě jednou.

Upřeně se na něj dívala.

„Musel to být někdo zevnitř. Z Úřadu. Jinak to není možné. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem o tom přesvědčená. Někdo v kanceláři viděl, jak odcházím, a dal echo.“

Nic neříkal. Pozoroval, jak se jí po obličeji rozlévá hrůza.

„Špicl v Chicagu,“ řekla tiše. Nebyla to otázka, nýbrž konstatování. „Uvnitř Úřadu. Jiná možnost není. Krucinál, nechce se mi tomu věřit.“

Potom se usmála. Krátký hořký úsměv.

„A my máme špicla tady. Není to ironie osudu? Identifikoval se mi. Mladík s jizvou na čele. Plní tajný úkol pro Úřad. Tvrdí, že v podobných skupinách máme spoustu lidí. Přísné utajení, pro případ nouze. Podal zprávu, když dávali dynamit mezi zdi v mé místnosti.“

Tentokrát vytřeštil oči Reacher.

„Ty o tom dynamitu víš?“

Holly se zašklebila a přikývla.

„To potom není divu, že tam šílíš.“

A potom se na ni podíval s novým zděšením.

„Komu ten tajný agent podal zprávu?“ zeptal se naléhavě.

„Naší kanceláři v Butte. Je to jen satelitní kancelář. S jedním rezidenčním agentem. Komunikuje prostřednictvím rádia. V lese má ukrytou vysílačku. Teď ji ale nepoužívá. Říkal, že kontrolují frekvence.“

„Jak dlouho bude tedy trvat, než ho špicl z Chicaga odhalí?“

Holly zbledla.

„Předpokládám, že brzy. Jakmile někdo zjistí, kam nás odvezli. Chicago se napojí na počítače a bude sledovat každou zprávu z Montany. Jeho zprávy budou hned navrchu. Panebože, Reachere, musíme se k němu co nejrychleji dostat. Varovat ho. Jmenuje se Jackson.“

Obrátili se zpátky. Pospíchali opuštěným městem na jih.

„Říkal, že mi může pomoct utéct. Dneska v noci džípem.“

Reacher pochmurně přikývl.

„Jed s ním.“

„Bez tebe nikam nepojedu.“

„Chtějí mě poslat pryč,“ sdělil jí Reacher. „Mám být jejich emisarem. Sdělit našim lidem, že nemají šanci.“

„Uděláš to?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Ne, když to k ničemu nebude. Ne bez tebe.“

„Musíš jet,“ přesvědčovala ho. „Na mne zapomeň.“

Opět zavrtěl hlavou.

„Mám o tebe strach.“

„Jeď. Zapomeň na mne a jeď,“ trvala na svém.

Pokrčil rameny. Nic neříkal.

„Vypadni odsud, dokud můžeš, Reachere. Myslím to vážně.“

Vypadala, že to myslí vážně. Propalovala ho pohledem.

„Jenom, když ty zmizíš jako první,“ prohlásil nakonec. „Zůstanu tady, dokud se odsud nedostaneš. Rozhodně tě tady s těmi maniaky nenechám.“

„Nemůžeš tady sám zůstat. Když uteču, jsou nahraní. Změní to celou situaci.“

Podíval se na ni. Slyšel, jak Borken říká: je víc než dcerou svého otce.

„Holly, proč? Proč by se tím mělo všechno změnit? Kdo, krucinál, jsi?“

Neodpověděla. Uhnula pohledem. Objevil se Fowler. Kráčel na sever a kouřil. Blížil se k nim. Zastavil se přímo před nimi. Vytáhl balíček cigaret.

„Nechcete?“ nabídl.

Holly se dívala do země. Reacher zavrtěl hlavou.

„Už vám to řekla?“ zeptal se Fowler. „O všech privilegiích, kterým se doma těší?“

Stráže se postavily do pozoru. Na schodech správní budovy vypadaly jako čestná garda. Fowler k nim dovedl Holly. Jedna stráž ji vzala dovnitř. Ve dveřích se ohlédla a podívala se na Reachera. Kývl na ni. Snažil se jí tím sdělit: uvidíme se později, neboj. Potom byla pryč.

* * *

„Teď vás vezmu na velkou cestu,“ oznámil Fowler Reacherovi. „Budete se mě držet. Beauův příkaz. Můžete se mě ale ptát, na co chcete.“

Reacher se na něj bezvýrazně podíval a přikývl. Přejel očima šest stráží za sebou. Sešel dolů po schodech a zastavil se. Pohlédl na vlajkový stožár. Byl zasazen do prostředka zbytku úhledného trávníku před správní budovou. Přešel k němu, zastavil se v kaluži Loderovy krve a rozhlédl se kolem sebe.

Město York bylo mrtvé. Vypadalo, že zemřelo již před nějakým časem. A nezdálo se, že by to někdy bylo nějaké velkoměsto. Silnice procházela ze severu na jih a lemovaly ji čtyři bloky domů, dva na východní a dva na západní straně. Správní budova zaujímala celý jihovýchodní blok a stála obrácena průčelím k čemusi, co muselo dřív být okresní úřad v jihozápadním bloku. Západní strana ulice stála výš ve svahu. Základy okresního úřadu se nalézaly v úrovni druhého patra správní budovy. Obé budovy byly postaveny v podobném stylu, okresní úřad se však zhroutil již nejméně před třiceti lety. Barva na zdech se oloupala a prosvítala jí zašlá šeď prken. V oknech nezůstalo žádné sklo. Svažitý pahorek okolo připomínal horské smetiště. Na vrcholku pahorku stával okrasný strom. Zašel však již před dlouhým časem a zůstal z něho jenom sedm stop vysoký pahýl, který připomínal popravčí kůl.

Severní bloky se skládaly z řady větrem ošlehaných zabedněných obchodů. Prosté čtverhranné domy kdysi krášlila vysoká zdobená průčelí, ale léta rozkladu jim dodala stejnou bezvýraznou hnědou barvu, jakou měly krabicovité dřevěné stavby za nimi. Nápisy nade dveřmi vybledly do nečitelna. Chodníky zely prázdnotou. Neozývaly se žádné zvuky aut nebo lidské činnosti. Bylo to město duchů. Vypadalo jako opuštěné kovbojské město ze starého západu.

„Bývalo to hornické město,“ poučil ho Fowler. „Většinou se zde těžilo olovo, také trochu mědi a nějakou dobu dobré stříbro. Bezpochyby se tady točily velké peníze.“

„Co se potom stalo?“

Fowler pokrčil rameny.

„To, co se s hornickými městy stává. Všechno vytěžili. Před padesáti lety se tady v tom krajském úřadě lidé prali, kdo nahlásí zábor jako první, v protější správní budově se o ně soudili, bývaly tady banky, salony a obchody podél celé ulice. Potom začali místo kovu těžit jen bláto a přestěhovali se jinam. Zbylo po nich tohle město.“

Fowler se rozhlížel po neutěšeném, pochmurném okolí a Reacher jeho pohled sledoval. Potom pozvedl oči a zadíval se na vysoké hory tyčící se na obzoru. Byly obrovské a netečné a ještě 3. července na jejich vrcholcích prosvítaly proužky sněhu. V průsmycích se válela mlha a proplétala se mezi hustým jehličnatým porostem. Fowler vykročil a Reacher ho následoval po stezce zvedající se příkře vzhůru na severozápad za polorozbořený okresní úřad. Stráže je následovaly v zástupu. Poznal, že je to stezka, po které již dvakrát minulou noc klopýtal. Po sto yardech vešli do lesa. Stezka se vinula mezi stromy nahoru do kopce. V tlumeném nazelenalém denním světle se po ní šlo mnohem snadněji. Po jedné míli se dostali asi půl míle vzdušnou čarou od okresního úřadu a ocitli se na mýtině, kde je předešlý večer vyložili z bílé dodávky.

Uprostřed mýtiny stála v pozoru malá skupinka stráží, ozbrojených a vymydlených. Po bílé dodávce ani stopy. Odvezli ji pryč.

„Tady tomu říkáme Bašta,“ sdělil mu Fowler. „Byly to první akry, které jsme zakoupili.“

V denním světle to místo vypadalo jinak. Bašta byla velká upravená mýtina v křovinatém podrostu, zasazená v horském dolíku tři sta stop nad městem. Do opevnění nezasáhla lidská ruka. Vytvořily ho před miliony let velké ledovce valící se od pólu. Severní a západní strany byly hornaté a zvedaly se až k vysokým vrcholkům. Reacher opět zahlédl sníh nahnaný větrem do vysoko položených průrv na severní straně. Pokud je tam v červnu, musí zůstávat ležet celých dvanáct měsíců v roce.

Na jihovýchodě bylo mezerami mezi stromy, kde prosekali stezku, vidět město. Polorozbořený okresní úřad a bílá správní budova vypadaly jako domečky pro panenky. Přímo na jihu se horské svahy ztrácely v hustém lese. Tam, kde stromy chyběly, se rozevíraly strmé rokle. Reacher na ně tiše hleděl. Fowler ukázal rukou.

„Některé z nich jsou sto stop hluboké. Plné losů a tlustorohých ovcí. A toulají se tady také hnědí medvědi. Několik lidí zahlédlo pumy na lovu. Když všechno v noci ztichne, jsou slyšet.“

Reacher přikývl a zaposlouchal se do omračujícího ticha. Snažil si představit, o kolik tišší ještě může být noc. Fowler se otočil a rozmáchl se rukou.

„To je to, co jsme postavili. Zatím.“

Reacher opět přikývl. Na mýtině stálo deset budov. Velké dřevěné užitkové budovy, postavené z překližky a cedrového dřeva, na bytelných betonových základech. Každá budova měla přívod elektrického proudu ze silného kabelu, který se táhl mezi nimi.

„Proud získáváme z města. Kabel dlouhý jednu míli. Pitnou vodu svádíme z čistého horského jezera umělohmotnými trubkami, které jsme sami položili.“

Reacher viděl barák, ve kterém byl téměř celou noc zamčený. Byl menší než ostatní.

„Administrativní budova,“ oznámil Fowler.

Jeden z baráku měl na střeše prutovou anténu, zhruba šedesát stop vysokou. Krátkovlnné rádio. A Reacher si také všiml tenčího drátu připevněného k elektrickému kabelu. Končil v tomtéž objektu.

„Vy jste na telefonu?“ zeptal se. „Samozřejmě bez čísla v seznamu?“

Ukázal prstem a Fowler ho sledoval pohledem.

„Ta telefonní linka? Máme ji nataženou z Yorku společně s elektrickým kabelem. Na telefonu ale nejsme. Světová vláda by mohla naše hovory odposlouchávat.“

Pokynul Reacherovi, aby ho následoval do baráku s anténou, kde linka končila. Protáhli se společně úzkými dveřmi. Fowler rozhodil ruce v hrdém gestu.

„Komunikační barák,“ oznámil.

Barák byl tmavý, zhruba dvacet stop na dvanáct. Uvnitř se nacházeli dva muži, jeden něco poslouchal skloněný se sluchátky na uších nad magnetofonem, druhý pomalu otáčel knoflíkem radiového snímače. Obě dlouhé stěny byly obložené dřevěnými deskami. Reacher se podíval do štítu a viděl, jak dírou vyvrtanou ve zdi prochází telefonní drát. Vinul se dolů a napájel modem. Modem byl napojen kabelem na dva zářící stolní počítače.

„Internet národní domobrany,“ poučil ho Fowler.

Druhý drát procházel za počítačem a napájel fax. Ten potichu bzučel a vylézal z něj papír.

„Vlastenecká faxová síť,“ řekl Fowler.

Reacher kývl a přistoupil blíž. Fax stál na polici vedle dalšího počítače a obrovského krátkovlnného rádia.

„Jsou to naše vojenská válečná média,“ vysvětloval Fowler. „Všechno tohle zařízení nám zprostředkovává pravdu o tom, co se děje v Americe. Jiným způsobem se pravdu nedozvíte.“

Reacher se ještě naposledy podíval a pokrčil rameny.

„Mám hlad,“ oznámil. „To je zase pravda o mé osobě. Ještě jsem neobědval ani nesnídal. Máte tady něco, kde bych se mohl alespoň napít kávy?“

Fowler se na něj zazubil.

„Samozřejmě. Jídelna je otevřená celý den. Co si myslíte, že jsme? Banda primitivů?“

Propustil šest stráží a pokynul Reacherovi, aby ho následoval. Jídelna se nacházela vedle komunikačního baráku. Byla čtyřikrát tak velká, dvakrát tak dlouhá a dvakrát tak široká. Na střeše měla důkladný komín z lesklého pozinkovaného kovu. Uvnitř se táhly úhledné řady hrubých stolů na kozách s prostými lavicemi zasunutými pečlivě pod ně. Byla cítit starým jídlem a prachem, kterým páchnou všechny velké společenské místnosti.

Pracovaly v ní tři ženy. Uklízely stoly. Byly oblečené do olivových uniforem a všechny tři měly dlouhé čisté vlasy, nehezké nepřikrášlené obličeje, červené ruce a nezdobily je žádné šperky. Zarazily se, když Fowler s Reacherem vstoupili. Přestaly pracovat, narovnaly se a pozorovaly je. Jednu z nich zahlédl Reacher v soudní síni. Opatrně mu kývla na pozdrav. Fowler k nim přistoupil.

„Náš host zmeškal snídani.“

Opatrná žena přikývla.

„Žádný problém,“ řekla. „Co byste si přál?“

„Cokoliv,“ odpověděl Reacher. „Hlavně když k tomu bude káva.“

„Za pět minut,“ slíbila žena.

Odvedla ostatní dvě dveřmi do přilehlé kuchyně. Fowler se posadil na stůl a Reacher na lavici proti němu.

„Třikrát denně se v této místnosti podává jídlo,“ sděloval Fowler. „Po zbytek dne, většinou odpoledne a večer, se v ní konají naše společné schůze. Beau se postaví na stůl a vysvětluje lidem, co je třeba udělat.“

„Kde je Beau nyní?“

„Než odjedete, tak se s ním setkáte. Na to vemte jed.“

Reacher pomalu přikývl a zadíval se malým oknem na hory. Nový úhel mu otevřel pohled na další horský hřbet, zhruba padesát mil daleko, zavěšený v čistém vzduchu mezi nebem a zemí. Hluboké ticho hor v něm stále vzbuzovalo nábožnou úctu.

„Kde všichni jsou?“ zeptal se.

„Pracují,“ odpověděl Fowler. „Pracují a cvičí.“

„Pracují? Na čem?“

„Budují jižní opevnění. Strže jsou na několika místech mělké. Tanky by se přes ně mohly dostat. Víte, co jsou záseky?“

Reacher se tvářil nechápavě. Věděl, co jsou záseky. Každý svědomitý, gramotný absolvent West Pointu o zásecích četl. Nehodlal však Fowlerovi prozradit, kolik přesně ví. Tak se tvářil nechápavě.

„Porazíte stromy,“ vysvětloval Fowler. „Každý pátý až šestý. Necháte je padnout směrem od nepřítele. Zdejší stromy jsou většinou divoké borovice s větvemi nahoru. Když tedy padnou, směřují větve od nepřítele. Tank najede do uříznutého konce stromu a snaží se ho posunout. Větve se však zachytí o stromy, které jste nechali stát. Za chvíli už tank tlačí dva, tři stromy. Potom čtyři, pět. Nemůže se mu to podařit. Dokonce ani velkým tankům jako abramsy. Klidně na nás můžou poslat i velké ruské tanky a ty také neprorazí. Tomu se, Reachere, říká zásek. Využijeme proti nim sílu přírody. Přes ty stromy se nedostanou, to je nad slunce jasné. Sověti ten trik použili proti Hitlerovi za druhé světové války v Kursku. Je to starý, známý trik. A my ho nasadíme proti nim.“

„A co pěchota?“ namítl Reacher. „Tanky nepřijedou prázdné. Budou s sebou mít pěchotu. Ta prostě vyrazí dopředu a vyhodí ty stromy do vzduchu dynamitem.“

Fowler se pousmál.

„Pokusí se o to. A my jim vysvětlíme, že je to nesmysl. Padesát yardů severně od záseků máme kulometná hnízda. Rozstřílíme je na kusy.“

Opatrná žena se vrátila z kuchyně a nesla tác. Položila ho na stůl před Reachera. Vejce, slanina, opečené brambory, fazole, vše na smaltovaném talíři. K tomu kovový půllitrový hrnek s kouřící kávou. Levné nádobí.

„Nechte si chutnat,“ popřála mu.

„Děkuju,“ odpověděl Reacher.

„Já kávu nedostanu?“ ozval se Fowler.

Žena ukázala ke kuchyni.

„Přineste si ji sám.“

Fowler se na Reachera pokusil podívat pohledem „mezi námi muži“ a vstal. Reacher se dál tvářil bezvýrazně. Fowler zamířil do kuchyně a zmizel ve dveřích. Žena počkala, až odejde, a potom položila Reacherovi ruku na paži.

„Musím s vámi mluvit,“ zašeptala. „Přijďte za mnou po setmění. Počkám na vás venku u kuchyňských dveří.“

„Řekněte mi to teď,“ zašeptal Reacher. „Večer už můžu být pryč.“

„Musíte nám pomoct,“ vydechla žena.

Fowler se vrátil do jídelny a ženiny oči potemněly strachem. Napřímila se a pospíchala pryč.

* * *

V obou dlouhých trubkách rámu postele vězelo šest šroubů. Dva z nich držely drátěnku s matrací. Na každém konci byly další dva, kterými byla dlouhá trubka přichycena do pravoúhlých patek připevněných na nohách. Dlouho si tu konstrukci prohlížela a přišla na zlepšení. Jednu patku může na konci nechat. Vznikne tak něco jako pravoúhlý hák. Lepší než patku odmontovat a cpát ji potom do otevřeného konce. Bude moct vyvinout víc síly.

Stále jí však zbývalo šest šroubů. Patku bude muset odšroubovat z nohy. Přišla na zlepšení, práci jí však neušetří. Pracovala rychle. Neměla důvod nevěřit, že se Jacksonovi plán nevydaří, ale jeho šance se zmenšily. Drasticky zmenšily.

* * *

Vedle jídelny stály ubytovny. Byly to čtyři velké budovy, všechny vzorně čisté a prázdné. Dvě z nich sloužili jako ubytovny pro svobodné muže a ženy. Ostatní dvě byly přehrazeny překližkovými deskami. Žily v nich rodiny. Dospělí v malých buňkách za přepážkou, děti v otevřeném prostoru. Spaly v tříčtvrtečních železných postelích vyrovnaných v úhledných řadách. V nohách postelí ležely malé vojenské kufříky. Žádné obrázky na stěnách, žádné hračky. Jedinou ozdobou byl turistický plakát Washingtonu. Letecký snímek vyfotografovaný ze severu za slunného jarního dne. Napravo v popředí Bílý dům, uprostřed Mall a nalevo Kapitol. Zarámovaný v rámu z umělé hmoty a turistický slogan přelepený papírem. Nový ručně vyvedený nápis hlásal: Toto je váš nepřítel.

„Kde jsou děti nyní?“ zeptal se Reacher.

„Ve škole,“ odpověděl Fowler. „V zimě používají jídelnu. V létě chodí do lesa.“

„Co se učí?“

Fowler pokrčil rameny.

„Věci, které potřebují vědět.“

„Kdo rozhoduje o tom, co potřebují vědět?“ vyptával se Reacher.

„Beau. Ten rozhoduje o všem.“

„Co tedy rozhodl, že potřebují vědět?“

„Přípravě učiva věnoval spoustu času. Děti se učí Bibli, ústavu, dějepis, tělocvik, zálesáctví, lov, zbraně.“

„Kdo je učí?“

„Ženy.“

„Jsou tady děti šťastné?“

Fowler znovu pokrčil rameny.

„Nejsou tady proto, aby byly šťastné. Jsou tady proto, aby přežily.“

Další barák byl prázdný, až na další počítač, který stál osamoceně na stole. Klávesnice byla zamčená velkým zámkem.

„To je něco jako naše pokladnice,“ sdělil Fowler. „Všechny prostředky máme na Kajmanských ostrovech. Když nějaké potřebujeme, pošleme je tímto počítačem, kamkoliv chceme.“

„Kolik máte?“

Fowler se tajnůstkářsky pousmál.

„Jsme ve slušném balíku. Dvacet milionů v dluhopisech na doručitele. Míň, než kolik jsme už utratili. Spousta nám ale ještě zbyla. Nebojte se, nám prostředky nedojdou.“

„Ukradené?“

Fowler zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

„Ukořistěné. Nepříteli. Dvacet milionů.“

Zbývající dvě budovy byla skladiště. Jedno stálo v řadě s poslední ubytovnou. Druhé bylo vysunuté o něco dál. Fowler zavedl Reachera do bližšího. Bylo nacpané zásobami. Podél jedné stěny se táhly obrovské umělohmotné sudy s vodou.

„Fazole, kulky, obvazy,“ řekl Fowler. „To je Beauovo heslo. Dříve či později budeme muset čelit obléhání. Na to vemte jed. Víte, co udělá vláda jako první? Dělostřelectvo nám do jezera, ze kterého přivádíme pitnou vodu, nastřílí granáty se zhoubnými zárodky. Tak jsme se zásobili. Dvacet čtyři tisíc galonů pitné vody. To jsme udělali jako první. Potom jsme zakonzervovali potraviny na dva roky. Nebudou stačit, když k nám začne přicházet hodně lidí, aby se k nám přidali, pro začátek budou ale dobré.“

Skladiště praskalo ve švech. Celé jedno oddělení bylo až ke stropu zarovnané oblečením. Známé olivové pracovní uniformy, maskáče, boty. Všechno vyprané a nažehlené v nějaké vojenské prádelně, nakoupené v balících.

„Nepotřebujete něco na sebe?“ nabídl Fowler.

Reacher už chtěl odejít, potom se však podíval na své oblečení. Měl ho na sobě od pondělka. Tři dny bez přestávky. Už jako nové nebylo nejlepší a stáří mu moc nepřidalo.

„To by nebylo špatné,“ souhlasil.

Největší velikosti byly až ve spodu hromady. Fowler s hekáním vytáhl kalhoty, košili a bundu. Nablýskané boty Reacher přešel. Vlastní mu vyhovovaly mnohem lépe. Svlékl se a s poskakováním si natáhl kalhoty. Zapnul si košili a vklouzl do bundy. Padly docela slušně. Po zrcadle se nedíval. Věděl, jak vypadá v pracovní uniformě. Strávil v ní pěknou řádku let.

Vedle dveří byly na policích vyrovnané zdravotnické potřeby. Prostředky na tišení traumatického šoku, plazma, antibiotika, obvazy. Všechny prakticky uložené, aby k nim byl rychlý přístup. Úhledné hraničky daleko od sebe. Borken své lidi pečlivě vycvičil, jak doběhnout do skladu, sáhnout po správné potřebě a poskytnout první pomoc.

„Fazole a obvazy,“ podotkl Reacher. „Kde jsou kulky?“

Fowler kývl hlavou k vzdálenějšímu baráku.

„To je náš zbrojní sklad. Ukážu vám ho.“

Zbrojnice byla větší než první skladiště. Na dveřích visel obrovský zámek. Skrývala víc zbraní, než kolik Reacher v poslední době viděl. Stovky pušek a samopalů v úhledných řadách. Vzduch prosycený vůní čerstvého oleje. Až ke stropu krabice s municí. Známé bedničky s granáty. Police plné jednoručních zbraní. Ne těžších, než kolik unese pěšák, přesto však působily omračujícím dojmem.

* * *

Dva šrouby držící drátěnku šly nejlépe. Byly menší než ostatní. Velké šrouby spojující rám nesly veškeré napětí. Na malých ležela jen drátěnka. Šrouby, které ji držely, nebyly pro konstrukci postele rozhodující. Mohla je úplně vyšroubovat a postel by stále stála.

Odlupovala a seškrabávala barvu až na holý kov. Zahřívala hlavy šroubů ručníkem. Potom stáhla ze své hole gumovou botičku a ohnula konec hliníkové trubky do vajíčka. Prsty přitlačila vajíčko pevně na hlavu šroubu. Vzala hůl za držadlo a otočila jí jako nějakým obrovským nástrčným klíčem. Konec hole sklouzl ze šroubu. Tiše zaklela a jednou rukou ho přimáčkla ještě pevněji. Pohnula současně hlavou i holí. Šroub se otočil.

* * *

Od dřevěných budov vedla vyšlapaná stezka na sever. Fowler se po ní vydal. Vedla na střelnici. Střelnice byla dlouhá plochá dráha pečlivě vyčištěná od křovin a stromů. Panovalo na ní ticho a zela prázdnotou. Byla jen dvacet yardů široká, ale přes půl míle dlouhá. Na začátku ležely rohože, na které si střelci mohli lehnout, a na konci viděl Reacher v dálce terče. Rozvážným krokem k nim zamířil. Vypadaly jako standardní armádní obrysy běžících přikrčených vojáků z překližky. Tento typ terčů pocházel ještě z druhé světové války. Krutý potisk tehdy často zobrazoval německého pěšáka s kbelíkovitou helmou a lítým výrazem. Když Reacher došel blíž, viděl, že i tyto cíle mají svůj potisk. Na prsou se jim skvěly nové nápisy neuměle vyvedené žlutou barvou. Každý nápis se skládal ze tří písmen. Na čtyřech stálo: FBI. Na čtyřech: ATF. Terče ubíhaly dozadu, odstupňované podle vzdálenosti, počínaje tři sta yardy až na plných osm set. Nejbližší terč byl provrtán kulkami.

„Všichni se musí trefit na tři sta yardů,“ řekl Fowler. „To je podmínka zdejšího občanství.“

Reacher pokrčil rameny. Neudělalo to na něj žádný zvláštní dojem. Tři sta yardů nebyl velký výkon. Pokračoval po dráze další půl míle. V terčích na čtyři sta yardů zely díry, na pěti stech yardech jich už bylo méně. V terčích na šesti stech yardech napočítal osmnáct zásahů, na sedmi stech yardech sedm a na posledních osmi stech yardech jen dva.

„Jak staré jsou ty terče?“ zeptal se.

Fowler pokrčil rameny.

„Měsíc. Možná dva. Pořád cvičíme.“

„To byste tedy měli,“ ubezpečil ho Reacher.

„Nepočítáme s tím, že bychom stříleli na velkou vzdálenost,“ namítl Fowler. „Beau předpokládá, že síly Spojených národů přijdou v noci. Když si budou myslet, že spíme. Domnívá se, že na některých místech by se jim do jisté míry mohlo podařit překonat naše opevnění. Tak na půl míle do našeho území. Já si to nemyslím, ale Beau je opatrný. A je to on, kdo nese zodpovědnost. Takže naše taktika jsou noční obkličovací manévry. Obklíčíme vetřelce v lese a spustíme křížovou palbu. Pěkně blízko k nim a přímo na mušku. A v tomhle výcviku jsme úspěšní. Dokážeme se rychle a tiše pohybovat v temnotě, bez světel a nehlučně.“

Reacher se podíval na les a představil si sloupce munice, které viděl ve skladu. Na mysli mu vytanulo chvástání Borkena: nedobytní. Každá armáda se potýká s problémy, když bojuje proti zaníceným partyzánským skupinám v obtížném terénu. Nikdo není naprosto nedobytný, ale dobytí tohoto místa by si vyžádalo hmatatelné ztráty.

„Dneska ráno,“ promluvil opět Fowler. „Doufám, že vás to nesebralo.“

Reacher se na něj jen podíval.

„Myslím to s tím Loderem,“ vysvětlil Fowler.

Reacher pokrčil rameny. Napadlo ho: ušetřili mi práci.

„Potřebujeme tuhou kázeň,“ pokračoval Fowler. „Každý nový národ prochází tímto obdobím. Přísná pravidla, tuhá kázeň. Beau o tom napsal studii. Právě teď je to velice důležité. Myslím si ale, že cizího člověka to může vyděsit.“

„Vyděšený byste měl být vy,“ odpověděl mu Reacher. „Už jste slyšel o Josefu Stalinovi?“

Fowler přikývl.

„Sovětský diktátor,“ řekl.

„Správně,“ souhlasil Reacher. „Ten to také dělal.“

„Co dělal?“

„Likvidoval své potenciální nepřátele. Na základě zinscenovaných procesů.“

Fowler zavrtěl hlavou.

„Ten proces byl spravedlivý. Loder se dopustil chyb.“

Reacher pokrčil rameny.

„V podstatě se žádných nedopustil. Odvedl slušnou práci.“

Fowler stočil pohled stranou.

„Vy budete na řadě jako příští,“ řekl mu Reacher. „Dávejte si pozor. Dříve nebo později zjistíte, že jste se dopustil nějaké chyby.“

„Známe se už velice dlouho,“ namítl Fowler. „Beau a já.“

„Stejně jako Beau s Loderem, není-liž pravda,“ upozornil ho Reacher. „Steviemu se nic nestane. Nepředstavuje žádnou hrozbu. Na to je příliš natvrdlý. Vy byste o tom měl ale přemýšlet. Jste příští na řadě.“

Fowler neodpověděl. Jen se díval stranou. Vrátili se společně půl míle na začátek střelnice. Vydali se po další stezce na sever. Ustoupili stranou, aby nechali projít dlouhý zástup dětí. Pochodovaly ve dvojstupech, chlapci a děvčata společně, s jednou ženou v pracovní uniformě v čele a jednou na konci útvaru. Děti na sobě měly zkrácené přebytky vojenské výstroje a všechny nesly v pravičkách hole. Tvářily se prázdně a odevzdaně. Dívky měly dlouhé rozpuštěné vlasy a chlapci neumělé sestřihy podle kastrolu provedené tupými nůžkami. Reacher stál a pozoroval, jak ho míjí. Dívaly se přímo před sebe. Ani jedno z nich se na něj neodvážilo pohlédnout.

Stezka vedla do kopce řídkým pruhem lesa a vyústila na rovném prostranství padesát yardů dlouhém a padesát yardů širokém. Srovnaly ho lidské ruce. Sesbírané, na bílo natřené kameny ležely v pravidelných odstupech po okrajích. Prostranství bylo tiché a opuštěné.

„Náš apelplac,“ oznámil Fowler kysele.

Reacher přikývl a rozhlédl se okolo. Na severu a západě vysoké hory. Na východě panenský les. Na jihu viděl v dálce za pruhem lesa město a pod ním jizvy záseků. Pod bundu a košili mu pronikl chladný závan větru a Reacher se zachvěl.

* * *

Velké šrouby šly mnohem hůř. Dotýkaly se rámu větší plochou, kov na kov. Musela odškrábat víc barvy. Musela se opřít do trubky větší silou. A čím větší sílu vyvinula, tím víc se provizorní klíč sesmekával. Sundala si botu a jako kladivem jí vytvarovala konec trubky. Sklonila se a nasadila měkký hliník na hlavu šroubu. Potom ji pevně stiskla prsty. Tiskla tak dlouho, až jí jemné šlachy na pažích naskočily jako provazy, a po obličeji se jí řinul pot. Potom otočila trubkou, zadržela dech a čekala, co povolí jako první. Sevření prstů nebo sevření šroubu?

* * *

Vítr, který pronikl Reacherovi pod košili, také přinesl jakési slabé zvuky. Podíval se na Fowlera a otočil se k západnímu okraji apelplacu. Slyšel, jak se v lese pohybují lidé. Mezi stromy se vynořila řada mužů.

Šest mužů seřazených bok po boku, automatické pušky šikmo na ramenech. Maskáče, plnovousy. Stejných šest stráží, které ráno stály před soudcovskou lavicí. Borkenova osobní jednotka. Reacher jim přejel očima po obličejích. Mladík s jizvou šel na levém konci řady. Jackson, špicl FBI. Zastavily se a poupravily kurs. Vyrazily přes srovnané prostranství k Reacherovi. Když se přiblížily, Fowler ustoupil a nechal jim Reachera napospas. Pět se jich rozvinulo do širokého oblouku. Na Reacherova prsa namířilo pět hlavní. Šestá stráž předstoupila před Fowlera. Nezasalutovala, ale změnila postoj, což bylo víceméně to samé.

„Beau chce toho chlápka zpátky,“ oznámil voják. „V naléhavé záležitosti.“

Fowler přikývl.

„Odveďte ho. Stejně mi už začíná lízt krkem.“

Hlavně pušek vtlačily Reachera do hrubé formace a šest strážných ho rychlým tempem hnalo řídkým pruhem lesa na jih. Přešli přes střelnici a zamířili po vyšlapané stezce k Baště. Stočili se na západ, minuli zbrojnici a pokračovali lesem k velitelskému baráku. Reacher natáhl krok a zrychlil. Postoupil dopředu. Zakopl o kořen a dopadl ztěžka na kameny. První stráž vedle něj byl Jackson. Reacher viděl jeho zjizvené čelo. Jackson ho popadl za paži.

„Špicl v Chicagu,“ vydechl Reacher.

„Vstávat, hajzle,“ zařval Jackson.

„Schovejte se a dneska v noci utečte,“ zašeptal Reacher. „Maximální opatrnost, jasné?“

Jackson se na něj podíval a sevřel mu v odpověď‘ paži. Potom ho vytáhl na nohy a dostrkal ho po pěšině na menší mýtinu. Ve dveřích velitelského baráku se rýsovala obludná postava Beaua Borkena. Měl na sobě obrovské pytlovité maskáče, špinavé a pomačkané. Jako by tvrdě pracoval. Probodával Reachera pohledem.

„Koukám, že jste se převlékl,“ poznamenal.

Reacher přikývl.

„V tom případě omluvte, jak vypadám,“ řekl Borken. „Mám za sebou náročný pracovní den.“

„Fowler mi o tom říkal. Prý připravujete záseky.“

„Záseky? Správně.“

Potom se Borken odmlčel. Reacher viděl, jak svírá a rozvírá své velké ruce.

„Vaše mise padla,“ oznámil Borken tiše.

„Padla? Proč?“ podivil se Reacher.

Borken pohnul svým obřím tělem a přistoupil k němu blíž. Reacher se utápěl v jeho zářících očích a ta rána mu úplně unikla. Borken ho udeřil do žaludku, obrovskou tvrdou pěstí, kterou hnalo čtyři sta liber živé váhy. Reacher se složil jako podťatý a Borken ho nakopl nohou do zad.

28 KAPITOLA

„Jmenuje se Jackson,“ oznámil Webster.

„Jak dlouho tam už je?“ zeptal se Milosevic.

„Téměř rok,“ odpověděl Webster.

Jedenáct hodin dopoledne, čtvrtek 3. července, na Petersonově vojenské základně. Šéf oddělení v Quanticu faxoval z Andrews faxovou sítí vojenských sil zabezpečenou proti odposlechu, co nejrychleji to přístroj dokázal. Milosevic s Broganem odebírali papír z faxu a podávali ho Websterovi a McGrathovi na analýzu. Na druhé straně stolu si generál Johnson s pobočníkem prohlíželi mapu severozápadního cípu Montany.

„To máte špehy ve všech těhle skupinách?“ zeptal se Johnson.

Webster zavrtěl hlavou a usmál se.

„Ve všech ne. Je jich příliš mnoho a naši lidé na to nestačí. Máme prostě štěstí.“

„Nevěděl jsem, že máme někoho právě tady v té,“ poznamenal Brogan.

Webster se stále usmíval.

„Existuje spousta věcí, o kterých naši lidé nevědí. Je to tak rozhodně bezpečnější.“

„Tak co tenhle Jackson sděluje?“ zeptal se Brogan.

„Zmiňuje se o Holly?“ zeptal se Johnson.

„Zmiňuje se o tom, co to má vůbec znamenat?“ vložil se do vyptávání Milosevic.

Webster nafoukl tváře a mávl rukou ke stohu pokrouceného papíru z faxu. McGrath se jím pilně probíral. Třídil ho na dvě hromádky. Na jednu odkládal běžné informace, na druhou důležité zprávy. Hromádka s běžnými informacemi byla větší. Důležitých zpráv poskrovnu.

„Jak vypadá analýza, Macku?“ zeptal se Webster.

McGrath pokrčil rameny.

„Do určité míry normálně.“

Johnson na něj vytřeštil oči.

„Normálně?“

Webster přikývl.

„Je to normální,“ potvrdil. „Militantní skupiny máme po celé zemi, proto je nemůžeme všechny sledovat. Je jich příliš mnoho. Podle našich posledních výpočtů přes čtyři sta skupin ve všech padesáti státech. Většina z nich jsou jen amatérští cvoci, některé ale považujeme za nebezpečné protivládní teroristy.“

„A tahle skupina?“ zeptal se Johnson.

McGrath se na něj podíval.

„Tahle skupina to myslí naprosto vážně. Sto lidí ukrytých v lese. Velice dobře ozbrojení, velice dobře organizovaní, velice ukáznění. Také velice dobře finančně zabezpečení. Jackson hlásil poštovní podvody, falešné bankovní výběry a poměrně nepodstatné padělání peněz. Pravděpodobně také ozbrojené přepadení. Domníváme se, že ukradli dvacet milionů lupenů v dluhopisech na doručitele z pancéřovaného auta na severu Kalifornie. Také samozřejmě ostatním cvokům prodávají videokazety, knihy a příručky, poštou na dobírku. To je v současné době největší trhák. A nemusím ani dodávat, že odmítají platit daně, přihlašovat auta nebo cokoliv jiného, co by je mohlo stát peníze.“

„Ve skutečnosti ovládají celý okres York,“ dodal Webster.

„Jak je to možné?“ podivil se Johnson.

„Protože nikdo jiný tam nežije,“ řekl Webster. „Už jste tam někdy byl? Já ne. Jackson tvrdí, že celé město je opuštěné. Lidé se odstěhovali již před mnoha lety. Zůstalo jen pár starých zkrachovalých rančerů a zapomenutých horníků roztroušených po obrovském prázdném teritoriu. Nefunguje tam žádná vláda. Borken tam jenom přišel a zabral si to území pro sebe.“

„Nazývá to pokusem,“ doplnil Webster. „Prototypem zbrusu nového národa.“

Johnson chabě přikývl.

„Co s tím má ale společného Holly?“ zeptal se.

Webster narovnal papír a položil na něj ruku.

„O tom se nezmiňuje. Naposledy se ozval v pondělí, ten den, co ji unesli. Stavěli vězení. Musíme předpokládat, že pro ni.“

„Ten chlapík se ozýval?“ podivil se Brogan. „Rádiem?“

Webster přikývl.

„Má vysílačku schovanou v lese. Když může, jde na procházku a ozve se. Proto je všechno tak nevypočitatelné. Navazoval kontakt průměrně jednou týdně. Je hrozně nezkušený a říkali jsme mu, aby si dával pozor. Předpokládáme, že ho sledují. Skutečně nádherný nový svět.“

„Můžeme se s ním spojit?“ zeptal se Milosevic.

„Děláte si legraci?“ sjel ho Webster. „Můžeme jedině sedět na zadku a čekat.“

„Komu podává hlášení?“ zeptal se Brogan.

„Rezidenčnímu agentovi v Montaně ve městě Butte.“

„Co tedy podnikneme?“ zeptal se Johnson.

Webster pokrčil rameny. V místnosti se rozhostilo ticho.

„V tuto chvíli nic. Nejprve potřebujeme stanovisko.“

Ticho v místnosti přetrvávalo a Webster se díval pronikavě na Johnsona. Byl to pohled od jednoho vládního muže k druhému a říkal: víte, jak to chodí. Johnson mu pohled dlouze opětoval, ve tváři se mu nepohnul ani sval. Potom prudce přikývl. Stačilo to, aby Webster pochopil, co má na mysli: v tuto chvíli vím, jak to chodí.

Do ticha zakašlal Johnsonův pobočník.

„Na severu Yorku máme rakety. Právě se přesunují na jih sem k nám. Dvacet námořních pěšáků, stovka stingeru, pět náklaďáků. Každou chvíli budou projíždět přímo Yorkem. Nemůžeme je použít?“

Brogan zavrtěl hlavou.

„To je proti zákonu. Armáda nesmí zasahovat v případě uplatňování civilních opatření.“

Webster si ho nevšímal, díval se na Johnsona a čekal. Byli to jeho muži a Holly byla jeho dcera. Odpověď musela přijít přímo od něho. Po dlouhém mlčení Johnson zavrtěl hlavou.

„Ne. Potřebujeme čas, abychom vypracovali plán.“

Pobočník rozhodil ruce.

„Můžeme vypracovat plán. Jsme v rádiovém kontaktu země-země. Měli bychom do toho, generále, jít.“

„Je to proti zákonu,“ zopakoval Brogan.

Johnson neodpověděl. Usilovně přemýšlel. McGrath zalistoval v hromadě papírů a vytáhl list se zprávou o dynamitu za stěnami Hollyina vězení. Položil ho lícem na vyleštěný stůl. Johnson však opět zavrtěl hlavou.

„Ne,“ zopakoval. „Dvacet mužů proti stu? Není to jednotka prvního sledu. Nejsou to pěšáci. A jejich stingery by nám nepomohly. Předpokládám, že ti teroristé nemají vzdušné síly. Ne, musíme počkat. Stáhněte tu raketovou jednotku co nejrychleji zpátky k nám. Žádné nasazení.“

Pobočník pokrčil rameny a McGrath zasunul zprávu o dynamitu zpátky do hromádky. Webster se rozhlédl kolem sebe a opřel se dlaněmi zlehka o stůl.

„Vrátím se do Washingtonu. Zjistit stanovisko.“

Johnson pokrčil rameny. Věděl, že bez cesty zpátky do Washingtonu a stanoviska se nezačne dít vůbec nic. Webster se obrátil k McGrathovi.

„Vy tři se vypravíte do Butte. Připravte kancelář. A kdyby se ozval ten Jackson, varujte ho, že musí být maximálně opatrný.“

„Můžeme vás tam vzít vrtulníkem,“ nabídl se pobočník.

„A potřebujeme pozorování,“ pokračoval Webster. „Můžete přesvědčit vzdušné síly, aby nad York vyslaly letadla s kamerami?“

Johnson přikývl.

„Žádný problém. Dvacet čtyři hodin denně. Budeme vám do Butte posílat živý videozáznam. Uvidíte i krysy pšoukat.“

„Nezasahovat,“ zdůraznil Webster. „Zatím ne.“

29 KAPITOLA

Holly zaslechla kroky na chodbě právě ve chvíli, kdy uvolnila šestý šroub. Lehké kroky. Jackson to nebyl. Kroky opatrně našlapujícího muže znějí jinak. Nějaká žena. Přede dveřmi se kroky zastavily. Na chvíli umlkly. Položila dlouhou trubku zpátky do rámu. Do zámku zajel klíč. Vrátila matraci na své místo. Přetáhla přes ni pokrývku. Další odmlka. Dveře se otevřely.

Do místnosti vstoupila žena. Vypadala jako všechny ostatní. Bílá, štíhlá, dlouhé rovné vlasy, tvrdý nehezký obličej bez nalíčení a ozdob, rudé ruce. Nesla tác přikrytý bílým látkovým ubrouskem. Beze zbraně.

„Oběd,“ oznámila.

Holly přikývla. Srdce jí prudce bušilo. Žena tam stála, v rukou tác, rozhlížela se po místnosti, probodávala pohledem nové borovicové stěny.

„Kam vám to mám položit?“ zeptala se. „Na postel?“

Holly zavrtěla hlavou.

„Na podlahu.“

Žena se sklonila a položila tác na podlahu.

„Řekla bych, že by se vám hodil stůl. A židle.“

Holly se podívala na laciné nádobí a pomyslela si: nástroje.

„Chcete, aby vám přinesli židli?“ zeptala se žena.

„Ne,“ odmítla Holly.

„Jak myslíte. Mně by se jedna, být vámi, hodila. Mám počkat, až dojíte. Abyste nám náhodou neukradla stříbro.“

Holly neurčitě přikývla a obešla ženu. Střelila pohledem po otevřených dveřích. Žena ji sledovala a usmála se.

„Nemáte kam utéct,“ řekla. „Jsme na míle daleko od jakékoliv civilizace a obklopuje nás obtížný terén. Severním směrem byste se za několik týdnu dostala do Kanady, kdybyste našla dost lesních plodů, kořínků a hmyzu k jídlu. Na západ byste musela přeplavat řeku. Na východ byste se ztratila v lese nebo by vás sežrali medvědi, a i kdybyste přežila, do Montany je to pořád měsíc cesty. Na jihu bychom vás zastřelili. Hranice je obsypaná strážemi. Neměla byste šanci.“

„Cesta je zatarasená?“ zeptala se Holly.

Žena se usmála.

„Vyhodili jsme most do vzduchu. Žádná cesta už neexistuje.“

„Kdy? Přece jsme po ní přijeli.“

„Právě teď. Copak jste to neslyšela? Za těmihle stěnami vlastně asi ne.“

„Jak se odsud tedy dostane Reacher? Má přece jet předat nějakou zprávu.“

Žena se ještě jednou usmála.

„Změnili jsme plán. Ta mise se nekoná. Nikam nepojede.“

„Proč ne?“

Žena se jí podívala přímo do očí.

„Zjistili jsme, co se stalo Peteru Bellovi.“

Holly mlčela.

„Zabil ho Reacher. Uškrtil ho. V Severní Dakotě. Právě jsme se to dozvěděli. Předpokládám ale, že vy jste o tom věděla.“

Holly na ni zírala. Projelo jí hlavou: Reacher je v obrovském maléru. Viděla ho spoutaného a někde zavřeného.

„Jak jste to zjistili?“ zeptala se tiše.

Žena pokrčila rameny.

„Máme spoustu přátel.“

Holly se na ni stále upřeně dívala. Pomyslela si: to ten špicl. Vědí, že jsme byli v Severní Dakotě. Stačí mapa a pravítko, aby jim došlo, kde se nacházíme teď. Představila si cvakání klávesnic počítačů a tucet rozzářených obrazovek s Jacksonovým jménem.

„Co se s Reacherem stane?“

„Život za život,“ poučila ji žena. „Tak to u nás chodí. A pro vašeho kamaráda Reachera to platí stejně jako pro kohokoliv jiného.“

„Co se s ním ale stane?“ zeptala se Holly ještě jednou.

Žena se zasmála.

„K tomu není zapotřebí žádné velké obrazotvornosti. Nebo možná vlastně ano. Nemyslím, že se s ním stane něco jednoduchého.“

Holly zavrtěla hlavou.

„Byla to sebeobrana. Pokusil se mě znásilnit.“

Žena si ji změřila opovržlivým pohledem.

„Jak to tedy mohla být sebeobrana? Reachera se snad znásilnit nepokusil. A nejspíš jste si o to říkala.“

„Prosím?“

„Určitě jste na něj vystrkovala kozy. Moc dobře tyhle městský děvky známe. Chudáček Peter takovým věcem nikdy nedokázal odolat.“

Holly na ni jen zírala. Potom pohlédla ke dveřím.

„Kde je Reacher nyní?“

„Nemám tušení. Řekla bych, že bude připoutaný řetězem k nějakému stromu.“

Potom se škodolibě zazubila.

„Ale vím, kde skončí. Na apelplacu. Tam se obvykle podobné věci odehrávají. A všechny nás pozvou, abychom se na tu legraci podívali.“

Holly z ní nespouštěla pohled. Potom polkla. A přikývla.

„Nepomohla byste mi s tou postelí?“ požádala. „Špatně se mi na ní spí.“

Žena zaváhala. Potom ji následovala k posteli.

„Co s ní máte za problémy?“

Holly stáhla přikrývku a položila matraci na podlahu.

„Trochu se uvolnily šrouby,“ oznámila.

„Kde?“ zeptala se žena.

„Tady,“ ukázala Holly.

Oběma rukama popadla trubku. Švihla s ní nahoru, otočila se a zarazila ji jako tupé kopí ženě do hlavy. Patka ji zasáhla se silou kovové pěsti. Kůže se protrhla, malý obdélník kosti jí zajel hluboko do mozku, žena se odrazila od matrace a byla mrtvá, ještě než dopadla na podlahu. Holly opatrně překročila tác s obědem a chladnokrevně vykulhala ze dveří.

30 KAPITOLA

Harland Webster se vrátil do Hoover Building z Colorada ve čtvrtek, ve tři hodiny odpoledne východního času. Zamířil přímo do své kanceláře a prohlédl si zprávy, které na něj čekaly. Potom zabzučel na svou sekretářku.

„Auto,“ oznámil jí.

Sjel svým soukromým výtahem do garáže a setkal se tam s řidičem. Společně došli k limuzíně a nastoupili.

„Bílý dům,“ požádal Webster.

„Vy jedete za prezidentem, pane?“ podivil se řidič.

Webster se mu zamračil na zátylek. Nejel za prezidentem. Nevídal prezidenta příliš často. A nepotřeboval, aby mu to někdo připomínal, zejména ne řidič, celý udivený, že by se mu taková možnost naskytla.

„Za generální prokurátorkou. Je právě teď v Bílém domě.“

Řidič v tichosti přikývl. Proklínal se, že nedržel ústa. Řídil plynule a ohleduplně. Hoover Building dělilo od Bílého domu přesně tisíc šest set yardů. Méně než jedna míle. Ani ne tak daleko, aby se vyplatilo zapnout počitadlo vzdálenosti na tachometru na palubní desce limuzíny. Rychlejší by bylo jít pěšky. A levnější. Nastartovat studený osmiválec a rozjet všechny ty neprůstřelné pláty jenom kvůli tisíci šesti stům yardům stálo spoustu paliva. Ředitel ale nemůže chodit pěšky. Teorie zněla, že by ho zavraždili. Ve skutečnosti by ho však ve městě patrně poznalo jen osm lidí. Pro ostatní byl jen další vládní úředník v šedém obleku a decentní kravatě. Anonymní. Další důvod, proč má starý Webster pořád tak špatnou náladu, pomyslel si řidič.

* * *

Webster znal generální prokurátorku velice dobře. Byla jeho šéfkou, tato znalost však nepramenila z osobních setkání. Pramenila z podrobného šetření, které Úřad prováděl před jejím uvedením do funkce. Webster o ní pravděpodobně věděl víc než kdokoliv na zemi. Její rodiče, přátelé a bývalí kolegové ji znali každý ze své stránky. Webster všechny tyto informace spojil a získal celkový obrázek. Její záznam u Úřadu zabíral na disku stejně velký prostor jako krátký román. Nenašel v tom záznamu jediný důvod, proč by ji neměl mít rád. Bývala právničkou, lehce radikální ve svých počátcích, vybudovala si slušnou praxi, rychle se stala soudkyní, nikdy nepobouřila na zákon dohlížející společenství, nikdy se nestala fanatickou, zuřivou osinou v zadku. Ideální kandidátka, která hladce proplula obřadem schválení do funkce. Od té doby mnohokrát dokázala, že je dobrá šéfová a věrný spojenec. Jmenovala se Ruth Rosenová a Webster s ní měl jediný problém. Byla o dvanáct let mladší, dobře vypadala a její sláva se nedala s jeho rovnat.

Schůzku měli domluvenou na čtvrtou hodinu. Našel ji samotnou v malé místnosti o dvě patra a osm agentů tajné služby vzdálené od Oválné pracovny. Pozdravila ho nervózním úsměvem a naléhavým pokývnutím své elegantní hlavy.

„Holly?“ zeptala se.

Webster přikývl. Podal jí obsáhlou, vyčerpávající zprávu. Pozorně poslouchala a na konci jen tiskla rty, v obličeji celá bílá.

„Jste si absolutně jistí, kde je?“ zeptala se.

Webster znovu přikývl.

„Jistější si být nemůžeme.“

„Dobře. Počkejte tady na mne.“

Vyšla z místnosti. Webster čekal. Deset minut, dvacet minut, půl hodiny. Přecházel sem a tam. Díval se z okna. Otevřel dveře a vykoukl do chodby. Střetl se s pohledem tajného agenta. Ten vykročil dopředu. Webster zavrtěl hlavou v odpověď na nevyslovenou agentovu otázku a dveře opět zavřel. Posadil se a čekal.

Ruth Rosenová byla pryč hodinu. Potom se vrátila a zavřela za sebou dveře. Jen tam stála, pouze yard ode dveří, bledá, prudce dýchala, v obličeji vepsáno zděšení. Nic neříkala. Jen ho nechávala, aby mu došlo, že se vyskytl veliký problém.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„V tomhle případě jsem vypadla ze hry.“

„Prosím?“

„Vyšachovali mě. Spatně jsem si to spočítala. Chopil se toho Dexter.“

„Dexter?“ Dexter byl prezidentův šéf štábu v Bílém domě. Politický vyjednavač ze staré školy. Tvrdý jako ocel, naprosto nesentimentální. Představoval však hlavní důvod, proč prezident stále seděl v Oválné pracovně, s velkou převahou voličských hlasů.

„Moc mě to mrzí, Harlande,“ řekla Ruth Rosenová. „Bude tady za okamžik.“

Webster kysele přikývl a Ruth vyšla ze dveří a nechala ho opět čekat.

* * *

Vztah mezi zbytkem FBI a kanceláří v Butte v Montaně připomínal vztah mezi Moskvou a Sibiří. Po Úřadě to kolovalo jako oblíbený vtip. Dopustíš se chyby, rozkřikne se to a druhý den už pracuješ v Butte. Něco jako vnitřní vyhnanství. Jako nešťastníci z KGB, které posílali psát pokuty za nesprávné parkování na Sibiř.

Ale onoho čtvrtka 3. července se kancelář v Butte stala pro McGratha, Milosevice a Brogana středem vesmíru. Pohlíželi na ni jako na nejvytouženější místo na zemi. Ani jeden z nich tam před tím nikdy nezavítal. Ani služebně, ani o dovolené. Ani jeden z nich nikdy nepočítal, že by se tam rozjeli. Nyní však vykukovali z vrtulníku jako děti přistávající v pohádkovém království. Pozorovali krajinu pod sebou a upírali pohled směrem, kde věděli, že se pod vzdáleným příkrovem oparu nalézá York.

Rezidenční agent z Butte byl zkušený veterán Úřadu, stále omráčený z toho, že mu osobně zavolal Harland Webster přímo z Hoover Building. Dostal pokyn odvézt tři agenty z Chicaga do své kanceláře, poskytnout jim po cestě stručný přehled, pomoct jim zabydlet se, pronajmout pro ně několik džípů a potom táhnout k čertu a zůstat tam tak dlouho, dokud ho zase nebudou potřebovat. Čekal tedy na místním letišti Silver Bow, až s rachotem přistane špinavě černý vrtulník leteckých sil. Naložil agenty do svého vládního buicku a vystřelil zpátky na sever města.

„Nezapomínejte, že vzdálenosti jsou tady obrovské,“ upozornil McGratha. „Pořád se ještě nacházíme dvě stě čtyřicet mil od Yorku. To na našich silnicích znamená minimálně čtyři hodiny jízdy. Já osobně bych zřídil pohyblivou jednotku a přesunul se blíž. Když zůstanete tady, nic nezmůžete, jestli se situace tam nahoře zhorší.“

McGrath přikývl.

„Slyšel jste něco o Jacksonovi?“ zeptal se.

„Od pondělka ne. V pondělí hlásil o tom dynamitu.“

„Až se zase ozve, chtěl bych s ním mluvit.“

Rezidenční agent přikývl. Jednou rukou se pustil volantu a zalovil v kapse. Vytáhl malý rádiový přijímač. McGrath si ho od něho vzal. Zastrčil si ho do své vlastní kapsy.

„Považujte se za mé hosty,“ vyzval je agent z Butte. „Já jsem na dovolené. Websterův rozkaz. Ale nečekejte nic velkého. Jackson se nehlásí příliš často. Je velice opatrný.“

Kancelář v Butte byla prostá místnost v druhém patře dvoupatrové obecní budovy. Psací stůl, dvě židle, počítač, na stěně velká mapa Montany, šanony a zvonící telefon. McGrath ho zvedl. Naslouchal a se zavrčením zavěsil. Čekal, až se rezidenční agent dovtípí.

„Dobře, mizím,“ oznámil veterán. „Ze Silver Bow vám přivezou pár aut. Potřebujete ještě něco?“

„Soukromí,“ sdělil mu Brogan.

Starý agent přikývl a rozhlédl se po své kanceláři. Potom odešel.

„Vzdušné síly nasadily nad kritickou oblastí pár volných letadel,“ řekl McGrath. „Po silnici se blíží satelitní vybavení. Generál s pobočníkem dorazí každou chvíli. Vypadá to, že se hodlají stát našimi stálými hosty. Doufám, že je vám jasné, že jim v tom nemůžeme zabránit.“

Milosevic si prohlížel mapu na stěně.

„Jedině dobře, že přijedou. Trocha záštity se nám může hodit. Už jste někdy viděli horší místo?“

McGrath s Broganem přistoupili k mapě. Milosevic ukazoval prstem na York. Všude okolo vzdutý zelený a hnědý terén.

„Čtyři tisíce čtverečních mil,“ povzdechl si Milosevic. „Jedna silnice a jedna cesta.“

„Vybrali si dobré místo,“ souhlasil Brogan.

* * *

„Mluvil jsem s prezidentem,“ oznámil Dexter.

Opřel se o opěradlo a odmlčel se. Webster ho propaloval pohledem. Co jiného se od něj, sakra, čekalo? Že začne prořezávat Růžovou zahradu? Dexter mu pohled vracel. Byl to malý, nerudný, tajnůstkářský chlapík s pokrouceným obličejem, typický vzhled člověka, který tráví každou minutu každého dne tím, že se snaží pohlížet na problémy ze všech možných úhlů.

„A k čemu jste došli?“ zeptal se Webster.

„V téhle zemi žije celkem šedesát šest milionů držitelů zbraní,“ sdělil Dexter.

„Ano?“ nechápal Webster, kam tím míří.

„Naši analytikové se domnívají, že všichni sdílejí jisté základní zájmy.“

„Jací analytikové? Jaké zájmy?“

„Provedli jsme průzkum veřejného mínění. Neposlali jsme vám kopii? Jeden z pěti dospělých by se připojil k armádě bojující proti vládě, kdyby to bylo nezbytně nutné.“

„Ano?“

„Provedli jsme ještě jeden průzkum,“ pokračoval Dexter. „Položili jsme jim jedinou otázku, kterou měli zodpovědět upřímně, podle svého vnitřního přesvědčení. Kdo je v právu, vláda nebo militantní skupiny?“

„A co odpověděli?“

„Dvanáct milionů Američanů stojí na straně militantních skupin, oznámil Dexter.

Webster se na něj upřeně díval. Čekal na závěr, který z toho vyplývá.

„Což znamená něco mezi dvanácti a šedesáti šesti miliony voličů,“ upřesnil Dexter.

„A co je s nimi?“ zeptal se Webster.

„Kde se nacházejí?“ odpověděl mu Dexter otázkou. „Ve Washingtonu, New Yorku, Bostonu nebo Los Angeles jich moc nenajdete. Což je jeden extrém. V jiných místech tvoří zanedbatelnou menšinu. Pohlížejí tam na ně jako na cvoky. Existují však místa, kde jsou ve většině. Místa, kde na nich nevidí nic divného, Harlande.“

„Ano?“

„Najdou se místa, kde ovládají celé okresy,“ dodal Dexter. „Dokonce i státy.“

Webster na něj zíral.

„Panebože, Dextere, tady nejde o politiku,“ řekl. „Jde o Holly.“

Dexter se odmlčel a přejel očima po malé místnosti Bílého domu. Stěny měly lehký šedobílý odstín. Stejný odstín, jakým byly přetírány každých několik let s příchodem nového prezidenta. Znalecky se pousmál.

„Naneštěstí jde vždycky o politiku,“ řekl.

„Jde o Holly,“ zopakoval Webster.

Dexter sotva znatelně zavrtěl hlavou.

„Jde o emoce. Nezapomínejte na nevinná emocionální slůvka jako vlastenectví, odboj, ideály, podzemí, boj, útlak, práva jednotlivce, nedůvěra, povstání, revolta, revoluce. Nemáte pocit, že ta slova v sobě skrývají jistou vznešenost? V americkém kontextu?“

Webster zavrtěl vehementně hlavou.

„V únosech žen nic vznešeného nevidím. Stejně tak nepovažuji za vznešené ilegální zbraně, ilegální armády a ukradený dynamit. To není politika.“

Dexter opět pohnul hlavou. Stejný nepatrný nesouhlas jako předtím.

„Spousta věcí se politizuje. Vzpomeňte si na Ruby Ridge. Vzpomeňte si na Waco, Harlande. Ani to nebyla politika. Velice brzy se to však politikou stalo. Narazili jsme při tom na šedesát šest milionů voličů. A postupovali jsme pěkně slabomyslně. Tihle lidé nechtějí nic jiného než velké reakce. Počítají s tím, že tvrdý zákrok lidi rozhořčí a přivede je do jejich řad. A my jsme jim velké reakce poskytli. Vlili jsme olej do ohně. Vyvolali jsme dojem, že silná vláda netouží po ničem jiném než rozdrtit malého človíčka.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Průzkum veřejného mínění ukázal, že musíme zlepšit přístup,“ pokračoval Dexter. „A my se o to snažíme. Snažíme se o to ze všech sil. Jak by tedy vypadalo, kdyby Bílý dům změnil svůj názor jenom proto, že jde o Holly? A právě teď? O víkendu 4. července? Copak to nechápete? Přemýšlejte o tom, Harlande. Přemýšlejte o tom, jakou reakci by to vyvolalo. Přemýšlejte o slovech jako krvežíznivost, sobecké zájmy, pomsta a osobní zainteresovanost. Nezapomínejte, jaký vliv mají podobná slova na počet našich voličů.“

Webster na něj zíral. Šedobílé stěny se mu bortily na hlavu.

„Panebože, jde o Holly,“ vyštěkl. „Počty voličů s tím nemají nic společného. A co generál? Už mu to všechno prezident sdělil?“

Dexter zavrtěl hlavou.

„Sdělil jsem mu to já. Osobně. Mnohokrát. Telefonuje každou hodinu, se železnou pravidelností.“

Webster si pomyslel: prezident už dokonce ani nezvedá Johnsonovy telefonáty. Stará se o ne Dexter.

„Jak se na to tváří?“ zeptal se.

Dexter pokrčil rameny.

„Řekl bych, že se dovtípil, o co jde. Jeho reakce však pochopitelně není objektivní. Nemá velkou radost.“

Webster se ponořil do mlčení. Usilovně přemýšlel. Byl natolik chytrý byrokrat, aby věděl, že když je nemůže porazit, musí se k nim připojit. Přistoupit na jejich způsob myšlení.

„Kdybyste ji však dostali ven, mohlo by vám to prospět,“ navrhl. „Zatraceně prospět. Působilo by to neoblomně, rozhodně, loajálně, seriózně. Mohlo by to být výhodné. Při volbách.“

Dexter přikývl,

„Naprosto s vámi souhlasím. Byla by to však sázka do loterie. Veliká sázka s hlasy voličů ve hře. A pochybuji, že by se nám v tuto chvíli podařilo dosáhnout rychlého vítězství. Nejsme na něco takového připraveni. Sázím na to, že by podobná akce neskončila dobře.“

Webster ho probodával pohledem.

„No tak, Harlande, nedívejte se tak pohoršeně. Jsem za podobný způsob uvažování placený.“

„Co se mi to tady snažíte namluvit?“ zavrčel Webster. „Musím tam co nejdřív přesunout jednotku na osvobozování rukojmích.“

„Ne,“ prohlásil Dexter.

„Ne?“ zopakoval Webster nevěřícně.

Dexter zavrtěl hlavou.

„Povolení se odvolává. Alespoň pro nejbližší dobu.“

Webster na něj jen zíral.

„Potřebuji stanovisko,“ prohlásil.

V místnosti se rozhostilo ticho. Potom Dexter promluvil ke skvrně na šedobílé stěně, yard nalevo od Websterova křesla.

„Máte stále osobní velení. Sváteční víkend začíná zítra. Přijďte si se mnou promluvit v pondělí. Pokud budeme mít stále problém.“

„Problém máme v tuto chvíli,“ namítl Webster. „A mluvím s vámi právě teď.“

Dexter opět zavrtěl hlavou.

„Ne, nemáme. Dneska jsme se nesetkali a nemluvili jsme dnes s prezidentem. Dnes o tom problému nic nevíme. Přijďte nás o něm, Harlande, zpravit v pondělí, pokud ještě nějaký bude existovat.“

Webster tam jen seděl. Byl velice chytrý, přesto však nevěděl, jestli mu právě poskytli životní příležitost, nebo mu vtiskli do ruky ampuli se sebevražedným jedem.

* * *

Johnson se svým pobočníkem dorazili do Butte o hodinu později, stejnou cestou vrtulníkem vzdušných sil z Petersonova letiště na Silver Bow. Milosevic přijal telefonát vzduch-země, když se blížili, a rozjel se na ně čekat dva roky starým grand cherokeem zapůjčeným od místního obchodního zastoupení. Během krátké jízdy zpátky do města nikdo nemluvil. Milosevic řídil a oba vojáci se skláněli nad mapami a tabulkami, které pobočník vytáhl ze svého objemného koženého kufříku. Posunovali je a kývali, jako by dalšího komentáře nebylo zapotřebí.

Místnost v druhém patře obecní budovy najednou praskala ve švech. Pět mužů, dvě židle. Jediné okno vedlo na jihovýchod na ulici. Špatným směrem. Všech pět se jich instinktivně dívalo na prázdnou stěnu na opačné straně. Za tou stěnou se nacházela Holly, dvě stě čtyřicet mil daleko.

„Musíme se k ní přiblížit,“ prohlásil generál Johnson.

Jeho pobočník přikývl.

„Nemá cenu, abychom zůstávali tady,“ řekl.

McGrath dospěl k rozhodnutí. Slíbil si, že s vojáky nepovede žabomyší válku. Jeho agentka byla Johnsonovou dcerou. Pocity generála chápal. Nebude mrhat časem a energií dokazováním, kdo je šéf. A pomoc starého generála potřeboval.

„Musíme se podělit o vybavení,“ řekl. „Alespoň v nejbližší době.“

Zavládlo krátké ticho. Potom generál pomalu přikývl. Znal Washington natolik dobře, aby dokázal se slušnou přesností rozluštit, co tím má McGrath na mysli.

„Moc toho k dispozici nemám,“ odpověděl. „Nastává sváteční víkend. Přesně sedmdesát pět procent americké armády je na dovolené.“

Ticho. McGrath to sdělení pochopil a pomalu přikývl.

„Nemáte pravomoc tu dovolenou zrušit?“ zeptal se.

Generál zavrtěl hlavou.

„Právě jsem mluvil s Dexterem. A Dexter právě mluvil s prezidentem. Jsou toho názoru, že celá záležitost se odkládá na pondělí.“

V přeplněné místnosti se rozhostilo ticho. Dcera generála se dostala do svízelné situace a poradce v Bílém domě si hraje na politiku.

„Webster se dozvěděl to samé,“ oznámil McGrath. „Nesmí tam ani poslat jednotku na osvobozování rukojmích. V současné době jsme odkázáni sami na sebe, jen my tři.“

Generál pokývl McGrathovi hlavou. Bylo to osobní gesto, signál jednoho jednotlivce druhému, a znamenalo: jsme si teď oba rovni a oba víme, jaké ponížení nás to stojí, ale oba to dokážeme ocenit.

„Neuškodí ale, když se připravíme,“ řekl generál. „Ten malý skřet správně předpokládá, že armáda je schopna tajných manévrů. Učinil jsem pár soukromých opatření, o který se pan Dexter nemusí nikdy dozvědět.“

Napětí v místnosti se uvolnilo. McGrath se na něj tázavě podíval.

„Pojízdné velitelské stanoviště je již na cestě,“ oznámil generál.

Vzal si od pobočníka velikou mapu a rozložil ji na stole.

„Setkáme se zde,“ ukázal.

Držel prst severozápadně od posledního obydleného místa nedaleko Yorku. Byla to široká zatáčka na cestě vedoucí do okresu, zhruba šest mil od mostu přes strž.

„Satelitní náklaďáky míří přímo tam. Navrhuji, abychom se tam také rozjeli, zaujali velitelské stanoviště a uzavřeli za sebou cestu.“

McGrath nic neříkal a díval se na mapu. Věděl, že když bude souhlasit, předá vrchní velení vojákům. Stejně jako věděl, že nesouhlasem uvede do pohybu malichernou hru, v jejíž sázce bude jeho agentka a dcera tohoto muže. Potom si všiml, že generálův prst leží půl palce jižněji od daleko lepšího místa. Kousek na sever se cesta prudce zužovala. Okolní svahy byly prudší. Lepší místo na zablokování cesty. Lepší místo pro velitelské stanoviště.

Ohromilo ho, že si toho generál nevšiml. A potom ho zaplavila vděčnost. Generál si toho místa všiml. Nechal ale McGrathovi prostor, aby na něj upozornil. Uvolnil prostor pro spolupráci. Netoužil po vrchním velení.

„Já bych dal přednost tomuto místu,“ navrhl McGrath.

Poklepal tužkou na mapu. Generál předstíral, že si jeho místo prohlíží. Pobočník předstíral, že na něj McGrathův návrh udělal dojem.

„Dobrý nápad,“ pochválil ho generál. „Změníme místo setkání.“

McGrath se pousmál. Velice dobře věděl, že už tam náklaďáky stejně míří. Pravděpodobně už dokonce dorazily. Generál mu úsměv vrátil. Rituální tanec se vydařil.

„Co nám můžou špionážní letadla ukázat?“ zeptal se Brogan.

„Úplně všechno,“ odpověděl pobočník. „Počkejte, až ty snímky uvidíte. Kamery na těch miláčcích jsou neuvěřitelné.“

„Vůbec se mi to nelíbí,“ prohlásil McGrath. „Jenom kvůli těm letadlům znervózní.“

Pobočník zavrtěl hlavou.

„Vůbec o nich nebudou vědět. Nasadili jsme dvě a budou létat v přímé linii z východu na západ a se západu na východ. Ve výšce třicet sedm tisíc stop. Na zemi si jich ani nevšimnou.“

„To je sedm mil vysoko,“ namítl Brogan. „Jak můžou z takové výšky vůbec něco vidět?“

„Jsou vybavena dobrými kamerami,“ vysvětloval pobočník. „Sedm mil nic není. Ze sedmi mil zachytí balíček cigaret pohozený u cesty. Pracují automaticky. Posádka zmáčkne tlačítko a kamera ukáže všechno, co je třeba. Zůstane zaměřená na místo na zemi, které jste si vybrali, a přenáší přes satelit vysoce kvalitní videozáběr. Potom se letadla obrátí, letí zpátky a kamera se otočí a zopakuje to samé.“

„Dají se ta letadla vystopovat?“ zeptal se McGrath.

„Vypadají jako běžné letecké linky,“ objasnil pobočník. „Vzhlédnete k obloze, uvidíte tenkou bílou čáru a pomyslíte si, že je to TWA. Nenapadne vás, že jde o letecké síly, které kontrolují, jestli jste si ráno vyleštili boty.“

„Ze sedmi mil jim uvidíme vlasy na hlavě,“ dodal Johnson. „Na co si myslíte, že vynakládáme všechny ty dolary na obranu? Na práškovací letadla?“

McGrath přikývl. Připadal si jako žebrák. V danou chvíli nemohl nabídnout nic víc než několik dva roky starých vypůjčených džípů čekajících na chodníku.

„Brzy budeme mít hotový psychologický profil toho Borkena,“ řekl. „Pracují na něm cvokaři v Quanticu.“

„Našli jsme velícího důstojníka Jacka Reachera,“ sdělil na oplátku Johnson. „Pracuje v kanceláři v Pentagonu. Připojí se k nám, aby rozšířil naše řady.“

McGrath přikývl.

„Jsme připraveni téměř na vše,“ poznamenal.-

Zazvonil telefon. Zvedl ho pobočník. Byl u aparátu nejblíž.

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Brogan.

McGrath si všiml, že oslovil přímo Johnsona.

„Nejlépe okamžitě,“ odpověděl Johnson. „Dopraví nás tam vzdušné síly. Ušetří nám tak šest hodin cesty.“

Pobočník zavěsil telefon. Vypadal, jako by ho nakopli do žaludku.

„Ta raketová jednotka,“ vypravil ze sebe. „Severně od Yorku jsme s ní ztratili rádiové spojení.“

31 KAPITOLA

Holly se zastavila v chodbě. Usmála se. 2ena nechala svou zbraň opřenou o zeď přede dveřmi. To byl ten okamžik ticha. Odemkla klíčem, položila podnos na podlahu, shodila zbraň, opřela ji o zeď, sebrala tác a teprve potom otevřela dveře.

Odložila kovovou tyč a vzala si zbraň. Takovou ještě nikdy předtím nepoužila. A ani by ji použít nechtěla. Byl to malý samopal. Ingram MAC 10. Pro vojenské účely úplná vykopávka. Dávno překonaná. Hollyini spolužáci v Quanticu by se potrhali smíchy. Říkali jí telefonní budka. Byla tak nepřesná, že jste museli stát se svým člověkem v telefonní budce, abyste ho trefili. V dané chvíli pochmurný vtip. A střílela příliš rychle. Tisíc výstřelů za minutu. Jedno zmáčknutí spouště a zásobník byl prázdný.

Pořád to ale byla lepší zbraň než kus starého kovového rámu od postele. Zkontrolovala zásobník. Byl plný, třicet nábojů. Komora čistá. Cvakla spouští a dívala se, jak se mechanizmus pohnul. Lépe už fungovat nemohla. Zasunula zásobník zpátky. Utáhla popruh a přehodila si samopal těsně přes rameno. Natáhla kohoutek a pevně stiskla pažbu. Sevřela hůl a přešla ke schodům.

Zastavila se a čekala. Pečlivě naslouchala. Žádný zvuk. Sešla ze schodů, schod za schodem, ingram připravený před sebou. Pod schodištěm se opět zastavila a naslouchala. Žádný zvuk. Prošla chodbou a dostala se ke dveřím. Otevřela je a vyhlédla ven.

Ulice zela prázdnotou. Byla ale široká. Připadala jí jako obrovský městský bulvár. Dostat se do bezpečí na druhou stranu jí potrvá minuty. Minuty na otevřeném prostranství vystaveném okolním svahům. Odhadla vzdálenost. Zhluboka vydechla a sevřela hůl. Vystrčila Ingram. Ještě jednou vydechla a kulhavě se rozběhla. Zabodávala hůl do země, přeskakovala na zdravou nohu, rozháněla se zbraní doprava a doleva, aby kryla oba přístupové směry.

Vrhla se za val před zbořeným okresním úřadem. Proklopýtala kolem jeho zadní strany a škrábala se dlouhými šlahouny podrostu na sever. Vstoupila do lesa, třicet yardů od hlavní stezky. Opřela se o strom, zlomila se v pase a prudce oddechovala vyčerpáním a strachem.

Tohle byla opravdová akce. Situace, do které celý svůj život směřovala. V hlavě jí zněly válečné příběhy jejího otce. Džungle ve Vietnamu. Bezdechý strach, že vás v zeleném podrostu pronásledují. Vítězoslavný pocit z každého dalšího kroku, z každého dalšího překonaného yardu. Viděla před sebou obličeje tichých tvrdých mužů, které jako dítě potkávala na základně. Instruktorů v Quanticu. Cítila zklamání, že ji poslali do bezpečí kanceláře v Chicagu. Veškerý výcvik nanic, jen proto, kým byla. Nyní se všechno změnilo. Zhluboka se nadechla. Potom znovu. V krvi jí vřely geny předků. Dříve je vnímala jako nevítané vetřelce. Nyní ji rozehřívaly a těšily. Dcera svého otce. Táhněte s tím k čertu.

* * *

Reacher byl připoutaný k obrovskému kmeni borovice. Odvlekli ho úzkou stezkou na Baštu. Spaloval ho vztek. Jedna rána a jeden kopanec bylo víc, než kolik utržil od raného dětství. Vztek pohlcoval bolest. A zatemňoval mu mozek. Život za život, prohlásil ten tlustý parchant. Reacher se kroutil na podlaze a ta slova mu byla úplně jedno.

Teď mu však už jedno nebyla. U stromu si na ně vzpomněl. Nahrnuli se k němu muži a ženy a usmívali se. Byly to úsměvy, které již před dávnou dobou viděl. Úsměvy znuděných dětí žijících v izolaci vojenské základny, jež se právě dozvěděly, že do jejich městečka přijede cirkus.

* * *

Usilovně přemýšlela. Musí přijít na to, kam ho odvedli. A musí odhadnout, kde najde apelplac. Potom se musí dostat mezi tato dvě neznámá místa a nastražit léčku. Věděla, že mýtina s baráky je na strmém kopci. Pamatovala se, jak ji vedli ze svahu ke správní budově. Apelplac bude patrně velké ploché prostranství. Proto se musí rozkládat výš na kopci na severozápadě, kde se terén vyrovnává do horského dolíku. Kus za baráky. Vydala se lesem nahoru do svahu.

Snažila se neztratit hlavní stezku. Každých pár yardů se zastavila, podívala se na jih, otočila se doprava a doleva a řídila se mezerami, kde vysekali stromy. Nechala se jimi vést. Držela se podél stezky, třicet, čtyřicet yardů severněji, a prodírala se pružnými, houževnatými výhonky, které vyrůstaly po stranách z hlavních kmenů. Svah byl prudký a výstup namáhavý. Hůl používala jako gondoliér tyč, zabodávala jí do země a odrážela se vpřed.

Zraněné koleno jí svým způsobem pomáhalo. Musela postupovat pomalu a opatrně. Tiše. Věděla, jak na to. Naučila se to od starých veteránů z Vietnamu, ne v Quanticu. Akademie se soustřeďovala na městské situace. Úřad ji naučil, jak se pohybovat po ulicích a v potemnělých budovách. Postup lesem pramenil ze starších vrstev paměti.

* * *

Lidé přicházeli a odcházeli, někteří však zůstávali. Během čtvrt hodiny ho obklopoval široký půlkruh patnácti, šestnácti bezcílně postávajících lidí, většinou mužů. Udržovali si odstup jako čumilové u dopravní nehody za neviditelnou policejní páskou. Tiše na něj zírali, obličeje prázdné. Vracel jim pohledy. Přejížděl jim očima po obličejích a na každém se na několik vteřin zastavil. Ruce za zády vytáhl co nejvýš mohl. Chtěl mít nohy volné k akci, pro případ, že by někoho z nich napadlo zahájit představení o něco dříve.

* * *

První stráž ucítila dřív, než ji zahlédla. Pohybovala se po větru a kouřila. Zápach cigarety a neprané uniformy ji varoval a Holly se potichu stáhla doprava. Obešla stráž v širokém oblouku a čekala. Stráž sešla z kopce a zmizela.

Druhá stráž ji zaslechla. Cítila to. Cítila, jak se zastavila a poslouchala. Ztuhla na místě. Usilovně přemýšlela. Ingram použít nechtěla. Byl příliš nepřesný. Určitě by minula. A následky výstřelu by byly osudové. Tak se sklonila a sebrala dva kamínky. Starý trik z džungle, o kterém jí vyprávěli jako dítěti. První kamínek hodila dvacet stop doleva. Čekala. Druhý hodila třicet stop daleko. Slyšela, jak stráž usoudila, že se něco pomalu pohybuje směrem vlevo. Slyšela, jak tam zamířila. Otočila se doprava. Opsala široký kruh a pokračovala dál do nekonečného kopce.

* * *

Malým půlkruhem zvědavců se prodral Fowler. Stoupl si těsně před něj. Upřeně se na něj díval. Potom se z davu vynořilo šest stráží. Pět z nich neslo napřažené zbraně, šestá držela v rukou řetěz. Fowler ustoupil stranou a Reacherovi se zabořilo do žaludku pět hlavní. Podíval se na ně. Bezpečností západky byly odjištěné a nastavené na automatickou palbu.

„Čas vyrazit,“ oznámil Fowler.

Obešel mohutný kmen a odemkl pouta. Reacher se odlepil od kmenu a hlavně sledovaly jeho pohyb. Potom pouta opět zacvakla, provlečená koncem řetězu. Fowler řetěz popadl a vlekl Reachera přes Baštu, čelem k pěti strážím. Stráže šly pozpátku, zbraně namířené stopu od jeho hlavy. Zvědavci vytvořili špalír. Syčeli a mručeli, jak kolem nich procházel. Potom se rozptýlili a utíkali dopředu na apelplac.

* * *

Třetí stráž ji chytila. Zradilo ji koleno. Potřebovala překonat vysoký skalnatý útes a kvůli zraněné noze musela postupovat pozpátku. Sedla si na skálu, jako by to byla židle a pomocí zdravé nohy a hole se sunula vzhůru, stopu po stopě. Dostala se na vrcholek, překulila se přes něj na zem a vyčerpaně oddechovala. Potom se vyškrábala na nohy, napřímila se a stála tváří v tvář stráži. Na zlomek vteřiny ji omráčilo překvapení a úděs. Stráž překvapená nebyla. Celou dobu stála na vrcholku srázu a sledovala její bolestný výstup. Zaskočená tedy nebyla. Byla však pomalá. V případě protivníka jako Holly měla jednat rychle. Měla být připravená. Holly zareagovala dřív, než se stráž vůbec k něčemu dostala. Plody základního výcviku. Automatická reakce bez přemýšlení. Zaťala pěst a předvedla prudký, nízký zvedák. Zasáhla ji přímo do slabin. Stráž se zlomila v pase a šla k zemi. Holly ji uchopila levou rukou kolem krku a pravé předloktí jí zaryla do zátylku. Cítila, jak zapraštěly obratle a tělo ochablo. Potom stráži přitiskla dlaně za uši a prudce ji trhla hlavou ze strany na stranu. Mícha se přervala. Holly stráž otočila a svrhla ji ze srázu. Tělo se s duněním odráželo od kamenů, mrtvé údy bezmocně povlávaly ve vzduchu. Potom vztekle zaklela. Zapomněla vzít stráži pušku. Měla cenu tuctu ingramů. Lézt dolů však nepřipadalo v úvahu. Vyšplhat se celou cestu zpátky by jí stálo příliš mnoho drahocenného času.

Apelplac byl plný lidí. Nastoupených v úhledných řadách. Reacher odhadoval, že jich může být dobrá stovka. Muži a ženy. Všichni v uniformách. Všichni ozbrojení. Impozantní ukázka palebné síly. Každý z nich měl přes rameno přehozenou plně automatickou pušku nebo samopal. Každý z nich měl na opasku automatickou pistoli. Všichni byli předpisově omotaní pásy s náboji a granáty. Mnozí z nich si pomazali obličeje noční kamufláží.

Jejich uniformy pocházely ze zásob americké armády. Maskáčové bundy, maskáčové kalhoty, vysoké boty, polní čapky. Stejné oblečení, jaké Reacher viděl vyrovnané ve skladu. Každá uniforma však měla vylepšení. Na každé bundě se skvěly hedvábím obšitá nárameníky s elegantní křivkou písmen hlásajících Montanská domobrana. Nad každou náprsní kapsou bundy zářilo na olivové stužce vlastníkovo jméno. Někteří z mužů měli na náprsní kapse připíchnuté prosté pochromované hvězdy. Jakési hodnosti.

Beau Borken stál na obrácené dřevěné bedně na západním okraji zády k lesu, obrovskou postavu vypjatou nad svými jednotkami. Zahlédl vycházet z lesa Fowlera, Reachera a stráže.

„Pozor!“ zařval.

Sto členů domobrany se napřímilo do pozoru. Reacher zachytil ve větru vůni plátna. Závan stovky uniforem z armádních zásob. Borken pokynul svou odulou paží a Fowler dovlekl Reachera za řetěz před nastoupený dav. Stráže ho popadly za paže, otočily ho a postavily nalevo od bedny. Nechaly ho tam stát, opuštěného, najednou tváří v tvář davu.

„Všichni víme, proč jsme sem přišli,“ zaburácel Borken.

* * *

Netušila, jak daleko se dostala. Měla pocit, že musela ujít míle. Stovky stop nahoru do kopce. Pořád se však nacházela hluboko v lese. Hlavní stezka se stále vinula čtyřicet yardů jižně nalevo. V hlavě ji odtikávaly minuty a zmocňovala se jí panika. Sevřela hůl a opět vykročila na severozápad, nejrychleji, jak se odvážila.

Potom před sebou spatřila budovu. Dřevěný barák prosvítající mezi stromy. Podrost přešel v kamenitou břidlici. Doplížila se na kraj lesa a zastavila se. Napjatě poslouchala, rušena vlastním hlasitým dechem. Nic neslyšela. Popadla hůl a pozvedla ingram. Rozhlížela se kolem.

Dostala se na mýtinu, kam přijeli předešlý večer. Široké okrouhlé prostranství. Kamenité. Obehnané baráky. Opuštěné. Tiché. Naprosté ticho právě opuštěného místa. Vyšla zpoza baráku, kulhala ke středu mýtiny, otáčela se na holi, opisovala ingramem široký oblouk, jistila stromy na obvodu. Nic. Nikde nikdo.

Spatřila dvě stezky: jedna běžela na západ, druhá širší na sever. Obrátila se k severu a zamířila do krytu stromů. Zapomněla na veškerou snahu chovat se tiše a co nejrychleji spěchala severním směrem.

* * *

„Všichni víme, proč jsme sem přišli,“ zaburácel Borken ještě jednou.

Dav se zavlnil a ke stromům se zvedla vlna šepotu. Reacher si prohlížel obličeje. V přední řadě spatřil Stevieho. Na náprsní kapse mu svítila hvězda. Malý Stevie byl důstojník. Vedle Stevieho zahlédl Josepha Raye. Potom si uvědomil, že chybí Jackson. Zjizvené čelo nikde neviděl. Rozhlédl se ještě jednou. Spočinul očima na každém obličeji. Na apelplacu nebyl. Zaťal zuby, aby se neusmál. Jackson se schoval. Holly to možná přece jen dokáže.

* * *

Spatřila ho. Dívala se z lesa přes stovku hlav a viděla ho vedle Borkena. Ruce spoutané za zády. Prohlížel si dav. Obličej nepohnutý. Slyšela Borkena říkat: všichni víme, proč jsme sem přišli. Pomyslela si: ano, velice dobře vím, proč jsem přišla. Vím to naprosto přesně. Rozhlédla se ze strany na stranu. Stovka lidí, pušky, samopaly, pistole, granáty. Borken na bedně se vztyčenýma rukama. Reacher bezmocný vedle něj. Stála mezi stromy, srdce jí bušilo a dívala se. Potom se zhluboka nadechla. Nastavila ingram na jednotlivé výstřely a vypálila do vzduchu. Vypálila ještě jednou. A znovu. Tři výstřely do vzduchu. Tři kulky promrhané, dvacet sedm stále v zásobníku. Přepnula ingram zpátky na plnou automatiku a vešla do davu. Pomalými významnými pohyby zbraně ho před sebou otvírala.

Byla osamocenou ženou pomalu procházející stohlavým zástupem. Ustrašeně se před ní rozestupovali, když však kolem nich prošla, sundavali zbraně, natahovali kohoutky a zvedali je k jejím zádům. Vlna hlasitých mechanických zvuků se za ní valila jako pomalý příliv. Když došla k první řadě, mířila na ni zezadu stovka nabitých zbraní.

„Nestřílejte!“ zaječel Borken. „Je to rozkaz. Nikdo nesmí vystřelit!“

Seskočil z bedny. V obličeji se mu zračila panika. Pozvedl paže, zoufale kolem ní tančil a snažil se ji zaštítit svým ohromným tělem. Nikdo nevystřelil. Odkulhala stranou a obrátila se k davu.

„Co to, krucinál, děláte?“ zařval na ni Borken. „Myslíte si, že tou hračkou můžete zastřelit stovku lidí?“ Holly zavrtěla hlavou. „Ne, to si nemyslím,“ odpověděla tiše. Potom obrátila ingram a přiložila si ho na prsa. „Můžu zastřelit sama sebe.“

32 KAPITOLA

Dav ztichl. Jeho dech pohltilo děsuplné mlčení hor. Všichni upírali pohled na Holly. Ta držela ingram obráceně proti sobě a tiskla si hlaveň těsně nad srdce. Palec položený na spoušti.

V Borkenově odulém obličeji se zračila panika. Jeho obrovská postava se chvěla a třásla. Poskakoval vedle své bedny a zíral na ni široce rozevřenýma očima. Holly mu pohled chladně vracela.

„Souhlasí, že jsem rukojmí?“ oslovila ho. „Důležitý rukojmí díky svému původu? Důležitý pro vás pro všechny? Předpokládáte, že vyhoví vašim požadavkům, abych zůstala naživu? Teď jsem ale na řadě já. Promluvme si o tom, co jste ochotni udělat vy, abych zůstala naživu.“

Borken viděl, jak se podívala na Reachera.

„Spatně jste to pochopila,“ zaječel. V hlase mu zaznívala zoufalá naléhavost. „Nic tomu chlapovi nechci udělat. Nic se mu nestane. Situace se změnila.“

„Jak se změnila?“ zeptala se klidně.

„Právě se chystám změnit jeho rozsudek,“ vyhrkl Borken.

V hlase mu stále zněl strach. „Proto jsme se tady shromáždili. Zrovna jsem to chtěl oznámit. Víme, kdo je. Právě jsme to zjistili. Právě se to k nám doneslo. Sloužil v armádě. Major Jack Reacher. Hrdina. Získal Stříbrnou hvězdu.“

„Nepovídejte,“ podotkla Holly.

„Zachránil skupinu námořních pěšáků,“ pokračoval Borken vemlouvavě. „V Bejrútu. Skupinu vojáků nasazených v akci. Vytáhl je z hořícího bunkru. Dokud je tady, námořní pěchota na nás nezaútočí. V žádném případě. Použiju ho jako další rukojmí. Je dobrou pojistkou proti námořním pěšákům. Potřebuju ho.“

Holly si ho pronikavě měřila. Reacher si ho měřil.

„Pozměnil jsem jeho rozsudek,“ zdůraznil Borken ještě jednou. „Pět let kárné činnosti. To je všechno. Nic víc nepřipadá v úvahu. Potřebuju ho živého.“

Díval se na ni pohledem obchodníka handlujícího na trhu. Holly klouzala očima z něho na Reachera. Reacher pozoroval dav. Dav se zlobil. Cirkus opustil město, aniž by uspořádal představení. Měl pocit, jako by k němu všichni o krok postoupili. Zkoušeli, jakou má nad nimi Borken moc. Holly se na něj se strachem v očích podívala. Kývla na něj. Sotva postřehnutelný pohyb hlavy. Nic se mi nestane, říkala mu, ať už dojde k čemukoliv. Její identita ji chránila jako neviditelný kouzelný plášť. Reacher kývl zpátky. Bez otočení odhadl vzdálenost ke stromům za ním. Zhruba dvacet stop. Když odstrčí Fowlera do první řady, popadne řetěz, poběží jako střela, může dosáhnout lesa dřív, než někdo stihne namířit zbraň. Dvacet stop, rychlost získá ještě tím, že se odrazí od Fowlera, čtyři, pět skoků, tři, čtyři vteřiny. Mezi stromy bude krytý. Už viděl, jak se kolem něj kulky odrážejí od stromů a on kličkuje a uhýbá. Les je pro uprchlíka nejlepší přítel. Zasáhnout muže běžícího mezi stromy vyžaduje značnou dávku štěstí. Přenesl váhu a podkolenní šlachy se mu napjaly. Cítil, jak v něm stoupá adrenalin. Bojuj, nebo uteč. Potom však Borken vztyčil paže. Držel je rozpřažené jako andělská křídla a spaloval dav magickou silou svého pohledu.

„Dospěl jsem k rozhodnutí,“ vykřikl. „Rozumíte?“

Rozhostilo se ticho. Trvalo dlouhé vteřiny. Potom sebou stovka hlav trhla.

„Ano, pane!“ zaburácela stovka hlasů.

„Rozumíte?“ křikl Borken ještě jednou.

Stovka hlav sebou opět trhla.

„Ano, pane,“ zařvala stovka hlasů.

„Pět let kárné činnosti,“ zvolal Borken. „Ale jen jestli dokáže, kdo je. Máme informace, že tento muž je jediným v historii, kdo vyhrál střeleckou soutěž námořní pěchoty a nebyl při tom jejím členem. Doneslo se nám, že tento muž dokáže na tisíc yardů vpálit šest kulek do stříbrného dolaru. Tak si s ním zastřílím. Jestli vyhraje, zůstane naživu. Jestli prohraje, zemře. Rozumíte?“

Stovka hlav sebou trhla.

„Ano, pane!“ zařvalo sto hlasů.

Dav se opět rozhučel. Tentokrát zájmem. Reacher se v duchu usmál. Chytrý tah, pomyslel si. Chtěli představení, Borken jim ho poskytne. Fowler vydechl a vytáhl z kapsy klíč. Obešel ho a odemkl mu pouta. Řetěz sklouzl na zem. Reacher také vydechl a mnul si zápěstí.

Potom Fowler pod tlakem davu vykročil k Holly. Zastavil se těsně před ní. Holly ztuhla a podívala se na Borkena. Ten přikývl.

„Máte mé slovo,“ prohlásil s největší důstojností, jakou v sobě dokázal opět nalézt.

Pohlédla na Reachera. Reacher pokrčil rameny a přikývl. Holly mu kývnutí vrátila a podívala se na ingram. Zacvakla bezpečnostní západku a stáhla si řemen z ramene. Usmála se a odhodila zbraň na zem. Fowler se jí sehnul k nohám a sebral ji. Borken si pozvednutím rukou vyžádal ticho.

„Na střelnici,“ vykřikl. „Udržujte kázeň. Rozchod.“

Holly dokulhala k Reacherovi a připojila se k němu.

„Tys vyhrál Wimbledon?“ zeptala se tiše.

Reacher přikývl.

„Podaří se ti vyhrát?“

Opět přikývl.

„Levou zadní,“ odpověděl.

„Je to dobrý nápad?“ pokračovala tiše. „Chlap jako Borken neprohrává rád.“

Reacher pokrčil rameny.

„Chce velké představení, tak ať ho má. Je pěkně otřesený. Začala jsi to ty a já budu pokračovat. Čím déle tu hru budeme hrát, tím lépe.“

„Dej na sebe pozor,“ zaprosila.

„Dobře se dívej,“ řekl Reacher.

* * *

Na nejzažším konci střelnice postavili dva zbrusu nové terče. Borkenův byl levý s nápisem ATF na prsou. Reacherovi přidělili pravý s nápisem FBI na srdci. Rohože odtáhli dozadu, aby získali co největší vzdálenost. Reacher si spočítal, že má před sebou osm set třicet yardů. O padesát yardů méně než plná půlmíle. Zatraceně dlouhá dráha.

Hrozen lidí se rozestavil do neuspořádaného půlkruhu za rohoží a vedle ní. Nejbližší terč odhodili do podrostu, aby nerušil výhled. Několik diváků drželo dalekohledy. Pokukovali ke konci střelnice. Potom se veškeré zvuky pomalu vytratily, jak jeden po druhém upadali do tichého očekávání.

Fowler odešel do zbrojního skladu na dolní mýtině. Vrátil se s puškou v každé ruce. Jedna pro Borkena, jedna pro Reachera. Naprosto stejné pušky. V každé ruce hodnota malého rodinného vozu. Půlpalcové Barretty, modely z 90. let. Téměř čtyři stopy dlouhé, přes dvacet dva liber těžké. Opakovačky se závěrem střílející kulky plný půlpalec v průměru. Spíš dělostřelecké granáty než kulky do pušky.

„Každý jeden zásobník,“ oznámil Borken. „Šest výstřelů.“

Reacher si vzal svou zbraň a položil si ji na zem k nohám. Malý Stevie zahnal dav dozadu, aby udělal místo na rohoží. Borken zkontroloval svou pušku a s trhnutím vyklopil dvounožku. Zacvakl zásobník. Položil zbraň opatrně na rohož.

„Střílím jako první,“ sdělil.

Spustil se na kolena a rozplácl svou obří postavu za pušku. Přitáhl si pažbu a přitulil se k ní. Poposunul dvounožku o palec doleva a vyklonil pažbu o zlomek doprava. Zacvakl a vytáhl závěr a přilepil se k zemi. Opatrně opřel tvář o hlaveň a přiložil oko k teleskopickému hledí. Joseph Ray vystoupil z okraje davu a nabídl Reacherovi dalekohled. Reacher mlčky přikývl a vzal si ho od něj. Držel ho připravený. Borkenův prst na spoušti se napjal. Vyšel první výstřel.

Z obrovských štěrbin na tlumení tlaku výbuchu na hlavni barrettu vyrazil do stran a do země plyn. Z rohože se zvedl oblak prachu. Puška sebou trhla a zaduněla. Zahřmění se prohnalo mezi stromy, odrazilo se od hor a o pár vteřin později se vrátilo zpět. Stovka párů očí přeskočila od Borkena k cíli. Reacher pozvedl dalekohled a zadíval se na cíl na osmi stech třiceti yardech.

Netrefil se. Cíl zůstal neporušený. Borken se podíval hledím a zašklebil se. Znovu se připlácl na zem a čekal, až se rozptýlí prach. Reacher ho pozoroval. Borken prostě čekal. Dýchal klidně. Uvolněný. Potom opět napjal prst. Vystřelil podruhé. Puška kopla, zarachotila a z rohože se vyvalil prach. Reacher znovu pozvedl dalekohled. Zásah. V pravém rameni cíle zela rozštěpená díra.

Dav zamumlal. Dalekohledy putovaly z rukou do rukou. Zvedaly se vlny pochvalného hvízdání. Prach se usadil. Borken opět vystřelil. Příliš rychle. Nestačil se uklidnit. Reacher sledoval, jak se dopouští chyby. S dalekohledem se tentokrát neobtěžoval. Věděl, že půlpalcová střela skončí někde v Idahu.

Davem projelo zašeptání. Borken mrknul do hledí. Reacher pozoroval, jak dělá všechno špatně. Jeho uvolnění vymizelo. Ramena měl napjatá. Vystřelil počtvrté. Reacher vrátil dalekohled Josephu Rayovi na kraji davu. Nepotřeboval se dál dívat. Věděl, že Borken se už netrefí. Ve stavu, v jakém byl, by minul na čtyři sta yardů. Na dvě stě yardů. Minul by i přes přeplněnou místnost.

Borken vystřelil popáté a pošesté a pomalu se postavil. Zvedl velkou pušku a hledím zkontroloval, co už každý věděl.

„Jeden zásah,“ oznámil.

Sklonil pušku a podíval se na Reachera.

„Jste na řadě,“ řekl mu. „2ivot, nebo smrt.“

Reacher přikývl. Fowler mu podal zásobník. Reacher vyzkoušel palcem pružinu. Zatlačil na první kulku a cítil, jak se hladce vrátila. Kulky se leskly. Ručně vyleštěné. Kulky ostřelovače. Sklonil se a zvedl těžkou pušku. Držel ji svisle a zasunul zásobník. Necvakl s ním jako Borken. Zatlačil ho zlehka dlaní.

Vyklopil dvounožku, jednu opěru po druhé. Nechal je zapadnou do zarážky. Pohlédl ke konci střelnice a položil pušku na rohož. Jediným plynulým pohybem přidřepl a natáhl se. Ležel jako mrtvola, vzpažené paže přehozené přes pušku. Nejraději by tak ležel hodně dlouho. Byl unavený. K smrti unavený. Pohnul se však a zlehka přitiskl tvář na pažbu. Přimknul k ní pravé rameno. Levou ruku sevřel hlaveň, prsty pod hledím. Posunul pravou ruku ke spoušti. Pravé oko přiložil k hledí. Vydechl.

Střelba z ostřelovací pušky na velkou vzdálenost je souhra mnoha prvků. Svou roli hraje chemie. Závisí na strojním inženýrství. Zahrnuje optiku, geofyziku a meteorologii. To vše řídí biologie člověka.

Chemie spočívá ve výbuchu. Prach za kulkou v plášti musí vybuchnout dokonale, předvídatelně, výkonně a okamžité. Musí vyrazit projektil z hlavně maximální rychlostí. Půlpalcová kulka v komoře barrettu váží o vlas přes dvě unce. Jednu minutu je nehybná. O tisícinu vteřiny později letí rychlostí téměř tisíc devět set mil za hodinu, od hlavně ke svému cíli. Prach musí vybuchnout rychle, musí vybuchnout všechen a musí vybuchnout prudce. Složitá chemie. Každopádně právě ten nadcházející výbuch musí být nejlepší na zemi.

Strojní inženýrství zodpovídá za rychlost. Samotná kulka musí být malý dokonalý artefakt. Musí patřit k nejlepším výrobkům, jaké kdy lidská ruka vytvořila. Odlitá lépe než jakýkoliv šperk. Naprosto jednotná velikostí a vahou. Dokonale zaoblená, dokonale aerodynamická. Musí vydržet divoké rotace způsobené drážkováním uvnitř hlavně. Musí se točit a svištět vzduchem bez jakéhokoliv kolísání, bez jakékoliv falše.

Hlaveň musí být těsná a rovná. K ničemu nevede, když se předchozím výstřelem zahřeje a změní tvar. Proto musí být vyrobena z dokonalého kovu, těžkého natolik, aby zůstal netečný. Těžkého natolik, aby ztlumil nepatrné vibrace závěru, spouště a úderníku. To proto stál barrett, který Reacher držel, stejně jako levný sedan. Proto obepínal Reacher levou rukou hlaveň. Tlumil tak zbytkové otřesy.

Optika hrála důležitou roli. Reacher měl pravé oko palec za hledím firmy Leupold & Stevens. Skvělý nástroj. Cíl vypadal malý, za jemnou sítí údajů vyleptaných ve skle. Reacher se do něj upřeně díval. Potom hlaveň sklonil, cíl zmizel a ve výhledu se objevila obloha. Vydechl a díval se na vzduch.

Protože geofyzika byla klíčová. Světlo se pohybuje v přímé lince. Avšak jedině světlo. Kulka nikoliv. Kulky jsou fyzické předměty, které podléhají zákonům přírody stejně jako všechny ostatní fyzické předměty. Sledují zakřivení země. Osm set třicet yardů znamená již slušné zakřivení. Kulka vyjde z hlavně, vylétne nad záměrnou přímku, potom ji protne a zapadne pod ni. Dokonalá křivka, stejně jako země.

Až na to, že to není dokonalá křivka, protože v první milisekundě se jí jako malá neodbytná ruka zmocní gravitace. Kulka jí nemůže uniknout. Je to dvouuncový projektil v měděném pouzdru letící rychlostí téměř tisíc devět set mil v hodině, gravitace se však obelstít nedá. Zpočátku není příliš úspěšná, brzy jí však přispěchá na pomoc její nejlepší spojenec. Tření. Od první milisekundy kulku zbržďuje tření vzduchu a dodává gravitaci stále větší sílu. Tření a gravitace spolupracují ruku v ruce, aby stáhly kulku dolů.

Míříte tedy výš. Řekněme deset stop přímo nad cíl a po osmi stech třiceti yardech dovedou zakřivení země a síla gravitace kulku tam, kde ji potřebujete. Až na to, že nemíříte přímo nad cíl. Protože tím byste zapomněli na meteorologii. Kulka cestuje vzduchem a vzduch se pohybuje. Jen velmi zřídka zůstává nehybný. Pohybuje se různými směry. Doleva nebo doprava, nahoru nebo dolů, v jakékoliv kombinaci. Reacher pozoroval listy stromů a viděl, že od severu vane mírná neměnná bríza. Suchý vzduch pohybující se pomalu zprava doleva přes jeho záměrnou přímku. Musí tedy zamířit osm stop doprava a deset stop nahoru od místa, kam má kulka dorazit. Vystřelí projektil a nechá přírodu, aby ho sklonila doleva a dolů.

V cestě stálo již jen biologické omezení člověka. Ostřelovači jsou lidé. Lidé nejsou nic jiného než chvějící se rozklepaná masa svalů a hmoty. Srdce pracuje jako obrovská pumpa a plíce vypouštějí a natahují mohutný objem vzduchu. Každý nerv a každý sval se chvěje mikroskopickou energií. Nikdo nezůstává naprosto v klidu. I ten nejchladnokrevnější člověk se třese jako osika. Řekněme, že nábojník pušky a ústí hlavně jsou yard od sebe. Pokud se hlaveň pohne jen o nepatrný zlomek, po osmi stech třiceti yardech mine kulka cíl o osm set třicet nepatrných zlomků.

Násobný efekt. Pokud chvění střelce odchýlí hlaveň jen o setinu palce, kulka mine cíl o osm celých tři palce. Což je šířka lidské hlavy.

Reacherovou technikou tedy bylo čekat. Dívat se hledím tak dlouho, dokud dech nebude pravidelný a tlukot srdce tlumený. Potom stisknout spoušť, pomalým pohybem prstu a dál čekat. Počítat údery srdce. Jedna, dva, tři, čtyři. Vyčkat, dokud nebude rytmus pomalý. Potom mezi údery vystřelit. Právě v okamžiku, kdy je lidské tělo nejklidnější, jak jen to jde.

Čekal. Vydechl, dlouze a pomalu. Jeho srdce udeřilo. Udeřilo ještě jednou. Vystřelil. Pažba ho kopla do ramene a výhled mu zakalil oblak prachu z rohože pod ústím hlavně. Hluboké zadunění výstřelu se odrazilo od horských svahů a vrátilo se k němu s vlnou šepotu davu. Minul. Běžící, skrčená postava s nápisem FBI na prsou zůstala neporušená.

Počkal, až se usadí prach a pohlédl na stromy. Vítr se nezměnil. Vydechl a nechal zpomalit tlukot svého srdce. Znovu vystřelil. Puška kopla a zarachotila. Vyrazil prach. Dav zíral a šeptal. Opět minul.

Dva promarněné pokusy. Pravidelně dýchal a opět vystřelil. Minul. A znovu. Opět vedle. Dlouhá přestávka. Ustálil rytmus svého těla a vystřelil popáté. Dav neklidně přešlapoval. Borken se přisunul blíž.

„Poslední výstřel,“ zazubil se.

Reacher neodpověděl. Fyzickou námahu, jakou vyžaduje mluvení, si nemohl v žádném případě dovolit. Narušení dechu, stažení svalů plic a hrdla by se mu stalo osudným. Čekal. Srdce udeřilo. Znovu. Vystřelil pošesté. Minul. Sklonil hledí a podíval se na cíl z překližky. Neporušený.

Borken na něj zíral. V očích otázku. Reacher si klekl a zvedl pušku. S cvaknutím vyndal prázdný zásobník. Zasunul zpátky závěr. Přejel prsty po úhledných písmenkách vytlačených po straně pažby. Složil dvounožku. Zlehka odložil teplou pušku na rohož. Postavil se a pokrčil rameny. Borken na něj stále zíral. Potom pohlédl na Fowlera. Fowler mu pohled vrátil a v očích se mu zračil zmatek. Právě viděli muže, který střílel o život, a viděli, jak promarnil všechny výstřely.

„Znáte pravidla,“ řekl Borken tiše.

Reacher klidně stál. Nevšímal si ho. Vzhlédl k modré obloze. Táhly se po ní dvě bílé čáry sražených par, jako tenké linky nakreslené křídou daleko ve stratosféře.

„Počkejte, pane,“ vykřikl Joseph Ray hlasitě.

Vystoupil z davu. Dmul se naléhavostí. Důležitostí. Nutností něco sdělit. Byl jedním z mála mužů Bašty, kteří za sebou měli skutečnou vojenskou službu, a pyšnil se tím, že viděl věci, které ostatním ušly. Měl pocit, že mu dodávají jistou výjimečnost. Činí ho v jistém směru užitečnějším.

Pohlédl pozorně na rohož a lehl si přesně tak, jak ležel Reacher. Podíval se na cíle na konci střelnice. Zavřel jedno oko a použil svůj dalekohled jako teleskopické hledí. Zaměřil ho na siluetu běžícího muže. Nepatrně ho pozvedl a zahleděl se za nahrbená ramena cíle. Díval se do dálky a potom sám pro sebe přikývl.

„Pojďte se podívat,“ vyzval ostatní.

Vyskočil na nohy a rozběhl se ke konci střelnice. Fowler se rozběhl za ním. Po osmi stech třiceti yardech minul Ray bez povšimnutí cíl. Běžel dál. Fowler běžel za ním. Padesát yardů. Sto. Ray padl na kolena a ohlédl se. Zaměřil se na přímku mezi cílem a rohoží daleko na druhé straně střelnice. Otočil se, natáhl paži a prsty jako hlavní pušky ukázal dopředu. Postavil se a ušel zbývajících padesát yardů ke stromu, který hledal.

Byla to osiřelá bříza. Houževnatý bojovník prodírající se mezi vysokými borovicemi. Kmen pokroucený, jak zápasila o světlo a vzduch. Štíhlá, ne víc než sedm, osm palců v průměru. Šest stop nad zemí byla provrtaná šesti kulkami. Čerstvé, půlpalcové díry. Tři v dokonalé svislé přímce sedm stop dlouhé. Zbývající tři se stáčely v pozvolné křivce doprava, od horní díry zpátky k prostřední a opět doprava a zpátky k spodní díře. Joseph Ray na ně zíral. Potom si uvědomil, co znamenají. Usmál se. Do bílé kůry břízy bylo vypálené dokonalé velké B. Písmeno se rozpínalo na ploše sedm na pět palců. Zhruba rozměr lidského obličeje.

Fowler se protlačil kolem Raye, otočil se a opřel se zády o kmen. Stál tam a tiskl hlavu na roztřepené díry zásahů. Pozvedl dalekohled a podíval se přes střelnici k rohožím. Spočítal si, že stojí přes sto padesát yardů za cílem. Cíl se nacházel přes osm set yardů od rohoží. Matematika mu nikdy nedělala potíže.

„Tisíc yardů,“ vydechl.

Fowler s Josephem Rayem vykročili zpátky k Borkenovi. Ray dělal dlouhé kroky, každý téměř přesně jeden yard. Fowler počítal. Devět set devadesát kroků, devět set devadesát yardů. Borken poklekl na rohož a použil Rayův dalekohled. Zavřel jedno oko a zíral do dálky. Bílý kmen bylo sotva vidět. Reacher ho pozoroval, jak se snaží potlačit překvapení. Pomyslel si: chtěl jsi velké představení, tak se ti ho dostalo. Spokojený, tlusťochu?

„Dobře,“ zavrčel Borken. „Uvidíme, jak chytrý budeš teď.“

Pět stráží se seřadilo do zástupu. S Jacksonem jich bývalo šest, Pohnuly se dopředu a obkroužily Reachera s Holly. Dav se začal mlčky rozcházet. Jejich kroky křupaly na kamenitém povrchu. Potom odezněly a na střelnici se rozhostilo ticho.

Fowler se sklonil a zvedl pušky. Do každé ruky vzal jednu a zmizel v lese. Stráže hlasitě pleskly dlaněmi o kov a dřevo a sejmuly zbraně z ramen.

„Tak se do toho dáme,“ prohlásil Borken. „Kárné nasazení.“

Obrátil se k Holly.

„Pro vás to platí také. Nejste zase nic tak extra, abyste mu nemohla pomoct. Mám pro Reachera úkol.“

Stráže vystoupily dopředu a pobídly Reachera s Holly za Borkenem. Sestupovali pomalu lesem k Baště a potom po vyšlapané stezce na mýtinu s velitelským barákem. Tam se zastavili. Dvě stráže se oddělily a zamířily ke skladišti. Za pět minut se vrátily, zbraně na ramenech. První stráž nesla v levé ruce lopatu na dlouhé násadě a v pravé sochor. Druhá držela dvě vojenské košile. Borken si je od ní vzal a obrátil se k Reacherovi a Holly.

„Sundejte si košile,“ přikázal jim. „Oblékněte si nové.“

Holly na něj zírala.

„Proč?“ zeptala se.

Borken se usmál.

„Patří to k naší malé hře. Když se nevrátíte do soumraku, pošleme za vámi psy. Vaše staré košile budou potřebovat kvůli pachu.“

Holly zavrtěla hlavou.

„Nesvléknu se,“ odmítla.

Borken na ni pohlédl a přikývl.

„Otočíme se zády. Ale jenom jednou. Když se nepřevléknete, tak to za vás udělají tihle hoši.“

Vydal rozkaz a pět stráží se rozestoupilo do oblouku, obličeji k lesu. Borken počkal, až se odvrátí i Reacher, a potom se otočil na patě a díval se do vzduchu.

„Tak se do toho dejte,“ vyzval Holly.

Muži slyšeli rozepínání knoflíků a šustot bavlny. Slyšeli, jak stará košile dopadla na zem a nová zaujala její místo. Slyšeli cvakání nehtů na knoflících.

„Hotovo,“ zamumlala Holly.

Reacher si sundal bundu a košili a zachvěl se v ostré horské bríze. Vzal si od Borkena čistou košili a nasoukal se do ní. Bundu si přehodil přes rameno. Borken kývl a stráž podala Reacherovi lopatu a sochor. Borken ukázal do lesa.

„Běžte sto yardů na západ. Potom dalších sto na sever. Až dojdete na místo určení, budete vědět, co udělat.“

Holly se podívala na Reachera. Reacher jí pohled vrátil a přikývl. Vykročili spolu k lesu, směrem na západ.

* * *

Ušli lesem třicet yardů, a jakmile se dostali z dohledu, Holly se zastavila. Opřela se o hůl a čekala, až se Reacher otočí a vrátí se k ní.

„Vím, kdo je Borken,“ oznámila. „Zahlédla jsem jeho jméno v našich složkách. Obvinili ho z loupeže někde na severu Kalifornie. Dvacet milionů dolarů v dluhopisech na doručitele. Pancéřované auto, řidiče zabili. Vyšetřovala to pobočka v Sacramentu, nic mu však nemohli dokázat.“

Reacher přikývl.

„Udělal to. Bezpochyby. Fowler to přiznal. Chlubil se, že mají dvacet milionů na Kajmanských ostrovech. Ukořistěných nepříteli.“

Holly se ušklíbla.

„To vysvětluje toho špeha v Chicagu. S dvaceti miliony lupenů si Borken může dovolit tučné úplatky.“

Reacher pomalu pokýval hlavou.

„Znáš někoho, kdo by se nechal uplatit?“ zeptal se.

Holly pokrčila rameny.

„Kvůli nízkému platu mektají všichni.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Naopak. Přemýšlej o někom, kdo kvůli platu nemektá. Ten, kdo má za sebou Borkenových dvacet milionů v dluhopisech na doručitele, si kvůli nedostatku peněz nemusí dělat starosti.“

Znovu pokrčila rameny.

„Pár si jich nestěžuje. Pár se s tím smířilo. Jako například já. Já ale asi nejspíš budu jiná.“

Podíval se na ni. Vykročil.

„Jsi jiná,“ zamumlal. „Zatraceně jiná.“

Pronesl to zamyšleně a uvažoval o tom. Ušli dalších deset yardů. Reacher kráčel pomaleji než obvykle a Holly mu kulhala po boku. Reacher byl ponořen v myšlenkách. Slyšel pištět Borkenův vysoký hlas: je víc než jenom dcera. Slyšel Holly, jak se zoufale ptá: proč si všichni, sakra, myslí, že ať se se mnou stane cokoliv, je to jen kvůli tomu, kým je můj otec? Potom se opět zastavil a zpříma se na ni podíval.

„Kdo jsi, Holly?“ zeptal se.

„To přece víš.“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, nevím. Nejdřív jsem si myslel, že jsi prostě nějaká ženská. Potom jsi byla ženská Holly Johnsonová. Z té se vyklubala agentka FBI. Z té zase dcera generála Johnsona. Potom mi Borken řekl, že jsi víc než jen to. Je víc než jeho dcera, pravil. Při tom husarském kousku, co jsi předvedla, se málem podělal strachy. Musíš pro něj, Holly, znamenat nesmírně prominentní rukojmí. Tak kdo, sakra, ještě jsi?“

Podívala se na něj. Povzdechla si.

„To je dlouhý příběh. Začal před dvaceti osmi lety. Můj otec se stal spolupracovníkem Bílého domu. Povolali ho do Washingtonu. S chlápky se zářnou kariérou to tak dělávali. Spřátelil se s dalším chlápkem. Politickým analytikem, který směřoval do Kongresu. Moje matka byla těhotná se mnou, jeho manželka byla také těhotná, požádali tedy mé rodiče, aby šli za kmotru a kmotra, a můj otec ho požádal, aby udělali to samé pro nás. Takže ten chlápek stál při křtinách u mé kolébky.“

„A dál,“ vyzval ji Reacher.

„Ten chlápek se vypracoval. Pořád je ještě ve Washingtonu. Pravděpodobně jsi ho volil. Je prezidentem.“

* * *

Reacher kráčel jako ve snu. Čas od času pohlédl na Holly kulhající krok za krokem vedle něj. Sto yardů na západ od velitelského baráku narazili na skalnatý pahorek beze stromů. Zahnuli a kráčeli proti větru na sever.

„Kam jdeme?“ zeptala se Holly. V hlase se jí ozvaly obavy.

Reacher se najednou zastavil. Věděl, kam jdou. Odpověď poznal ve větru. Ztuhl. Po zádech mu přeběhl mráz. Podíval se na nářadí v ruce, jako by je viděl poprvé.

„Ty zůstaneš tady,“ přikázal Holly.

Zavrtěla hlavou.

„Ne. Půjdu s tebou, ať už jdeme kamkoliv.“

„Holly, prosím. Počkej tady na mne.“

Tón jeho hlasu ji překvapil, přesto však dál vrtěla hlavou.

„Jdu s tebou,“ oznámila.

Neradostně se na ni podíval a pokračovali na sever. Nutil se jít stále dál. Padesát yardů. Každý krok ho stál nesmírné vypětí vůle. Šedesát yardů. Nejraději by se otočil a rozběhl. Běžel bez zastavení dál a dál. Vrhl se do divoké řeky a na všechno zapomenul. Sedmdesát yardů. Zůstal stát.

„Počkej tady, Holly,“ zopakoval. „Prosím.“

„Proč?“

„Nemusíš to vidět,“ odpověděl nešťastně.

Opět zavrtěla hlavou a šla dál. Dohonil ji. Ucítili to dřív, než uviděli. Slabý, sladký, nezapomenutelný zápach. Jeden z nejběžnějších a nejstrašnějších zápachů v dlouhé a kruté historii lidstva. Zápach čerstvé lidské krve. Po dvaceti krocích, co ji ucítili, to uslyšeli. Šílené bzučení milionu much.

Jackson byl ukřižován mezi dvěma mladými borovicemi. Roztažené ruce měl na kmeny přibité hřeby v dlaních a zápěstích. Vytáhli ho na špičky a chodidla mu přitloukli na úpatí kmenů. Byl nahý a zohavený. Musel umírat dlouhé minuty. To bylo Reacherovi jasné.

Nedokázal se pohnout z místa a jen se díval přes hemžící se oblak kovově modrých much. Holly pustila hůl, v obličeji bílá. Bílá jako smrt. Klesla na kolena a začala zvracet. Odvrátila se od toho příšerného pohledu a padla obličejem na zem. Ruce zarývala slepě do lesní prsti. Vztyčila se a rozječela se do bzučícího lesního ticha. Ječela a plakala.

Reacher pozoroval mouchy. V očích žádný výraz. Obličej kamenný. Jeho pocity prozrazovalo jen jemné cukání svalu na čelisti. Stál nepohnutě několik minut. Holly zmlkla a zhroutila se na zem vedle něj. Reacher upustil sochor. Přehodil bundu přes spodní větev. Přistoupil přímo k mrtvému tělu a začal kopat.

Kopal s tichým vztekem. Prudce zarážel lopatu do země. Divokými údery přetínal kořeny stromů. Když narazil na kámen, zvedl ho a položil na hromadu. Holly se posadila a pozorovala ho. Pozorovala planoucí oči v jeho nehybném obličeji a provazce svalů na pažích. Naslouchala neměnnému rytmu lopaty. Nic neříkala.

Začal se potit. Pot přilákal mouchy. Opustily Jacksonovo tělo a bzučely mu kolem hlavy. Nevšímal si jich. Jen kopal a prudce oddechoval. Dostal se šest stop hluboko. Opřel lopatu o strom. Otřel si obličej rukávem. Nepromluvil. Popadl sochor a přikročil k mrtvole. Odehnal mouchy. Vytáhl hřeby z levé ruky. Jacksonovo tělo sklouzlo na stranu. Levá ruka bizarně ukazovala do jámy. Mouchy se rozlétly v hněvivém mraku. Reacher přešel k pravé ruce. Vytáhl hřeby. Tělo se sklopilo do díry. Vytáhl hřeby z chodidel. Tělo žuchlo do hrobu. Vzduch byl černý mouchami a prosycený jejich bzukotem. Reacher sklouzl do jámy a narovnal tělo. Paže zkřížil na prsou.

Vylezl ven. Bez zastavení popadl lopatu a začal zasypávat jámu. Pracoval se zuřivou urputností. Mouchy zmizely. Reacher házel a házel. Prsti bylo příliš mnoho. Když skončil, vršila se nad hrobem jako rov. Uplácal ji a odhodil lopatu. Sehnul a zvedal kameny, které vykopal. Pokládal je na rov. Největší umístil nahoru jako náhrobní kámen.

Zůstal stát, oddechoval jako zběsilý, Zbrocený potem a pokrytý špínou. Holly ho pozorovala. Potom poprvé za celou hodinu promluvila.

„Neměli bychom se pomodlit?“ zeptala se.

Reacher zavrtěl hlavou.

„Na to je příliš pozdě,“ odpověděl rychle.

„Jsi v pořádku?“

„Kdo je ten špicl?“ odpověděl otázkou.

„Nevím.“

„Tak o tom přemýšlej,“ odsekl hněvivě.

Vzhlédla k němu.

„Co si myslíš, že jsem dělala? Co jiného si, krucinál, myslíš, že jsem celou tu hodinu dělala?“

„Tak kdo to je?“ vyštěkl stále hněvivě.

Odmlčela se.

„Může to být kdokoliv. V Chicagu jsou stovky agentů.“

Seděla na zemi, schoulená, nešťastná, poražená. Věřila svým lidem. Sama mu to řekla. Byla plná naivní důvěry. Věřím svým lidem, řekla. Zvedla se v něm něha. Zalila ho. Žádná lítost, žádný soucit, jen omračující něha vůči dobrému člověku, jehož zářivý svět se najednou zhroutil do bahna a rozpadl. Díval se na ni a doufal, že to pochopí. Vracela mu pohled, oči zalité slzami. Napřáhl ruce. Vzala ho za ně. Vytáhl ji na nohy a držel. Zvedl ji do vzduchu a přivinul k sobě. Ňadry se mu opírala o bušící hruď. Slzami mu smáčela krk.

Potom ho vzala za hlavu a přitáhla k sobě. Zvedla obličej a políbila ho. Divoce a hladově ho políbila na ústa. Pažemi ho svírala kolem krku. Cítil, jak prudce dýchá. Klekl si a položil ji jemně na zem. Zajela mu rukama ke knoflíkům košile. On se dotkl jejích.

Milovali se nazí na lesní prsti, naléhavě, vášnivě, nenasytně, jako by chtěli vyzvat na souboj samotnou smrt. Potom tam leželi v objetí, oddechovali a dívali se do slunečního světla proudícího mezi listy stromů.

* * *

Hladil ji po vlasech a čekal, až se její dech uklidní. Dlouho dobu ji tiše držel v náručí a pozoroval zrníčka prachu tančící v paprscích slunce.

„Kdo věděl, kam v pondělí půjdeš?“ zeptal se tiše.

Přemýšlela o lom. Neodpovídala.

„Kdo z nich nevěděl o Jacksonovi?“

Žádná odpověď.

„Kdo z nich má dost peněz?“

Žádná odpověď.

„Kdo z nich je nový? Kdo z nich se mohl dostat tak blízko k Beau Borkenovi, aby si ho Borken koupil? Někdy v minulosti? Třeba při vyšetřování té loupeže v Kalifornii?“

Pokrčila rameny.

„Čtyři otázky, Holly. Kdo to je?“

Probírala v duchu všechny možnosti. Proces eliminace. Jako algoritmus. Procházela stovku jmen. První otázka vyřadila většinu z nich. Druhá ještě o něco víc. Třetí vyškrtla hrstku. Rozhodující byla čtvrtá otázka. Opět pokrčila rameny.

„V úvahu přicházejí dvě možnosti,“ sdělila.

33 KAPITOLA

Milosevic s Broganem se tísnili připoutaní jeden vedle druhého vzadu ve vrtulníku vojenských sil. McGrath, Johnson a generálův pobočník se namáčkli do prostřední řady sedadel. Posádka seděla nalepená vepředu. Vzlétli ze Silver Bow a rachotili na severovýchod přes město Butte, nos dolů, nízko nad zemí. Vrtulník nabíral maximální rychlost. Byl to starý Bell, vybavený novým motorem, který dokázal vyvinout rychlost sto dvacet mil v hodině, což se neobešlo bez rámusu v kabině. Podle toho také McGrath a Johnson křičeli do mikrofonů, aby jim bylo rozumět.

McGrath byl spojený s Hoover Building. Pokoušel si promluvit s Websterem. Jednou rukou kryl mikrofon a druhou si tiskl sluchátka na uších. Podával hlášení o pohřešované raketové jednotce. Nevěděl, jestli ho Webster slyší. Jen tu zprávu dál a dál co nejhlasitěji opakoval. Potom zmáčkl tlačítko a sluchátka si serval. Podal je pomocnému pilotovi.

Jackson mluvil s Petersonovou základnou. Rádiové spojení nebylo obnoveno. Požádal jen o nejnovější informace za dvě hodiny na pohyblivé velitelské stanoviště, kabelovým spojením zabezpečeným proti odposlechu. Odpovědi nerozuměl. Sundal si sluchátka a tázavě se podíval na McGratha. McGrath pokrčil rameny, Vrtulník dál hřměl.

Pekelný lomoz ustal. Harland Webster zavěsil a naslouchal tichu své kanceláře. Potom se předklonil a zabzučel na sekretářku.

„Auto,“ požádal.

Prošel k výtahu a sjel do garáže. Dokráčel k limuzíně. Řidič mu podržel dvířka.

„Bílý dům,“ oznámil Webster.

Řidič tentokrát nic neřekl. Jen nastartoval a vyjel z garáže. Zařadil se do odpoledního provozu. Popojížděl tisíc šest set yardů na západ v naprosté tichosti. Webstera uvedli do známé šedobílé místnosti. Čtvrt hodiny tam čekal. Přišel Dexter. Očividně rozmrzelý, že ho vidí tak brzy.

„Máme ukradené rakety,“ sdělil mu Webster.

„Jaké rakety?“ zeptal se Dexter.

Webster mu všechno co nejlépe vysvětlil. Dexter si to vyslechl. Nepřikývl. Nezeptal se. Nedal najevo žádné emoce. Jen Websterovi řekl, aby počkal v místnosti.

* * *

Bell, vrtulník vzdušných sil, přistál na rozšířené štěrkové krajnici dvě stě yardů jižně od místa, kde se silnice do Yorku zužovala a stoupala rovně vzhůru do hor. Pilot nechal motor běžet a pět pasažérů vyklouzlo a běželo v předklonu z dosahu vzdušného víru. Vepředu na silnici stála auta. Hlouček vojenských vozidel zaparkovaných na asfaltu. Jedno z nich se začalo pomalu v úzké soutěsce mezi skalnatými stěnami otáčet. Rozjelo se a zastavilo padesát yardů před nimi. Generál Johnson vystoupil do popředí. Auto se znovu rozjelo a zabrzdilo přímo u něj. Byl to nový chevrolet natřený matnou zelenou barvou. Na kapotě a po stranách měl přes šablonu nastříkaná bílá písmena a čísla. Vyskočil důstojník. Zasalutoval generálovi, obešel auto a otevřel všechna dvířka. Pět mužů se namačkalo dovnitř, auto se opět otočilo a zavezlo je dvě stě yardů na sever ke skupině vozidel.

„Velitelské stanoviště je na cestě, pane,“ oznámil důstojník. „Mělo by tu být do čtyřiceti minut. Náklaďáky se satelity jedou hodinu za ním. Navrhuji, abyste počkali v autě. Venku začíná být pěkná zima.“

„Máte nějaké zprávy o raketové jednotce?“ zeptal se Johnson.

Důstojník zavrtěl hlavou.

„Ani slovo, pane.“

* * *

Webster čekal téměř hodinu. Potom se dveře šedobílé místnosti otevřely. Stál v nich agent tajné služby. Modrý oblek, zpod límce k uším se mu vinul drát.

„Prosím, následujte mě, pane,“ požádal.

Webster vstal a agent zvedl ruku a promluvil do manžety. Webster ho následoval dlouhou tichou chodbou do výtahu. Výtah byl malý a pomalý. Svezl je do prvního patra. Prošli další tichou chodbou a zastavili se před bílými dveřmi. Agent jednou klepl a otevřel.

Prezident seděl v křesle za svým stolem. Křeslo bylo otočené zády do místnosti. Prezident se díval neprůstřelnými okny do houstnoucího soumraku v zahradě. Dexter seděl ve druhém křesle. Ani jeden mu nenabídl, aby se také posadil. Prezident se neotočil. Jakmile slyšel zavřít dveře, začal mluvit.

„Dejme tomu, že bych byl soudce,“ řekl. „A dejme tomu, že vy byste byl policajt a přišel ke mně pro zatykač.“

Webster viděl v silném skle odraz prezidentova obličeje. Jen nezřetelnou růžovou skvrnu.

„Dejme tomu, pane. A co pak?“ řekl.

„Co máte v rukou?“ zeptal se ho prezident. „A co nemáte? Ani nevíte jistě, jestli tam Holly je. Máte tam nasazeného agenta a ten vám to nepotvrdil. Jenom se dohadujete. A ty rakety? Armáda ztratila rádiový kontakt. To může být dočasné. Může pro to existovat řada důvodů. Váš agent se o nich nezmínil.“

„Je pravděpodobné, že se dostal do obtížné situace, pane,“ namítl Webster. „A dostal pokyny, aby byl opatrný. Nevolá nám s obsáhlými komentáři. Pracuje v utajení. Nemůže zmizet do lesa pokaždé, když se mu zachce.“

Prezident přikývl. Růžová skvrna na skle se pohnula nahoru a dolů. To gesto v sobě skrývalo jistou dávku sympatií.

„To chápeme, Harlande,“ ujistil ho. „Skutečně to chápeme. Musíme však předpokládat, že v tak závažné situaci by vyvinul jistou snahu. Nic vám však nehlásil. Takže nám předkládáte jen domněnky.“

Webster rozhodil ruce. Promluvil přímo k zádům sedícího muže.

„Pane, tohle je vážná věc. Vyzbrojili se, unesli rukojmí a teď se hodlají odštěpit od Unie.“

Prezident přikývl.

„Nerozumíte, v čem spočívá problém?“ řekl. „Kdyby se jednalo o pár pomatenců schovaných s bombou v lese, okamžitě bychom vás tam poslali. To ale není ten případ. Tohle by mohlo vést k největší ústavní krizi od roku 1860.“

„Takže se mnou souhlasíte,“ odpověděl Webster. „Berete je vážně.“

Prezident potřásl hlavou. Smutně, jako by ho mrzelo, že Webster nepochopil, kam míří.

„Ne,“ řekl. „Nebereme je vážně. Proto je celá ta záležitost tak obtížná. Je to banda pomýlených bláznů, kteří za každým rohem vidí intriky a konspiraci a žvaní o nezávislosti pro svůj bezcenný, prťavý kousek pozemku. Otázka však zní: jak na to má vyspělý demokratický národ reagovat? Máme je, Harlande, zlikvidovat? To je reakce vyspělého národa? Máme vyslat zdrcující sílu proti několika pomateným, šíleným občanům? Za to jsme celé generace odsuzovali Sověty. Máme teď udělat to samé?“

„Jsou to zločinci, pane,“ upozornil Webster.

„Ano, jsou,“ souhlasil prezident trpělivě. „Jsou to padělatelé, vlastní ilegální zbraně, neplatí federální daně, rozdmychávají rasovou nenávist, dokonce možná přepadli pancéřovaný vůz. To jsou ale, Harlande, detaily. V celkovém obraze to jsou nespokojení občané. A jak na něco takového odpovídáme? Povzbuzujeme nespokojené občany ve východní Evropě, aby povstali a vyhlásili svůj stát. Jak se tedy, Harlande, zachováme k vlastním nespokojeným občanům? Vyhlásíme jim válku?“

Webster sevřel pevně čelist. Připadal si vydaný napospas osudu. Tlusté koberce, decentní malba a provoněný vzduch v Oválné pracovně ho dusily.

„Jsou to zločinci,“ zopakoval. Nenapadlo ho nic jiného, co by mohl říct.

Prezident přikývl. Stále s jistou mírou pochopení.

„Ano, jsou,“ odsouhlasil znovu. „Podívejte na to však, Harlande, v širší perspektivě. Uvědomte si, co je jejich hlavním přečinem. Jejich hlavním přečinem je, že nenávidí vládu. Když je za to tvrdě potrestáme, mohli bychom se octnout tváří v tvář krizi. Existuje zhruba šedesát milionů Američanů, kteří balancují na okraji. Tato vláda si je toho, Harlande, vědoma. Tato vláda hodlá postupovat velice opatrně.“

„Co ale Holly?“ zeptal se. „Nemůžete ji prostě obětovat.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Prezident stále zůstával otočený zády.

„Nemohu rozhodovat podle toho, kdo je,“ řekl tiše. „Nemohu si dovolit udělat z toho osobní záležitost. Copak to nechápete? Osobní, emocionální, hněvivá reakce by byla nesprávná. Dopustil bych se závažné chyby. Musím počkat a přemýšlet. Mluvil jsem o tom s generálem. Hovořili jsme spolu hodiny. Zlobí se na mne, Harlande, a já mu to nevyčítám. Je jeden z mých nejstarších přátel a zlobí se na mne. Tak mi tady, Harlande, nemluvte o obětování. Protože o tom je celý tenhle úřad. Obecné blaho stavíte před přátelství, před veškeré vlastní zájmy. Po celou dobu. To je to, co znamená být prezidentem.“

Následovalo další dlouhé ticho.

„Co mi tím, pane prezidente, chcete sdělit?“ zeptal se Webster.

Opět dlouhé ticho.

„Nesděluji vám vůbec nic,“ řekl prezident. „Jen to, že máte osobní velení. A abyste v pondělí přišel za Dexterem, pokud bude stále existovat nějaký problém.“

* * *

V autě nikdo nečekal. Na to byli příliš neklidní. Vystoupili do chladivého horského vzduchu a bezcílně přecházeli kolem. Johnson s pobočníkem Odpochodovali na sever s řidičem a prohlíželi si navrhované místo pro velitelské stanoviště. McGrath, Brogan a Milosevic se drželi při sobě jako nerozlučný trojlístek. McGrath kouřil, ztracený v myšlenkách. Čas od času se vrátil , k vojenskému chevroletu a použil palubní telefon. Zavolal Montanské státní policii, do elektrárny, telefonnímu úřadu a lesní správě.

Brogan s Milosevicem odkráčeli na sever. Našli obrněné vozidlo. Ne tank, ale něco jako osobní dopravní prostředek. U něho potkali důstojníka, který je přijel přivítat, a přibližně osm vojáků. Velkých mlčenlivých mužů, stavějících stany na závětrné straně cesty pod skalnatou stěnou. Brogan s Milosevicem jim kývli na pozdrav a obrátili se na jih. Připojili se k McGrathovi a čekali.

Za čtyřicet minut zaslechli daleko na jihu tiché burácení velkých dieselových motorů. Zvuk nabíral na síle a zpoza zatáčky vyrazil malý konvoj nákladních aut. Velká hranatá vozidla na vysokých podvozcích, mohutná kola, obrovské pneumatiky, ztěžka se otáčející nápravy. Pomalu se blížila na jedničku. Důstojník se k nim rozběhl a ukazoval, kde mají zastavit. Přeburácela kolem a zastavila dvě a dvě vedle sebe na místě, kde cesta vbíhala do soutěsky.

Byla to čtyři auta. Černozeleně maskovaná, po stranách balíky stočených sítí, nastříkaná čísla a velké bílé hvězdy. Na předních dvou náklaďácích se ježily antény a malé talíře. Zadní dvě sloužila pro ubytování. Každé auto mělo v rozích hydraulické zvedáky. Řidiči je spustili a kola se odlehčila. Zvedáky se opřely do sklonu silnice a vyrovnaly auta do vodorovné polohy. Potom dieselové motory zmlkly a hlasité burácení odumřelo v horském tichu.

Čtyři řidiči vyskočili ven, běželi k zadkům aut a otevřeli dveře. Sáhli dovnitř a rozložili krátké hliníkové žebříky. Vylezli nahoru a rozsvítili. Vnitřky všech čtyř aut zalilo zelené světlo. Řidiči opět vystoupili. Seřadili se a zasalutovali důstojníkovi.

„K vašim službám, pane,“ řekl velitel.

Důstojník přikývl. Ukázal na chevrolet.

„Nastupte a jeďte zpátky. A zapomeňte, že jste lady kdy byli.“

Velitel zasalutoval.

„Rozumím, pane.

Čtyři řidiči vykročili k chevroletu. Jejich boty v tichu hor hlasité duněly. Nastoupili do auta a nastartovali. Otočili se na cestě a odjeli na jih.

* * *

Když se Webster vrátil do kanceláře, našel na stole Borkenův profil a čekajícího hosta. Zelená uniforma pod nepromokavým khaki kabátem, věk okolo šedesáti, šedesáti pěti, na hlavě ocelově šedé strniště, pod paží otlučený kožený kufřík, na podlaze u nohou otřepaný plátěný kufr.

„Pochopil jsem, že se mnou potřebujete mluvit,“ řekl host. „Jsem generál Garber. Byl jsem dlouhá léta velícím důstojníkem Jacka Reachera.“

Webster přikývl.

„Letím do Montany,“ oznámil. „Můžeme si promluvit tam.“

„S tím jsme počítali,“ souhlasil Garber. „Když nás Úřad dopraví letadlem do Kalispell, vzdušné síly nás vezmou zbytek cesty vrtulníkem.“

Webster opět přikývl. Zabzučel na sekretářku. Měla po službě.

„Krucinál,“ ulevil si Webster.

„Můj řidič čeká,“ prohlásil Garber. „Zaveze nás na Andrews.“

Webster zavolal z auta a Lear z Úřadu na ně už čekal. Dvacet minut po tom, co opustil Bílý dům, seděl Webster v letadle a mířil přes centrum města na západ. Uvažoval, jestli prezident slyší před svá silná neprůstřelná okna řev motorů.

* * *

Technici vzdušných sil dorazili se satelitními náklaďáky hodinu poté, co bylo instalováno velitelské stanoviště. Přijeli se dvěma auty. První vypadalo podobně jako samotné velitelské stanoviště. Velké, vysoké, hranaté, v každém rohu hydraulické zvedáky, krátký hliníkový přístupový žebřík. Druhé byl dlouhý náklaďák s plochým dnem a velkým talířem satelitu upevněným vysoko na kloubovém mechanismu. Jakmile byl zaparkován a vyrovnán, mechanizmus se sklopil a naklonil talíř, aby našel letadla sedm mil vysoko na tmavnoucí obloze. Zaměřil je a jemná elektronika začala sledovat pohybující se signály. Talíř opisoval pomalý oblouk, příliš pomalý, než aby ho lidské oko zaznamenalo, a tiše přitom vrčel. Technici stáhli z plochého dna náklaďáku kabel silný jako kmen mladého stromku a napojili ho do otvoru na straně uzavřeného náklaďáku. Potom se hemžili uvnitř, zapínali monitory a nahrávací zařízení.

McGrath se nechal vojáky odvézt v obrněném transportéru. Prokodrcali se míli na jih a setkali se s terénním autem Montanské státní policie, které na ně čekalo na silnici. Policista s McGrathem chvíli hovořil a potom otevřel kufr. Vyndal bednu s červenými výstražnými světly a množstvím silničních značek. Vojáci popoběhli na jih a umístili dvě světla po obou stranách značky s nápisem: Pozor nebezpečí, cesta uzavřena. Vrátili se na sever a postavili doprostřed silnice tři výstražná světla a značku: Most uzavřen. Po dalších padesáti yardech přehradili světly celou cestu. Za nimi rozestavili šňůru dalších výstražných značek. Když policista prokličkoval zatáčkami na jih a zmizel, vojáci vyndali z aula sekery a začali kácet stromy. Obrněné vozidlo je posunovalo po cestě, motory řvaly, pneumatiky kvílely. Rovnalo kmeny do klikatého zátarasu. Auto se mohlo proplést, ale jen velice pomalu. Dva vojáci zaujali hlídku na krajnici. Zbývajících šest odjelo zpátky na sever s McGrathem.

Johnson seděl ve velitelském voze. Udržoval rádiové spojení s Petersonovým letištěm. Zprávy byly špatné. Raketová jednotka se pohřešovala již osm hodin. Johnson měl své pravidlo. To pravidlo ho naučila trpká zkušenost z vietnamské džungle. Když ztratíš rádiový kontakt s jednotkou na víc než osm hodin, můžeš ji odepsat.

* * *

Webster s Garberem během letu spolu nehovořili. Byla to Websterova volba. Jako zkušený pracovník Úřadu věděl, že cokoliv od Garbera uslyší, bude si muset vyslechnout ještě jednou před celým týmem. Tak jen tiše seděl a pročítal Borkenův profil z Quantica. Garber se na něj tázavě díval, Webster si ho však nevšímal. Všechno, co by mu teď vysvětlil, by musel ještě jednou vysvětlovat McGrathovi a Johnsonovi.

Večerní vzduch v Kalispell byl během krátké a hlučné cesty po parkovací ploše letiště k Bellu studený a šedivý. Garber se identifikoval pomocnému pilotovi a ten spustil na makadam krátký žebřík. Garber s Websterem se vyšplhali nahoru a posadili se, kam jim ukázali. Pomocný pilot jim oběma rukama naznačil, že se mají připoutat a že let bude trvat zhruba dvacet pět minut. Webster přikývl a naslouchal tlukotu rotorů, které je vynesly do vzduchu.

* * *

Generál Johnson právě dokončil další dlouhý telefonát do Bílého domu, když zaslechl klapot vrtulníku. Postavil se do dveří velitelského stanoviště a pozoroval, jak přistává na známý štěrkový plácek dvě stě yardů na jihu. Viděl, jak vystupují dvě postavy a běží skrčené směrem k němu. Potom se vrtulník zvedl, otočil a zamířil na sever.

* * *

Setkal se s nimi na půl cestě. Kývl Garberovi a odtáhl Webstera kousek stranou.

„Něco nového?“ zeptal se.

Webster zavrtěl hlavou.

„Beze změny,“ oznámil. „Bílý dům hraje na jistotu. A co vy?“

„Také nic,“ sdělil mu Johnson.

Webster přikývl. Víc k tomu nemohl říct.

„Co tedy máme?“ zeptal se.

„Co se týče Bílého domu, tak nic,“ odpověděl Johnson. „Ve vzduchu jsou dvě letadla s kamerami. Oficiálně na cvičení. Na zemi máme osm příslušníků námořní pěchoty a jedno obrněné vozidlo. Také na cvičení. Jejich velící důstojníci ví, kde jsou, ale neví přesně proč, a neptají se.“

„Uzavřeli jste cestu?“ zeptal se Webster.

Johnson přitakal.

„Jsme teď odkázáni sami na sebe,“ řekl.

34 KAPITOLA

Reacher s Holly seděli sami v lese, zády opření o dvě sousední borovice, a dívali na rov nad Jacksonovým hrobem. Seděli tak dlouho, dokud odpolední světlo nepohledlo a nevytratilo se. Nemluvili. V lese se ochladilo. Nadešel čas rozhodnutí,

„Vrátíme se,“ řekla Holly.

Bylo to prohlášení, nikoliv otázka. Pronesla ho s notnou dávkou rezignace. Reacher neodpovídal. Pomalu dýchal, díval se do prázdna, ponořený v myšlenkách. Vzpomínal v duchu na její chuť a vůni. Na její vlasy a oči. Na její rty. Jak ji cítil pod sebou, silnou, pružnou, naléhavou.

„Soumrak,“ upozornila ho.

„Ještě ne docela,“ namítl.

„Musíme jít,“ řekla. „Pošlou za námi psy.“

Opět neodpověděl. Jen tam seděl, pohled upřený do dálky.

„Nemáme kam jinam jít,“ řekla.

Pomalu přikývl a postavil se. Protáhl se a zadržel dech, jak ho zabolely unavené svaly. Pomohl Holly na nohy, sebral z větve svou bundu a vklouzl do ní. Sochor nechal ležet v prachu na zemi vedle lopaty.

„Dneska v noci utečeme,“ oznámil jí. „Zítra se chystají udeřit. Den nezávislosti.“

„To je sice pravda, ale jak to chceš dokázat?“ zeptala se.

„To ještě nevím.“

„Neriskuj kvůli mně,“ zaprosila.

„Stojíš za to.“

„Kvůli tomu, kdo jsem?“

Reacher přikývl.

„Kvůli tomu, kdo jsi,“ řekl. „Ne kvůli tvému otci. Nebo tvému kmotrovi. A nemělas pravdu, nevolil jsem ho.“

Natáhla se a políbila ho na ústa.

„Dávej na sebe, Reachere, pozor.“

„Buď připravená. Kolem půlnoci.“

Holly přikývla. Ušli sto yardů na jih ke kamenité vyvýšenině. Zahnuli a pokračovali sto yardů východně na mýtinu. Vyšli z lesa a vstoupili přímo do polokruhu pěti stráží, které na ně čekaly. Čtyři pušky. Uprostřed Joseph Ray. Měl velení a v ruce držel Glock 17.

„Ona se vrátí do své místnosti, vy půjdete do kárného baráku,“ oznámil Ray.

Stráže zaujaly postavení. Dvě přistoupily z každé strany k Holly. Oči jí planuly a stráže se nepokusily vzít ji za lokty. Jen kráčely vedle ní. Holly se otočila a pohlédla na Reachera.

„Brzy na shledanou,“ křikl za ní Reacher.

„S tím bych moc nepočítal, slečno Johnsonová,“ podotkl Joseph Ray a rozesmál se.

Dovedl Reachera ke dveřím kárného baráku. Vyndal klíč a odemkl dveře. Otevřel je a strčil Reachera dovnitř. Zbraň připravenou a odjištěnou. Potom dveře zavřel a znovu je zamkl.

Kárný barák byl stejně velký jako Borkenův velitelský barák a měl i stejný tvar. Byl však naprosto prázdný. Holé stěny, žádná okna, světla schovaná za silným drátěným pletivem. Na zemi u jednoho rohu svítil dokonalý žlutý čtverec zhruba dvanáct palců na dvanáct velký. Kromě něj nebylo v baráku k vidění vůbec nic.

„Stoupněte si na ten čtverec,“ vyzval ho Ray.

Reacher přikývl. Tu proceduru znal. Muset stát hodiny bez pohnutí v pozoru byl účinný trest. Čas od času o něm zaslechl. Jednou viděl výsledek. Po prvních několika hodinách přijde bolest.

Nejprve v zádech a potom začne s nesnesitelnou urputností vystřelovat od holení nahoru. Po druhém třetím dni otečou a prasknou kotníky, stehenní kosti projedou nahoru a krk se zbortí.

„Postavte se tam,“ zopakoval Ray.

Reacher přešel do rohu místnosti a sehnul se k zemi. S velkou okázalostí smetl rukou prach. Otočil se, sedl si a pohodlně se opřel o stěnu. Natáhl nohy a ruce si složil za hlavu. Zkřížil nohy a usmál se.

„Máte se postavit na ten čtverec,“ zopakoval ještě jednou Ray.

Reacher se na něj podíval. Ray řekl: věřte mi, rozumím tankům. Byl v armádě. Prostý vojín, motorizovaná jednotka. Nejspíš nabíječ, možná řidič.

„Postavte se,“ přikázal mu Ray.

Dejte vojínovi úkol, a čeho se bojí nejvíc? Že ho zpacká a důstojník ho seřve.

„Tak se, krucinál, postavte,“ naléhal Ray.

Takže ho buď nezpacká, nebo nepřizná, že ho zpackal. Žádný vojín za celou vojenskou historii nepřišel ke svému důstojníkovi a neřekl: nezvládl jsem to, pane.

„Povídám vám, abyste se, Reachere, postavil,“ pronesl Ray tiše.

Když úkol nezvládne, uchová to v co největší tajnosti. Ušetří si tak nepříjemnosti.

„Vy chcete, abych se postavil?“ zeptal se Reacher.

„Ano, postavte se.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Budete me muset, Joe, přinutit,“ řekl.

Ray o tom přemýšlel. Věnoval tomu slušný čas. Jeho myšlenkový proces odrážela řeč jeho těla. Nejprve pozvedl glock. Potom ho sklonil. Zastřelit vězně by znamenalo přiznání neúspěchu. Stejně jako kdyby přišel za důstojníkem a řekl: nezvládl jsem to, pane. Potom se podíval na své ruce. Zalétl pohledem k Reacherovi. Uhnul pohledem. Neozbrojený souboj zamítl. Stál tam a utápěl se v nerozhodnosti.

„Kde jste sloužil?“ zeptal se ho Reacher.

Ray pokrčil rameny.

„Všude možně,“ odpověděl.

„Kde všude možně?“

„Dvakrát jsem byl v Německu. A taky v Pouštní bouři.“

„Jako řidič?“

„Jako nabíječ.“

Reacher přikývl.

„Vedli jste si dobře,“ pochválil ho. „Také jsem byl v Pouštní bouři. Viděl jsem práci, co jste odvedli.“

Ray přikývl. Přijal nabízenou ruku přesně, jak Reacher očekával. Když nemůžeš protivníka porazit, přidej se k němu. Ray se nonšalantně pohnul doleva, posadil se na podlahu, opřel se zády o dveře a glock si položil na stehna. Ještě jednou přikývl.

„Dali jsme jim na frak,“ řekl spokojeně.

„To jste tedy dali,“ souhlasil Reacher. „Dali jste jim na frak skutečně nádherně. Takže jste byl v Německu a v poušti. Jak se vám tam líbilo?“

„Nic moc.“

„Jak se vám líbily jejich systémy?“

„Jaké systémy?“ nechápal Ray.

„Jejich vlády,“ vysvětlil Reacher. „Jejich zákony, jejich svobody a tak podobně.“

Ray vypadal naprosto zmateně.

„O tom nic nevím. Nevšímal jsem si toho.“

„Jak tedy víte, že jsou lepší než naše?“ zeptal se Reacher.

„Kdo říká, že jsou lepší?“ opáčil Ray.

„Vy to říkáte. Minulou noc jste mi vysvětloval, jak strašné je to v Americe. Takže kdekoliv jinde to musí být lepší.“

„Nic takového jsem vám neříkal,“ bránil se Ray.

„Tak je to v Americe špatné, nebo není?“

„Nevím. Asi ano. V Americe se najde spousta špatných věcí.“

Reacher přikývl.

„Spousta věcí,“ zopakoval. „To s vámi souhlasím. Něco vám ale povím. V Americe je to lepší než kdekoliv jinde. Vím to, protože jsem cestoval všude po světě. Jinde je to horší. Mnohem horší. V Americe je v nepořádku spousta věcí, ale všude jinde je jich v nepořádku ještě mnohem víc. Měli byste se nad tím zamyslet.“

Ray se na něj v přítmí podíval.

„Vy si myslíte, že nemáme pravdu?“

Reacher přikývl.

„Vím, že nemáte pravdu,“ řekl. „Jsem si tím jistý. Všechno, co jste mi vykládal, byly holé nesmysly. Do jednoho. Nic takového se neděje.“

„Ale děje,“ ujistil ho Ray. „Tvrdí to Beau.“

„Přemýšlejte o tom, Joe,“ vyzval ho Reacher. „Sloužil jste v armádě. Víte, jak armáda funguje. Myslíte si, že by něco takového dokázala zorganizovat a udržet to v tajnosti? Nafasoval jste někdy správně velké boty?“

Ray se zasmál.

„To tedy ne,“ souhlasil.

„Tak vidíte. Když vám nebyli schopní zařídit ani správné boty, jak si myslíte, že by zorganizovali všechny ty věci, o kterých mluví Beau? A co ty vysílačky schované ve všech nových autech? Myslíte si, že by to Detroit dokázal? Museli by všechna ta auta stáhnout zpátky, protože by byla vadná. Sázíte rád, Joe?“

„Prosím?“

„Jaký by byl poměr sázek? Na to, že by dokázali zorganizovat obrovskou hromadnou konspiraci a udržet to po léta v tajnosti?“

Rayovi se rozlil po obličeji úsměv a Reacher věděl, že prohrává. Bylo to jako mluvit do zdi. Jako učit šimpanze číst.

„Vždyť to neudrželi v tajnosti,“ prohlásil Ray vítězoslavně. „Odhalili jsme je. Říkal jsem vám, že Beau má důkazy. Má materiály. Už to není tajemství. Proto jsme také tady. Beau má nade všechny pochybnosti pravdu. Je velice chytrý.“

Reacher zavřel oči a povzdechl si.

„Můžete jen doufat, že máte pravdu,“ řekl. „Bude to potřebovat.“

„Je skutečně velice chytrý,“ ujistil ho Ray ještě jednou. „A je velký vůdce. Spojil nás dohromady. Dřív jsme byli roztříštění do mnoha skupin. Jejich velitelé to vzdali a odešli. Všichni jejich lidé se připojili k Beauovi, protože mu věří. Je chytrý, Reachere, a je naší jedinou nadějí. A nikoho nepřesvědčíte o opaku. Na to zapomeňte. Všichni ho milujeme a věříme, že rozhoduje správně.“

„A co Jackson?“ zeptal se Reacher. „Myslíte si, že i v jeho případě rozhodl správně?“

Ray pokrčil rameny.

„Jackson byl špeh. Takové věci se stávají. Beau se zabýval historií. Stávalo se to i v roce 1776. Červenokabátnící měli špehy všude. A také jsme je věšeli. Spousta starých dam na východě má na zahradě staré duby, na kterých se houpali špehové červenokabátníků. Některé z nich si účtují lupen a půl, jen abyste se na ně mohl podívat. Moc dobře to vím, jednou jsem tam jel.“

„V kolik hodin se tady stmívá?“ zeptal se Reacher.

„V deset,“ odpověděl Ray. „Proč?“

Reacher se odmlčel. Upřeně se na něj díval. Probíral v duchu jejich rozhovor. Prohlížel si jeho hubený, živý obličej. Díval se mu do šílených očí planoucích hluboko pod obočím.

„Mám po setmění schůzku,“ sdělil mu nakonec.

Ray se rozesmál.

„A vy si myslíte, že vás na ni pustím?“

Reacher přikývl.

„Pokud je vám život drahý,“ prohlásil.

Ray zvedl jednou rukou pistoli a namířil ji Reacherovi na hlavu.

„Jsem jediný, kdo tady má zbraň,“ řekl.

„Nežil byste ani tak dlouho, abyste stihl zmáčknout spoušť.“

„Spoušť je tady. Vy jste na druhé straně místnosti.“

Reacher mu pokynul, aby mlčel. Naklonil se dopředu a promluvil velice tiše a naléhavě.

„Neměl bych vám to vůbec říkat. Ale byli jsme upozorněni, že narazíme na pár chlapů chytřejších než průměr a smíme jim pár věcí vysvětlit, pokud to budou okolnosti vyžadovat.“

„Jaké okolnosti?“ vytřeštil Ray oči. „Jaké věci?“

„Měl jste pravdu,“ pokračoval Reacher. „Většina věcí, které jste tvrdil, je pravdivá. Ale čas od času pustíme do oběhu malou dezinformaci, pár nepřesností.“

„O čem to mluvíte?“

Reacher ještě víc ztišil hlas.

„Jsem příslušník Světové armády. Velitel předsunuté jednotky. V lese mám pět tisíc vojáků Spojených národů. Většinou Rusů, pár Číňanů. Sledujeme vás přes satelity. Právě teď snímáme tady ten barák rentgenovou kamerou. Na vaši hlavu míří lazerový paprsek. Součást technologie SDI.“

„Děláte si legraci,“ ozval se Ray.

Reacher zavrtěl hlavou. Zatvářil se smrtelně vážně.

„S těmi mikročipy jste měl pravdu,“ řekl. „Jen se podívejte.“

Pomalu se postavil a vytáhl si košili k prsům. Zlehka se natočil, aby si Ray mohl prohlédnou obrovskou jizvu na břiše.

„Větší než ty současné,“ poučil Raye. „Naše modernější metody už nenadělají takovou paseku. Nemluvňata žádné jizvy nemají. Staré jizvy ale vypadají takhle. Satelity ví, kde se celou dobu pohybuju, přesně, jak jste říkal. Stačí dotknout se spouště a laser vám ustřelí hlavu.“

Ray byl v obličeji celý rozpálený. Stočil pohled od Reacherovy jizvy a pohlédl nervózně ke stropu.

„Suis pas américain, sais un soldát francais, agent du Gouvernement mondial depuis plusieurs années, parti en mission clandestine il y a deux mois. Ilfaut évaluer I’element du risque que votre bandě représente ici.“

Mluvil, co nejrychleji dokázal, a skončil s přízvukem vzdělané Pařížanky. Přesně, jak si pamatoval hovořit mrtvou matku. Ray pomalu přikývl.

„Vy jste cizinec?“ zeptal se.

„Francouz,“ odpověděl Reacher. „Pracujeme v mezinárodních brigádách. Jak už jsem říkal, jsem tady proto, abych zjistil, jaké nebezpečí pro nás vaši lidé představují.“

„Viděl jsem vás střílet,“ řekl Ray. „Našel jsem vaše zásahy. Na tisíc yardů.“

„Všechno řízeno satelitem,“ ujistil ho Reacher. „Říkal jsem vám to. Technologie SDI, pomocí mikročipu. Všichni dokážeme střílet na dvě míle, pokaždé naprosto přesně.“

„Panebože,“ vydechl Ray.

„V deset hodin musím ven,“ řekl Reacher. „Kontrola, jestli jsem v pořádku. Máte tady manželku?“

Ray přikývl.

„A co děti?“ zeptal se Reacher. „Jsou některé z těch dětí vaše?“

Ray opět přikývl.

„Dva kluci.“

„Jestli se nedostanu v deset ven, všichni zemřou. Když zjistí, že mě vězníte, celé místo lehne popelem. Nemůžeme si dovolit, aby můj mikročip padl do rukou nepříteli. Říkal jsem jim, že nepochopíte, jak funguje, můj šéf ale tvrdil, že někteří z vás budou možná chytřejší, než si myslím. Vypadá to, že měl pravdu.“

Ray hrdě přikývl a Reacher se podíval na hodinky.

„Sedm třicet, souhlasí?“ zeptal se. „Na dvě a půl hodiny si lehnu. Satelit mě vzbudí přesně v deset. Dávejte pozor a uvidíte.“

Lehl si na podlahu a paže stočil pod hlavu. Svůj vnitřní budík nařídil na za dvě minuty deset. V duchu zaprosil: nezraď mě zrovna dneska.

35 KAPITOLA

„Odmítám tomu uvěřit,“ prohlásil generál Garber.

„Je do toho zapletený,“ trval na svém Webster. „To je naprosto jisté. Máme fotografie a ty hovoří jasnou řečí.“

Garber zavrtěl hlavou.

„Před čtyřiceti lety mě povýšili na nadporučíka. Nyní jsem tříhvězdičkový generál. Velel jsem tisícům mužů. Desítkám tisíců. Většinu z nich jsem poznal. A ze všech těch mužů je Jack Reacher ten nejméně pravděpodobný, že by se do něčeho takového zapletl.“

Garber seděl za stolem ve velitelském stanovišti jako by spolkl pravítko. Nepromokavý khaki plášť si sundal a měl teď na sobě jen starou pomačkanou vojenskou bundu. Byla to bunda, která nesla důkazy o jeho celoživotních zásluhách. Prošpikovaná vyznamenáními a stužkami. Byla to bunda muže, který sloužil čtyřicet let bez jediné chybičky.

Johnson si ho pozorně prohlížel. Garberova prošedivělá stará hlava zůstávala bez pohnutí. Oči klidné. Ruce pohodlně opřené o stůl. Mluvil pevně, ale tiše. Rozhodně, jako by po něm žádali, aby potvrdil, že obloha je modrá a tráva zelená.

„Ukažte, Macku, generálovi ty snímky,“ požádal Webster.

McGrath přikývl a otevřel obálku. Posunul Garberovi po stole čtyři fotografie. Garber jednu po druhé zvedl k zelenému světlu a podíval se na ně. Johnson pozoroval jeho oči. Čekal na záblesk pochybností, na záblesk porážky. Nic takového nezahlédl.

„Dají se vyložit různým způsobem,“ řekl Garber.

Hlas měl stále klidný. Johnson v něm zaslechl loajalitu důstojníka obhajujícího svého podřízeného. Webster s McGrathem zaslechli policistu vyslovujícího pochybnosti. Dospěli k názoru, že čtyřicet let služby dává Garberovi právo, aby si ho vyslechli.

„Jakým způsobem?“ zeptal se Webster.

„Jedná se o čtyři jednotlivé momenty vytržené z kontextu,“ opáčil Garber. „Můžou vytvářet mylný dojem.“

Webster se naklonil a ukázal na první fotografii.

„Bere jí věci z ruky,“ řekl. „To je nad slunce jasné, generále.“

Garber zavrtěl hlavou. V autě se rozhostilo ticho. Jediným zvukem bylo tiché bzučení přístrojů. Johnson zahlédl záblesk pochybností. Nezahlédl ho však v Garberových očích, ale v McGrathových. Potom na žebříku zarachotil Brogan. Strčil hlavu do dveří.

„Záznamy z pozorování, šéfe,“ oznámil. „Právě jsme si prohlédli první záběry z letadel. Měli byste se na ně podívat.“

Zase zmizel a čtyři muži v autě se na sebe podívali a vstali. Prošli chladným večerem k nedalekému satelitnímu náklaďáku a vystoupali po žebříku. Milosevic byl jen v košili, zalitý modrým světlem z obrazovek. Přetočil pásek a zmáčkl tlačítko „play“. Na čtyřech obrazovkách se rozzářil dokonale jasný záběr malého města. Kvalita obrazu byla neskutečná. Jako dokonalý filmový snímek, jen zabraný seshora, nikoliv ze strany.

„York,“ oznámil Milosevic. „V pravém dolním rohu stará správní budova. A teď se dívejte.“

Zmáčkl rychlé převíjení a sledoval počítadlo. Zastavil pásek a opět stiskl „play“.

„To je o míli a čtvrt dál. Kamera popojela na severozápad. Tohle je apelplac a tohle střelnice.“

Kamera zabrala oblast v širším úhlu. Objevily se dvě mýtiny s baráky na jihu a rovná plocha apalplacu na severu. Mezi nimi se táhla podrostem úzká jizva, zhruba půl míle dlouhá a dvacet yardů široká. Kamera sklouzla na okamžik doprava kvůli stanovení měřítka a potom se zaměřila na dav lidí na západním konci střelnice. Potom ukázala hlouček lidí na hnědých rohožích. Jasně byli vidět čtyři muži. A jedna žena. Generál Johnson zalapal po dechu a zíral na svou dceru.

„Jak starý je ten záznam?“ zeptal se.

„Čtyři hodiny,“ odpověděl Milosevic. „Je naživu a v pořádku.“

Zastavil obraz a čtyřikrát klepnul prstem na obrazovku.

„Reacher,“ ukázal. „Stevie Stewart. Domníváme se, že tohle je Odell Fowler. A ten tlusťoch je Beau Borken. Odpovídá fotografii z kalifornské složky.“

Opět záznam pustil. Kamera zůstávala zaměřená na rohože, z výšky sedmi mil. Borken sebou plácnul na zem a zůstal nehybně ležet. Potom zpod hlavně vyrazil obláček prachu.

„Střílejí na vzdálenost o něco víc než osm set yardů,“ upozornil Milosevic. „Řekl bych, že se jedná o nějakou soutěž.“

Sledovali posledních pět Borkenových výstřelů a potom se zbraně chopil Reacher.

„To je barrett,“ oznámil Garber.

Reacher klidně ležel a potom vypálil šest tichých, dobře mířených výstřelů. Dav se rozešel a Reacher se ztratil mezi stromy na jihu.

„Tak, to bychom měli,“ prohlásil Webster. „Jak to vysvětlíte, generále Garberc?“

Garber pokrčil rameny, ve tváři zarputilý výraz.

„Nepochybně je jedním z nich,“ pokračoval Webster. „Viděl jste, co měl na sobě? Uniformu. A předvádí se na střelnici. Dal byste uniformu a zbraň někomu, kdo stojí na opačné straně?“

Johnson přetočil pásek zpátky a zastavil ho. Dlouhou dobu se díval na Holly. Potom vyšel z náklaďáku. Přes rameno zavolal na Webstera.

„Řediteli, musíme se dát do práce. Chci připravit výhledový plán pro všechny případy. Musíme být připraveni na vše.“

Webster ho následoval. Brogan s Milosevicem zůstali u obrazovek videa. McGrath pozoroval Garbera. Garber se díval na prázdnou obrazovku.

„Pořád tomu nemohu uvěřit,“ řekl.

Otočil se a viděl, že se na něj McGrath dívá. Pokynul mu ven z náklaďáku. Vyšli společně do ticha noci.

„Nemohu vám to dokázat,“ promluvil Garber. „Ale Reacher je na naší straně. To vám mohu osobně zaručit.“

„Nevypadá ale na to,“ namítl McGrath. „Je klasický případ. Dokonale odpovídá standardnímu profilu. Nezaměstnaný bývalý voják, nespokojený, narušené dětství, nejspíš plný zatrpklosti.“

Garber zavrtěl hlavou.

„Nic z toho. Kromě nezaměstnaného bývalého vojáka. Byl výborný důstojník. Nejlepší, jakého jsem kdy měl. Dopouštíte se velké chyby.“

McGrath si povšiml Garberova výrazu.

„Takže vy mu věříte?“ zeptal se. „Ručíte za něj?“

„Svým životem,“ odpověděl Garber. „Nevím, proč tam je, ale přísahám, že je čistý a zachová se, jak je zapotřebí, i kdyby měl přitom zemřít.“

* * *

Přesně o šest mil dál na severu spoléhala Holly na stejný instinkt. Její rozebranou postel odnesli a ležela teď na tenké matraci na dřevěné podlaze. Za trest jí odnesli i mýdlo, šampon a ručník z koupelny. Louži krve z ženiny mrtvé hlavy nechali nedotčenou. Yard od její provizorní postele. Patrně si mysleli, že jí bude vadit. Mýlili se. Dívala se na ni s radostí. S radostí pozorovala, jak zasychá a tmavne. Myslela na Jacksona, dívala se na skvrnu a říkala si: brzy se už odsud dostaneš.

* * *

Webster s Johnsonem vypracovali prostý plán. Založený na geografii. Na stejné geografii, kvůli které si Borken vybral York za místo pro svou baštu. Jako při všech plánech založených na geografii použili při jeho přípravě mapu. Jako u všech plánů připravených podle mapy závisela jeho kvalita na přesnosti mapy. A jako většina map byla i ta jejich zastaralá.

Pracovali s mapou Montany ve velkém měřítku. Většina informací byla spolehlivá. Hlavní rysy seděly. Obtížný terén na západě byl jasně viditelný.

„Můžeme předpokládat, že ta řeka je neprůchodná,“ řekl Webster.

„Správně,“ souhlasil Johnson. „Jarní tání bude v plném proudu. Do pondělka tam nemůžeme nic podniknout. Dokud nezískáme vybavení.“

Červené silnice se rozbíhaly jako lidská ruka položená dlaní na mapu. V jejím prostředku se nacházela městečka Kalispell a Whitefish. Od nich se silnice větvily jako prsty a palec. Ukazováček procházel místem zvaným Eureka ke kanadské hranici. Palec směřoval na severozápad přes York a končil u starých dolů. Nyní u posledního článku amputovaný.

„Počítají s tím, že budeme postupovat po silnici,“ řekl Johnson. „Takže to uděláme jinak. Opíšeme oblouk na východ přes Eureku a přiblížíme se k nim lesem.“

Sjel tužkou po palci dolů, vykroužil oblouček a vrátil se po ukazováčku nahoru. Zastavil se v Eurece. Mezi Eurekou a Yorkem leželo padesát mil lesa. Les představovala na mapě velká zelená skvrna. Hluboká a široká. Věděli, co ta zelená skvrna znamená. Viděli to, když se rozhlédli kolem sebe. Ta plocha byla pokryla panenským lesem. Zvedal se a klesal po horských svazích. Na většině místech byla vegetace tak hustá, že se mezi kmeny dalo sotva protáhnout. Zelená skvrna na jihu od Yorku však představovala národní les. Vlastněný a spravovaný lesní správou. Zelenou skvrnou se proplétala pavučinou vláken. Tato vlákna byly cesty lesní správy.

„Své lidi sem mohu dopravit během čtyř hodin,“ oznámil Webster. „Jednotku na osvobozování rukojmích. Ze svého vlastního rozhodnutí, když to bude nutné.“

Johnson přikývl.

„Můžou projít přímo lesem,“ řekl. „Možná dokonce projet.“

Tentokrát přikývl Webster.

„Volali jsme lesákům,“ řekl. „Přivezou nám podrobný plán.“

„Skvělé,“ pochválil Johnson. „Když se situace zhorší, povoláte svou jednotku, pošlete ji přímo do Eureky, my způsobíme na jižním křídle trochu hluku a oni prorazí od východu.“

Webster opět přikývl. Plán byl hotov. Dokud do velitelského stanoviště nevyšplhal po hliníkovém žebříku člen lesní správy. Doprovázeli ho McGrath s Milosevicem a Broganem. Webster mu vysvětlil, co potřebují, a Johnson začal klást otázky. Lesák jen vrtěl hlavou.

„Ty cesty neexistují,“ řekl. „Alespoň většina z nich.“

Johnson ukázal na mapu.

„Tady jsou zakreslené.“

Lesák pokrčil rameny. Pod paží svíral tlustý svazek topografických plánů. Otevřel ho na správné straně. Položil ho na mapu. Měřítko bylo mnohem podrobnější, síť pavučin však měla očividně jiný tvar.

„Tvůrci map věděli, že lam jsou nějaké cesty. Tak je prostě od oka nakreslili.“

„Dobře,“ řekl Johnson. „Tak použijeme vaše mapy.“

Lesák zavrtěl hlavou.

„Ty také nesouhlasí. Když je kreslili, možná správné byly. Léta už ty cesty ale zavíráme. Abychom zabránili v přístupu lovcům medvědů. Na přání ochranářů. Většinu cest jsme zavezli buldozery. Spoustu ostatních jsme rozorali. Teď už budou úplně zarostlé.“

„Dobře, tak které cesty jsou zavřené?“ zeptal se Webster. Otočil plán k sobě a studoval ho.

„To nevíme,“ odpověděl lesák. „Žádné přesné záznamy nevedeme. Prostě jsme tam poslali buldozery. Spoustu jsme jich nachytali na nesprávných cestách, protože se jim nechtělo moc daleko, některé cesty jsme prostě nechali, protože to bylo snazší. Zmatek nad zmatek.“

„Dá se tamtudy vůbec projet?“ zeptal se Johnson.

Lesák pokrčil rameny.

„Možná ano. Možná ne. Muselo by se to jedině zkusit. Takový pokus by ale také mohl trvat měsíce. Jestli projedete, zakreslete to a dejte nám vědět.“

Johnson na něj zíral.

„Takže vy a vaše zatracená lesní zpráva po nás chcete, abychom vám řekli, kde máte cesty?“

Lesák přitakal.

„Přesně tak. Jak jsem vám už řekl, naše vlastní nákresy jsou mizerné. Nepočítali jsme s tím, že by se o ty cesty někdo zajímal.“

Generálův pobočník ho odvedl k zátarasu. Ve velitelském stanovišti se rozhostilo ticho. McGrath, Brogan a Milosevic si prohlíželi mapy.

„Když neprojedeme my, neprojedou ani oni,“ prohlásil McGrath. „Jsou uzavření. Toho musíme využít.“

„Jak?“ zeptal se Webster.

„Ovládnout je,“ řekl McGrath. „Už máme pod kontrolou jejich silnici. Můžeme také ovládnout jejich přívod elektřiny a telefonní linky. Linky se táhnou víceméně podél cesty. Jedna odbočka vede do Kalispell. Můžeme telefonní linku odříznout tak, že bude končit u nás, tady v tomto autě. Potom nebudou moct komunikovat s nikým jiným než s námi. Pak se zmocníme jejich přívodu elektřiny. Pohrozíme jim, že ho utneme, když nebudou vyjednávat.“

„Vy chcete vyjednávat?“ zeptal se Johnson.

„Chci použít zdržovací taktiku,“ odpověděl McGrath. „Dokud se Bílý dům nerozhoupe.“

Webster přikývl.

„Dobře,“ souhlasil. „Zavolejte telefonní společnost a nechte svést linku k nám.“

„Už jsem jim zavolal. Udělají to hned ráno.“

Webster zazíval. Podíval se na hodinky. Pokynul Milosevici a Broganovi.

„Měli bychom se trochu vyspat. Začnete vy dva. Budeme se střídat po čtyřech hodinách.“

Milosevic s Broganem přikývli. Vypadali, že se jim návrh líbí.

„Uvidíme se později rozloučil se McGrath. „Dobrou noc.“

Odešli z náklaďáku a zavřeli za sebou tiše dveře. Johnson si pořád hrál s mapou. Otáčel ji po stole a studoval z různých úhlů

„Nemůžete to s tím telefonem uspíšit?“ zeptal se. „Aby to udělali ještě v noci?“

Webster o tom přemýšlel a potom přitakal. Věděl, že padesát procent každé bitvy záleží na spolupráci velení.

„Zavolejte jim, Macku, ještě jednou,“ požádal. „Řekněte jim, že to potřebujeme hned teď.“

McGrath zavolal ještě jednou. Použil telefon u svého lokte. Krátký rozhovor zakončil pobaveným zakuckáním.

„Přijede k nám pohotovostní opravář. Mělo by to být hotové za pár hodin. Máme zaplatit fakturou. Řekl jsem jim, ať ji pošlou do Hoover Building. Zeptali se mě, kde to je.“

Postavil se a čekal ve dveřích. Johnson s Websterem zůstali u stolu. Sklonili se spolu nad mapu. Prohlíželi si jižní strž. Vznikla před miliony lety pod vahou miliard tun sněhu. Rozhodli se věřit, že je zanesena přesně.

36 KAPITOLA

Reacher se probudil přesně dvě minuty před desátou. Udělal to svým normálním způsobem, což znamenalo rychle, bezhlučně, beze změny rytmu dechu. Nepatrně pootevřel oči. Na druhém konci kárného baráku se Joseph Ray stále opíral o dveře. Glock měl položený vedle sebe. Díval se na hodinky.

Reacher odpočítal v duchu devadesát vteřin. Ray klouzal pohledem mezi stropem a hodinkami. Potom se podíval na Reachera. Reacher se jediným plynulým pohybem posadil. Přitiskl si dlaně na uši, jako by naslouchal tajnému rozhovoru. Ray vykulil oči. Reacher kývl a postavil se. „V pořádku,“ řekl. „Otevřete, Joe, dveře.“ Ray vytáhl z kapsy klíč. Odemkl dveře. Dveře se otevřely.

„Chcete si s sebou vzít glock?“ zeptal se.

Natáhl pistoli k Reacherovi, pažbou napřed. V očích se mu zračila úzkost. Reacher se pousmál. Nic jiného nečekal. Ray byl hloupý, ale zase ne tak hrozně. Měl dvě a půl hodiny na rozmyšlenou. Toto byla závěrečná zkouška. Když si od něj vezme zbraň, potvrdí, že si vymýšlel. Nepochyboval o tom, že zbraň není nabitá a zásobník má Ray v kapse.

„Nepotřebuji ji,“ odmítl Reacher. „Máme celé území pokryté. Mám k dispozici zbraně mnohem účinnější než devítimilimetr, Joe.“

Ray přikývl a napřímil se.

„Nezapomeňte na ty laserové paprsky,“ upozornil ho Reacher. „Když vyjdete s baráku, jste na místě mrtvý. S tím nemohu nic udělat. Vouz comprenez, mon ami?“

Ray znovu přikývl. Reacher vyklouzl do temnoty. Ray za ním zavřel dveře. Reacher tiše obešel barák a schoval se za roh. Klekl si a našel kamínek. Potěžkal ho v ruce a čekal, jestli Ray nepůjde za ním.

Nevyšel. Reacher čekal osm minut. Dlouholetá zkušenost ho naučila: když nepřijdou do šesti minut, nepřijdou vůbec. Lidé myslí v pětiminutových intervalech, protože tak jsou nastaveny jejich vnitřní hodiny. Říkají si: počkám pět minut. Potom z opatrnosti přidají ještě minutu. Považují to za chytré. Reacher čekal prvních pět minut, potom další jednu a pro jistotu přidal ještě dvě. Ray nevyšel. Což znamenalo, že to již neudělá.

Mýtině se Reacher vyhnul. Držel se mezi stromy. Postupoval lesem. Vyšlapané stezky si ani nevšiml. Psů se nebál. Nebyli venku. Fowler mluvil o pumách, které se potulují po okolí. Nikdo nenechá psy venku, když jsou pumy na lovu. Do rána by z nich nic nezbylo.

Obešel Baštu v kruhu, v úkrytu stromů. Nesvítila žádná světla a celé místo bylo nehybné a tiché. Čekal v lese za jídelnou. Kuchyně byla čtvercový přístavek neuměle připojený k hlavní budově. Ani v ní nesvítila žádná světla, dveře však byly otevřené a žena, která mu přinesla snídani, čekala v přítmí. Pozoroval ji z lesa. Čekal pět minut. Potom šest. Nikde ani pohyb. Hodil kamínek na cestičku vlevo od ní. Trhla sebou. Tiše zavolal. Vyloupla se z přítmí. Sama. Přešla k lesu. Vzal ji za rameno a vtáhl ji do tmy.

„Jak jste se dostal ven?“ zašeptala.

Nedokázal odhadnout, kolik jí je. Možná třicet pět, možná také čtyřicet pět. Byla to hezká žena, štíhlá, dlouhé rovné vlasy, ale ustaraná a vyděšená. Přesto z ní vyzařovala odvaha a houževnatost. Hodila by se do vozů prvních pionýrů před sto lety v Oregonu.

„Jak jste se dostal ven?“ zopakovala šeptem.

„Dveřmi,“ zašeptal Reacher v odpověď.

Žena se na něj jen zaraženě podívala.

„Musíte nám pomoct,“ zašeptala.

Potom se zarazila, sevřela ruce a s hrůzou se podívala kolem sebe.

„Jak vám mám pomoct? A proč?“

„Jsou to šílenci. Musíte nám pomoct.“

„Jak?“ zeptal se znovu.

Jen stáhla obličej a rozhodila rukama, jako by to bylo jasné nebo jako by nevěděla, kde začít.

„Povězte mi to od začátku,“ vyzval ji.

Dvakrát přikývla, polkla a sebrala se.

„Lidé mizí,“ řekla.

„Jací lidé? Jak mizí?“

„Prostě mizí. Vězí za tím Borken. Převzal moc. To je dlouhá historie. Většina z nás tady už dlouho žila, nikým nerušena, s rodinami. Já jsem patřila k Severozápadním svobodným občanům. Potom kolem začal obcházet Borken a mluvil o jednotě. Snažil se nás přesvědčit. Ostatní velitelé s jeho názory nesouhlasili. A potom se prostě začali ztrácet. Zmizeli. Borken nám řekl, že se k němu musíme připojit. Že nemáme žádnou jinou možnost. Někteří z nás jsou tady víceméně uvězněni.“

Reacher přikývl.

„A teď se něco děje v dolech,“ pokračovala.

„Co se tam děje?“

„Nevím. Ale určitě nic dobrého. Nesmíme tam. Jsou jen míli nahoru po cestě, nesmíme se k nim ale přiblížit. Říkají, že všichni pracují na jihu, na hranici, ale když se vracejí na oběd, přicházejí od severu. Viděla jsem je z kuchyňského okna. Smáli se a žertovali.“

„Kdo?“

„Borken a jeho věrní. Borken je šílenec. Říká, že nás napadnou, až vyhlásíme nezávislost, a že musíme bojovat. Má to začít zítra. Jsme k smrti vyděšení. Máme rodiny. Nic ale nemůžeme podniknout. Když se mu někdo postaví, buď ho zavře, nebo běsní tak dlouho, až dotyčný souhlasí. Nikdo proti němu nic nezmůže. Má nás úplně v hrsti.“

Reacher znovu přikývl. Žena se mu vrhla do náruče. Po tvářích se jí kutálely slzy.

„A nemůžeme vyhrát,“ vzlykala. „Ne když na nás zaútočí. Je nás jenom stovka. Sice vycvičení, ale stovka. Nemůžeme porazit celou armádu. Všichni zemřeme.“

Byla celá bílá, zoufalá, oči široce rozevřené. Reacher pokrčil rameny. Potřásl hlavou a snažil se mluvit klidně a sebejistě.

„Budou vás jen obléhat. Nic víc. Vyjednávat. Čekat. Takové věci se už staly. A bude jednal FBI, ne armáda. FBI ví, jak se v takové situaci chovat. Budete v pořádku. Nechtějí vás zabít. Nepřijdou sem zabíjet. To je jen Borkenova propaganda.“

„Žij svobodně, nebo zemři. To je to, co neustále opakuje.“

„FBI si s tím poradí. Nikdo vás nechce zabít.“

Žena stiskla rty, zavřela uplakané oči a zavrtěla divoce hlavou.

„Ne, Borken nás chce zabít. Udělá to on, ne armáda. Žij svobodně, nebo umři. Copak tomu nerozumíte? Když přijdou, všechny nás zabije. Nebo nás přinutí, abychom to udělali sami. Jako masovou sebevraždu. Přinutí nás k tomu a nic ho nezastaví.“

Reacher na ni jen zíral.

„Slyšela jsem je. Šeptají si o tom celou dobu a připravují tajné plány. Říkají, že ženy a děti zemřou. Říkají, že je to ospravedlnitelné. Historicky důležité. Vyžadují to okolnosti.“

„Vy jste něco takového slyšela? Kdy?“

„Celou dobu,“ zašeptala. „Pořád připravují nějaké plány. Borken a jeho věrní. Ženy a děti musejí zemřít, říkají. Přinutí nás, abychom se zabili. Hromadná sebevražda. Naše rodiny. Naše děti. V dolech. Donutí nás odejít do dolů a zabít se tam.“

* * *

Zůstal v lese, dokud se nedostal dostatečně na sever od apelplacu. Potom se kradl na východ k cestě vybíhající z Yorku. Byla vymletá a zanedbaná a v měsíčním světle se šedě leskla. Držel se ve stínu stromů a pokračoval po ní na sever.

Cesta se vinula do kopce v úzkých ostrých vlásenkách. Bezpečná známka, že někam vedla, jinak by si s ní nedávali takovou práci. Po míli zatáček a tisíci stopách převýšení se za poslední zátočinou otevřel pohled na kotlinu velikosti stadionu. Částečně vznikla přírodně, částečně ji vylámali v úbočích horských velikánů. Zadní stranu kotliny tvořily skály. V nich zely v pravidelných odstupech půlkruhové díry. Jako obrovské myší chodby. Nad některými byly narovnány kameny do primitivních stříšek. Před dvěma vchody stály kamenné budovy s dřevěnou střechou.

Povrch kotliny tvořila jílovitá břidlice. Všude se tyčily hromady země a hlušiny. Zarostlé plevelem a mladými stromky. Reacher zahlédl zrezivělé zbytky kolejí vedoucí pět yardů odnikud nikam. Opřel se ve skrytu lesa o strom a pozoroval.

Nic se nedělo. Celé místo bylo tiché a opuštěné. Tišší než tiché. Panovala zde naprostá nepřítomnost zvuku, která přichází, když rušné místo osiří. Přírodní zvuky dávno odumřely. Šumící stromy byly vykáceny, zurčící potoky odvedeny, šelestící vegetace vypálena a na jejich místo nastoupilo řinčení strojů a pokřik lidí. Potom lidé odešly a stroje zmlkly a nezbylo nic, co by jejich hluk nahradilo. Reacher napínal uši, ale nic neslyšel. Mrtvé ticho jako na měsíci.

Zůstal v lese. Přiblížit se z jihu znamenalo stoupat do kopce. Opsal okruh na západ a dostal se o dalších sto stop výš. Zastavil se a podíval se na kotlinu z nové perspektivy.

Stále nic neviděl. Něco tam být ale muselo. Známky nedávné činnosti. Měsíční světlo ukazovalo stopy kol v úlomcích břidlice. Vyježděné koleje k jedné z kamenných budov. Několik let staré. Vozový park. Ke druhé budově vedly novější koleje. Ke větší budově. Vetší koleje. Někdo do ní zajel větším autem. Nedávno.

Vydrápal se z lesa na břidlici. Jeho boty zněly v tiché noci na malých plochých kamíncích jako výstřely. Strmé svahy odrážely jejich křupot s duněním hromu. Připadal si malý a nechráněný, jako člověk ve špatném snu kráčející nahý přes fotbalové hřiště. Okolní hory mu připomínaly ochozy plné tichých diváků. Zastavil se za hromadou kamenů, přidřepl a poslouchal. Ozvěna jeho kroků ještě jednou zaburácela a odumřela. Pozorně naslouchal. Naprostá nepřítomnost jakéhokoliv zvuku.

Hlučně se připlížil k vratům menší budovy. Zblízka byla veliká. Pravděpodobně postavená pro obrovské stroje a čerpadla. Vrata byla dvanáct stop vysoká. Z oloupaných klád spojených železem. Vypadala jako zeď obřího srubu zapuštěného do skalní stěny.

Žádný zámek. Bylo těžké představit si, že by tam nějaký mohl být. Reacher ještě neviděl zámek, který by odpovídal rozměru takových vrat. Opřel se zády o pravé křídlo a odtlačil levé o stopu. Železné závěsy se hladce pohnuly v silné vrstvě kolomazi. Protáhl se bokem skulinou a vstoupil dovnitř.

Uvnitř byla černočerná tma. Nic neviděl. Stál a čekal, až si jeho oči přivyknou. Ale nepomohlo to. Otvíral je víc a víc, ale nezahlédl jediný náznak světla, nezahlédl vůbec nic. Cítil pronikavý zápach vlhkosti a rozkladu. Slyšel ticho mizející v hoře, jako by stál před dlouhou dutinou nebo tunelem. Vykročil dopředu, paže natažené jako slepec.

Našel vozidlo. Narazil holení do jeho předního blatníku dřív, než se dotkl rukama kapoty. Bylo vysoké. Náklaďák nebo dodávka. Civilní. Hladký, lesklý automobilový lak. Nikoliv matná vojenská barva. Přejel prsty po zaobleném rohu kapoty. Dál dozadu po straně. Dodávka. Obešel ji dozadu a zpátky na druhou stranu. Nahmatal dvířka řidiče. Odemčená. Otevřel je. Vnitřní světlo ho oslnilo jako žárovka o síle milionu svíček. Všude okolo se roztančily bizarní stíny. Nacházel se v obrovské jeskyni. Bez zadní stěny. Otvírala se přímo do svahu kopce. Kamenný strop se snižoval do úzké sloje ztrácející se z dohledu ve skále.

Reacher se natáhl do kabiny a zapnul reflektory. Jejích světlo se odrazilo od skály. V jeskyni stál tucet aut zaparkovaných v úhledných řadách. Staré sedany a otevřené dodávky. Vojenské džípy s hrubou kamufláží. A bílý Ford Econoline s dírkami ve střeše. Po své impozantní jízdě z Chicaga vypadal smutně a opuštěně. Opotřebovaně, poklesle na vymláceném pérování. Ponky ověšené starým nářadím. Konve s barvou a sudy s olejem. Ojeté pneumatiky a hromady zrezivělých a prázdných od plynových bomb na svařování.

Prohledal nejbližší auta. Ve všech byly klíčky. V třetím sedanu našel v přihrádce na rukavice baterku. Vzal si ji. Vrátil se k dodávce a vypnul reflektory. Přešel k v velkým dřevěným vratům a vyklouzl do noci.

Čekal a poslouchal. Nic. Zavřel vrata vozového parku a vydal se k větší budově. Sto yardů přes křupající břidlici. Větší budova měla stejná vrata z klád. Jen větší. A byla zamčená. Zámek byl nejmasivnější, jaký kdy viděl. Staré pokřivené břevno položené vodorovně ve dvou železných podpěrách a zajištěné řetězy. Řetězy byly protaženy dva velké visací zámky. Reacher si jich ani nevšiml. Nemělo cenu se s nimi zdržovat. Viděl, že zakřivení starého břevna ho pustí dovnitř.

Odtáhl vrata dole u země. Břevno se vychýlilo v podpěrách asi o stopu. Prostrčil škvírou paže, potom hlavu a pak ramena. Odrazil se nohama a protáhl se dovnitř. Postavil se a posvítil si baterkou.

Byla to další obrovská jeskyně. Tmavá. Pronikavě páchla vlhkostí a rozkladem. Stejný strop svažující se do sluje. Stejné hrobové ticho, jako by veškeré zvuky pohlcovalo nitro hory. Stejný účel. Vozový park. Tato auta však byla všechna stejná. Pět moderních náklaďáků americké armády. Označených bílými písmeny letecké artilerie. Ne zbrusu nové náklaďáky, ale dobře udržované. Korby úhledně přikryté plachtovinou.

Reacher přešel k zadku prvního náklaďáku. Postavil se na tažnou tyč a nahlédl přes zadní postranici. Korba byla prázdná. Podél každé strany se táhly dřevěné lavice. Transportér. Reacher by nespočítal míle, které na podobných lavicích ujel, natřásal se, díval se do ocelové podlahy a čekal, až dorazí na místo určení.

Na ocelové podlaze byly skvrny. V rozporu s čistým vnitřkem. Černé skvrny na podlaze. Nějaká hustá tekutina, která uschla v jezírcích. Reacher se na ně díval. Nespočítal by, kolik takových skvrn viděl. Seskočil dolů a běžel k dalšímu autu. Stoupl si na tyč a naklonil se s baterkou dovnitř.

Na korbě druhého auta lavice nebyly. Místo nich se po obou stranách táhly police. Pečlivě vyrobené police, přivařené ocelovými úhelníky a vybavené ocelovými příchytkami a gumovými podložkami pro jejich drahocenný náklad. Na levé polici leželo pět odpalovačů raket. Štíhlé trubky z matného kovu, šest stop dlouhé, s velkými skříňkami s elektronikou, otevřeným hledím a revolverovou rukojetí na konci. Pět kusů, pečlivě položených vodorovně vedle sebe.

Na pravé polici leželo dvacet pět raket Stinger. Několik stop od sebe, jedna vedle druhé ve svých gumových lůžkách, ovládací panely vyklopené, připravené na nabití. Matná slitina se sériovými čísly, zápalná část omotaná širokou, křiklavě oranžovou páskou.

Oběhl zbývající tři náklaďáky. Stejný náklad. Pět odpalovačů, dvacet pět raket. Celkem dvacet odpalovačů a sto raket. Kompletní arzenál pro jednu pojízdnou jednotku letecké artilerie. Pro jednotku o síle dvaceti mužů. Přešel k prvnímu náklaďáku a díval se na krev na podlaze. Potom zaslechl krysy. Nejprve si myslel, že jsou to kroky před budovou. Zhasl baterku. Potom si uvědomil, že zvuk vychází z větší blízkosti, zezadu. Vzadu v jeskyni se o něco praly krysy. Znovu rozsvítil baterku, utíkal dozadu a našel těch dvacet mužů.

Byli vyrovnáni do velké hromady v místě, kde se strop svažoval tak, že musel sehnout hlavu. Dvacet mrtvých vojáků. Všichni zastřelení zezadu. Reacher to jasně viděl. Stáli někde ve skupině a zezadu je skosila dávka z těžkého samopalu. Sklonil se, zavrčel a několik jich otočil. Nepatřili mezi nejostřejší hochy. Typy poslušných rezervistů umístěných na osamělou základnu hluboko v přátelském území. Napadených a zavražděných kvůli svým zbraním.

Ale jak? Věděl to. Stará jednotka země-vzduch, kterou již nikdo nepotřeboval, zapomenutá daleko na severu Montany. Pozůstatek paranoie studené války. Bezpochyby na pokraji rozpuštění. Možná již v procesu rozpouštění. Pravděpodobně na cestě na jih na Petersonovu základnu v Coloradu. Rozkazy nejspíš jasně předávané rádiem. Vzpomněl si na snímač rádiových vln v komunikačním baráku. Vedle něj radista trpělivě otáčející knoflíkem. Představil si, jak rozkaz náhodou zachytil, běžel za Borkenem a po Borkenově odulém obličeji se rozlil spokojený úsměv. Potom spěšný plán a brutální přepadení někde v horách. Dvacet mužů, zastřelených, naložených na náklaďák a narovnaných tady v jeskyni. Stál a vstřebával ten srdcervoucí pohled. Potom opět zhasl baterku.

Protože zaslechl zvuk. Praskot kroků na břidlici. Znovu je zaslechl. Blížily se. Hlasité křupání v nočním tichu. Mířily k budově. Na břidlici nedokázal určit, o kolík lidí se jedná.

Slyšel je zastavit se před bytelnými vraty. Zacinkaly klíče. Zarachotily visací zámky. Zachrastily řetězy a břevno se zvedlo. Vrata se otevřela. Vrhl se na zem. Obličejem dolů se přitiskl se na hromadu studených krvavých těl.

Čtyři nohy. Dva hlasy. Hlasy, které dobře znal. Fowler s Borkenem. Tiše, důvěrně rozmlouvali. Reacher se zabořil do hromady. Přes hlavu mu přeběhla krysa.

„Řekl kdy?“ zeptal se Fowler.

Jeho hlas se s překvapivou hlasitostí odrazil od stěn.

„Hned ráno,“ odpověděl Borken. „Telefonní společnost pošle opraváře kdy? V osm? V půl osmé?“

„Buď opatrný,“ upozornil ho Fowler. „Počítejme raději s půl osmou. Telefonní linku odstřihnou jako první.“

Měli baterky. Jejich paprsky klouzaly a blikaly, jak se pohybovali.

„Žádný problém,“ pokračoval Borken. „Sedm hodin zdejšího času je devět hodin na východním pobřeží. Skvěle načasované. Provedeme to v sedm. Nejprve Washington, potom New York, nakonec Atlanta. Zabere nám to deset minut. Deset minut, které otřesou světem. Dvacet minut rezerva.“

Zastavili se u druhého náklaďáku. Otevřeli zadní postranici. Vyklopila se s hlasitým kovovým zařinčením.

„A co potom dál?“ zeptal se Fowler.

„Potom počkáme a uvidíme,“ odpověděl Borken. „V tuto chvíli mají jen osm námořních pěšáků. Neví, jak postupovat. Nevyznají se v lese. Bílý dům přešlapuje na místě, přesně, jak jsme předpokládali. Dejme jim dvanáct hodin na rozmyšlenou, což znamená, že do svítání nic nepodniknou. A v tu dobu už pro ně tohle místo nebude důležité.“

Nakláněli se do náklaďáku. Jejich hlasy tlumila silná plachtovina.

„Potřebuje také raketu?“ zeptal se Fowler.

„Jenom odpalovač,“ řekl Borken. „Je v elektronické části.“

Reacher ležel mezi hemžícími se krysami a poslouchal, jak s cvaknutím uvolnili příchytky. Potom zavrzání gumy, jak zvedli odpalovač z lůžka. Potom zařinčení zvedající se postranice. Kroky se vzdalovaly. Paprsek baterky zablikal před vraty.

Závěsy zasténaly a mohutná vrata zapadla. Reacher slyšel, jak opatrně položili odpalovač na zem a společnými silami vrátili staré břevno do podpěr. Zařinčel řetěz a cvakly visací zámky. Na břidlici zaskřípaly kroky.

Skulil se z hromady mrtvol a vztekle se ohnal po kryse. Zasáhl ji hřbetem ruky a odrazil s pištěním do temnoty. Posadil se a čekal. Pomalu přešel k vratům. Pozorně naslouchal. Čekal šest minut. Položil ruce do škvíry u země a zapáčil.

Vrata se nepohnula ani o palec. Opřel se dlaněmi o hladké dřevo, nakrčil ramena a zabral. Vrata držela jako přikovaná. Jako by se snažil vyvrátit strom. Chvíli to zkoušel. Napínal síly jako vzpěrač. Vrata byla zaklíněná. Potom poznal proč. Staré zakřivené břevno položili do podpěr obráceně. Vypuklinou k vratům. Doléhalo těsně na dřevo a nedalo se odtlačit.

Představil si, jak břevno vypadalo. Přes stopu silné, zakřivené a vyschlé. Tvrdé jako železo. Když leželo vypuklinou ven, žádný problém. S vypuklinou dovnitř s ním nepohne. Podíval se na vojenské náklaďáky. Okamžitě ten nápad zavrhl. V jeskyni nebylo místo, aby do vrat najel velkou rychlostí. Náklaďák by se do nich opřel s veškerým točivým momentem velkého dieselového motoru, to by však nestačilo. Nedokázal si představit sílu, která by to staré břevno prorazila.

Pomyslel na raketu. I tento nápad zamítl. Příliš hlasité a stejně by s ní nic nezmohl. Odjišťovaly se až třicet stop ve vzduchu. A nesly jen šest a půl liber výbušniny. Dost na to, aby rozmetaly motor letícího letadla, ale šest a půl liber výbušniny proti starému dřevu by bylo jen jako pohlazení. Byl v pasti a Holly na něj čekala.

Propadnout panice neodpovídalo jeho povaze. Nikdy. Byl od přírody chladnokrevný a dlouhá léta výcviku ho učinila ještě chladnokrevnějším. Učili ho přemýšlet a hodnotit, vítězit pouhou silou vůle. Jsi Jack Reacher, říkali mu. Dokážeš cokoliv. Nejprve mu to říkala matka, potom otec a nakonec tiší, vražedně nebezpeční muži ve vojenských školách. A on jim věřil.

Zároveň jim však i nevěřil. Část mysli mu vždycky našeptávala: máš prostě štěstí. Vždycky jsi měl štěstí. A v takových chvílích seděl a čekal, až ho štěstí opustí. Seděl na kamenné zemi, zády se opíral o dřevo vrat a uvažoval: opustilo mě štěstí právě teď?

Posvítil si baterkou po jeskyni. Krysy ho nechávaly na pokoji. Zajímaly se o cosi vzadu v temnotě. Opustily mě, pomyslel si. Jako potápějící se loď. Potom začal jeho mozek opět pracovat. Ne, zajímají se o tunely. Protože tunely někam vedou. Vzpomněl si na obrovské myší díry, kterými byla provrtaná severní stěna kotliny. Možná je všechny spojují ty úzké štoly vzadu.

Rozběhl se do hlubin jeskyně, kolem náklaďáků, kolem jímavé hromady mrtvol. Zpátky tam, kde se už nemohl narovnat. Krysa zmizela ve štole na levé straně jeskyně. Lehl si na břicho a posvítil do ní. Začal lézt za krysou.

Narazil do mrtvoly. Odšťouchl se nohama a octl se tváří v tvář rozšklebené lebce. A další. Ve vyhloubené štole bylo naskládáno pět mrtvol. Neuspořádaná hromada kostí. Zalapal po dechu úlekem a zacouval o stopu zpátky. Opatrně se podíval. Posvítil si baterkou.

Všechno muži. Poznal to podle pěti pánevních kostí. V lebkách otvory po střelných ranách. Všechny ve spánku. Úhledné vstupní otvory, úhledné výstupní otvory. Po plášťových vysokorychlostních střelách z jednoroční zbraně. Poměrně čerstvé, rozhodně méně než rok staré. Maso se nerozložilo. Ohlodaly ho krysy. Na kostech viděl stopy jejich zubů.

Kosti byly zpřeházené. Krysy je roztahaly, aby se jim lépe jedlo. Tu a tam vykukovaly útržky oblečení. Několik hrudních košů zůstalo oblečených. Oblečení krysám nevadilo. Ne na trupu. Proč by jim také mělo vadit? Prokousaly se vnitřkem. Měkké části nejdřív. K žebrům se dostaly zevnitř.

Oblečení bylo olivově zelené a khaki. S černošedou kamufláží. Reacher zahlédl barevnou niť. Táhla se od nárameníku schovaného pod ohryzanou lopatkou. Ovál prsti obšitý hedvábím. Na něm stálo: Severozápadní svobodní občané. Zatáhl za bundu na mrtvole. Hrudní koš se rozpadl. Náprsní kapsa byla protkaná třemi pochromovanými hvězdami.

Reacher provedl pečlivou ohledávku. Na břiše, po ramena v kostech. Sestavil pět různých uniforem. Našel dva další nárameníky. Na jednom stálo: Bílá křesťanská identita. Na druhém: Montanská konstituční domobrana. Vyrovnal do řady pět proděravělých lebek. Podíval se jim na zuby. Pět mužů ve středním věku, něco mezi čtyřiceti a padesáti. Pět vůdců. Vůdců, kteří zmizeli. Vůdců, kteří nedokázali udržet krok. Vůdců, kteří přenechali své lidi napospas Beau Borkenovi.

Strop byl tak nízký, že Reacher nemohl přes kosti přelézt. Musel je rozhrnout a protáhnout se mezi nimi. Krysy nejevily zájem. Kosti byly ohryzané do běla. Jejich nová hostina ležela u vojenských náklaďáků. Proudily směrem k ní. Napřáhl baterku před sebe a plížil se do nitra hory proti jejich upištěnému přílivu.

Ztratil pojem o směru. Doufal, že postupuje zhruba na západ, ale nebyl si tím jistý. Strop se snížil na několik stop. Plížil se starou štolou vyhloubenou dávnými horníky, kteří zde těžili rudu. Strop se neustále snižoval. Už byl jen stopu a půl od země. Štola se zužovala. Ruce měl předpažené. Štola se zúžila tak, že je nemohl stáhnout zpátky. Plazil se úzkým kamenným tunelem, nad sebou miliardy tun skály, a neměl tušení, kam se dostane. A světlo baterky začínalo slábnout. Byla vybitá. Už jenom oranžově žhnula.

Ztěžka oddechoval. A třásl se. Nikoliv vyčerpáním. Třásl se strachy. Panickou hrůzou. Protože tohle nečekal. Představoval si prostornou opuštěnou chodbu. Nikoliv úzkou puklinu ve skále. Hlavou napřed se tlačil do noční můry svého dětství. Byl to chlap, který přežil spoustu věcí a měl jen zřídka strach. Od raného dětství však věděl, že má hrůzu z tmavého úzkého prostoru. Všechny jeho děsivé dětské sny byly o tom, jak je uvězněn v úzkém prostoru, ve kterém nemůže otočit své velké tělo. Lehl si na břicho a zavřel oči. Ležel, lapal po vzduchu a dusil se. Snažil se nadechnout sevřeným hrdlem. Potom se opět pohnul vstříc noční můře.

Baterka doblikala sto yardů od začátku tunelu. Obklopila ho naprostá temnota. Štola se zužovala. Tlačila mu na ramena. Snažil se prolézt prostorem, který byl na něj příliš úzký. Musel stočit obličej ke straně. Snažil se zachovat klid. Vybavila se mu slova, která řekl Borkenovi: lidé bývali tenkrát menší. Vyzáblí ubožáci táhnoucí na západ hledat štěstí v horských kotlinách. Lidé o polovinu menší než Reacher, pachtící se ve skále, nejspíš na zádech, a osekávající ze stropu jasné žíly rudy.

Používal baterku jako slepec bílou hůl. Poklepával na skálu dvě stopy před svým obličejem. Cinkání skla se ztrácelo v jeho hlasitém dechu. S nataženýma rukama se Probojovával dál. Nahmatal pevnou stěnu. Štola končila. Pokusil se vycouvat. Nemohl se vůbec pohnout. K tomu, aby se mohl odrazit rukama, potřeboval zvednout hrudník. Strop byl však příliš nízko. Na ramena mu tlačila skála. Pozvednout hrudník nešlo. Nohama se mohl odrážet dopředu, dozadu však ne. Zmocnila se ho panika. Hrdlo se mu sevřelo. Udeřil hlavou do stropu a obličej zabořil do kamenné drtě na zemi. Rychle dýchal, aby se nerozječel.

Musí se vrátit. Zapřel prsty na noze do drtě. Otočil dlaně a zaryl palce do země. Zabral prsty a palci. Pohnul se o kousek dozadu a potom ho skála pevně sevřela kolem boků. Svaly na ramenou ho pálily, jak je napínal proti stropu. Vydechl a uvolnil paže. Zabral prsty na nohou. Jen se bezmocně protočily v drti. Pomohl jim palci na rukou. Svaly na ramenou se mu opět zabořily do skály. Zavrtěl se v bocích. Po stranách měl pár palců místa. Opřel se rukama do kamenné drtě a zatlačil dozadu. Jeho tělo vězelo ve skále jako klín. Pootočil hlavu a udeřil tváří do stropu. Nechal obličej klesnout na zem. Skála mu drtila žebra. Tentokrát se mu zaječení nepodařilo potlačit. Nemohl si pomoct. Otevřel ústa a vřískal hrůzou. Vzduch v plicích mu mačkal hruď na zem a záda do stropu.

Nevěděl, jestli má oči otevřené, nebo zavřené. Zatlačil nohama a posunul se dopředu o palce, o který se mu podařilo zacouvat. Natáhl paže. Opět nahmatal skalní stěnu. Ramena měl stlačená natolik, že nemohl pohnout rukama do stran. Roztáhl prsty a dotkl se jimi skály napravo, nalevo, nahoře a dole. Jednolitá stěna. Dopředu se nedostane. Dozadu také ne.

Umře uvězněný v nitru hory. Věděl to. Krysy to také věděly. Čenichaly za ním. Blížily se. Cítil je na chodidlech. Kopl a poslal je s vřískotem do vzduchu. Ale vrátily se. Cítil jejich váhu na nohách. Postupovaly po zádech k ramenům. Hemžily se mu v podpaží. Lísaly se mu po obličeji svou mastnou srstí. Potom ho zašimraly ocásky, jak se rozběhly dál.

Ale kam? Nechal je proudit po paži, aby odhadl jejich směr. Pokračovaly dopředu do černočerné temnoty. Natáhl prsty. Cítil, jak se stáčejí doleva. Vířily svými tělíčky vzduch. Studený vzduch. Na levé, zpocené tváři ho pohladil slabý závan větru. Přitiskl se na pravou stranu a napnul levou ruku nalevo. Hledal stěnu. Nenašel ji. Uvázl na křižovatce chodeb. Nová štola ubíhala v pravém úhlu z konce štoly, ve které se nacházel. V těsném pravém úhlu devadesáti stupňů. Zacouval, co nejvíce pomocí palců dokázal. Přitiskl tvář na konec chodby a vmáčkl se bokem do skály. Prodral se kolem rohu nejprve pažemi a potom za sebou vtáhl nohy.

Nová štola nebyla o nic lepší. Stejně úzká. Strop stejně nízký. Potil se, třásl se, lapal po dechu a sunul se dál. Odrážel se prsty na nohou, pokaždé o jeden palec. Krysy se tlačily přes něj. Skála ho řezala do boků a do zad. Ale v obličeji stále cítil slabý větřík. Chodba někam vedla. Lapal po dechu a supěl. Lezl pořád dál. Potom se štola rozšířila. Stále velmi nízká. Plochá, trochu širší puklina ve skále. Celý vyčerpaný pokračoval vpřed. Padesát yardů. Sto. Potom se strop zvedl. Odrazil se prsty, vzduch se změnil a Reacher ležel půlkou těla v jeskyni s motorovým parkem. Uvědomil si, že oči má široce rozevřené a přímo před ním stojí v temnotě bílý econoline.

Překuli] se na záda, natáhl se v drti a prudce oddechoval. Lapal po dechu a chvěl se po celém těle. Vydrápal se na nohy a ohlédl se. Štola nebyla vidět. Skrývala se v temnotě. Dopotácel se k dodávce a zhroutil se na ni. Světélkující ručičky na jeho hodinkách ukazovaly, že ve štolách strávil téměř tři hodiny. Většinu času přimáčkly na skálu a zpocený hrůzou. Tři hodiny děsivé noční můry se staly skutečností. Kalhoty a bundu měl rozedranou. Pálily ho všechny svaly. Krvácel na obličeji, rukách, loktech a kolenech. Vyřídil ho však strach. Strach, že neprojde. Stále cítil, jak mu na záda a prsa tlačí skála. Cítil, jak mu drtí žebra. Narovnal se a dokulhal k vratům. Otevřel je a vyšel do měsíčního světla. Stál tam, paže rozpřažené, v očích šílenství, ústa dokořán, a hlubokými doušky vdechoval lahodný noční vzduch.

* * *

Jasně myslet začal až v polovině kotliny. Rozběhl se zpátky a ještě jednou vklouzl do jeskyně. Našel, co hledal. Našel to v džípu ve skříňce s vlečným zanzením. Těžký nepoddajný drát připravený k napájení elektrických obvodů. Vytrhl ho a stáhl zuby izolaci. Rozběhl se ven do měsíčního světla.

Celou cestu zpátky do Yorku se držel těsně u silnice. Dvě míle, dvacet minut bolestivého klusu lesem. Obešel severovýchodní pobořený blok a k správní budově se přikradl zezadu. Tiše ji obešel ve skrytu stínů. Čekal a poslouchal.

Pokoušel se uvažovat jako Borken. Samolibě. S hrdostí na svou pevnost. S hrdostí na plynulý přísun informací přímo od FBI. Reacher zamčený v kárném baráku, Holly ve své místnosti. Postavil by stráž? Dnes v noci ne. Ne, když druhý den očekává velkou akci. Bude své lidi potřebovat odpočaté. Reacher přikývl a spolehl se na to, že uvažuje správně.

Přešel ke schodům do budovy. Nikde nikdo. Zkusil dveře. Zamčené. Usmál se. Nikdo nestaví stráž za zamčené dveře. Ohnul drát do širokého háčku a ohmatal zámek. Starý mechanizmus. Osm minut. Vstoupil dovnitř. Čekal a poslouchal. Nikde nic. Zamířil ke schodišti.

Zámek na Hollyiných dveřích byl nový. Ale levný. Pracoval tiše, což ho zdržovalo. Trvalo mu víc než třicet vteřin, než vyskočil poslední zub. Pomalu otevřel dveře a vkročil na vyvýšenou dřevěnou podlahu. Obezřetně zalétl pohledem ke stěnám. Holly ležela na matraci na zemi. Oblečená a připravená. Bdělá. Dívala se na něj a oči jí v přítmí svítily. Pokynul jí, aby ho následovala ven. Otočil se, seskočil do chodby a čekal na ni. Holly sebrala hůl a vykulhala ze dveří. Opatrně překročila schod a připojila se k němu.

„Nazdar Reachere,“ zašeptala. „Jak se vede?“

„Už se mi vedlo líp,“ zašeptal v odpověď. „Čas od času.“

Otočila se a pohlédla zpátky do místnosti. Sledoval její pohled a všiml si, že se zastavila na tmavé skvrně na podlaze.

„Žena, co mi přinesla oběd,“ šeptla.

Reacher přikývl.

„Čím?“ vydechl otázku.

„Kusem rámu od postele.“

Neušel mu její spokojený výraz a musel se usmát.

„Dobrý nápad,“ souhlasil tiše. „Na něco takového jsou rámy postelí jako dělané.“

Naposledy se podívala do místnosti a zavřela opatrně dveře. Šla za ním temnou chodbou a pomalu dolů po schodech. Přes halu, dvoukřídlými dveřmi a ven do jasného měsíčního ticha.

„Panebože,“ zalapala po dechu, „Co se ti stalo?“

Sklonil pohled a prohlédl se v měsíčním světle. Od hlavy až k patě byl šedý od prachu a kamenné drti. Oblečení rozedrané. V prachu cestičky potu a krve. Stále se třásl.

„To je dlouhý příběh,“ odpověděl. „Máš v Chicagu někoho, komu absolutně věříš?“

„McGratha,“ odpověděla okamžitě. „Je mým hlavním agentem. Proč?“

Ruku v ruce přešli širokou ulici a rozhlíželi se při tom kolem sebe. Obešli val před zbořenou budovu krajského úřadu a našli stezku běžící na sever.

„Musíš mu poslat fax,“ řekl. „Mají rakety. Musíš ho varovat. Ještě dneska v noci, protože hned ráno přeruší telefonní spojení.“

„O tom jim řekl ten špeh?“ zeptala se.

Reacher přikývl.

„Jak? Jak se s nimi dorozumívá?“

„Krátkovlnné rádio,“ odpověděl Reacher. „Musí to být krátkovlnné rádio. Všechno ostatní se dá vystopovat.“

Zapotácel se a opřel se o strom. Rychle jí všechno vylíčil, od začátku do konce.

„Krucinál,“ ulevila si. „Rakety země-vzduch? Hromadná sebevražda? Noční můra.“

„Ale není to naše noční můra,“ připomenul jí. „My teď mizíme.“

„Měli bychom zůstat a pomoct jim,“ namítla. „Rodinám s dětmi.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Nejlepší pomoc bude, když zmizíme. Třeba změní plán, až zjistí, že jsi pryč. A můžeme poskytnout informace, jak to tady vypadá.“

„Moc se mi to nelíbí,“ zdráhala se.

„Mně ale ano. Pravidlo číslo jedna je držet se priorit. Prioritou jsi ty. Mizíme.“

Pokrčila rameny a přikývla.

„Teď?“ zeptala se.

„Okamžitě.“

„Jak?“

„Džípem přes les. Našel jsem vozový park. Vypravíme se tam, ukradneme džíp a v tu dobu už bude takové světlo, že najdeme cestu. Viděl jsem mapu v Borkenově kanceláři. Lesem probíhá spousta cest na východ.“

Přikývla a Reacher se odlepil od stromu. Pospíchali po točité stezce k Baště. Míli v temnotě. Klopýtali o kameny a snažili se šetřit dechem. Mýtina byla temná a tichá. Obešli jídelnu a přiblížili se zezadu ke komunikačnímu baráku. Vystoupili z lesa, Reacher došel až ke stěně a přitiskl ucho na překližku. Nezaslechl ani hlásku.

Opět použil drát a během deseti vteřin stáli uvnitř. Holly našla papír a tužku. Napsala zprávu. Vymačkala číslo faxu do Chicaga a vložila papír do přístroje. Ten poslušně zavrčel a protáhl papír. Dopadl jí do připravené ruky. Stiskla tlačítko pro potvrzení příjmu. Nechtěla za sebou nechat zbytečnou stopu. Z přístroje vylezl další papír. Potvrzoval správnost čísla a čas: za deset minut pět, pátek ráno, 4. července. Roztrhala oba papíry na malé kousky a zastrčila je na dno odpadkového koše.

Reacher prohrabal věci na dlouhém stole a vzal si svorku na papír. Vyšel za Holly do měsíčního světla a zamkl zámek. Obešel budovu a našel kabel vedoucí od krátkovlnné prutové antény dovnitř do baráku. Vzal svorku, zakroutil s ní a zlomil ji. Zlomený konec zapíchl do kabelu jako špendlík. Protáhl ho kabelem tak, že na obou koncích vykukovaly jen malé kousky. Až kabel zapojí do přístroje, kovová svorka zkratuje anténu. Z éteru dorazí signál, projde dolů kabelem, unikne do hliníku a uteče do země, aniž by dosáhl vlastní krátkovlnné zařízení. Nejlepší způsob, jak vyřadit rádio z provozu. Když ho rozbijete, můžou ho opravit. Takhle se ale závada dá jen obtížně vystopovat a trvá celé věky, než vyčerpaného technika napadne, kde hledat.

„Potřebujeme zbraně,“ šeptla Holly.

Reacher přikývl. Přikradli se spolu ke zbrojnímu skladu. Reacher se podíval na zámek. Vzdal to. Zámek byl obrovský. Bez klíče by ho neotevřel.

„Vezmu glock chlapíkovi, co mě hlídá,“ sykl.

Holly přikývla. Vklouzli zpátky do lesa a prošli k další mýtině. Reacher si po cestě připravoval, jak Josephu Rayovi vysvětlí, co se s ním stalo. Nejspíš historkou o tom, že ho přenesli do Spojených národů. Vysokorychlostní přenos může člověka trochu pocuchat. Proplížili se kolem kárného baráku a naslouchali. Naprosté ticho. Protáhli se kolem rohu a Reacher otevřel dveře. Vešel přímo do namířeného devítimilimetru. Tentokrát to nebyl glock. Byl to sig-sauer. Nikoliv Josepha Raye. Ale Beau Borkena. Stál hned za dveřmi s malým Steviem po boku a usmíval se od ucha k uchu.

37 KAPITOLA

Ve čtyři třicet ráno byl Webster víc než zralý na střídání hlídky. Johnson, Garber a generálův pomocník klímali na židlích. McGrath by! venku s telefonními opraváři. Právě končili. Celá akce jim trvala mnohem déle, než čekali. Vyskytl se jakýsi styčný problém. Fyzicky odstřihli linku vedoucí z Yorku a svedli tuhý měděný drát do provizorní koncové krabice, kterou umístili na úpatí sloupu. Potom natáhli z koncovky kabel dolů po silnici k pojízdnému velitelskému stanovišti. Napojili ho do jednoho z telekomunikačních vstupních otvorů.

Ale nefungovalo to. Ne okamžitě. Opraváři si hráli s měřícími přístroji a mumlali cosi o impedancích a kapacitách. Pachtili se dobré tři hodiny. Už chtěli nařknout armádní vozidlo z nekompatibility, když je napadlo vrátit se ke sloupu a zkontrolovat provizorní koncovku. Chyba byla v ní. Vadná součástka. Vyměnili ji za náhradní a celý okruh fungoval bezchybně. Ve čtyři třicet pět ráno. McGrath právě opravářům třásl rukou a žádal je, aby o všem pomlčeli, když z náklaďáku vyšel Webster. Stáli tam a sledovali, jak opraváři odjíždějí. Zvuk jejich auta odumřel za zatáčkou. McGrath s Websterem zůstali stát v jasném měsíčním světle. Stáli tam pět minut a McGrath kouřil. Nemluvili. Jen se dívali na sever a přemýšleli.

„Běžte vzbudit své hochy,“ vyzval Webster McGratha nakonec. „Prohodíme si směny.“

McGrath přikývl a zamířil k ubytovacím náklaďákům. Vzbudil Milosevice s Broganem. Leželi zcela oblečení. Se zíváním vstali z pryčny. Slezli dolů po žebříku a narazili na Webstera s Johnsonem a jeho pobočníkem. Garber stál za nimi.

„Telefon je hotový,“ oznámil Webster.

„Tak brzy?“ podivil se Brogan. „Myslel jsem si, že to přijedou udělat až ráno.“

„Řekli jsme si, že čím dříve tím lépe,“ vysvětlil Webstera naklonil hlavu k generálu Johnsonovi. Bylo to gesto, kterým chtěl naznačit: má strach, jasné?

„Dobře. Převezmeme hlídku,“ prohlásil Milosevic.

„Vzbuďte nás v osm,“ požádal ho Webster. „Nebo dřív, když to bude nutné.

Brogan přikývl a vykročil na sever k velitelskému vozu. Milosevic ho následoval. Zastavili se, aby se podívali na hory zalité měsíčním světlem. V tu chvíli se v prázdném velitelském stanovišti rozbzučel fax. Vyplivl svou první zprávu. Bylo za deset minut pět, pátek, 4. července.

* * *

Brogan probudil generála Johnsona o hodinu a deset minut později, v šest hodin přesně. Zaklepal hlasitě na dveře ubytovacího náklaďáku, a když se nedočkal odpovědi, vlezl dovnitř a zatřásl starým vojákem za rameno.

„Petersonova vojenská letecká základna, pane,“ oznámil Brogan. „Chtějí s vámi mluvit.“

Johnson se vypotácel ven v košili a kalhotách. Milosevic se připojil k Broganovi a stáli spolu v prvním náznaku svítání, aby měl generál trochu soukromí. Johnson byl za pět minut zpátky.

„Svolávám poradu,“ křikl a vyšplhal se do velitelského stanoviště.

Milosevic šel vzbudit ostatní. Za chvíli se objevili. Webster a generálův pobočník se protahovali a zívali, Garber kráčel, jako by spolknul pravítko. McGrath byl oblečený a kouřil. Možná vůbec nespal. Vylezli po žebříku a zaujali svá místa kolem stolu, kalné oči červené, vlasy na zátylcích rozježené od polštářů.

„Ozvala se Petersonova základna,“ oznámil jim Johnson. „Posílají helikoptéru, aby našla pohřešovanou raketovou jednotku a pomohla jí.“

Pobočník přikývl.

„To je běžný postup,“ sdělil.

„Založený na předpokladu, že jednotku postihla nějaká mechanická nebo elektrická závada,“ doplnil Johnson.

„Což není neobvyklé,“ vysvětlil pobočník. „Pokud se jim porouchalo rádio, mají pokyn ho opravit. Jestli se jim zároveň rozbil i náklaďák, mají počkat ve skupině na pomoc.“

„Odstavit náklaďáky?“ zeptal se McGrath.

Pobočník znovu přikývl.

„Přesně tak. Mají sjet z cesty, rozestavit je do kruhu a čekat na vrtulník.“

„Řekneme jim pravdu?“ zeptal se McGrath.

Pobočník se naklonil na židli.

„To je len problém,“ povzdechl si. „Co přesně bychom jim měli říct? Nevíme ani, jestli se jich ti šílenci opravdu zmocnili. Pořád je ještě možné, že mají jen problémy s rádiem a náklaďákem.“

„O tom si můžete nechat zdát,“ odmítl jeho teorii Johnson.

Webster pokrčil rameny. Věděl, jak v podobných situacích kalkulovat.

„Co se stane, když řekneme pravdu?“ zeptal se.

„V ničem nám to nepomůže,“ odpověděl Johnson. „Když Petersonově základně sdělíme, že se raket zmocnil nepřítel, odkryjeme karty, ztratíme kontrolu nad situací a prozradíme, že jsme neposlechli Washington a začali jednat ještě před pondělkem.“

„Co se tedy stane, když si pravdu necháme pro sebe?“ zeptal se Webster.

„Teoreticky musíme předpokládat, že se jich zmocnili, což znamená, že je dobře schovali. Tím pádem je vzdušné síly nenajdou. Chvíli budou prostě lítat kolem a potom se vrátí domů a budou čekat.“

Webster přikývl.

„Dobře, žádná pravda neexistuje stejně jako žádný problém,“ řekl.

Rozhostilo se krátké ticho.

„Takže zůstaneme sedět na zadku a necháme vrtulník lítat,“ shrnul závěr porady Johnson.

McGrath zavrtěl hlavou. Nevěřícně.

„Co když ten vrtulník sestřelí raketou?“ zeptal se.

Generálův pobočník se shovívavě pousmál.

„To se jim nepodaří. Zabrání jim v tom systém IFF.“

„IFF?“ zopakoval McGrath.

„Identifikace přítele nebo nepřítele,“ vysvětlil pobočník. „Je to elektronický systém. Vrtulník vyšle paprsek. Raketa si ho přečte jako přátelský a odmítne vystřelit.“

„Zaručeně?“ zapochyboval McGrath.

Pobočník přikývl.

„Na beton,“ ujistil ho.

Garber ho propaloval zlostným pohledem. Nic ale neřekl. Tato oblast nepatřila do jeho odbornosti.

„Dobře,“ uzavřel Webster. „Vraťme se do postelí. „Vzbuďte nás, Brogane, v osm.“

* * *

Na letecké ploše Petersonovy základny zahříval motory Boeing CH-47D Chinook a hltal první z osmi set padesáti osmi galonů paliva. Chinook je obrovský stroj, který svými dvěma rotory opisuje ovál sto stop dlouhý a šedesát stop široký. Prázdný váží víc než deset lun a dokáže vynést do vzduchu dalších jedenáct. Je to velká létající krabice, motory a tanky upevněné na vrcholku a po stranách, posádka usazená vysoko vepředu. Pátrat může jakýkoliv vrtulník, když jde ale o těžké vybavení, zachraňovat může jen chinook.

Protože byl sváteční víkend, dispečer na Petersonově základně obsadil vrtulník jen okleštěnou dvoučlennou posádkou. Samostatný pozorovatel chyběl. Dispečer nepředpokládal, že by byl zapotřebí. Jak těžké může být najít pět armádních náklaďáků na krajnici někde v Montaně?

* * *

„Měl zůstat tady,“ prohlásil Borken. „Souhlasí, Joe?“

Reacher se rozhlížel přítmím kárného baráku. Joseph Ray stál v pozoru na žlutém čtverci. Zíral přímo před sebe. Byl nahý. Krvácel z nosu a úst.

„Souhlasí, Joe?“ zopakoval Borken otázku.

Ray neodpovídal. Borken k němu přešel a vrazil mu pěst do obličeje. Ray se zapotácel a skácel se pozadu k zemi. Opřel se zády o zeď a vyškrabal se zpátky do pozoru na žlutý čtverec.

„Na něco jsem se tě ptal,“ zahřímal Borken.

Ray přikývl. Z brady se mu řinula krev.

„Reacher měl zůstat stát tady,“ řekl.

Borken ho opět udeřil. Pravačkou surově přímo do obličeje. Rayova hlava poskočila dozadu. Vytryskl proud krve. Borken se usmál.

„Na čtverci se, Joe, nemluví,“ řekl. „Znáš přece pravidla.“

Borken ustoupil dozadu a vrazil hlaveň sig-saueru Reacherovi do ucha. Vytlačil ho ven na mýtinu. Steviemu pokynul, aby ho následoval.

„Ty zůstaneš na čtverci, Joe,“ křikl přes rameno.

Stevie zavřel dveře. Borken se otočil a postrčil Reachera sig-sauerem k němu.

„Řekni Fowlerovi, ať tohohle chlapa zlikviduje. Už dávno přežil svou užitečnost a měli jsme to udělat dřív. Děvka se vrátí do své místnosti. Rozestavte kolem budovy stráže. Máme toho spoustu na práci. Nemůžeme se zdržovat nějakými podružnostmi. Sejdeme se v šest třicet na apelplacu. Všichni do jednoho. Než odfaxujeme prohlášení, přečtu ho nahlas.“

* * *

McGrath nemohl usnout. Vrátil se s ostatními do ubytovacího náklaďáku, lehl si na pryčnu, po deseti minutách to však vzdal. Ve tři čtvrtě na sedm byl zpátky ve velitelském stanovišti s Broganem a Milosevicem.

„Můžete si odpočinout, jestli chcete,“ navrhl jim. „Já to tady ohlídám.“

„Mohli bychom sehnat nějakou snídani,“ nabídl se Brogan. „Bistro v Kalispell by už mělo být otevřené.“ McGrath unaveně přikývl. Začal hledat v kapse peněženku. „To je v pořádku,“ zarazil ho Brogan. „Zaplatím to. Zvu vás.“

„Děkuju,“ přijal McGrath. „Sežeňte kávu. Spoustu kávy.“ Brogan s Milosevicem vstali a odešli. McGrath se opřel o dveře a pozoroval je, jak odjíždějí na jih ve vojenském sedanu. Zvuk motoru odumřel a jediné, co slyšel, bylo tiché bzučení přístrojů za zády. Otočil se a posadil se. Ručička hodin se přehoupla přes sedmičku. Fax se rozvrčel.

* * *

Holly přejela rukama po staré matraci, jako by to bylo Reacherovo tělo. Jako by tam pod ní ležel, zjizvený a pomlácený, horký, pevný a svalnatý. Hladila však jen potrhaný hadr nacpaný starými žíněmi. Zamrkala, jak se jí oči zalily slzami. Zhluboka si povzdechla a soustředila se na nový úkol. Reacher, Jackson, zbraň, nářadí, to všechno je pryč, a před budovou stojí šest stráží. Po tisícáté se rozhlédla po místnosti a začala znovu zvažovat svou situaci.

* * *

McGrath probudil ostatní údery pěstí na postranice ubytovacího náklaďáku. Potom běžel zpátky do velitelského stanoviště a našel ve faxu třetí kopii zprávy. Už měl dvě. Nyní držel třetí.

Jak první dorazil Webster. Minutu po něm Johnson. Potom Garber a nakonec pobočník. Vylezli jeden za druhým po žebříku a spěchali ke stolu. McGrath soustředěně četl.

„Co se děje, Macku?“ zeptal se ho Webster.

„Vyhlašují nezávislost,“ oznámil McGrath. „Poslouchejte.“

Přejel očima po čtyřech obličejích u stolu. Začal číst nahlas.

„Vládu ustanovuje lid. Její pravomoc vyplývá ze souhlasu těch, kterým vládne. Právem lidu je vládu odvolat nebo svrhnout, pokud se stala zdrojem nespravedlnosti a útlaku.“

„Citují z originálu,“ poznamenal Webster.

„Parafrázují originál,“ upřesnil Garber.

McGrath přikývl.

„Poslouchejte,“ vyzval je. „Dějiny současné vlády Spojených států jsou dějinami opakovaných nespravedlností a útlaku s cílem ustanovit naprostou tyranii nad veškerým lidem.“

„Co to má, sakra, znamenat?“ zavrčel Webster. „To si hrají na rok 1776?“

„Dál je to ještě horší,“ upozornil ho McGrath. „My proto, jako představitelé Svobodných států amerických žijící v místě původně zvaném kraj York, v bývalém státě Montana, dáváme na vědomost a prohlašujeme, že toto území je nyní nezávislým státem, který vystupuje z unie Spojených států, zříká se jakékoliv politické závislosti a má jako svobodný stát plné právo vyhlašovat válku, uzavírat mír, bránit své hranice a vzdušný prostor, vstupovat do spojeneckých svazků, obchodovat a dělat všechny ostatní věci, které svobodnému státu náleží.“

Vzhlédl od papíru. Shrnul všechny tři kopie do úhledné hromádky a v tichosti je položil na stůl.

„Tři kopie?“ zeptal se Garber.

„Tři různá čísla,“ odpověděl McGrath. „Kdybychom je nezachytili, byly teď už na místě určení.“

„Kde?“ zeptal se Webster.

„První číslo je do Washingtonu,“ řekl McGrath. „Předpokládám, že do Bílého domu.“

Johnsonův pobočník si přitáhl židli k počítači. McGrath mu nadiktoval číslo. Pobočník ho vyťukal, podíval se na obrazovku a přikývl.

„Bílý dům,“ potvrdil. „Další číslo?“

„Někam do New Yorku,“ řekl McGrath a přečetl číslo na druhé kopii.

„Spojené národy,“ oznámil pobočník. „Potřebují svědky.“

„Třetí předvolbu neznám. Zní 404.“

„Atlanta, stát Georgie,“ řekl Garber.

„Proč Atlanta?“ podivil se Webster.

Pobočník vyťukal číslo do počítače.

„CNN,“ oznámil. „Potřebují publicitu.“

Johnson přikývl.

„Chytrý tah,“ připustil. „Chtěli to dostat do živého televizního vysílání. Panebože, dokážete si to představit? Spojené národy v roli rozhodčího a v televizi nepřetržité zpravodajství? Které by sledoval celý svět?“

„Co tedy podnikneme?“ zeptal se Webster.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Proč mluvili o vzdušném prostoru?“ zauvažoval Garber nahlas.

„To byla jen parafráze,“ řekl Webster. „V roce 1776 žádný vzdušný prostor nebyl.“

„Ty rakety,“ pokračoval Garber. „Je možné, že zneškodnili systém IFF?“

Rozhostilo se další dlouhé ticho. Slyšeli přijet auto. Zabouchla se dvířka. Po žebříku vydusali Brogan s Milosevicem a vstoupili do ticha. V rukách drželi hnědé pytlíky a plastikové pohárky s plastikovými víčky.

* * *

Obrovský záchranný chinook doletěl bez nehody z Petersonovy základny v Coloradu na vojenskou základnu Malstrom před Velkými vodopády v Montaně. Jakmile dosedl na zem, rozjely se k němu tankery na doplňováni pohonných hmot. Posádka zamířila do jídelny občerstvit se kávou. Vrátila se za dvacet minut. Vrtulník se opět vznesl do vzduchu, nabral v ranním vzduchu kurs na severovýchod a odduněl pryč.

38 KAPITOLA

„Ještě pořád neodpověděli,“ řekl Fowler. „Zajímalo by nás proč.“

Reacher pokrčil rameny. Nacházeli se ve velitelském baráku. Stevie ho dovlekl lesem na Baštu a potom ho Fowler s dvěma ozbrojenými strážemi dovedl zase zpátky. Kárný barák použít nemohl. Ten byl stále obsazený Josephem Rayem. Tak ho místo toho umístil do velitelského baráku. Posadili ho na židli a Fowler mu přicvakl levé zápěstí poutem k opěradlu. Stráže se postavily každá z jedné strany, zbraně v šikmé poloze, ve tvářích ostražitý výraz. Potom Fowler odešel za Borkenem a Steviem na obřad na apelplacu. Reacher slyšel vzdálené výkřiky a jásot oslavující četbu deklarace. Pak neslyšel nic. Po devadesáti minutách se Fowler vrátil sám do velitelského baráku. Posadil se za Borkenův stůl a zapálil si cigaretu. Stráže zůstaly na svých místech.

„Odfaxovali jsme to před hodinou,“ řekl Fowler. „Stále žádná odpověď.“

Reacher vdechoval cigaretový kouř a díval se na prapory na stěnách. Tmavě červená, matně bílá, hákové symboly černé.

„Víte, proč se neozvali?“ zeptal se Fowler.

Reacher jen zavrtěl hlavou.

„Víte, co si myslím?“ pokračoval Fowler. „Přestřihli linku. Telefonní společnost se spikla s federálními agenty. Řekli nám, že to provedou v sedm třicet. Očividně to udělali dřív.“

Reacher opět pokrčil rameny. Neodpovídal.

„O něčem takovém jsme měli být informováni,“ řekl Fowler.

Vzal glock, opřel ho před sebou o desku stolu a otáčel s ním ze strany na stranu jako námořní artilerie.

„A nebyli jsme,“ řekl.

„Možná se na vás ten váš přítelíček v Chicagu vykašlal,“ odpověděl Reacher.

Fowler zavrtěl hlavou. Namířil Reacherovi glockem na prsa.

„Měli jsme nepřetržitý proud informací. Víme, kde jsou, kolik jich je, co mají za lubem. Nyní ale, když potřebujeme informace nejvíc, žádné nemáme. Spojení bylo přerušeno.“

Reacher nic neříkal.

„Zkoumáme to. Právě teď prověřujeme rádio.“

Reacher stále nic neříkal.

„Nechtěl byste nám o tom rádiu něco říct?“ vyzval ho Fowler.

„O jakém rádiu?“ opáčil Reacher.

„Včera bylo v pořádku. Teď vůbec nefunguje a vy jste se celou noc potuloval venku.“

Sehnul se a otevřel zásuvku s Borkenovým maršálským koltem. Nevytáhl ale revolver. Vyndal malou černou rádiovou vysílačku.

„Tohle patřilo Jacksonovi. Mohl se přetrhnout, aby nám ukázal, kde ji má schovanou. Přímo žadonil. Ječel, křičel a žebral. Byl tak nedočkavý, že si urval všechny nehty, když ji vyhrabával.“

Usmál se a zasunul vysílačku opatrně do kapsy.

„Představujeme si to tak, že ji prostě zapneme,“ oznámil. „Tím bychom se měli spojit přímo s federálním; kurvami. Pěkně osobně. V tomhle stadiu událostí potřebujeme přímý kontakt. Abychom věděli, jestli je přesvědčíme, aby obnovili faxovou linku.“

„Ďábelský plán,“ podotkl Reacher.

„Ta faxová linka je pro nás nesmírně důležitá,“ vysvětloval Fowler. „Životně důležitá. Svět se musí dozvědět, co se tady děje.

Svět se musí dívat a stát se naším svědkem. Tvoříme zde nové dějiny. To snad chápete, ne?“

Reacher se díval do zdi.

„Mají kamery,“ pokračoval Fowler. „Pozorují nás z letadel. Když je opět světlo, uvidí na nás. Jak toho tedy využijeme?“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Vynechte mě z toho,“ řekl.

Fowler se usmál.

„Samozřejmě, že vás vynecháme. Copak by je zajímalo, jak visíte ukřižovaný na stromě? Neznamenáte pro ně, stejně jako pro nás, nic jiného než hromadu hnoje. Ale Holly Johnsonová, to je jiný případ. Mohli bychom zavolat tou malou vysílačkou a sdělit jim, aby se na nás podívali těmi svými kamerami. To je možná přesvědčí. Možná vymění faxovou linku za její levé prso.“

Popotahoval z cigarety. Opíral se o opěradlo. Mluvil tiše.

„Myslíme to tady vážně, Reachere,“ ujistil ho. „Viděl jste, co jsme udělali s Jacksonem. S ní můžeme udělat to samé. Stejně jako s vámi. Potřebujeme komunikovat se světem. Potřebujeme tu faxovou linku. Tím pádem potřebujeme krátkovlnné spojení, abychom zjistili, co s tou linkou provedli. Potřebujeme to velice nutně. Chápete to? Takže jestli se chcete vyhnout zbytečné bolesti jak u Holly, tak u sebe, prozradíte nám, co jste udělal s tím rádiem.“

Reacher se otočil a podíval se na knihovnu. Pokusil si vybavit podrobnosti neodborného překladu japonského textu o Pearl Harbour, který kdysi četl.

„Nejlépe bude, když mi to prozradíte hned teď,“ vybídl ho Fowler tiše. „Dokážu vás s Holly ochránit. Žádná bolest. V opačném případě však pro vás nemohu nic udělat.“

Položil glock na stůl.

„Chcete cigaretu?“ nabídl.

Vytáhl balíček. Usmál se. Hodný policajt. Kamarád. Spojenec. Ochránce. Nejstarší trik, o jakém se v knihách píše. A od něj se očekává nejstarší reakce. Reacher se rozhlédl kolem sebe. Dvě stráže, každá po jedné straně, stráž napravo blíž, stráž nalevo téměř opřená o zeď. Pušky pohodlně opřené o ohbí paže. Fowler za stolem, v ruce balíček cigaret. Reacher pokrčil rameny a kývl. Pravou volnou rukou si vzal cigaretu. Nekouřil sice už deset let, když vám ale někdo nabídne smrtelnou zbraň, neodmítnete.

„Tak mi to prozraďte,“ naléhal Fowler. „A pospěšte si.“

Zmáčkl palcem zapalovač a natáhl ruku. Reacher se předklonil a připálil si. Zhluboka vdechl kouř a opět se opřel. Cigareta nechutnala špatně. Přestal kouřit před deseti lety a pořád mu to chutná. Zhluboka vydechl a opět potáhl.

Jak jste zneškodnil to rádio?“ zeptal se Fowler.

Reacher potáhl potřetí. Vypustil kouř nosem a podržel cigaretu jako stráže, mezi palcem a ukazováčkem, přikrytou dlaní. Když rychle potahujete, žhavý konec cigarety se rozpálí na pár tisíc stupňů. Špička s vražedným účinkem. Otáčel dlaň, jako by si prohlížel žhavý uhlík, a o něčem přemýšlel, až cigareta směřovala dopředu jako šipka.

„Jak jste zneškodnil to rádio?“ zeptal se Fowler ještě jednou.

„Ublížíte Holly, když vám to neprozradím?“ odpověděl Reacher otázkou.

Fowler přikývl. Roztáhl rty do samolibého úsměvu.

„To si pište. Ublížím jí tak, že bude prosit, aby mohla zemřít.“

Reacher pokrčil nešťastně rameny. Naznačil Fowlerovi, že mu chce něco pošeptat. Fowler přikývl, přitáhl si židli a naklonil se k němu. Reacher se vrhl dopředu a zarazil mu cigaretu do oka. Fowler zaječel, Reacher vyskočil a strhl za sebou židli připoutanou k zápěstí. Otočil se prudce doprava, židle opsala široký oblouk a udeřila bližší stráž do hlavy. Rozštípla se a nadletěla, jak Reacher skočil doleva. Druhou stráž zasáhl předloktím do hrdla právě ve chvíli, kdy zvedala zbraň. Uskočil dozadu a zasáhl Fowlera troskami židle. Využil setrvačnou sílu a otočil se k první stráži. Dorazil ji úderem lokte do hlavy. Stráž šla k zemi. Reacher popadl její pušku za hlaveň a rozehnal se po druhé stráži. Cítil, jak jí roztříštil lebku. Upustil pušku, otočil se na patě a rozdrtil židli Fowlerovi o rameno. Chytil ho za uši a vrazil mu obličej do desky stolu, jednou, dvakrát, třikrát. Popadl ulomenou nohu židle a přitiskl ji Fowlerovi příčně pod hrdlo. Zahákl lokty o konce nohy a přitáhl paže. Vyzkoušel, jestli noha drží, a napjal ramena. Jediným prudkým trhnutím zlomil Fowlerovi s křupnutím vaz.

Popadl obě pušky, glock a klíče od pout. Vyrazil ze dveří a oběhl barák. Přímo do lesa. Glock si zastrčil do kapsy. Odemkl si pouta. Do každé ruky chytil pušku. Ztěžka oddechoval. Zápěstí ho bolelo. Těžká roztočená židle mu rozervala rudou podlitinu do otevřené rány. Zvedl ruku k ústům, chvíli sál a potom si zapnul přes ránu manžetu košile. Pak zaslechl vrtulník. Tiché hluboké dunění těžkého stroje s dvěma rotory, boeing, sea knight nebo chinook, v dálce na jihovýchodě. Pomyslel si: Borken včera v noci mluvil o osmi námořních pěšácích. Mají jenom osm námořních pěšáků, řekl. Námořní pěchota používá sea knighty. Další myšlenka byla:

chystají se na frontální útok. Hlavou mu prolétla vzpomínka na stěny v Hollyině místnosti a rozběhl se mezi stromy.

Dostal se až k Baště. Dunění ve vzduchu se přibližovalo. Odvážil se vykročit na kamenitou stezku. Byl to chinook. Ne sea knight. Značení záchranné výpravy, nikoliv námořní pěchoty. Sledoval cestu z jihovýchodu, míli daleko, sto stop nad zemí, a k pátrání využíval mocný vír svých rotorů, kterým rozhrnoval listoví. Vypadal pomalý a těžkopádný, visel nosem dolů, a jak se blížil, pohupoval se lehce ze strany na stranu. Reacher odhadoval, že musí být těsně u města York.

Potom se podíval na mýtinu a zahlédl padesát yardů od sebe postavu. Prostého vojáka v maskáčích. Na ramenou stinger. Otáčejícího se a zaměřujícího bezmocně vystavený cíl. Viděl, jak ho dostal na mušku. Znehybněl a rozkročil nohy. Nahmatal aktivátor. Rozsvítil se infračervený senzor rakety. Reacher čekal, že ho IFF vypne. Nestalo se tak. Raketa začala vydávat vysoký tón. Byla zaměřená na teplo motoru chinooku. Vojákův prst ztuhl na spoušti.

Reacher odhodil pušku v levé ruce. Pozvedl pušku v pravé ruce a zároveň zmáčkl palcem pojistku. Ustoupil doleva a opřel se ramenem o strom. Zamířil na vojákovu hlavu a vystřelil.

Voják ale zmáčkl spoušť jako první. Zlomek sekundy před tím, než ho zabila kulka z Reacherovy pušky, odpálil stinger. Staly se dvě věci. Motor rakety se vzňal. Vyrazil raketu z odpalovače. Potom zasáhla kulka vojáka do hlavy. Náraz ho odhodil stranou. Odpalovač udeřil do konce rakety a vychýlil ji. Raketa vyklouzla ven a postavila se ve vzduchu ocasem dolů jako kopí, zbrzděná úderem odpalovače, viditelně nehybná.

Potom se seřídila. Reacher s hrůzou sledoval, jak udělala přesně to, k čemu byla vyrobena. Jejích osm malých křidélek se vysunulo. Visela téměř vertikálně, dokud opět nezaměřila vrtulník. Potom se vzňal její druhý stupeň a vystřelil raketu k obloze. Ještě než vojákovo tělo dopadlo na zem, hnala se rychlostí tisíc mil v hodině za chinookem.

Chinook hřměl těžkopádně na severovýchod. Míli daleko. Sledoval silnici. Silnice protínala město. Mezi opuštěnými budovami. První stavba na jihovýchodním konci byla správní budova. Chinook se k ní blížil rychlostí osmi mil v hodině. Raketa se k němu hnala rychlostí tisíce mil v hodině.

Jedna míle na tisíc mil v hodině. Tisícina hodiny. O malinko víc než tři a půl vteřiny. Reacherovi to připadalo jako věčnost. Nespouštěl z rakety oči. Nádherná, krutá zbraň. Jednoduchý, neodvratitelný účel. Vyrobená tak, aby našla teplo z výfuku letadla a aby ho sledovala tak dlouho, dokud ho buď nezasáhne, nebo dokud jí nedojde palivo. Jednoduchá tři a půl Vteřinová mise.

Pilot chinooku si jí všiml brzy. První vteřinu ztratil úžasem. Nikoliv strachem, nikoliv hrůzou, jen prostým úžasem, že na něj z malé lesní mýtiny v Montaně vystřelili raketu naváděnou infračerveným zářením, které vysílá cíl. Potom na místo úžasu nastoupil instinkt a výcvik. Unikni a vyhni se. Unikni raketě a vyhni se zřícení na obydlené území pod tebou. Reacher viděl, jak strhl nos vrtulníku dolů. Chinook se otočil a do vzduchu vyrazil široký vějíř výfukových plynů. Potom trhl ocasem na druhou stranu, motory zaječely a rozžhavené plyny opsaly další oblouk. Raketa trpělivě opsala první zatáčku. Zúžila rádius. Chinook pomalu klesl k zemi a potom divoce vyrazil nahoru. Stoupal ve spirále pryč z města. Raketa se otočila a opsala druhý oblouk. Dorazila na místo, kde byly před zlomkem vteřiny horké plyny. Nenašla je. Obkroužila prostor pod vrtulníkem. Zachytila ozvěnu nového manévru a začala stoupat v nové nemilosrdné spirále.

Pilot získal další vteřinu, víc ale nestačil. Stinger ho dostihl přímo na vrcholku zoufalého stoupání. Sledoval tepelnou stopu přímo do motoru na pravoboku. Vybuchl ve výfukové gondole.

Šest a půl liber trhaviny proti deseti tunám letadla, trhavina však vždycky vítězí. Reacher viděl, jak se pravý motor rozpadl a potom odletěl kryt zadního rotoru. Úlomky hnacího zařízení vylétly do vzduchu jako šrapnely, rotor se oddělil a se strašlivě pomalým otáčením se vzdaloval od vrtulníku. Chinook ztratil rychlost a začal padat, ocasem dolů, bržděný jen ječícím předním rotorem. V pomalých spirálách klesal k zemi jako loď s proraženou zádí potápějící se do moře.

* * *

Holly vrtulník slyšela. Stěnami místnostmi k ní proniklo slabé dunění. Nabývalo na síle. Potom zaslechla výbuch a ječeni předního rotoru bojujícího ve vzduchu. Pak neslyšela nic.

Opřela se loktem o hůl a dokulhala k přepážce. Místnost byla až na matraci úplně prázdná. Musela tedy opět začít pátrat v koupelně.

* * *

„Jenom jedna otázka,“ řekl Webster. „Jak dlouho to můžeme držet pod pokličkou?“

Generál Johnson neodpovídal. Mlčel i jeho pobočník. Webster se podíval na Garbera. Garber se tvářil zachmuřeně.

„Moc dlouho ne,“ odpověděl Garber.

„Jak dlouho přesně?“ naléhal Webster. „Den? Hodinu?“

„Šest hodin,“ upřesnil Garber.

„Proč?“ zeptal se McGrath.

„Standardní postup,“ řekl Garber. „Budou tu nehodu vyšetřovat. Normálně by vyslali další vrtulník. Ale ne v případě, kdy mají podezření na sestřelení ze země. Dorazí tedy po silnici z Malstromu. Za šest hodin.“

Webster přikývl. Obrátil se k Johnsonovi.

„Můžete je, generále, zdržet?“ zeptal se.

Johnson zavrtěl hlavou.

„Nemůžu.“ Pronesl to tiše a rezignované. „Právě ztratili chinook. S dvoučlennou posádkou. Nemohu jim zavolat a říct: prokažte mi laskavost, nevyšetřujte to. Mohu se o to pokusit a oni budou možná zpočátku souhlasit, potom se ale všechno provalí a budeme tam, kde jsme byli. Získáme nanejvýš hodinu.“

Webster přikývl.

„Šest hodin, sedm hodin, jaký je v tom rozdíl?“ povzdechl si.

Nikdo neodpověděl.

„Musíme zahájit akci,“ prohlásil McGrath. „Zapomeňme na Bílý dům. Nemůžeme déle čekat. Musíme něco podniknout. Za šest hodin se nám celá záležitost vymkne z rukou. Ztratíme ji.“

Šest hodin je tři sta šedesát minut. První dvě promarnili mlčením. Johnson se díval do prázdna. Webster bubnoval prsty o stůl. Garber se díval na McGratha, v obličeji zatrpklý výraz. McGrath zíral na mapu. Milosevic s Broganem tiše stáli a drželi hnědé pytlíky a polystyrenové pohárky.

„Nedal byste si někdo kávu?“ navrhl Brogan.

Garber si ho kývnutím ruky zavolal.

„Jezme a plánujme,“ řekl.

„Mapu,“ požádal Johnson.

McGrath posunul mapu přes stůl. Všichni se nad ní sklonili. Opět oživli. Zbývá jim tři sta padesát osm minut.

„Strž se nachází zhruba čtyři míle na sever od nás,“ ukázal pobočník. „Máme jen osm námořních pěšáků a LAV-25.“

„To je tank?“ zeptal se McGrath.

Pobočník zavrtěl hlavou.

„Lehké obrněné vozidlo,“ řekl. „Z toho je ta zkratka. Light Armored Vehicle. Osm kol bez pásu.“

„Neprůstřelné?“ zeptal se Webster.

„Samozřejmě,“ potvrdil pobočník. „Může projet až do Yorku.“

„Když se dostane přes strž,“ podotkl Garber.

Johnson přikývl.

„To je ten problém. Musíme se na tu strž podívat.“

Lehké obrněné vozidlo připadalo McGrathovi, viděno očima civilisty, jako tank. Až na to, že místo pásů mělo osm kol. Bylo obloženo krutě vypadajícími pancéřovými pláty a mělo otočnou věž s hlavní. Řidič seděl vepředu a velitel ve věži. Vzadu seděly - zády k sobě - dvě trojice námořních pěšáku čelem k střílnám. Každá střílna měla vlastní periskop. McGrath si představoval, jak se vozidlo žene do boje, nezranitelné, s ostny zbraní. Dolů do strže, vzhůru na druhou stranu, po silnici do Yorku ke správní budově. Vzal si Webstera stranou a naléhavě ho oslovil.

„Neřekli jsme jim o tom dynamitu ve zdech.“

„A ani jim to neřekneme,“ odpověděl Webster tiše. „Stařík by se sesypal. Už i tak k tomu nemá daleko. Povím to přímo námořním pěšákům. Ti tam jedou. Ti si s tím budou muset poradit. Je úplně jedno, jestli to Johnson ví, nebo ne.“

McGrath odchytil Johnsona a Webster běžel k obrněnému vozidlu. McGrath viděl, jak se velitel vyklonil z věže. Viděl, jak kývá a protahuje obličej, zatímco Webster mluví. Potom generálův pobočník nastartoval armádní chevrolet. Johnson s Garberem se namáčkli k němu dopředu. McGrath naskočil dozadu. Brogan s Milosevicem nastoupili za ním.

Webster domluvil a přeběhl zpátky k chevroletu. Nasoukal se vedle Milosevice. LAV nastartoval velký dieselový motor a z výfuku se vyvalil černý kouř. Potom se pohnul a začal se valit na sever. Chevrolet se rozjel v jeho stopách.

* * *

Po čtyřech mílích severním směrem se vyhoupli na mírný pahorek a vjeli do zatáčky. Zpomalili a zastavili na závětrné straně skalnatého výčnělku. Velitel vyskočil z věže a běžel po silnici na sever. Webster, Johnson a McGrath vystoupili a pospíchali za ním. Zarazili se v závětří skalnaté stěny a vykoukli za roh. Dívali se do strže. Byl to strašlivý pohled.

Rozevírala se vodorovně před nimi, více méně přímá. A nebyla to jen strž. Byla to strž s nestejně vysokými okraji. Celá zemská kůra se zlomila a jižní plotna klesla pod úroveň severní. Jako stará betonová dálnice, kde auto skáče po palec vysokých nerovnostech mezi jednotlivými pláty. Až na to, že v geologickém měřítku ten palec tvořil rozdíl padesáti stop.

Na místech, kde se kůra zlomila a propadla, se z okrajů uvolnily obrovské bludné kameny. Ledovce je nahrnuly na jih. Led, vodorovný posun a počasí zlom v průběhu milionu let roztáhly a vytvořily z něj strž. Ta se zařízla do skalnatých ploten, které se opět ustálily. Na některých místech byla sto yardů široká. Tam, kde byla skála tvrdší, jenom dvacet yardů.

Kořeny tisíce generací stromů a zmrzlá voda zim polom okraje odrolily do strmého rozeklaného svahu ke dnu rokle a prudkého nerovného stoupání nahoru na severní vrchol, o padesát stop výš než výchozí bod. Rokle byla porostlá zakrslými stromy a pokrouceným podrostem plazícím se mezi kamenitou sutí. Silnice se zvedala na stupňovitých betonových pilířích a přecházela plynule v most. Další betonové pilíře ji odváděly na rovný povrch na severu, odkud se začínala plazit lesem do hor.

Most ale vyhodili do vzduchu. Nálože vybuchly na dvou prostředních pilířích. Dvacet stop prostředního oblouku se zřítilo sto stop do propasti. Čtyři muži v závětří skalnaté stěny viděli trosky silnice na dně propasti.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Johnson naléhavě.

Velitel námořní pěchoty pozvedl dalekohled. Podíval se doleva, doprava, nahoru a dolů a zkoumal terén.

„Řekl bych, pane, že je to průser,“ odpověděl.

„Dostanete se na druhou stranu?“ naléhal Johnson.

Velitel sklonil dalekohled a zavrtěl hlavou.

„V žádném případě,“ řekl.

Přistoupil bokem ke generálovi, aby měli stejný úhel pohledu. Začal rychle mluvit a ukazovat rukou.

„Na dno se dostaneme. Přímo tady, kde kamenná suť vytváří rozumný sestup. Na druhou stranu ale, pane, nevyjedeme. LAV nemůže stoupat v menším úhlu než čtyřicet pět stupňů. Většina severní strany vypadá mnohem strmější. Na některých místech je téměř svislá. Všechna pozvolnější místa jsou zarostlá. A pokáceli stromy. Vidíte, pane?“

Ukázal na zalesněný úsek na druhé straně. Stromy ležely na zemi, s uříznutými konci na jih.

„Záseky,“ řekl velitel. „Vozidlo se do nich chytí. To je na sto procent. Při pomalém stoupání do svahu zastaví i tank. Když se tamtudy pokusíme prorazit, uvízneme v pasti.“

„Tak co, sakra, uděláme?“ zeptal se Johnson.

Velitel pokrčil rameny.

„Přivezte mi ženisty,“ navrhl. „Úsek, co vyhodili do vzduchu, je jen dvacet stop široký. Můžeme ho přemostit.“

„Jak dlouho by to trvalo?“ zeptal se Webster.

Velitel opět pokrčil rameny.

„Až sem k nám nahoru?“ zauvažoval nahlas. „Šest hodin? Možná osm?“

„To je moc dlouho,“ řekl Webster.

Potom zapraskal rádiový přijímač v McGrathově kapse.

39 KAPITOLA

Reacher se schovával v lese, znepokojený kvůli psům. Ti představovali jedinou věc, kterou si nebyl jistý. S lidmi se dokázal vypořádat. Se psy měl jen malou zkušenost. Nacházel se severně od Bašty, jižně od střelnice. Slyšel, jak chinook o míli dál dopadl na zem. Ocasem napřed na zalesněný svah. Vypadalo to, že ve vzduchu sklouzl do strany a minul správní budovu o dvě stě yardů. Žádný výbuch. Ani správní budova, ani samotný vrtulník. Nevzňaly se ani nádrže s palivem. Reacher dával posádce slušnou naději. Stromy a velký krabicovitý trup vrtulníku ztlumily náraz. Věděl, že posádky vrtulníků dokáží přežít horší situace.

V ruce držel pušku M-16 a v kapse měl zastrčený glock. Glock byl plně nabitý. Sedmnáct nábojů. M-16 měla krátký nábojník. Dvacet nábojů, bez jednoho, kterým zabil chlápka s raketou. Druhá M-16 měla dlouhý nábojník. Což znamenalo třicet nábojů. Tu však schoval v lese. Protože Reacher se řídil jedním pravidlem: vyber si zbraň, o které víš, že pořádné funguje.

Instinktivně cítil, že hlavní dění se soustředí na jihovýchod. Tam byla uvězněna Holly a tam se zřítil chinook. Tam se shromáždí nepřátelské síly. Cítil, že lidé se obrátí na jihovýchod, tváří ke zbytku Spojených států, a budou s obavami vyčkávat. Tak se otočil a zamířil na severozápad.

Pohyboval se opatrně. Hlavní nápor nepřítele se soustředil jinam, ale věděl, že stráže ho hledají. Museli již objevit Fowlerovo tělo. Zahlédl v lese dvě samostatné hlídky. Každá o síle šesti mužů, těžce ozbrojených, pátrajících v podrostu. Vyhnout se jim nebylo těžké. Vyhnout se psům však těžké bude. Proto si dělal starosti. Proto se pohyboval velice opatrně.

Zůstal v lese a obešel západní konec střelnice. Vrátil se na východ kolem apleplacu. Po padesáti yardech na sever se opět obrátil a zamířil podél silnice k dolům. Pohyboval se mezi stromy rychlým klusem. Zatímco běžel, třídil v duchu priority a sestavoval časový plán. Měl tři hodiny. Sestřelení chinooku vyvolá odvetnou reakci. O tom nepochyboval. Za celá léta u armády však nezažil, že by se něco odehrálo rychleji než za tři hodiny. Takže měl tři hodiny a spoustu úkolů.

Když se mu kamenitý povrch začal zvedat pod nohama, zpomalil do uvážlivé chůze. Opsal široký oblouk do svahu na západ a zamířil ke stěně kotliny s vchody do dolů. Slyšel na prázdno běžící dieselové motory. Zlomil se v pase a dokradl se do krytu velkého kamene. Podíval se dopředu a dolů.

Nacházel se v polovině svahu obklopujícího kotlinu. Díval se přes ni zhruba východním směrem. Vrata z neotesaných klád vzdálenější budovy byla otevřená. Čtyři náklaďáky raketové jednotky stály venku. Čtyři náklaďáky se zbraněmi. Transportér zůstal ještě uvnitř.

V kotlině zahlédl hrstku postav. Stály v kruhu okolo hloučku náklaďáků. Reacher napočítal osm mužů. Maskáče, zbraně, končetiny napjaté. Co říkala ta žena z kuchyně? K dolům nikdo nesmí. Kromě několika Borkenových věrných. Reacher je pozoroval. Osm věrných důstojníků předvádějících slušnou napodobeninu hlídky.

Pozoroval je několik minut. Přitáhl si pušku k rameni. By! necelých sto yardů daleko. Slyšel křupání kamínků, jak stráže přecházely kolem aut. Zacvakl přepínač do polohy na jednotlivé výstřely. Měl v zásobníku devatenáct nábojů a potřeboval vystřelit nejméně osm. S municí musel tedy šetřit.

M-16 je dobrá puška. Snadná na použití, snadná na údržbu. Snadná na míření. Úchopná rukojeť má nahoře žlábek, který je v jedné lince se stejným žlábkem na předním hledí. Při střelbě na sto yardů se přivřeným okem podíváte na žlábek na rukojeti, přidržíte ho v zákrytu s předním žlábkem a to, co vidíte, je to, co trefíte. Reacher se opřel o kámen a zaměřil první cíl. Vyzkoušel si přesun na druhý cíl. A na třetí. Přehrál si sled všech osmi výstřelů. Nechtěl, aby se mu loket zadrhl někde uprostřed.

Vrátil se k prvnímu cíli. Počkal jeden úder srdce a vystřelil. Zvuk výstřelu zaduněl v horách. Pravá přední pneumatika prvního náklaďáku se rozletěla. Zamířil na levé přední kolo. Vystřelil. Náklaďák se sesunul na ráfky jako omráčený býk na kolena.

Plynule pokračoval ve střelbě. Vypálil pět ran a zasáhl pět pneumatik, než někdo stačil zareagovat. Když vystřelil pošesté, zahlédl koutkem oka, že se stráže vrhají do krytu. Některé sebou prostě hodily na zem. Ostatní se rozběhly k budově. Vystřelil posedmé. Před osmým výstřelem se zarazil. Nejvzdálenější pneumatika byla nejobtížnější. Ležela v kosém úhlu. Ze strany by ji nezasáhl. Musel střílet podélně. Vypálil. Zásah. Pneumatika praskla. Předek posledního náklaďáku klesl.

Nejbližší stráž byla stále na nohou. Nerozběhla se k budově. Jen stála a dívala se na kámen, zpoza kterého Reacher střílel. Pozvedla pušku. Byla to M-16, stejná, jakou měl Reacher. Dlouhý zásobník, třicet nábojů. Stráž tam stála a mířila na kámen. Buď statečný muž, nebo idiot. Reacher se přikrčil a čekal. Stráž vystřelila. Puška byla nastavená na automatiku. Vyšla z ní první dávka tří výstřelů. Tři výstřely v pětině vteřiny. Zasáhly stromy patnáct stop nad Reacherovou hlavou. Snesla se na něj sprška větviček a listů. Stráž popoběhla o deset yardů blíž. Znovu vystřelila. Další tři náboje. Daleko nalevo od Reachera. Nejprve slyšel svistot kulek a tupý úder, jak zasáhly stromy, teprve potom ránu z hlavně. Kulky rychlejší než zvuk, to tak dělají. Výstřel slyšíte v opačném sledu. Kulky se k vám dostanou rychleji než zadunění hlavně.

Reacher se musel rozhodnout. Na jakou vzdálenost nechá stráž přiblížit? A vystřelí jednou pro výstrahu? Další tři kulky se rozprskly blíž. Nízko, ale blíž. Ani ne šest stop od něj. Reacher se rozhodl: už ho nenechá přiblížit a nevystřelí pro výstrahu. Stráž byla v ráži. Výstřelem pro výstrahu by ji nezchladil. V tu chvíli by ji nezastavilo vůbec nic.

Lehl si na bok. Natáhl nohy a vykoukl zpoza paty kamene. Vystřelil a zasáhl stráž do prsou. Složila se na zem. Puška odletěla doprava. Stráž stále žila. Tak Reacher vystřelil ještě jednou. Trefil ji do temene hlavy. Laskavější než nechal ho dalších deset minut umírat s pulzující ranou v hrudi.

Ozvěna krátké přestřelky odumřela v horském tichu a zavládl klid. Zbývajících sedm stráží nebylo nikde vidět. Všechny náklaďáky stály s pokleslými předky na ráfcích. Vyřazené z provozu. Možná by se jimi dalo odjet z kotliny, první horská vlásenka by však rozervala rozstřílené pneumatiky na kusy. Náklaďáky byly ze hry. O tom nebylo pochyb.

Reacher se pozpátku odplížil deset yardů a postavil se mezi stromy. Seběhl dolů ze svahu a zamířil k Baště. Sedmnáct nábojů v glocku, devět v pušce. Úspěch za cenu jistých ztrát.

* * *

Psi ho objevili na polovině cesty zpátky. Dvě velká statná zvířata. Němečtí ovčáci. Zahlédl je ve stejném okamžiku jako oni jeho. Plavně běželi s nekonečnou energií velkých psů. Dlouhé pružné skoky, dychtivý výraz, vlhké tlamy rozevřené. Na okamžik se zastavili, přední tlapy natažené, a potom jediným plynulým pohybem změnili směr. Třicet yardů od něj. Dvacet. Deset. Zrychlení. V jejich pohybu se objevila nová energie. V hrdle jim zarachotilo temné zavrčení.

S lidmi Reacher věděl, na čem je. S psy to bylo jiné. Lidé mají svobodu volby. Když se k němu žena nebo muž se zavrčením rozběhnou, dělají to proto, že se k tomu rozhodli. Žádají o to, co chtějí. Jeho odpověď je jejich problém. Psi jsou ale jiní. Nejednají z vlastní vůle. Snadno se dají svést ze správné cesty. Tím vzniká etický problém. Zastřelit psa jen proto, že ho navedli, aby udělal něco nemoudrého, nebyl Reacherův styl.

Nechal glock v kapse. Puška byla lepší. O dva a půl stopy delší. A dva a půl stopy odstupu navíc se mohlo hodit. Psi se zastavili kus před ním. Srst na plecích zježenou. Stejně jako srst na zádech podél páteře. Nahrbili se, vycenili zuby a hlasitě vrčeli. Zuby měli žluté. Spoustu zubů. Oči hnědé. Reacher zahlédl jemné tmavé řasy podobné řasám děvčete.

Jeden pes byl víc vepředu. Vůdce smečky. Věděl, že psi musí mít vůdce. Dva psi, jeden nadřízený druhému. Jako lidé. Nevěděl ale, jak si to psi mezi sebou domluví. Možná držením těla. Možná pachem. Možná si své postavení vybojují. Díval se na vedoucího psa. Díval se mu upřeně do očí. Čas od času zaslechl lidi mluvit o psech. Tvrdili: nedejte najevo strach. Upřeně se na ně dívejte. Nedejte jim znát, že se bojíte. Reacher se nebál. Stál tam s M-16 v rukách. Bál se jedině toho, že ji bude muset použít.

Díval se mlčky na psa pohledem, který používal na vojáky, když něco provedli. Upřený tichý pohled, ze kterého vyzařuje fyzická síla jako chladný zdrcující nátlak. Bezvýraznýma studenýma očima bez jediného mrknutí. Stokrát to zaúčinkovalo na lidi. Nyní to zaúčinkovalo na vedoucího psa.

Byl jen částečně vycvičený. Reacher to viděl. Dokázal se pohybovat. Nedokázal se však bránit. Nebyl vycvičen, aby odolal nátlaku nepřítele. Díval se na něj a o kousek ustoupil, jako by mu Reacherův pohled propaloval sražené čelo. Reacher přitvrdil. Zúžil oči a vycenil zuby. Zavrčel jako drsný chlapík v laciném filmu. Pes sklonil hlavu. Pozvedl oči, aby neztratil kontakt. Ocas stáhl mezi nohy.

„Sedni,“ poručil Reacher. Řekl to chladně a pevně. Do poslední slabiky vložil zvláštní důraz. Pes automaticky splnil rozkaz. Přitáhl zadní nohy a posadil se. Druhý pes následoval jeho příklad. Seděli jeden vedle druhého a vzhlíželi k němu.

„Lehněte si na zem,“ přikázal jim Reacher.

Psi se nepohnuli. Jen seděli a zmateně se na něj dívali. Možná špatný rozkaz. Rozkaz, na který nebyli zvyklí.

„Lehni,“ zkusil to Reacher jinak.

Psi natáhli přední tlapy a přitiskli břicha na zem. Neustále k němu vzhlíželi.

„Zůstaň,“ přikázal Reacher.

Pohledem jim naznačil, že to myslí vážně, a vykročil na jih. Nutil se, aby šel pomalu. Po pěti yardech se otočil. Psi stále leželi na zemi. Hlavy měli otočené a pozorovali, jak odchází.

„Zůstaň,“ křikl ještě jednou.

Zůstali ležet. Reacher odešel.

* * *

Slyšel lidi na Baště. Hluk značně velkého davu, který se snaží zůstat zticha. Zaslechl je ještě severně od apelplacu. Obešel celou oblast lesem a minul vzdálený konec střelnice. Dostal se mezi stromy za jídelnu. Naproti dveřím do kuchyně. Procházel ve skrytu lesa za budovami tak dlouho, až našel správný úhel. Proplížil se dopředu, aby se podíval.

Na Baště se nacházelo zhruba třicet lidí. Stáli v těsném shluku. Čely do středu. Všichni muži, v maskáčích a po zuby ozbrojeni. Pušky, samopaly, granáty, kapsy nadité náhradní municí. Dav se vlnil. Ramena se dotýkala a rozcházela. V centru shromáždění zahlédl Reacher Beau Borkena. V ruce držel malou černou vysílačku. Reacher ji poznal. Patřívala Jacksonovi. Borken si ji vzal z Fowlerovy kapsy. Držel ji u ucha. Díval se do prázdna, jako by ji právě přepnul a čekal na odpověď.

40 KAPITOLA

McGrath vytrhl rádio z kapsy. Otevřel ho a zíral na něj. Hlasitě mu praskalo v ruce. Webster k němu přistoupil a vzal si ho. Vrátil se kousek po cestě, opřel se o skálu a zmáčkl tlačítko.

„Jacksone?“ řekl. „Tady je Harland Webster.“

McGrath s Johnsonem se natlačili k němu. Tři muži v hloučku pod skalní stěnou. Webster odtáhl vysílačku palec od ucha, aby ostatní také mohli poslouchat. V závětří skály a v horském tichu slyšeli v praskání a šumění zrychlený dech osoby na druhém konci. Potom zaslechli hlas.

„Harland Webster?“ zeptal se onen hlas. „Samozřejmě, velký šéf osobně.“

„Jacksone?“ zopakoval Webster.

„Ani náhodou,“ pravil hlas. „To není Jackson.“

Webster se podíval na McGratha.

„Kdo tedy?“ zeptal se.

„Beau Borken,“ odpověděl hlas. „A ode dneška také prezident Borken. Prezident Svobodných států amerických. Můžete však se mnou hovořit neformálně.“

„Kde je Jackson?“ zeptal se Webster.

Následovala odmlka. Nebylo slyšet nic jiného než tiché elektronické bzučení telekomunikační technologie FBI. Satelity a mikrovlny.

„Kde je Jackson?“ zopakoval Webster otázku.

„Umřel,“ odpověděl hlas.

Webster se znovu podíval na McGratha.

„Jak?“ zeptal se.

„Prostě umřel,“ řekl Borken. „Poměrně rychle, opravdu.“

„Byl nemocný?“ zeptal se Webster.

Následovala další odmlka. Potom zazněl smích. Vysoký a pronikavý. Hlasitý smích. Tak hlasitý, že Websterovi málem praskly bubínky, a jeho pokroucená ozvěna se odrazila od skalní stěny.

„Ne, nebyl nemocný, Webstere. Až na posledních deset minut byl naprosto zdravý.“

„Co jste s ním udělali?“

„To samé, co uděláme s generálovou holčičkou. Poslouchejte, všechno vám vysvětlím. Dávejte pozor, protože musíte vědět, s kým máte tu čest. Myslíme to tady vážně. Velice vážně, jasné? Posloucháte?“

Johnson přistoupil ještě blíž. Bílý a zpocený.

„Jste šílenci,“ zaječel.

„Kdo to byl?“ zeptal se Borken. „Sám generál?“

„Generál Johnson,“ řekl Webster.

Hlas v rádiu se uchechtl. Krátké, spokojené zachechtání.

„Vybraná společnost,“ zajásal Borken. „Ředitel FBI a předseda náčelníků štábů. Jsme skutečně polichoceni. Zrod nového národa si však nezaslouží nic jiného.“

„Co chcete?“ zeptal se Webster.

„Ukřižovali jsme ho. Našli jsme dva stromy yard od sebe a přibili jsme ho na ně hřeby. To samé uděláme s vaší dcerou, generále, když nebudete hodný. Potom jsme mu uřízli koule. Prosil a ječel, abychom to nedělali, ale neobměkčil nás. To s vaší ratolestí udělat nemůžeme, je to ženská, ale nějakou náhradu už najdeme, jestli víte, co mám na mysli. Myslíte si, že bude prosit a ječet, generále? Musíte ji znát lépe než já. Já osobně si však myslím, že bude. Myslí si o sobě, že je drsná kočička, až ale uvidí, jak se k ní blíží čepel, rychle začne mluvil jinak, tím jsem si jistý.“

Johnson ještě víc zbledl. Krve by se v něm nedořezal. Opřel se o skálu a ztěžka dosedl na zem. Bezhlesně pohyboval ústy.

„Tak co, krucinál, ty mrzáku, chceš?“ zařval Webster.

Následovalo další ticho. Potom Borken opět promluvil. Tiše a pevně.

„Chci, abyste přestal řvát. Chci, abyste se omluvil, že jste na mne řval. A abyste se omluvil za urážku. Jsem prezidentem Svobodných státu a zasluhuji si trochu úcty, nemyslíte?“

Mluvil tiše, McGrath ho však jasně slyšel. Vyděšeně se podíval na Webstera. Stáli na pokraji prohry, ještě než pořádně začali. Pravidlo číslo jedna bylo jednat. Nechat je mluvit a postupně doslat situaci pod kontrolu. Získat dominantní postavení. Klasická teorie obléhání. Začít ale omlouváním za zvýšení hlasu znamenalo se s nadějí na převahu rozloučit. Bylo by to jako lehnout si na zem a nastavit břicho. Staluby se hračkami v jejich rukách. McGrath zavrtěl prudce hlavou. Webster přikývl. Nic neříkal. Jen držel rádio a nemluvil. Věděl, jak na to. V podobné situaci se již ocitl. Několikrát. Znal protokol. Ten, kdo nyní promluví jako první, je slabší. A tím slabším být nehodlal. Dívali se s McGrathem do země a čekali.

„Jste tam ještě?“ ozval se Borken.

Webster se dál díval do země. Nic neříkal. „Jste tam?“ zopakoval Borken.

„Co chcete, Beaue?“ zeptal se Webster chladně.

Ve vysílačce se ozýval hněvivý dech.

„Odřízli jste mi telefonní linku,“ řekl Borken. „Chci, abyste ji opravili.“

„Nic takového jsme neudělali,“ odpověděl Webster. „Máte snad problémy s telefonem?“

„S faxem. Nedostali jsme žádnou odpověď.“

„S jakým faxem?“

„Nevěšte mi bulíky na nos,“ odsekl Borken. „Vím, že jste linku odstřihli. Chci, abyste ji dali do pořádku.“

Webster mrkl na McGratha.

„Dobře,“ souhlasil. „Můžeme to udělat. Ale nejdřív musíte udělat vy něco pro nás.“

„Co by to mělo být?“ zeptal se Borken.

„Holly. Přiveďte ji k mostu a nechte ji tam.“

Rozhostilo se další ticho. Potom opět zazněl smích. Vysoký a hlasitý.

„Ani nápad,“ odmítl Borken. „A žádné obchody s vámi uzavírat nebudu.“

Webster sám pro sebe přikývl. Snížil hlas. Mluvil jako nejrozumnější člověk na světě.

„Poslouchejte, pane Borkene. Když nebudeme jednat, jak si máme navzájem pomoct?“

Opět ticho. McGrath zíral na Webstera. Další odpověď byla klíčová. Výhra nebo prohra.

„Poslouchejte vy, Webstere. Žádné vyjednávání. Když neuděláte přesně to, co vám říkám, Holly zemře. V obrovské bolestí. Mám v ruce všechny trumfy a nehodlám vyjednávat. Chápete to?“

Websterovi poklesla ramena. McGrath se podíval stranou.

„Opravte linku,“ pokračoval Borken. „Potřebuji spojení se světem. Svět se musí dozvědět, co se tady odehrává. Je to, Webstere, velký historický okamžik. Nenechám si ho zkazit vašimi hloupými triky. Svět se musí stát svědkem prvního úderu proti vaší tyranii.“

Webster zíral do země.

„Toto rozhodnutí je pro vás samotného příliš závažné,“ mluvil dál Borken. „Musíte se poradit s Bílým domem. Řekl bych, že má na tom také zájem, nebo snad ne?“

Ani v malém rádiu se nedala přeslechnout síla Borkenova hlasu. Webster sebou trhal, jako by ho Borken mlátil do ucha pěstí. Trhal sebou, lapal po dechu, srdce mu divoce bušilo a hruď mu svírala obrovská tíha.

„Rozhodněte se,“ zakončil Borken. „Zavolám za dvě minuty.“

Potom se rádio odmlčelo. Webster se na něj díval, jako by podobný přístroj ještě nikdy neviděl. McGrath se přes něj naklonil a vypnul ho.

„Tak to bychom měli,“ řekl. „Musíme hrát o čas. Řekněte mu, že linku opravíme. Bude to trvat ale jednu až dvě hodiny. Řekněte mu, že se spojíme s Bílým domem, Spojenými národy, CNN, s kým bude chtít. Slibte mu cokoliv, chce slyšet.“

„Proč to dělá?“ zeptal se Webster jako ve snu. „Proč žene všechno tak daleko? Dělá všechno pro to, abychom na něj zaútočili. Tak to budeme muset udělat. Přesně jak chce. Nedává nám žádnou jinou možnost. Provokuje nás.“

„Dělá to proto, že je blázen,“ řekl McGrath.

„Musí být blázen,“ souhlasil Webster. „Je to maniak. Jinak nechápu, proč se na sebe snaží upoutat tolik pozornosti. Protože, jak sám řekl, drží všechny trumfy v ruce.“

„Tím se můžeme zabývat později, šéfe,“ řekl McGrath. „V tuhle chvíli ho prostě musíme pozdržet.“

Webster přikývl. Přinutil se vrátit k nejpalčivějšímu problému.

„Budeme ale potřebovat víc než dvě hodiny,“ upozornil. „Tým na záchranu rukojmích se sem dostane nejdřív za čtyři hodiny. Možná za pět, možná za šest.“

„Dobře, dneska máme 4. července,“ prohlásil McGrath. „Tak mu řekněte, že opraváři nepracují. Řekněte mu, že nám může trvat celý den, než je seženeme.“

Dívali se jeden na druhého. Zalétli pohledem k Johnsonovi. Ten byl vyřízený. Zhrouceně se opíral o skálu, bílý jako smrt a netečný, sotva dýchal. Devadesát hodin zničujícího stresu a emocionálního napětí ho konečně zlomilo. Potom rádio ve Websterově ruce opět zapraskalo.

„Tak co?“ zeptal se Borken, když se šum statické elektřiny pročistil.

„Dobře, souhlasíme,“ oznámil Webster. „Necháme opravit linku. Bude to ale nějakou dobu trvat. Opraváři mají o svátcích volno.“

Ticho. Polom pobavené zakuckání.

„Den nezávislosti,“ řekl Borken. „Možná jsem si měl vybrat jiný den.“

Webster neodpověděl.

„Postavte námořní pěchotu tak, abych ji viděl,“ požádal Borken.

„Jakou námořní pěchotu?“ zeptal se Webster.

Následoval další smích. Krátký a spokojený.

„Přivezli jste osm námořních pěšáků,“ oznámil Borken. „A ozbrojené vozidlo. Máme velice dobrý přehled. Pozorujeme vás. Stejně jako vy pozorujete nás z těch svých pitomých letadel. Máte štěstí, že stingery nemají tak vysoký dolet, jinak by teď ležel na zemi víc než jeden vrtulník.“

Webster nic neříkal. Jen přejížděl očima po horizontu. McGrath dělal automaticky to samé. Pátral po odrazu slunečních paprsků v dalekohledu.

„Předpokládám, že právě teď jste u mostu,“ pokračoval Borken. „Mám pravdu?“

Webster pokrčil rameny. McGrath na něj kývl.

„Ano, jsme u mostu,“ potvrdil Webster.

„Chci tu námořní pěchotu na mostě,“ žádal Borken. „Usazené pěkně v řadě na okraji. Ozbrojený vůz za nimi. Chci to okamžitě. Jasné? Nebo vezmeme do parády Holly. Vaše rozhodnutí, Webstere. Nebo možná generálovo. Je to ostatně jeho dcera a jeho námořní pěšáci.“

Johnson se narovnal a vzhlédl. O pět minut později seděli vojáci na rozbitém okraji mostu a komíhali nohama nad propastí. Jejich LAV zaparkované za nimi. Webster pořád stál v závětří skály s McGrathem a Johnsonem. Rádio stále přitisknuté k uchu. Slyšel tlumené zvuky. Jako by Borken přikryl mikrofon dlaní a mluvil do příruční krátkovlnné vysílačky. Doléhal k němu jeho tlumený hlas přerušovaný praskavými odpověďmi. Potom ruku odtáhl a opět mu jasně a hlasitě promluvil do ucha.

„Dobrá práce, Webstere,“ pochválil ho. „Naši zvědové vidí všech osm. Stejně jako naši střelci. Jestli se pohnou, je po nich. Koho s sebou ještě máte?“

Webster neodpověděl. McGrath zavrtěl naléhavě hlavou.

„Copak nás nevidíte?“ zeptal se Webster. „Myslel jsem, že nás pozorujete.“

„Právě v tuto chvíli ne. Trochu jsem své lidi stáhl. Na nové obranné pozice.“

„Nikdo jiný tady není,“ ujistil ho Webster. „Jen já s generálem.“

Další ticho.

„Tak dobře, můžete se připojit k vojákům,“ oznámil Borken. „Na most. Na konec řady.“

Webster dlouhý okamžik čekal. Obličej bezvýrazný. Potom se pohnul a pokývl Johnsonovi. Johnson se nejistě postavil a oba vykročili do zatáčky. McGratha nechali skrčeného v závětří skály.

* * *

McGrath počkal dvě minuty a Odkradl se zpátky na jih k chevroletu. Garber s Johnsonovým pobočníkem seděli vepředu. Milosevic s Broganem vzadu.

„Co se, krucinál, stalo?“ zeptal se Brogan.

„Vězíme až po krk v maléru,“ sdělil McGrath.

Stačily dvě minuty spěšného objasnění a ostatní s ním souhlasili.

„Co podnikneme?“ zeptal se Garber.

„Osvobodíme Holly,“ oznámil McGrath. „Dřív než pozná, že jsme ho napálili.“

„Ale jak?“ zeptal se Brogan.

McGrath se na něj podíval. Potom na Milosevice.

„Provedeme to my tři,“ řekl. „Koneckonců je to záležitost Úřadu. Terorizmus, protistátní vzpoura, únos, říkejte tomu, jak chcete, spadají do kompetence FBI.“

„My tři?“ ozval se Milosevic. „Jen my tři? Hned teď?“

„Máte nějaký lepší návrh?“ opáčil McGrath. „Když chcete něco udělat pořádně, udělejte to sám.“

Garber se otáčel a klouzal pohledem po obličejích tří agentů.

„Tak se do toho dejte,“ vyzval je.

McGrath přikývl a natáhl pravou ruku. Vztyčil palec a dva prsty.

„Já jsem palec. Budu se držet východně od cesty. Vy jste, Brogane, ukazováček. Půjdete míli na západ od cesty a vyrazíte odtamtud. Milo, vy jste prostředníček. Půjdete dvě míle na západ a odtamtud na sever. Budeme postupovat odděleně, v mílovém odstupu. Sejdeme se na cestě půl míle před městem. Jasné?“

Brogan protáhl obličej. Potom přikývl. Milosevic pokrčil rameny. Garber se podíval na McGratha a generálův pobočník nastartoval chevrolet a vyjel pomalu na jih. Zastavil po čtyři sta yardech v místě, kde silnice opouštěla kryt skály a na levé a pravé straně byl snadný přístup do krajiny. Tři agenti FBI zkontrolovali své zbraně. Všichni měli vládní osmatřicítky v lesklých hnědých kožených závěsných pouzdrech. Šest nábojů plus dalších šest v zásobníku v kapse.

„Pokuste se ukořistit pár pušek,“ přikázal jim McGrath. „Se zajatci se nezdržujte. Když někoho uvidíte, bez milosti ho zastřelte. Jasné?“

Milosevice čekala nejdelší cesta, tak vyrazil jako první. Přeběhl přes silnici a přehoupl se přes kamenitý pahorek na západ. Propracoval se ke skupince stromů a zmizel. McGrath si zapálil cigaretu a poslal Brogana za ním. Garber počkal, až se Brogan dostane ke stromům, a potom se obrátil k McGrathovi.

„Nezapomeňte, co jsem vám říkal o Reacherovi. Nemýlím se v něm. Je na naší straně, věřte mi.“

McGrath pokrčil rameny a neodpověděl. Tiše kouřil. Otevřel dvířka chevroletu a vyklouzl ven. Zašlápl cigaretu a vykročil k východu, přes travnatou krajnici a do křovinatého porostu.

* * *

McGrathovi nechybělo mnoho do padesátky a byl silný kuřák, měl ale dobrou kondici. Tělesná konstituce houževnatého muže, kterou věk ani kouření nemohou poničit. Byl malý, pět stop sedm palců, ale statný. Ten typ složený z ocelových svalů, které nepotřebují údržbu a nikdy se nezmění v tuk. Cítil se stejně, jako když byl dítě. Ani lépe, ani hůř. Výcvik Úřadu ležel dávno v minulosti a byl nesrovnatelně jednodušší v porovnání s výcvikem, kterého se dostává agentům v současnosti. Býval však vynikající žák. Fyzicky nezničitelný. Nebyl nejrychlejší ve třídě, ale měl výdrž. Tréninkové běhy v dřívějších dobách v Quanticu bývaly drsné. Kolem dokola lesy Virginie, přírodní překážky. McGrath dobíhal do cíle jako třetí, někdy čtvrtý. Když je ale vyslali do druhého kola, dokázal dosáhnout naprosto stejného času na minutu přesně. Nejrychlejší běžci lapali po jeho boku po dechu a on běžel nerušené dál. Potom odpadli. V druhém kole dobíhal McGrath jako první. Když je vyslali do třetího kola, býval jediným, kdo doběhl.

Doklusal tedy uvolněně až k jižnímu okraji strže. Propracoval se tři sta yardů na východ k místu, kde sráz nebyl tak prudký a poskytoval poměrně dobrý kryt. Bez zastavení pokračoval dolů. Krátké pevné kroky na nakloněné rovině. Podklad byl sypký. Klouzal v malých lavinách drti a zachytával se zakrslých stromků, aby se zabrzdil. Proběhl mezi balvany na dně a vyrazil do severního svahu.

Výstup byl obtížnější. Zarážel boty do sutě a přidržoval se trsů trávy. Kličkoval mezi stromky a keři, aby zmírnil prudkost výstupu. Padesát stop převýšení severního okraje bylo nejhorších. Napravo od sebe našel přímou stezku po malém sesuvu půdy, která se zvedala v milosrdnějším úhlu. Vydrápal se po ní kamennou drtí až nahoru.

Pod převisem z propletených kořenů se zastavil. Pozorně naslouchal. Neslyšel nic jiného než ticho. Vytáhl se přes okraj. Přitiskl prsa na zem, vztyčil hlavu a ramena a díval se na sever do nepřátelského území. Nic neviděl. Jen první svahy, potom kopce a v dálce vysoké štíty hor. Modrá obloha, milion stromů, čistý vzduch, naprosté ticho. Pomyslel si: od Chicaga jsi pěkně daleko, Macku.

Před sebou viděl pruh křovinatého porostu, jak se prastará skála dostala příliš blízko k povrchu a nemohlo na ní růst nic jiného. Potom nerovnoměrný pás lesa, ze kterého na začátku vykukovaly skály a se vzdáleností čím dál tím víc houstl. Mezi špičkami stromů zahlédl točitý průsek, což musela být silnice. Tři sta yardů od něj nalevo. Překulil se na trávu a rozběhl se ke stromům. Proběhl nalevo k cestě a ve skrytu lesa podél ní pokračoval na sever.

Klusal a uskakoval mezi stromy jako pomalá parodie blechy kličkující k cíli. Mapu měl jasně před očima. Spočítal si, že má před sebou ještě tři míle. Tři míle klusem, což není o moc rychlejší než ostrá chůze, čtyřicet pět až padesát minut. Půda se mu pod nohama lehce zvedala. Každým čtvrtým, pátým krokem se dotkl země o něco dříve, jak ho stoupání vynášelo do kopců. Několikrát zakopl o kořen. Jednou narazil do kmenu borovice. Avšak pokračoval beze změny tempa dál.

Po čtyřiceti minutách se zastavil. Brogan s Milosevicem absolvují podobnou cestu, musí ale urazit větší vzdálenost, protože vyšli dál na západě. Musí tedy počítat se zpožděním. S trochou štěstí budou dvacet minut za ním. Zašel hlouběji do lesa, posadil se a opřel se o kmen. Zapálil si cigaretu. Předpokládal, že je zhruba půl míle před místem setkání. Jeho pomyslná mapa mu říkala, že cesta o kus dál vbíhá do města.

Čekal patnáct minut. Dvě cigarety. Potom se postavil a šel dál. Postupoval opatrně. Blížil se. Dvakrát se odklonil doleva a našel cestu. Kradl se tak dlouho mezi stromy, až zachytil odraz slunce na šedém betonu. Potom se vrátil do lesa a pokračoval na sever. Les začal řídnout. Zahlédl sluncem zalitý prostor za posledními stromy. Zastavil se a popošel doprava a doleva, aby se lépe podíval. Cesta vbíhala do města. Viděl budovy. Šedivou zříceninu na pahorku nalevo. Napravo správní budovu. Lépe zachovalou. Bíle zářila ve slunečním světle. Dlouho se na ni mezi stromy upřeně díval. Potom se otočil. Vrátil se padesát yardů do lesa. Přesunul se zpátky k cestě, až opět viděl probleskovat mezi stromy sluncem ozářený beton. Opřel se o kmen a čekal na Brogana s Milosevicem.

* * *

Tentokrát pokušení cigarety odolal. Již před dávným časem se naučil, že kouřit v úkrytu není moudrá věc. Kouř je cítit a citlivý nos by ho snadno zachytil. Opřel se tedy o strom a nešťastně se díval do země. Prohlížel si své boty. Byly zničené po výstupu na severní svah rokle. Zarýval je hluboko do suti a rozerval je na cáry. Pozoroval rozdrásané špičky a najednou věděl, že ho zradili. Hrdlo se mu stáhlo strachem. Hruď mu sevřela ocelová obruč. Cítil se jako vězeň, za kterým se tiše zavřely dveře. Bezhlesně se zhlouply v naolejovaných závěsech a zabouchly se mu přímo před nosem.

Co řekl Borken v rádiu? Řekl: jako vy nás pozorujete svými pitomými letadly. Co mu ale pověděl generálův pobočník v kanceláři v Butte? Podíváte se na oblohu, zahlédnete bílou čáru a myslíte si, že je to běžná linka. Nenapadlo by vás, že jde o vzdušné síly, které kontrolují, jestli jste si ráno vyleštili boty. Jak tedy Borken věděl, že po nebi létají špionážní letadla? Protože mu to někdo prozradil. Ale kdo? Kdo o tom, sakra, věděl? Divoce se kolem sebe rozhlédl a první věc, kterou uviděl, byl pes. Blížil se přímo k němu. Za ním druhý. Ladnými skoky se hnali lesem. Za sebou zaslechl zvuk. Křupnutí větvičky, praskot lidských kroků. Zprava ten samý zvuk. Vlevo zacinkání a cvaknutí zbraně. Psi se mu zastavili u nohou. Vyděšeně se otočil kolem dokola. Zpoza stromů vycházeli muži. Stihlí, vousatí, v maskáčích, v rukách pušky a samopaly. Na opascích granáty. Patnáct, dvacet mužů. Postupovali chladně a odhodlaně. Uzavírali ho v dokonalém kruhu. Otočil se ze strany na stranu. Byl obklíčen. Muži pozvedli zbraně. Mířilo na něj patnáct, dvacet automatických zbraní jako paprsky na střed kola.

Stáli, zbraně připravené. McGrath po nich zoufale přejížděl očima. Potom jeden z nich vystoupil. Něco jako důstojník. Zajel rukou McGrathovi pod bundu. Vytrhl mu z pouzdra osmatřicítku. Potom mu sáhl do kapsy. Sevřel zásobník a vytáhl ho. Pistoli i zásobník si zastrčil do kapsy a usmál se. Rozmáchl se pěstí a udeřil McGratha do obličeje. McGrath se zapotácel a do zad se mu zabořila hlaveň pušky. Potom zaslechl na silnici svistot pneumatik. Vrčení motoru. Podíval se nalevo a zahlédl ve slunci záblesk olivové zelené barvy. Džíp. V něm dva muži. Vojáci k němu přistoupili a postrčili ho k silnici. Dotlačili ho lesem až ke krajnici. Zamrkal ve slunečním světle. Cítil, že krvácí z nosu. Džíp popojel dopředu a zastavil u něj. Řidič si ho zvědavě prohlížel. Další štíhlý vousatý muž v uniformě. Na sedadle spolujezdce seděl obr v černém. Beau Borken. McGrath ho poznal podle fotografie ze složky Úřadu. Díval se na něj. Potom se Borken vyklonil a zazubil.

„Dobrý den, McGrathe,“ řekl. „Vítám vás.“

41 KAPITOLA

Reacher to celé sledoval. Byl schovaný o sto padesát yardů dál v lese. Severovýchodně od místa přepadení nahoře ve svahu na druhé straně silnice. U nohou mu ležela mrtvá stráž. V lesní prsti s hlavou v pravém úhlu ke krku. Reacher se díval jejím dalekohledem. Pozoroval. Nebyl si jistý, co přesné.

Zachytil podstatu rádiového rozhovoru na Baště. Slyšel Borkenův názor. Odhadl znění odpovědí. Slyšel, jak se hlásí příručními krátkovlnnými vysílačkami jižní hlídky. Věděl o námořních pěšácích na mostě. Věděl, že Webster s Johnsonem sedí vedle nich na konci řady.

Uvažoval, kdo s nimi mohl ještě přijet. Možná další vojáci, možná další agenti FBI. Vojáci nepřijdou. Johnson by jim přikázal nehýbat se z místa. Jestli někdo přijde, budou to agenti FBI. Dohadoval se, že mají početnou podporu. Dříve nebo později se objeví. Potřeboval je využít. Potřeboval, aby na sebe připoutali pozornost, až bude osvobozovat Holly. Tak se vydal na severovýchod počkat na jejich příchod. O hodinu později se díval na malého podsaditého chlapíka, jak ho nakládají do džípu. Tmavý oblek, bílá košile, městské boty. Stoprocentně FBI.

Nebyl to však tým na záchranu rukojmích. Ten chlapík na to neměl potřebné vybavení. Tým na záchranu rukojmích by dorazil ověšený polovojenskou výstrojí. Reacher jejich postup znal. Přečetl si několik jejich příruček. Slyšel o jejich výcviku. Znal chlapy, kteří zavítali do Quantica. Věděl, jak tým na záchranu rukojmích pracuje. Jejich operace byly vždy špičkově připravené. Vypadali jako běžní vojáci v modrém. Měli auta. Chlápek, kterého pozoroval, přišel pěšky lesem. Oblečený, jako by se právě vrátil ze schůze.

Byla to hádanka. Osm námořních pěšáků. Žádný tým na záchranu rukojmích. Neozbrojený pátrací chinook. Potom měl najednou Reacher pocit, že to pochopil. Možná se jednalo o velice tajnou operaci. Úmyslně nerozhodné stanovisko. Neviditelná akce. Vystopovali Holly celou cestu z Chicaga až sem, z nějakého důvodu však neshromáždili větší sílu. Jednali samí. Z nějakého taktického důvodu. Možná z politického důvodu. Možná to mělo něco společného s Holly a Bílým domem. Možná se rozhodli jednat tajně, tvrdě, nasadit malý uzavřený tým. Tak uzavřený, že pravá ruka nevěděla, co dělá levá. Proto ten neozbrojený pátrací vrtulník. Zapletl se do toho náhodou. Neměl tušení, do čeho letí.

V tom případě musel být zajatý chlápek přímo z Chicaga. Součást původní operace, která začala hned v pondělí. Vypadal jako nadřízený. Blížil se k padesátce. Mohl by to být Brogan, šéf Hollyina oddělení. Mohl by to být dokonce McGrath, nejvyšší šéf. Pak by byl špiclem Milosevic. Otázka zněla, je tady, nebo stále sedí v Chicagu?

Džíp se pomalu otočil na silnici. Chlápek z Úřadu seděl vzadu, namáčknutý mezí dva ozbrojené muže. Krvácel z nosu a Reacher viděl, že mu začíná otékat obličej. Borken otočil své obrovské tělo a promlouval k němu. Zbytek přepadového oddílu se řadil na silnici. Džíp je minul a pokračoval na sever do města. Projel třicet yardů od místa, kde stál Reacher mezi stromy. Pozoroval ho, dokud nezmizel. Otočil se a zvedl pušku. Kráčel lesem, hluboce ponořený v myšlenkách.

Jeho problém spočíval v seřazení priorit. Měl jedno pravidlo: drž se úkolu, na který ses zaměřil. V tomto případě to byla záchrana Holly. Nic jiného. Ale ten chlápek z Úřadu vězel v maléru. Vzpomněl si na Jacksona. Posledního agenta, kterého se zmocnili. Tohohle chlápka možná čeká stejný osud. Pak by měl ovšem zasáhnout. A ten chlapík se mu líbil. Malý, ale silný. Spousta energie. Vyzařovalo z něj jisté charisma. Získat spojence by se mohlo hodit. Dvě hlavy lepší než jedna. Dva páry rukou. Čtyři prsty na spoušti. Užitečné. Jeho pravidlo však znělo: drž se úkolu, na který jsi se zaměřil. Celá léta se jím úspěšně řídil. Bylo to pravidlo, které mu vždycky dobře posloužilo. Měl by se ho teď vzdát? Nebo ne? Zastavil se a čekal, až kolem něj po silnici projde přepadový oddíl. Poslouchal, jak jejich kroky mizí v dálce. Stál tam, přemýšlel o tom chlápkovi a snažil se zaujmout nekompromisní postoj.

* * *:

Garber to celé také pozoroval. Ukrytý sto padesát yardů jižně od místa přepadení. Na západní straně silnice, za kamenitým výběžkem, přesně tři sta yardů jižně od místa, kde stál Reacher. Počkal třicet minut a potom se vydal za McGrathem přes strž. Garber byl také tělesně zdatný muž, ale o mnoho starší, a udržet tempo s McGrathem ho stálo hodně sil. Dorazil ke kamenitému výběžku a celý udýchaný se zhroutil na zem. Spočítal si, že do setkání má patnáct, dvacet minut na zotavenou. Potom měl v plánu postupovat za třemi agenty a sledovat, co se stane. Nechtěl, aby se někdo v Reacherovi zmýlil.

K setkání však nedošlo. Sledoval přepadení a uvědomil si, ke kolika chybám v mnoha směrech došlo.

* * *

„Zemřete,“ oznámil Borken.

McGrath byl namáčknutý mezi dva vojáky na zadním sedadle džípu. Házelo to s ním po nerovnostech silnice. Pažemi však pohnout nemohl, protože sedadlo bylo pro tři lidi příliš těsné. Tak jen trhl zraněným obličejem.

„Všichni zemřeme,“ odpověděl. „Dříve nebo později.“

„Dříve nebo později, to souhlasí,“ řekl Borken. „Vy ale zemřete dříve, nikoliv později.“

Borken byl otočený na předním sedadle a upřeně si ho prohlížel. McGrath se podíval za něj na obrovskou modrou oblohu. Zahlédl malé bílé obláčky a pomyslel si: kdo to byl? Kdo o tom věděl?

Určitě personál vzdušných sil, takové spojení však nepřipadalo v úvahu. Musel to být někdo bližší, lépe zasvěcený. Někdo přímo nasazený v akci. V úvahu připadali jedině Johnson, jeho pobočník, samotný Webster, Brogan a Milosevic. Dost možná Garber. Mohl se přetrhnout, aby obhájil toho svého Reachera. Jednalo se o nějakou konspiraci vojenské policie s cílem svrhnout náčelníka štábů?

„Kdo to je, Borkene?“ zeptal se.

„Kdo je kdo, mrtvolo?“ opáčil Borken.

„Kdo vám předává informace?“

Borken se usmál a poklepal si ukazováčkem na čelo.

„Běžný případ,“ odpověděl. „Máme na své straně víc lidí, než si myslíte.“

McGrath pohlédl zpátky na oblohu a vzpomněl si na Dextera v bezpečí Bílého domu. Co Webster říkal, že mu sdělil? Dvanáct milionů lidí? Nebo to bylo šedesát šest milionů?

„Zemřete,“ zopakoval Borken.

McGrath se na něj opět podíval.

„Tak mi řekněte, kdo to je, než zemřu.“

Borken se na něj zazubil.

„Přijdete na to sám. Mám to pro vás stejně přichystané jako velké překvapení.“

Džíp zastavil před správní budovou. McGrath se otočil a podíval se na ni. Před budovou stálo šest stráží. Roztažených do vějíře, obličeji na jih a na východ.

„Je vevnitř?“ zeptal se.

Borken přikývl a usmál se.

„V tuto chvíli je vevnitř,“ sdělil. „Později ji možná vyvedu.“

Příruční krátkovlnná vysílačka v jeho kapse ožila. Hlasité zapraskání statické elektřiny a zkreslený hlas podávající krátké hlášení. Borken zmáčkl tlačítko a sklonil hlavu. Potvrdil příjem, aniž by ji otevřel. Potom vytáhl z kapsy rádiovou vysílačku. Otevřel ji a vysunul krátkou anténu. Zmáčkl tlačítko na vysílání.

„Webstere?“ řekl. „Obelhal jste mě. Dvakrát. Za prvé, měl jste s sebou tři agenty. Právě jsme je všechny dostali.“

Naslouchal odpovědi. Držel rádio těsně u ucha. McGrath neslyšel, co Webster říká.

„Na tom stejně nesejde,“ pravil Borken. „Nebyli všichni na vaší straně. Někteří lidé udělají pro peníze cokoliv.“

Čekal na odpověď. Očividně se žádné nedočkal.

„Za druhé,“ pokračoval Borken, „jste mě podvedl s tou faxovou linkou. Vůbec jste se ji nechystal dát opravit. Jen jste mě napínal na skřipec.“

Webster začal odpovídat, Borken mu ale skočil do řeči.

„Vy a Johnson. Můžete odejít z mostu. Vojáci tam zůstanou. Pozorujeme vás. Vraťte se s Johnsonem k náklaďákům. Sedněte si před ty své televize. Velice brzy uvidíte něco velice zajímavého.“

Vypnul rádio a zastrčil ho zpátky do kapsy. V obličeji široký úsměv.

„Zemřete,“ sdělil McGrathovi po třetí.

„Který z nich?“ zeptal se McGrath. „Brogan nebo Milosevic?“

Borken se zase jen zazubil.

„Hádejte. Musíte na to přijít sám. Jste přece velký federální vyšetřovatel. Hlavní agent.“

Řidič vyskočil z auta a vytáhl z pouzdra pistoli. Oběma rukama ji namířil McGrathovi na hlavu. Levá stráž vyklouzla ven a sundala si pušku z ramene. Pozvedla ji. Pravá stráž udělala to samé. Potom vyprostil své obrovské tělo Borken.

„Ven,“ rozkázal. „Odtud půjdeme pěšky.“

McGrath pokrčil rameny a vystoupil do kruhu namířených zbraní. Borken přikročil za něj a zkroutil mu ruce za záda. Zacvakl mu na zápěstí pouta. Potom ho postrčil dopředu. Ukázal za rozbořený krajský úřad.

„Nahoru, mrtvolo,“ zavelel.

Džíp zůstal stát před správní budovou. Dvě stráže zaujaly postavení. McGrath překlopýtal přes silnici a nahoru na pahorek. Prostrkali ho kolem mrtvého stromu ke stezce. Táhla se za starou budovou. Nerovný povrch se zakusoval do tenkých podrážek jeho zničených městských bot. Stejně dobře mohl jít bos.

„Rychleji, mrzáku,“ zavrčel Borken.

Stráže šly za ním a postrkovaly ho hlavněmi pušek. Zrychlil a klopýtal lesem. Cítil, jak mu na rtech a pod nosem zasychá krev. Po míli vyšel na mýtinu, kterou poznal podle záběrů z letadel. Nečekal, že je tak velká. Z výšky sedmi mil vypadala jako malá díra v lese obehnaná úhledným kruhem budov. Ze země vypadala velká jako stadion. Povrch pokrytý hrubou břidlicí, velké dřevěné baráky, odborně postavené na bytelných pilotách z betonu.

„Počkejte tady,“ rozkázal Borken.

Odešel a stráže zaujaly postavení u McGratha, každá z jedné strany. McGrath se rozhlížel kolem. Viděl komunikační barák s telefonním drátem a prutovou anténou. Viděl další budovy. Z té větší se linula mdlá vůně jednotné vojenské stravy. Podíval se na vzdálenější budovu stojící o samotě. To musí být zbrojnice, pomyslel si.

Vzhlédl k obloze a zahlédl linky sražených par. Naléhavost situace tam byla vepsána bílá na modrém. Letadla změnila svůj nevinný východozápadní cestovní směr. Bílé linky se stáhly do kružnic, jedna vedle druhé. Letadla nepřetržitě opisovala kruhy, sedm mil nad jeho hlavou. Zvrátil k nim obličej a nehlasně vyslovil: pomoc! Uvažoval, jestli jsou čočky tak přesné, aby to zachytily. Uvažoval, jestli Webster, Johnson, Garber nebo pobočník dokáží odezírat ze rtů. Došel k závěru: ano a ne.

* * *

Reacherův problém v sobě obsahoval absurdní ironii. Poprvé v životě si přál, aby jeho protivníci byli lepší střelci. Skrýval se v lese sto yardů severozápadně od správní budovy. Díval se na šest stráží pod sebou. Stály v širokém půlkruhu, tvářemi na jih a východ za velkou bílou budovou. Reacher mířil na nejbližší z nich. Ale nevystřelil. Kdyby totiž vystřelil, šest stráží by mu výstřel oplatilo. A netrefily by se.

Reacher byl s M-16 na vzdálenost sto yardů spokojený. Nepochyboval, že na takovou vzdálenost trefí takovou zbraní cokoliv. Tím si byl stoprocentně jistý. Už to mnohokrát dokázal. A normálně, čím horší byli protivníci střelci, tím lépe. Ale ne v této situaci.

Střílel by ze severozápadního směru. Stráže by na něj střílely z jihovýchodu. Slyšely by jeho výstřely, možná by zahlédly záblesk z hlavně, zamířily by na něj a vypálily. A minuly by. Střílely by nahoru a do šířky. Terče na střelnici byly mlčenlivými svědky jejich umění. Na tři sta a čtyři sta yardů ještě něco dokázaly. Svědčily o tom proděravělé terče. Reacher však ze zkušenosti věděl, že střelci, kteří se na střelnici trefí na tři sta, čtyři sta yardů, jsou v přestřelce k ničemu. Ležet na matrací a pečlivě mířit na cíl byla jedna věc. Střílet ve zmateném krupobití kulek bylo něco jiného. Něco naprosto jiného. Voják bránící náklaďák s raketami to dokázal nad slunce jasněji. Jeho salvy šly všude možně. A to byl ten problém. Když na něj budou střílet z jihovýchodu, pokropí kulkami celé okolí. Nahoru, dolu, nalevo, napravo. Zásahy dolu a nalevo ho neznepokojovaly. Pocuchaly by jen křoviny. Výstřely napravo a nahoru by však zasáhly správní budovu.

Do M-16 se používají kulky M855. Běžné náboje, které používá NATO, kalibr 5,56 milimetrů, jen o malinko méně než čtvrt palce široké. Na svou velikost značně těžké, protože jsou vyrobené z vrstvy oceli obložené dvěma vrstvami olova v měděném plášti. Určené pro průstřel. Zbloudilé kulky by zasáhly stěny správní budovy rychlostí dvou tisíc mil za hodinu. Projely by starým dřevem jako nic. Do nestabilního dynamitu by narazily s účinkem rozjetého vlaku. Energie nárazu by předčila nejlepší rozbušku, jakou se kdy nějaké důlní společnosti podařilo vyvinout. Právě k tomu byly tyto kulky určeny. Nějaký výbor požádal o kulky schopné prostřelit stěny náklaďáků s municí. A dodali jim M855.

Proto Reacher nestřílel. Tři stráže by ještě risknul. Tři mířené výstřely během tří vteřin. Příliš rychlé, než aby stačily zareagovat. Šest bylo ale příliš mnoho. Stály příliš daleko od sebe. Mezi jednotlivými výstřely by se musel pohnout. Poslední cíl by stačil zareagovat. Neměl by mnoho času. Tak by nevystřelil přesně.

Změna postavení by také nepomohla. Mohl by přejít na jih. Opsat okruh lesem a přiblížit se z druhé strany by mu trvalo zhruba dvacet minut. Ale co pak? Mířil by na své cíle nahoru do svahu. Správní budova by byla přímo za nimi. Klidně by trefil každou ze stráží do hlavy. Žádný problém. Ale nedokázal by kulky zastavit ve vzduchu. Nedokázal by zabránit, aby vysokorazantní kulky v měděných pláštích neproletěly lebkami stráží a nepokračovaly ve svých vzestupných drahách přímo do stěn místnosti v druhém patře.

* * *

McGrath zahlédl Borkena hovořit s kýmsi na konci mýtiny. Byl to voják, který vedl přepadové komando. Voják, který mu vzal pistoli, nábojník a udeřil ho do obličeje. Podívali se na hodinky a potom na oblohu. Kývali hlavami. Borken vojáka poplácal po rameni a otočil se. Vstoupil do lesa a zmizel směrem zpátky do města. Velitel přepadového komanda vykročil k McGrathovi. Usmíval se. Sňal pušku z ramene.

„Představení začíná,“ zavolal.

Přistoupil blíž a otočil pušku. Vrazil pažbu McGrathovi do žaludku. McGrath se složil na zem. Jedna ze stráží mu zaryla hlaveň pušky do hrdla. Druhá mu vrazila hlaveň do žaludku, přímo na místo, kam dopadla rána.

„Lež klidně, hajzle,“ poručil mu velitel. „Hned jsem zpátky.“

McGrath nemohl pohnout hlavou, protože do krku se mu zarývala hlaveň, sledoval ho však očima. Zamířil k předposlednímu baráku v řadě. Zbrojnice to nebyla, ta stála dál o samotě. Muselo to být něco jako sklad. Vyšel s palicí, lany a čtyřmi kovovými předměty. Matně zelenými, z vojenských zásob. Jak se blížil, McGrath poznal, co to je. Stanové kolíky. Zhruba osmnáct palců dlouhé, pro velký společenský stan.

Velitel složil svůj náklad na zem. Kovové kolíky zazvonily o kameny. Kývl na vojáka s hlavní v McGrathově žaludku a ten se narovnal a odstoupil. Velitel zaujal jeho místo. Přišpendlil McGratha svou vlastní zbraní.

Voják se pustil do práce. Vypadal, že ví, co dělá. Popadl palici a zatloukal do země první kolík. Půda byla kamenitá a měl co dělat. Rozháněl se palicí v širokém oblouku a vkládal do úderů veškerou sílu. Bušil do kolíku tak dlouho, až byl ze dvou třetin v zemi. Potom přešel o osm stop dál a začal zatloukat druhý kolík. McGrath ho sledoval očima. Když byl hotový s druhým kolíkem, popošel voják v pravém úhlu o dalších osm stop a zatloukl třetí kolík. Čtvrtý kolík umísti! do posledního rohu dokonalého čtverce osm stop na osm. McGrath si velice dobře dokázal představit, k čemu má posloužit.

„Normálně tohle děláme v lese,“ oznámil velitel. „Normálně to děláme vertikálně mezi stromy.“

Potom ukázal k obloze.

„Potřebujeme ale, aby dobře viděli. V lese by měli zakrytý výhled. V tuhle roční dobu je na stromech spousta listí.“

Voják, který připravil kolíky, vyčerpaně oddechoval. Opět si vyměnil místo s velitelem. Zarazil McGrathovi hlaveň do žaludku, opřel se o ni a odpočíval. McGrath lapal po dechu a kroutil se bolestí. Velitel se sehnul a rozmotal provazy. Jeden vytáhl a chytil McGratha za kotník. Udělal kolem něj smyčku a pevně ji přitáhl. Uchopil provaz a dovlekl McGratha za nohu přibližně do středu čtverce. Potom konec provazu omotal kolem čtvrtého kolíku. Utáhl ho a zkusil, jestli drží.

Druhý provaz zavázal kolem McGrathova druhého kotníku. Napnul ho na třetí kolík. McGrath měl nohy roztažené v pravém úhlu. Ruce měl stále spoutané za zády, přimáčknuté na kamenitou zem. Velitel přetočil McGratha botou na bok. Sklonil se a odemkl mu pouta. Popadl ho za zápěstí a protáhl kolem něj provaz. Utáhl ho a napnul mu paži k druhému kolíku. Ležela v dokonalé přímce s opačnou nohou. Přivázal provaz ke kolíku a sáhl po zbývajícím zápěstí. Vojáci zaryli hlavně ještě hlouběji. McGrath zíral na bílé čáry na obloze a lapal po dechu bolestí. Končetiny napnuté do dokonalého kříže.

Vojáci pozvedli hlavně a ustoupili. Zařadili se ke svému veliteli. Dívali se dolů. McGrath pozvedl hlavu a divoce se kolem sebe rozhlížel. Zatáhl za provazy a zaryl si tím uzly ještě víc do masa. Všichni tři poodešli ještě o pár kroků a pohlédli k obloze. McGrath pochopil, že se ujišťují, jestli mají kamery nerušený záběr.

Kamery měly nerušený záběr. Sedm mil nahoře na obloze létali piloti v kruzích, jeden o pár mil víc ke středu než druhý. Kamery mířily dolů pod neustálou kontrolou počítačů. Vnitřní letadlo zabíralo mýtinu s roztaženým McGrathem z větší blízkosti. Vnější kamera snímala celou oblast v širším záběru, od správní budovy na jihu po opuštěné doly na severu. Jejich videosignály dopadaly v reálném čase víceméně vertikálně na talíř vozidla zaparkovaného za pojízdným velitelským stanovištěm. Talíř byl natočen na proud údajů a směroval ho pomocí silného pancéřového kabelu do pozorovacího náklaďáku. V něm dekódovací počítače přenášely obraz na velké barevné monitory. Fosforové obrazovky ukazovaly strašlivou pravdu. Generál Johnson, jeho pobočník a Webster seděli bez hnutí před nimi. Bez hnutí, mlčenlíví, šokovaní. Videopřehrávače tiše bzučely a nevzrušeně zaznamenávaly každičký zlomek činnosti odehrávající se o šest mil dál na severu. Celé vozidlo šumělo slabou elektronickou energií. To byl také jediný zvuk, který se ozýval.

„Můžete to přiblížit?“ požádal Webster tiše. „Na McGratha?“

Generálův pobočník otočil černým gumovým knoflíkem. Díval se na obrazovku. Přibližoval záběr tak dlouho, až se obraz začal zrnit a zdeformoval se. Otočil knoflíkem o kousek zpět.

„Víc přiblížit už to nejde,“ oznámil.

Stačilo to. McGrathova roztažená postava zabírala celou obrazovku. Velitele jednotky bylo vidět přímo seshora, jak krouží kolem a překračuje při tom provazy. V ruce držel nůž. Černá rukojeť, třpytivá čepel, zhruba deset palců dlouhá. Velký kuchyňský nůž. Takový, který by měl mít každý Šéfkuchař. Vhodný na řezání tuhého stejku. Nůž, po kterém byste sáhli, kdybyste chtěli připravit guláš nebo stroganoff.

Viděli, jak velitel položil nůž McGrathovi na prsa. Oběma rukama rozevřel McGrathovi sako. Uvolnil mu kravatu a posunul ji na stranu, téměř až za ucho. Potom popadl košili a roztrhl ji na prsou. Bavlna se vyvlékla zpod nože a nůž teď spočíval na holé pokožce. Velitel vytáhl cípy košile z kalhot a široce je rozevřel. Opatrně, jako chirurg, který se chystá na složitou nouzovou operaci.

Viděli, jak sebral nůž. Přidřepl zprava k McGrathovi a s nožem v ruce se trochu předklonil. Mířil špičkou dolů na McGrathovo břicho. Elektronická růžová barva nahé pokožky se odrazila na tvářích pozorovatelů v náklaďáku.

Potom velitel nůž o palec pozvedl. Viděli, jak posouvá ukazováček na černé rukojeti, aby vedl nůž s co největší přesností. Pak se čepel pohnula. Ocel se zablýskla v bledém slunci. Potom obraz zmizel. Výhled zakalil tichý výbuch růžové mlhy. Když se projasnil, velitel držel nůž stále v ruce. Neměl ale hlavu. Změnila se v rudou krvavou masu. Pomalu se sesunul na stranu.

42 KAPITOLA

Stráž na levé straně se složila také bez problémů. Reacher jí prohnal kulku napříč hlavou, hned za uchem. Dopadla ztěžka přímo na roztaženého chlápka z Úřadu. Pravá stráž však stačila zareagovat. Otočila se na místě, přeskočila napnuté provazy a vyrazila k lesu. Reacher počkal jeden úder srdce a skolil ji po deseti yardech. Stráž rozhodila ruce, nohy jí s hlasitým zakřupáním podjely na břidlici a v oblaku prachu klesla k zemi. Jednou sebou trhla a zemřela.

Potom Reacher čekal. Poslední ozvěna tří výstřelů se vrátila od nejvzdálenějších štítů a odumřela. Reacher pozoroval stromy kolem Bašty. Díval se, jestli nezahlédne nějaký pohyb. Slunce jasně svítilo. Příliš jasně, než aby si mohl být jistý. Ozářená mýtina a přítmí lesa vytvářely příliš velký kontrast. Tak čekal.

Potom vyrazil zpoza komunikačního baráku a běžel jako o život. Hnal se přes mýtinu k spoušti uprostřed. Odvalil těla. Jedna stráž ležela chlápkovi přes hrudník a obličej. Velitel jednotky mu ležel na nohách. Odhodil je stranou a našel nůž. Přeťal čtyři hrubé provazy. Pomohl chlápkovi z Úřadu na nohy a postrčil ho směrem, odkud přiběhl. Potom popadl dvě nejbližší pušky a uháněl za ním. Dostihl ho na půl cestě. Chlápek se jen motal. Reacher ho chytil v podpaží a dovlekl ho do bezpečí. Strčil ho co nejdál do lesa za baráky, ohnul se v pase a oddechoval. Potom vytáhl z ukořistěných pušek zásobníky a jeden si zastrčil do kapsy a jeden do své vlastní zbraně. Oba byly prodloužené verze s třiceti náboji. V jeho starém nábojníku jich zbylo jen šest. Teď jich měl šedesát. Desetinásobné zlepšení. A získal další pár rukou.

„Jste Brogan?“ zeptal se. „Nebo McGrath?“

Chlápek odpověděl škrobeně a neutrálně. V obličeji měl vepsaný strach, paniku a zmatek.

„McGrath. FBI.“

Reacher přikývl. McGrath byl otřesený, ale spojenec. Vytáhl z kapsy Fowlerův glock a podal mu ho, pažbou napřed. McGrath tiše oddechoval a divoce se díval do hloubi lesa. V jeho postavení se zračila agrese. Ruce měl zaťaté v pěst.

„Co se děje?“ zeptal se ho Reacher znepokojeně.

McGrath skočil dopředu, vytrhl mu glock a ustoupil. Pozvedl ho, zaujal střelecký postoj a oběma rukama ho na Reachera namířil. Na hlavu. Uříznuté konce provazu mu visely ze zápěstí. Reacher se na něj jen prázdně díval.

„Co to, krucinál, děláte?“ zeptal se.

„Jste jeden z nich,“ odpověděl McGrath. „Odhoďte pušku.“

„Prosím?“

„Prostě to udělejte,“ vyzval ho McGrath.

Reacher si ho nevěřícně prohlížel. Ukázal mezi stromy na bezvládná těla na Baště.

„A co tohle?“ řekl. „To nic neznamená?“

Glock se ani nepohnul. Pevně namířený na Reacherovu hlavu v dokonalé ukázce střelecké pozice. McGrath vypadal jako obrázek z výcvikové příručky, kromě provazů plandajících mu jako pentle od zápěstí a kotníků.

„To se nepočítá?“ zeptal se Reacher znovu a ukázal na Baštu.

„Ne, nepočítá,“ zavrčel McGrath. „Petera Bella jste také zabil. Víme o tom. Jenom to, že nedovolíte svým jednotkám násilnit a mučit zajatce, ještě nutně neznamená, že patříte mezi anděly.“

Reacher se na něj chvíli ohromeně díval. Usilovně přemýšlel. Potom opatrně přikývl a odhodil pušku přesně mezi ně. Kdyby ji upustil ke svým nohám, McGrath by mu přikázal, aby ji k němu kopl. Upustil ji proto blíž k McGrathovi, aby ho o to požádat nemohl. Byl to zkušený agent. Podle jeho střeleckého postavení od něj Reacher očekával alespoň jistou základní zručnost.

McGrath se podíval dolů. Zaváhal. Očividně nechtěl, aby se k němu Reacher přiblížil. Nechtěl, aby k němu vykročil a posunul pušku nohou. Byl zhruba o deset palců menší než Reacher. Když mu mířil na hlavu ze vzdálenosti šesti stop, musel držet glock značně nahoru. Jakmile posunul nohu dopředu, snížila se jeho užitečná výška o palec, což automaticky znamenalo, že musel pozvednout paže o odpovídající počet stupňů. A jakmile posunul nohu, dostal se blíž k Reacherovi, čímž musel zvednou paže ještě víc. V okamžiku, kdy se dotkl špičkou zbraně, držel paže až u obličeje a zakrývaly mu výhled. Reacher čekal, až se opět podívá dolů.

Podíval se. Reacher uvolnil kolena a padl svisle k zemi. Ohnal se předloktím dozadu a nahoru a odrazil glock. Druhou paží se ze široka rozmáchl, popadl McGratha zezadu za kolena a strhl ho na záda na zem. Sevřel mu rukou zápěstí a tak dlouho jemně tiskl, dokud glock nevypadl. Uchopil ho za hlaveň a držel ho obráceně.

„Podívejte,“ vyzval McGratha.

Vyhrnul si manžetu a ukázal mu rozdrásanou podlitinu na levém zápěstí.

„Nejsem jedním z nich,“ řekl. „Většinu času jsem strávil připoutaný.“

Potom natáhl glock hlavní dopředu a znovu ho McGrathovi nabídl. McGrath na zbraň chvíli zíral, potom se podíval na mýtinu. Přejížděl očima po mrtvolách. Stočil pohled zpátky na Reachera, stále zmatený.

„Považovali jsme vás za zločince,“ řekl.

Reacher přikývl.

„To jsem pochopil. Ale proč?“

„Video z té čistírny,“ vysvětlil McGrath. „Vypadalo to, že jste ji chytil jako první.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Jenom nevinný kolemjdoucí,“ řekl.

McGrath se na něj pronikavě díval. Zkoumavě, zamyšleně. Reacher viděl, jak dospěl k rozhodnutí. Potom McGrath přikývl, vzal si glock a položil ho na zem. Přesně mezi ně, jako by to byl symbol dohody. Začal si hrát s knoflíky košile. Uříznuté konce provazu se mu pohupovaly u zápěstí.

„Dobře, můžeme začít ještě jednou?“ požádal zahanbeně.

Reacher přikývl a napřáhl ruku.

„Jasně,“ souhlasil. „Já jsem Reacher, vy jste McGrath. Hollyin vedoucí agent. Rád vás poznávám.“

McGrath se smutně pousmál a potřásl mu zplihle rukou. Potom začal jednou rukou zápasit s uzly na zápěstí.

„Znáte chlapa jménem Garber?“ zeptal se.

Reacher přikývl.

„Pracoval jsem pro něj,“ řekl.

„Garber nám tvrdil, že jste čistý. Nevěřili jsme mu.“

„Přirozeně,“ odpověděl Reacher. „Garber vždycky říká pravdu. Takže mu nikdy nikdo nevěří.“

„Omlouvám se vám,“ vysoukal ze sebe McGrath. „Mrzí mě to. Ale pokuste se na to podívat z mého úhlu. Pět dní jste byl pro nás nepřítelem číslo jedna.“

Reacher mávl rukou, postavil se a pomohl McGrathovi na nohy. Ještě jednou se sehnul, sebral se země Glock a podal mu ho.

„Co nos?“ zeptal se.

McGrath si zastrčil zbraň do kapsy. Zlehka se dotkl nosu a ušklíbl se.

„Ten hajzl mě praštil. Myslel jsem si, že mi ho zlomil. Prostě se otočil a jednu mi vrazil, jako by to už nedočkavostí nemohl vydržet.“

Po levé straně se z lesa ozvalo zapraskání. Reacher popadl McGratha za paži a vtáhl ho hlouběji mezi stromy. Protáhli se křovím a otočili se k východu. Tiše stáli a poslouchali. McGrath si rozvazoval provaz na zápěstí a odhodlával se k otázce.

„Je Holly v pořádku?“ vydechl nakonec.

Reacher přikývl. Tvářil se však neradostné.

„Zatím ano,“ odpověděl. „Osvobodit ji však bude zatraceně těžké.“

„Vím o tom dynamitu,“ sdělil McGrath. „To bylo poslední, co nám Jackson hlásil. V pondělí večer.“

„V tom právě spočívá problém,“ odtušil Reacher. „Jedna zbloudilá střela a je po ní. A všude kolem se pohybuje spousta nadšených střelců. Ať už podnikneme cokoliv, musíme to podniknout opatrně. Přijdou za vámi posily? Tým na záchranu rukojmích?“

McGrath zavrtěl hlavou.

„Zatím ne. Politika.“

„Možná to je jen dobře,“ řekl Reacher. „Mluví o masové sebevraždě, kdyby to vypadalo, že je přemůžou. Žij svobodně, nebo zemři. To je to, co hlásají.“

„Pro mě za mě,“ opáčil McGrath. „To je jejich věc. Je mi úplně jedno, co se s nimi stane. Jde mi pouze o Holly.“

Odmlčeli se a kradli se dál. Zastavili se hluboko v lese zhruba na úrovni zadní strany jídelny. Nyní se k otázce odhodlával Reacher. Zarazil se však a položil si prst na ústa. Nalevo se ozval šramot. Hlídka pročesávající okraj lesa. McGrath se chtěl pohnout, ale Reacher ho chytil za paži a zarazil ho. Lepší zůstat nepohnutě stát, než riskovat nějaký zvuk. Hlídka se blížila. Reacher pozvedl pušku a přepnul ji do rychlopalné polohy. Cvaknutí ztlumil dlaní. McGrath zadržel dech. Hlídka se dostala na dohled, deset yardů od nich mezi stromy. Šest mužů, šest pušek. Za chůze otáčeli rytmicky hlavami, doprava doleva, doprava doleva, mezi okrajem prosluněné mýtiny a nazelenalým přítmím lesa. Reacher tiše vydechl. Špatně vycvičení amatéři se špatnou taktikou. Slunce na mýtině je každou vteřinu oslnilo a v lese nic neviděli. Oslepovalo je. Bez zastavení kolem nich prošli. Reacher poslouchal, jak se vzdalují a potom se otočil k McGrathovi.

„Kde jsou Milosevic s Broganem?“ šeptl.

McGrath nerudně přikývl.

„Já vím,“ přiznal tiše. „Jeden z nich je křivák. Konečně mi to došlo, zhruba půl vteřiny před tím, než mě dostali.“

„Kde jsou?“ zeptal se Reacher ještě jednou.

„Někde tady. Rokli jsme překonali společně, v mílovém odstupu.“

„Který z nich to je?“ naléhal Reacher.

McGrath pokrčil rameny.

„Nevím. Nedokážu to odhadnout. Probírám to znovu a znovu. Oba dva odvedli dobrou práci. Milosevic našel tu čistírnu. Přinesl video. Brogan vystopoval celou cestu do Montany. Našel dodávku. Udržoval spojení s Quanticem. Vnitřní pocit mi našeptává, že to není ani jeden z nich.“

„Kdy jste odhalili moji totožnost?“ zeptal se Reacher.

„V úterý ráno. Získali jsme celou vaši minulost.“

Reacher přikývl.

„Hned ji někdo sdělil dál. V úterý ráno tady najednou věděli, kdo jsem.“

McGrath opět pokrčil rameny.

„Byli u toho oba. V tu dobu jsme se všichni nacházeli na Petersonově základně.“

„Dostali jste Hollyin fax?“

„Jaký fax?“ podivil se McGrath. „Kdy?“

„Dneska ráno. Velice brzy, zhruba deset minut před pátou. Poslala vám varování.“

„Odposloucháváme jejich linku,“ řekl McGrath. „V náklaďáku dole na silnici. Za deset minut pět jsem byl ale v posteli.“

„Kdo držel hlídku?“

McGrath přikývl.

„Milosevic s Broganem,“ přiznal zahořkle. „Oba dva. Za deset minut pět dneska ráno měli službu oni. Jeden z nich musel fax přijmout a schovat. Který z nich, to ale nevím.“

Nyní přikývl Reacher.

„Přijdeme na to,“ řekl. „Nebo prostě počkáme a uvidíme. Jeden z nich se bude promenádoval s kamarády a druhý bude spoutaný nebo mrtvý. Ten rozdíl poznáme.“

McGrath se trpce pousmál.

„Už se nemůžu dočkat,“ poznamenal.

Potom Reacher ztuhl a zatáhl ho deset yardů do lesa. Hlídka se vracela.

* * *

Borken ty tři výstřely zaslechl v soudní síni. Seděl na soudní stolici a jasně je slyšel. Zněly: prásk, prásk… prásk a zaburácení několikanásobné ozvěny na vzdálených svazích. Poslal běžce na Baštu. Míle tam, míle zpátky po stezce vinoucí se lesem. Ztratili dvacet minut. Běžec se vrátil a udýchaně sdělil, co se stalo. Tři mrtvá těla, čtyři přeříznuté provazy.

„Reacher,“ pochopil Borken. „Měl jsem ho zlikvidovat hned na začátku.“

Milosevic souhlasně přikývl.

„Nechtěl bych se s ním setkat. Slyšel jsem pitevní zprávu našeho přítele Petera Bella. Chci jenom svoje peníze a bezpečný průchod zpátky. Jasné?“

Borken přikývl. Potom se rozesmál. Pronikavý nervózní smích, částečně nadšený a částečně napjatý. Postavil se a vysoukal se zpoza lavice. Se smíchem poplácal Milosevice po zádech.

* * *

Holly věděla o dynamitu stejně málo jako ostatní lidé. Na jeho přesné chemické složení si nemohla vzpomenout. Věděla, že jsou v něm dusičnan amonný a nitrocelulóza. S nitroglycerinem si nebyla jistá. Je v něm také obsažený? Nebo je to nějaké jiná výbušnina? Každopádně si však představovala, že dynamit je nějaké lepkavá tekutina napuštěná do porézního materiálu a vytvarovaná do tyčí. Do těžkých tyčí, poměrně hutných. Jestliže jsou její stěny obloženy těžkými hutnými tyčemi, budou pohlcovat zvuk. Jako zvukotěsná izolace v městských bytech. Což znamenalo, že výstřely, které zaslechla, musely padnout dost blízko.

Slyšela: prásk, prásk… prásk. Nevěděla však, kdo střílel na koho, ani proč. Nebyly to výstřely z jednoruční zbraně. Jejich hluché štěknutí znala z Quantica. Tohle byly výstřely z dlouhé zbraně. Ale ne temné žuchnuti velkých barrettů na střelnici. Musela to být lehčí zbraň. Někdo vystřelil třikrát z pušky středního kalibru. Nebo vystřelili tři lidé, každý jednou v nepravidelném odstupu. Ať už to bylo jakkoliv, něco se stalo. A musela být tudíž připravená.

* * *

Garber ty výstřely také slyšel. Prásk, prásk… prásk zhruba tisíc yardů severozápadně od něj, možná dokonce tisíc dvě stě yardů. Potom tucet ozvěn vracejících se od horských úbočí. Byl si naprosto jistý, co znamenaly. M-16 nastavená na jednotlivé výstřely, první dva s těsném sledu, kterému vojáci říkají dvojitý poklep. Zvuk zkušeného střelce. Záměrem bylo vystřelit druhý náboj dřív, než se první dotkne cíle. Potom třetí cíl, nebo možná výstřel pro jistotu do druhého cíle. Nezaměnitelný rytmus. Jako podpis. Slyšitelný podpis někoho, kdo má za sebou stovky hodin střeleckého výcviku. Garber přikývl a vykročil mezi stromy.

„Musí to být Brogan,“ zašeptal Reacher.

McGrath vypadal překvapeně.

„Proč Brogan?“ zeptal se.

Seděli v podřepu, zády opření o dva sousední kmeny, třicet yardů v lese, neviditelní. Hlídka kolem nich přešla a opět si jich nevšimla. McGrath Reacherovi stručně vylíčil celou operaci. Shrnul důležité body pátrání v zasvěcené zkratce jako jeden profesionál druhému. Reacher kladl Úsečné otázky a McGrath na ně krátce odpovídal.

„Čas a vzdálenost,“ řekl Reacher. „To byly klíčové prvky. Podívejte se na to z jejich úhlu pohledu. Nacpali nás do dodávky a ujížděli přímou cestou do Montany. Což činí kolik? Tisíc sedm set mil? Možná tisíc osm set?“

„Nějak tak,“ souhlasil McGrath.

„Brogan není hloupý,“ pokračoval Reacher. „A ví, že hloupý nejste ani vy. Ví, že jste chytrý natolik, abyste věděl, že i on je chytrý. Tak nemohl zahrát vyšetřování do autu. Mohl vás však udržovat v dostatečném odstupu, abyste nestihli zasáhnout. A právě to udělal. Řídil proud informací. Komunikovali oběma směry. Takže v pondělí věděl, že si pronajali dodávku. Ale ještě ve středu vás směroval na ukradená auta. Ztratili jste spoustu času tím omylem v Arizoně. Potom konečně udělal průlom s půjčovnou a analýzou bláta a vypadal jako velký hrdina. Ve skutečnosti vás ale jen zdržoval. Dopřával jim dost času, aby nás sem v klidu dovezli.“

„Ale pravdou pořád zůstává, že nás sem dovedl,“ namítl McGrath. „Sice se zpožděním, ale vystopoval vás.“

„Tím nic neztratil. Jakmile byla Holly bezpečně pod zámkem, hořel nedočkavostí, aby vám sdělil kde. Cíl cesty nikdy nebyl tajemstvím. V tom je ten vtip. Měla být zárukou, abyste nezaútočili. A k tomu jste museli vědět, kde se nachází.“

McGrath zavrčel. Přemýšlel. Stále ještě váhal uvěřit.

„Podplatili ho,“ pokračoval Reacher. „Budete se s tím muset smířit. Mají obrovskou válečnou kořist. Dvacet milionů dolarů v ukradených dluhopisech na doručitele.“

„To přepadení pancéřovaného auta?“ zeptal se McGrath. „V severní Kalifornii? To udělali oni?“

„Chlubí se tím na každém kroku,“ ujistil ho Reacher.

McGrath to v duchu probíral. Zbledl jako stěna. Reacher si toho všiml a přikývl.

„Tak jste to pochopil,“ řekl. „Dovolte mi hádat: Brogan nikdy netrpěl nedostatkem peněz. Nikdy si nestěžoval kvůli platu.“

„Krucinál,“ ulevil si McGrath. „Dva šeky na alimenty každý měsíc, přítelkyně, hedvábná saka a já jsem se nad tím nikdy nezamyslel. Byl jsem jenom rád, že nereptá jako ostatní.“

„Právě teď si vyzvedává další platbu,“ poznamenal Reacher. „A Milosevic je mrtvý nebo někde zavřený.“

McGrath pomalu přikývl.

„A Brogan pracoval v Kalifornii,“ řekl. „Než přešel ke mně. Krucinál, nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Zapadá to do sebe. Brogan byl přesně tím agentem, který šel po Borkenovi. Tvrdil, že v Sacramentu se jim nepodařilo přišít mu to. Říkal, že vyšetřování bylo zmatené. Jak by taky ne, když mu Borken cpal plné hrsti bankovek, aby mu to nepřišili. A ten hajzl si je bral.“

Reacher přikývl. Nic neříkal.

„Krucinál,“ zopakoval McGrath. „Krucinál, krucinál, krucinál. Je to moje chyba.“

Reacher stále nic neříkal. Taktnější bylo mlčet. McGrathovým pocitům rozuměl. Chápal, v jaké se octl situaci. Sám se do podobné situace několikrát v minulosti dostal. Zažil, jak mu do zad přímo mezi lopatky zajel nůž.

„S Broganem si to vyřídím později,“ ozval se McGrath nakonec. „Až osvobodíme Holly. Mluvila o mně? Věděla, že pro ni přijdu? Zmínila se o tom?“

Reacher přikývl.

„Řekla mi, že věří svým lidem,“ odpověděl.

43 KAPITOLA

Poprvé za dvacet let zabil generál Garber člověka. Nechtěl to udělat. Chtěl ho jen omráčit a vzít mu zbraň. Nic víc. Ten muž patřil k vnitřnímu řetězci hlídek. Byly rozestavené v nepravidelných intervalech sto yardů jižně od správní budovy. Garber prokličkoval mezi stromy a prohlédl si je. Nerovnoměrná řada hlídek v čtyřiceti, padesátiyardových rozestupech, dvě na krajnici cesty, ostatní v lese.

Garber si vybral nejbližší hlídku v přímé linii mezi ním a velkou bílou budovou. Musel ji přinutit, aby se pohnula. Potřeboval přímý přístup. A potřeboval zbraň. Tak si vybral hlídku a propracoval se k ní. Z vlhké lesní půdy sebral kámen velikosti pěsti. Obešel hlídku a přiblížil se k ní zezadu.

Nedostatek výcviku mu celý manévr usnadnil. Řetěz hlídek se musí pohybovat. Hlídka musí přecházet po hranici obvodu, který jí byl přidělen. Tak pokryjí celé území a udržují si přehled, jestli sousední hlídku nepřepadli a nesložili na vlhkou zem. Tyhle hlídky se však nehýbaly. Jen stály. Pozorovaly a naslouchaly. Špatná taktika.

Vybraný muž měl na hlavě čapku. Se špatnou kamufláží. Černošedé skvrny. Vhodné do městského prostředí. V lese prosvíceném sluncem však k ničemu. Garber se k němu zezadu přiblížil a rozpřáhl se kamenem. Udeřil ho do zátylku.

Udeřil ho příliš silně. Problém spočívá v tom, že lidé mají různou odolnost. Nedá se odhadnout, jakou sílu do úderu vložit. Není to jako kulečník. Když při kulečníku chcete poslat kouli do díry, víte, jakou silou do ní tágem udeřit. Lebky jsou však různě silné. Některé jsou tvrdé. Lebka tohoto muže tvrdá nebyla. Praskla jako skořápka vajíčka, mícha se přetrhla a muž byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.

„Zatraceně,“ vydechl Garber.

Etická stránka věci ho netrápila. Ani trochu. Po čtyřiceti letech práce s drsnými muži, kteří se dali na nesprávnou cestu, měl v podobných etických otázkách jasno. Dělal si starosti kvůli káňatům. Člověk v bezvědomí je nepřiláká. Mrtví lidé ano. Káňata kroužící nad obětí předávají informaci. Říkají ostatním strážím: jedna z vás je mrtvá.

Tak Garber pozměnil plán. Vzal mrtvé stráži M-16 a zašel dál, než původně chtěl. Dvacet yardů k místu, kde stromy začínaly řídnout. Přecházel ze strany na stranu, až zahlédl kamenitou vyvýšeninu, deset yardů od okraje lesa. Odtud provede další opatrný výpad. Vklouzl za strom a přidřepl si. Sundal pušku a prohlédl si, v jakém je stavu. Znovu ji složil a čekal.

* * *

Harland Webster počtvrté přetočil pásek a znovu se díval. Výbuch růžové mlhy, stráž jde k zemi, druhá stráž se skládá, kamera sebou trhne a zabere celou mýtinu, druhá stráž tiše leží. Potom dlouhá přestávka. Pak Reacherův šílený běh. Reacher odhazuje těla, přetíná provazy a vleče McGratha do bezpečí.

„V Reacherovi jsme se zmýlili,“ pronesl Webster.

Generál Johnson přikývl.

„Kéž by tady Garber ještě byl,“ řekl. „Dlužím mu omluvu.“

„Letadlům dochází palivo,“ oznámil pobočník do ticha.

Johnson znovu přikývl.

„Pošlete jedno zpátky. Teď už dvě nepotřebujeme. Ať se vystřídají.“

Pobočník zavolal na Petersonovu základnu a za tři minuty tři ze šesti obrazovek v náklaďáku potemněly, jak se vnější letadlo oddělilo a zamířilo na jih. Vnitřní letadlo rozšířilo rádius a zaměřilo kameru na celou oblast. Záběr mýtiny se scvrkl o čtvrtinu a do pravého dolního rohu obrazovky vplula bílá správní budova. Na třech obrazovkách zářily tři totožné záběry, každý pro jednoho z nich. Naklonili se na židlích a dívali se. Rádio ve Websterově kapse zapraskalo.

„Webstere?“ ozval se Borkenův hlas. „Jste tam?“

„Ano,“ odpověděl Webster.

„Co je s tím letadlem?“ zeptal se Borken. „Ztratili jste zájem nebo co?“

Webster se na vteřinu zamyslel, jak o tom ví. Potom si vzpomněl na bílé čáry. Hovořily na obloze jasnou řečí.

„Kdo to je?“ zeptal se. „Brogan nebo Milosevic?“

„Co je s tím letadlem?“ odpověděl Borken otázkou.

„Dochází mu palivo,“ vysvětlil Webster. „Až natankuje, zase se vrátí.“

Následovalo ticho. Potom Borken opět promluvil.

„Dobře.“

„Tak kdo to je?“ zeptal se Webster znovu. „Brogan nebo Milosevic?“

Rádio však ztichlo. Vypnul ho a zachytil Johnsonův pohled. Johnson měl v obličeji vepsáno: ukázalo se, že voják zůstal na správné straně a zradil agent Úřadu. Webster pokrčil rameny. Pokusil se zatvářit žalostně. Pokusil se mu sdělit: nikdo není neomylný. Johnsonův obličej však říkal: měl jste to vědět.

„Je to v tuhle chvíli důležité?“ ozval se pobočník. „Jestli Brogan nebo Milosevic? Ten na správné straně si pořád myslí, že Reacher je jeho nepřítel. Zrádce ví, že Reacher je jeho nepřítel.“

Webster odvrátil pohled. Otočil se zpátky k řadě obrazovek.

Borken zastrčil rádio do kapsy své černé uniformy. Poklepával prsty o soudcovskou lavici. Díval se na lidi, kteří se dívali na něj.

„Jedna kamera stačí,“ rozhodl. „Jasně,“ souhlasil Milosevic. „Jedna úplně stačí.“

„Nepotřebujeme, aby nás teď někdo rušil,“ řekl Borken. „Tak než se pustíme do něčeho dalšího, ukřižujeme Reachera.“

Milosevic se kolem sebe nervózně rozhlédl.

„Na mne se nedívejte,“ vyhrkl. „Já zůstávám tady. Nechci nic jiného než svoje peníze.“

Borken se na něj díval. Stále zamyšleně.

„Víte, jak se chytá tygr?“ zeptal se. „Nebo leopard nebo jiná šelma? V džungli?“

„Prosím?“ nechápal Milosevic.

„Reacher osvobodil McGratha,“ připomenul Borken. „Takže určitě bude chtít osvobodit i vašeho kamaráda Brogana.“

* * *

Generál Garber zaslechl rozruch a odvážil se posunout o několik yardů dopředu. Proplížil se na místo, kde se stromy vytrácely a přikrčil se. Naklonil se doleva, aby měl lepší výhled. Správní budova stála přímo před ním nahoře ve svahu. Jižní stěnu měl proti sobě, ale spodek průčelí vůči němu svíral ostrý úhel. Viděl na hlavní vchod. Na schodiště. Vyšla skupinka lidí. Šest mužů. Na každé straně jedna stráž, ve střehu, rozhlížející se kolem, pušky namířené. Zbývající čtyři někoho nesli, roztaženého, obličejem dolů. Drželi ho za zápěstí a kotníky. Byl to muž. Garber to poznal podle hlasu. Kopal, házel sebou a ječel. Byl to Brogan.

Garber ztuhl. Věděl, co se stalo s Jacksonem. Řekl mu to McGrath. Pozvedl pušku. Namířil na stráž na bližší straně. Sledoval její pohyb. Potom koutkem oka přejel zbývajících pět. Pomyslel na hlídku za sebou. Ušklíbl se a sklonil pušku. Nepříznivý poměr sil. Měl jedno pravidlo: drž se svého úkolu. Řídil se jím čtyřicet let. A jeho úkolem bylo dostat Holly Johnsonovou živou. Odkradl se zpátky do lesa a proklouzl mezi hlídkami.

Posádka chinooku se vyhrabala z trosek vrtulníku a odpotácela se do lesa. Mysleli si, že míří na jih, byli ale tak dezorientovaní, že vyrazili na sever. Aniž by o tom věděli, prošli řetězem stráží a narazili na tříhvězdičkového generála opřeného zády o borovici. Generál je stáhl k zemi a přikázal jim, aby se schovali. Nic neříkali a naslouchali vřískotu vytrácejícímu se za zbořeným krajským úřadem.

* * *

Reacher s McGrathem ho zaslechli o minutu později. Nejprve jen slabě, hluboko v lese nalevo. Potom stále hlasitěji. Přesunuli se k mezeře mezi baráky, odkud viděli přes Baštu na ústí stezky. Nacházeli se deset stop v lese, dostatečně daleko, aby zůstali ve skrytu a dost blízko, aby viděli, co se děje.

Do sluneční záře vyrazily dvě hlídky. Potom další čtyři muži, dva a dva vedle sebe, pušky přehozené přes rameno, v rukou nějaké těžké břemeno. Břemeno, které kopalo, házelo sebou a ječelo.

„Panebože,“ vydechl McGrath. „To je Brogan.“

Reacher se dlouhou dobu jen díval. Mlčky. Potom přikývl.

„Mýlil jsem se,“ řekl. „Zrádce je Milosevic.“

McGrath odjistil s cvaknutím glock.

„Počkejte,“ šeptl Reacher.

Vykročil doprava a pokynul McGrathovi, aby ho následoval. Drželi se v lese a postupovali společně se šesti strážemi nesoucími Brogana přes mýtinu. Stráže šly pomalu a Brogan ječel stále hlasitěji. Vyhnuly se mrtvým tělům, stanovým kolíkům, uřezaným provazům a pokračovaly dál.

„Jdou do kárného baráku,“ šeptl Reacher.

Ztratili se jim z dohledu na stezce vedoucí lesem na druhou mýtinu. Vřískot však stále slyšeli. Zněl, jako by Brogan přesně věděl, co ho čeká. McGrath si vzpomněl na Borkenův popis v rádiu. Reacher si vzpomněl, jak pohřbíval Jacksonovo zohavené tělo.

Odvážili se přiblížit k druhé mýtině. Viděli, jak stráže zamířily k baráku bez oken a zastavily se u dveří. Hlídky po stranách se otočily a jistily puškami okolí. Stráž svírající Broganovo zápěstí zašátrala volnou rukou v kapse a vytáhla klíč. Brogan volal o pomoc. Žádal o milosrdenství. Stráž odemkla dveře. Otevřela je. Překvapeně se zastavila na prahu a vykřikla.

Ze dveří vyrazil Joseph Ray. Stále nahý, oblečení zmuchlané v náručí. Zaschlou krev na obličeji jako masku. Bosýma nohama poskakoval a tančil na kamenech. Šest stráží pozorovalo, jak prchá.

„Kdo byl, sakra, tohle?“ vydechl McGrath.

„Jenom jeden blbec,“ šeptl Reacher v odpověď.

Brogana hodili na zem. Potom ho vytáhli za límec na nohy. Divoce se kolem sebe rozhlížel a ječel. Reacher mu viděl do obličeje, smrtelně bílého a vyděšeného, ústa široce rozevřená. Šest stráží ho postrčilo dovnitř. Vešly za ním. Dveře se zavřely.. McGrath s Reacherem se posunuli dopředu. Slyšeli vřískání a tupé údery těla o zeď. Tyto zvuky trvaly několik minut. Potom zmlkly. Dveře se otevřely. Vyšlo šest stráží. Smály se a oprašovaly si ruce. Poslední se ještě rychle vrátila zasadit Broganovi kopanec na rozloučenou. Reacher slyšel, jak rána dopadla a Brogan zavřískl. Potom stráž zamkla dveře a pospíchala za ostatními. Přešly s křupáním přes kamínky a zmizely. Mýtina se ponořila do ticha.

Holly překulhala přes zvýšenou podlahu ke dveřím. Položila na ně ucho a poslouchala. Všude ticho. Žádný zvuk. Odkulhala zpátky k matraci a popadla náhradní vojenské kalhoty. Uvolnila zuby švy. Tahala tak dlouho, až se jí podařilo oddělit přední díl jedné nohavice. Získala tak pruh látky třicet palců dlouhý a šest palců široký. Odnesla ho do koupelny a napustila do umyvadla horkou vodu. Ponořila do ní látku. Potom si svlékla kalhoty. Vyždímala mokré plátno a co nejpevněji si ho ovázala kolem kolene. Natáhla si kalhoty. Doufala, že se mokrý horký pruh látky při usychání srazí. Zejí stáhne koleno. To byl první krok jejího plánu. Znehybnělé koleno ji nebude tolik bolet.

Potom udělala to, co si nacvičila. Stáhla z hole gumovou botičku. Zarazila kovový konec hole do dlaždičky ve sprše. Dlaždička se roztříštila. Otočila hůl a koncem loketní opěrky uvolnila střepy ze zdi. Vybrala si dva. Trojúhelníkové s ostrou špičkou. Hranou loketní opěrky ze špiček odškrabala omítku. Lesklý bílý povrch jako čepel nože nechala nedotčený.

Zasunula si své zbraně každou do jedné kapsy. Zatáhla závěs u sprchy, aby skryla škodu. Navlékla botičku zpátky na hůl. Odkulhala k matraci, posadila se a čekala.

* * *

Nevýhodou jen jedné kamery bylo, že musela zůstat nastavená na široký záběr. Byla to jediná možnost, jak pokrýt celou oblast. Podrobnosti se daly na obrazovce hůř rozlišit. Skupina mužů s břemenem vypadala jako velký hmyz lezoucí přes sklo.

„Je to Brogan?“ zeptal se Webster nahlas.

Pobočník přetočil video zpátky a podíval se ještě jednou.

„Nesou ho obličejem dolů,“ odpověděl. „Těžko říct.“

Zastavil obraz a digitálním manipulátorem ho zvětšil. Joystickem posunul roztaženou postavu do středu obrazovky. Přibližoval ji tak dlouho, až se rozostřila.

„Těžko říct,“ zopakoval. „Jeden z nich je to určitě.“

„Myslím, že je to Brogan,“ řekl Webster.

Johnson se soustředěně zadíval. Palcem a ukazováčkem si postavu změřil, od hlavy k patám.

„Jak je vysoký?“ zeptal se.

* * *

„Jak je vysoký?“ zeptal se Reacher z čista jasna.

„Prosím?“ odtušil McGrath překvapeně.

Reacher stál za McGrathem v lese a díval se na kárný barák. Prohlížel si přední stěnu. Stěna měla zhruba dvanáct stop na šířku a osm stop na výšku. Zprava doleva deska dvě stopy široká, potom dveře, na šířku třicet palců, zavěšené na pantech vpravo, na levé straně klika. Druhou stranu tvořila deska přibližně sedm a půl stopy široká.

„Jak je vysoký?“ zopakoval Reacher otázku.

„Kristepane, copak na tom záleží?“ namítl McGrath.

„Řekl bych, že ano,“ odtušil Reacher.

McGrath se otočil a zíral na něj.

„Pět stop, devět palců, možná deset,“ odpověděl. „Žádný obr.“

Obložení bylo z vodorovných prken osm na čtyři palce přitlučených na rám. Uprostřed probíhala spára. Podlaha byla nejspíš ze tříčtvrteční desky položené na trámcích dvakrát čtyři palce. Proto začínala téměř pět palců nad okrajem vnějšího obložení. Zhruba palec a půl pod prahem dveří.

„Hubený?“ zeptal se Reacher.

McGrath na něj stále zíral.

„Řekl bych tak běžný průměr,“ odpověděl.

Reacher přikývl. Vnitřní stěny budou z prken dvakrát čtyři palce obložených zevnitř a zvenčí překližkou. Celkem pět a půl palce silné, možná míň, pokud jsou vnitřní prkna tenčí. Vnitřní stěna bude pět stop od vnější hrany stěny a podlaha leží pět stop od země.

„Levák, nebo pravák?“ zeptal se Reacher.

„Mluvte ke mně,“ sykl McGrath.

„Pravák, nebo levák?“ zopakoval Reacher.

„Pravák,“ odpověděl McGrath.“

Prkna dvakrát čtyři budou na šestnáctipalcových nosnících. To byl standardní rozměr. Ale vnější hranu baráku dělily od pravé strany dveří jen dvě stopy. Dvě stopy minus pět palců tloušťky stěny dávalo devatenáct palců. Uprostřed tohoto rozpětí bude pravděpodobně trám dva palce na čtyři. Pokud se na něj nevykašlal, což by nebyl problém. Stěna bude vycpaná skelnou vatou kvůli izolaci.

„Ustupte dozadu,“ zašeptal Reacher.

„Proč?“ podivil se McGrath.

„Prostě to udělejte,“ přikázal Reacher.

McGrath ustoupil. Reacher se zahleděl na místo deset palců od konce baráku a pět stop od země. Posunul se doleva a opřel se ramenem o strom. Pozvedl M-16 a zamířil.

„Co to, sakra, děláte?“ syknul McGrath.

Reacher neodpověděl. Jen počkal jeden úder srdce a vystřelil. Puška zapraštěla a kulka prolétla stěnou vzdálenou sto yardů. Deset palců od rohu, pět stop od země.

„Co to, sakra, děláte?“ zasyčel McGrath znovu.

Reacher ho jen popadl za paži a odtáhl ho hlouběji do lesa. Dovedl ho kousek na sever a čekal. Staly se dvě věci. Šest stráží vběhlo na mýtinu. A dveře kárného baráku se otevřely. Objevil se v nich Brogan. Pravá paže mu bezmocně visela. Pravé rameno měl roztříštěné a stříkala z něj krev. V pravé ruce držel úřední osmatřicítku. Kohoutek natažený. Prst na spoušti.

Reacher přepnul M-16 na dávkovací palbu. Vypálil pět dávek o třech nábojích do země přes prostředek mýtiny. Stráže se otočily, jako by narazily na neviditelnou stěnu nebo skalní útes. Rozběhly se k lesu. Brogan vyšel z baráku. Stál ve slunečním světle a snažil se pozvednout revolver. Paže ho neposlechla. Zůstala bezvládně viset.

„Past,“ vysvětlil Reacher. „Mysleli si, že ho přijdu vysvobodit. Čekal s připravenou zbraní za dveřmi. Věděl jsem, že zrádcem je on. Na chvíli mě však zmátli.“

McGrath pomalu přikývl. Díval se na úřední osmatřicítku v Broganově ruce. Vzpomněl si, jak mu jeho vlastní vzali. Pozvedl glock a opřel si zápěstí o strom. Namířil.

„Zapomeňte na to,“ doporučil mu Reacher.

McGrath nespustil pohled z Brogana a zavrtěl hlavou.

„Nezapomenu na to,“ odpověděl tiše. „Ten hajzl prodal Holly.“

„Měl jsem na mysli glock,“ vysvětlil Reacher. „Stojí sto yardů daleko. S glockem nic nezmůžete. Odtud byste měl štěstí, kdybyste se vůbec trefil do baráku.“

McGrath sklonil glock a Reacher mu podal M-16. Se zájmem sledoval, jak McGrath míří.

„Kam?“ zeptal se ho.

„Do prsou,“ odpověděl McGrath.

Reacher přikývl.

„Prsa jsou v pořádku,“ odsouhlasil.

McGrath se uklidnil a vystřelil. Docela dobrý zásah, ale ne dokonalý. Puška byla stále nastavená na dávky a vyšly z ní tři střely. První zasáhla Brogana do levé půlky čela, druhé letěly příliš vysoko a zaryly se do rámu dveří. Dobré, ale ne dokonalé. Svému účelu však posloužily. Brogan se zhroutil jako loutka, které přestřihli provázky. Jenom se složil na zem, přímo přede dveřmi. Reacher si vzal M-16 a kropil okraj mýtiny tak dlouho, dokud nebyl zásobník prázdný. Znovu nabil a vrátil McGrathovi glock. Kývnutím ho vyzval, aby ho následoval východním směrem. Otočili se a vrazili do Josepha Raye. Byl neozbrojený a polonahý. Obličej se zaschlou krví vypadal jako natřený hnědou barvou.

Zápasil s knoflíky košile. Nedařilo se mu je zastrčit do správných dírek.

„Ženy a děti zemřou,“ vyhrkl.

„Zbývá ještě hodina, Joe,“ odpověděl mu Reacher. „Rozhlaste, že kdo chce zůstat naživu, musí utéct do hor.“

Joseph Ray jen zavrtěl hlavou.

„To nejde. Máme se shromáždit na apelplacu. Tak zní rozkaz. Počkat tam na Beaua.“

„Beau nepřijde,“ ujistil ho Reacher.

Ray znovu zavrtěl hlavou.

„Přijde. Beaua nemáte šanci porazit. Je nepřemožitelný. Musíme na něj počkat. Řekne nám, co máme dělat.“

„Uteč, Joe,“ naléhal Reacher. „Panebože, popadni své děti a uteč.“

„Beau rozkázal, že musíme zůstat tady. ‚Buď vychutnat plody vítězství, nebo přijmout následek porážky.‘“

Reacher na něj jen zíral. Rayovy oči svítily. Zuby se mu zableskly v krátkém vzdorovitém úsměvu. Potom sklonil hlavu a rozběhl se pryč.

„Ženy a děti zemřou?“ zopakoval McGrath.

„Borkenova propaganda,“ vysvětlil Reacher. „Všechny je přesvědčil, že hromadná sebevražda bude trestem za porážku.“

„A oni se nebrání?“ nechápal McGrath.

„Má nad nimi absolutní moc. Takovou, jakou si nedokážete představit.“

„Nechci je porazit,“ namítl McGrath. „V tuto chvíli nechci nic jiného než osvobodit Holly.“

„To je to samé,“ prohlásil Reacher.

V tichosti procházeli lesem směrem k Baště.

„Jak jste to věděl?“ zeptal se. „O Broganovi?“

Reacher pokrčil rameny.

„Prostě jsem to poznal. Nejspíš podle jeho obličeje. Nejraději mlátí lidi do obličeje. Broganův obličej byl netknutý. Viděl jsem ho. Žádné poranění, žádná krev. Dovtípil jsem se, že něco nesedí. Normálně by ho trochu zpracovali. Jako když chytili vás. Patřil ale k nim, tak ho přivítali potřesením ruky.“

McGrath přikývl. Ohmatal si nos.

„Co kdybyste se býval zmýlil?“ zeptal se.

„Kdybych se zmýlil, nestál by připravený za dveřmi. Ležel by na podlaze s přelámanými žebry, protože všechny ty rány, co jsme slyšeli, by byly skutečné.“

McGrath znovu přikývl.

„A všechno to vřískání,“ pokračoval Reacher. „Šli pěkně pomalu a Brogan ječel, jako by ho na nože brali. Chtěli přilákat mou pozornost.“

„Na to jsou odborníci,“ souhlasil McGrath. „Webster si kvůli tomu láme hlavu. Nechápe, proč na sebe chce Borken připoutat takovou pozornost a žene celou záležitost dál, než by bylo nutné.“

Nacházeli se v lese. Na půli cesty mezi mýtinou a Baštou. Reacher se zastavil. Jako by do něj udeřil blesk. Rukama si přikryl ústa. Tiše tam stál a zdálo se, že zapomněl dýchat.

„Panebože, vím, proč to dělá,“ zaúpěl. ‚Je to past.“

„Prosím?“ zeptal se McGrath.

„Mám zlé tušení,“ řekl Reacher.

„Jaké tušení?“ vyhrkl McGrath.

„Borken. Něco tady nehraje. Jeho záměry. Udeřit jako první. Ale kde je Stevie? Víte co? Myslím si, že se chystají ke dvěma prvním úderům. Tady a někde jinde. Překvapivý útok. Jako Pearl Harbour. Jak to stojí v těch jeho zatracených knihách o válečnictví. Proto žene všechno tak daleko. Holly, hromadná sebevražda. Chce veškerou pozornost soustředit sem.“

44 KAPITOLA

Když pro Holly přišli, stála vzpřímená čelem ke dveřím. Látka na koleni začala schnout a srážet se. Proto musela stát, protože by už koleno neohnula. A chtěla stát, protože tak to bylo nejlepší.

Zaslechla kroky v hale. Slyšela, jak stoupají do schodů. Dva muži, odhadovala. Slyšela, jak se zastavili přede dveřmi. Do zámku zajel klíč a otočil se. Mrkla a zhluboka se nadechla. Dveře se otevřely. Vešli dva muži. Dvě pušky. Stála vzpřímená a dívala se na ně. Jeden vykročil dopředu.

„Ven, děvko,“ zavelel.

Sevřela hůl. Ztěžka se o ni opřela a kulhala ke dveřím. Pomalu, protože nechtěla, aby si někdo všiml, že se může pohybovat lépe, než si myslí. Než si uvědomí, že je ozbrojená a nebezpečná.

„Vykládal jsem si to všechno špatně,“ povzdechl si Reacher. „Proč?“ zeptal se McGrath zprudka.

„Protože jsem neviděl Stevieho,“ odpověděl Reacher. „Od dnešního rána. Stevie tady není. Odjel někam jinam.“

„Reachere, nechápu, o čem mluvíte,“ namítl McGrath.

Reacher potřásl hlavou, jako by ji chtěl pročistit a uspořádat si myšlenky. Vyrazil ostrým tempem lesem na východ. Za běhu tiše, ale naléhavě mluvil.

„Mýlil jsem se. Borken říkal, že zasadí první úder. Proti systému. Myslel jsem si, že mluví o prohlášení nezávislosti. Myslel jsem si, že to je ten první úder. Prohlášení a boj na obranu území. Myslel jsem si, že o víc nejde. Chystají ale ještě něco jiného. Někde jinde. Dělají dvě věci najednou. Současně.“

„O čem to mluvíte?“ stále nerozuměl McGrath.

„Pozornost,“ odtušil Reacher. „Prohlášením nezávislosti soustředili pozornost do Montany.“

„To ano,“ souhlasil McGrath. „Chtěli aby to sledovala CNN a Spojené národy. To už je hodně pozornosti.“

„Obrácené ale nesprávným směrem. Borken má plnou knihovnu teoretických knih, které nabádají nedělat to, co se od vás čeká. Jedna police je jen o Pearl Harbour. A slyšel jsem, co říkal v dole. Když si přišel pro raketový odpalovač. Byl s ním Fowler. Borken Fowlerovi řekl, že dneska večer bude toto místo hodně nízko na seznamu priorit. Takže chystají ještě něco jinde. Něco jiného, možná většího. Dvě rány proti systému.“

„Ale co?“ zeptal se McGrath. „A kde? Někde blízko?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Nejspíš hodně daleko. Jako to bylo s Pearl Harbour. Snaží se zasadit smrtelnou ránu někde daleko odsud. Protože rozhodující roli hraje čas. Mají to všechno zkoordinované.“

McGrath na něj zíral.

„Dobře si to naplánovali,“ pokračoval Reacher. „Veškerá pozornost se obrátí sem. Nezávislost. To, co se chystali provést vám. Pomalu vás zabít před běžícími kamerami. Hrozí masovou sebevraždou. Ženy a děti mají zemřít. Obléhání, při kterém je v sázce spousta životů. Takže nikdo se nebude dívat nikam jinam. Borken je chytřejší, než jsem si myslel. Dvě rány, které se navzájem kryjí. Všichni budou sledovat, co se děje tady, potom se stane něco velkého někde jinde, veškerá pozornost se obrátí tam a on si tady zatím zkonsoliduje svůj nový stát.“

„Ale kde se to má, prokristapána, stát?“ zaúpěl McGrath. „A co to má být?“

Reacher se zastavil a potřásl hlavou.

„To je právě to, co nevím.“

Potom ztuhnul. Ozvalo se zapraskání a z borovicové houštiny vyrazilo přímo proti nim šest stráží. V rukou držely M-16, na opascích se jim houpaly granáty a v obličejích se jim zračilo překvapení a radost.

* * *

Borken nasadil všechny volné muže na pátrání po Reacherovi kromě dvou, kteří měli na starosti Holly. Slyšel, jak scházejí po schodech ve správní budově. Vytáhl z kapsy rádio a otevřel ho. Vysunul krátkou anténu a zmáčkl tlačítko.

„Webstere?“ štěknul. „Dobře se dívejte. Za minutu se opět ozvu.“

Na odpověď nepočkal. Jenom vypnul rádio a otočil se za zvukem kroků vycházejících z budovy.

* * *

Garber se nacházel sedmdesát pět yardů na jihu a viděl je vyjít ze dveří a scházet po schodech. Už předtím opustil kryt lesa. Popošel dopředu a skrčil se za kamenitý pahorek. Počítal s tím, že je v poměrném bezpečí, když získal posilu. Posádka chinooku byla třicet yardů za ním, dost daleko od sebe, dobře ukrytá a poučená, aby zavolala, kdyby se někdo přiblížil zezadu. Tak Garber klidně seděl a díval se nahoru do svahu na velkou bílou budovu.

Na schodech uviděl dva ozbrojené, vousaté muže. Vlekli menší postavu s holí. Záplava tmavých vlasů, čisté zelené maskáče. Holly Johnsonová. Nikdy před tím ji neviděl. Jen na fotografiích, které mu ukázali agenti Úřadu. Ty fotografie jí křivdily. Dokonce i ze vzdálenosti sedmdesáti pěti yardů cítil sílu jejího charakteru. Vyzařovala z ní nezničitelná energie. Zachytil ji a přitáhl si pušku.

* * *

M-16 v Reacherových rukách pocházela z roku 1987 a vyrobila ji firma Colt Firearms Company v Hartfordu v Connecticutu. Verze A2. Hlavní změnou bylo, že nestřílela samočinně, ale v dávkách. Spoušť se po každé dávce tří nábojů z ekonomických důvodů opět zamkla. Cílem bylo šetřit municí.

Šest cílů, na každý tři náboje z nového zásobníku, celkem osmnáct kulek a šest stisknutí spouště. Každá dávka tří nábojů trvá pětinu sekundy, takže celá série dávek by netrvala déle než jednu a pětinu vteřiny. Čas zabíralo nové a nové tisknutí spouště. Reacher jím ztratil tolik času, že po skolení čtvrté stráže mu začalo jít o život. Nemířil. Jen opisoval nahodilý půlkruh zleva doprava do těl stojících těsně vedle sebe před ním. Pušky protivníků se jako na povel zvedly. Čtvrtá stráž to až nahoru nestihla. Ale pátá a šestá už držely pušky v okamžiku, kdy šla čtvrtá k zemi, vodorovné, dvě a čtvrt vteřiny od začátku série.

Tak to Reacher risknul. Byl to instinktivní hazard, pro který se rozhodnete tak rychle, že nazvat ho rozhodnutím ve zlomku vteřiny, by znamenalo hrubě podcenit rychlost, s jakou jste k němu dospěli. Přeskočil hlavní přímo k šesté stráži, naprosto jistý, že McGrath složí pátou stráž glockem. Instinktivní hazard založený jen a pouze na pocitu, jak moc je ten chlap podobný jiným lidem, kteří si v minulosti zasloužili vaši důvěru.

Hluché prásknutí glocku se ztratilo v zarachocení M-16, ale pátá stráž se složila zároveň se šestou. Reacher s McGrathem se vmáčkli bokem do houštiny a přitiskli se k zemi. V náhlém tichu se dívali na korditový dým vlnící se v pruzích slunečního světla. Žádný pohyb. Nikdo, kdo by přežil. McGrath si zhluboka povzdechl a natáhl vleže ruku. Reacher se otočil a potřásl s ní.

„Na starého páprdu jste docela dobrý,“ pochválil ho.

„Díky tomu jsem se taky dožil věku starého páprdy,“ odtušil McGrath.

Pomalu se postavili a zamířili hlouběji do lesa. Zaslechli, jak se k nim blíží další lidé. Od severozápadu se od Bašty valil proud lidí. McGrath znovu pozvedl glock a Reacher přecvakl M-16 zpátky na jednotlivé výstřely. Zbylo mu dvanáct nábojů. I přes úsporné opatření A2 jich ztratil příliš mnoho. Potom zahlédli mezi stromy ženy. Zeny a děti. S některými šli muži. Rodiny. Pochodovali v dvojstupech. Reacher zahlédl Josepha Raye, vedle něho ženu a před nimi dva apatické chlapce. Zahlédl ženu z kuchyně a vedle ní muže. Před nimi tupě kráčely tři děti.

„Kam jdou?“ zeptal se šeptem McGrath.

„Na apelplac,“ vysvětlil Reacher. „Přikázal jim to Borken.“

„Proč prostě neutečou?“ podivil se McGrath.

Reacher pokrčil rameny a nic neříkal. Nenapadalo ho žádné vysvětlení. Stál ve skrytu a pozoroval prázdné obličeje, které kolem něj procházely lesem postříkaným tečkami slunce. Potom se dotkl McGrathovy paže a rozběhli se mezi stromy. Z lesa vyšli za jídelnou. Reacher se opatrně rozhlédl kolem sebe. Natáhl se a chytil se za přečnívající konec střechy. Položil nohu na okenní římsu a vyhoupl se nahoru. Vylezl po zkosené střeše k lesklému kovovému komínu a opřel se o něj. Pozvedl Ukořistěný dalekohled a zaměřil ho na jihovýchod dolů k městu. Pomyslel si: tady zatím všechno v pořádku, co se ale děje jinde? A kde?

Počítač dokázal nejlépe ovládat generálův pobočník; buď proto, že měl největší zkušenost, nebo že byl mladší. Pomocí gumových knoflíků a joysticku zaměřil místo před schody do správní budovy. Potom záběr nepatrně oddálil, aby také viděli okolí. Na pravé straně obrazovky se objevila západní strana správní budovy a na levé straně východní strana zbořeného krajského úřadu. Mezi nimi ležely dva trávníky, jeden zanedbaný a zarostlý, druhý ještě poměrně zachovalý. Prostředkem obrazu probíhala vertikálně cesta, jako na mapě. Džíp, kterým přivezli McGratha, stál pořád tam, kde z něj vystoupili. Pobočník podle něj zkontroloval zaostření. Džíp se vyloupl jasně a ostře. Vozidlo z armádních zásob. Bílá písmena přetřená. Viděli odklopené přední sklo, plátěné pouzdro na mapy, kanystr na benzín a lopatku s krátkým držadlem připevněnou vzadu.

Viděli, jak dva muži přivádějí Holly. Z pohledu seshora tvořili dokonalou diagonální přímku s Holly ve středu, jako trojka na kostce. Vyvedli ji ven a čekali. Potom se na schodech objevila obrovská postava. Borken. Sešel dolů a postavil se na silnici. Vzhlédl nahoru. Přímo do kamery neviditelné sedm mil nad jeho hlavou. Díval se a zamával. Vztyčil pravačku. Držel v ní černou zbraň. Potom pohled sklopil a hrál si s něčím v levačce. Pozvedl ji k uchu. Rádio na stole před Websterem zapraskalo.

„Ano?“ řekl.

Viděli, jak Borken opět mává do kamery.

„Vidíte mě?“ zeptal se.

„Vidíme,“ odpověděl Webster tiše.

„Vidíte tohle?“ zeptal se Borken.

Opět zvedl zbraň. Generálův pobočník ji přiblížil. Obrazovku naplnila Borkenova odulost. Růžový obličej zvednutý k obloze, černá pistole vysoko vztyčená.

„Vidíme,“ potvrdil Webster.

Pobočník oddálil obraz a Borken opět nabyl normálních proporcí.

„Sig-Sauer P226,“ oznámil Borken. „Znáte tu zbraň?“

Webster zaváhal. Rozhlédl se kolem.

„Ano,“ odpověděl.

„Devítimilimetr,“ poučoval Borken. „V zásobníku patnáct nábojů.“

„Proč nám to říkáte?“ zeptal se Webster.

Borken se rozesmál. Tak hlasitě, že Webstera zabolelo v uchu.

„Čas na trochu střeleckého cvičení,“ oznámil Borken. „Schválně jestli uhodnete, kdo bude cíl?“

Viděli, jak stráže přistoupily k Holly. Potom zahlédli, jak pozvedla hůl. Oběma rukama ji napřáhla před sebe. Zarazila ji prvnímu muži prudce do břicha. Otočila se a druhého zasáhla do hlavy. Hůl však byla z lehkého hliníku. Nic nevážila. Upustila ji a zajela rukama do kapes. V každé dlani něco držela. Cosi, co se na slunci lesklo a odráželo sluneční paprsky. Vykročila dopředu a divoce se rozmáchla proti obličeji před sebou. Poskakovala, otáčela se a bodala svou lesknoucí se zbraní.

Pobočník s trhnutím přiblížil obraz. První muž ležel na zemi a svíral si hrdlo a obličej. Mezi prsty mu protékala krev. Holly se otáčela v rychlých kruzích na znehybnělé noze, zdravou uskakovala dopředu a dozadu a sekala do vzduchu jako panter v kleci. Webster slyšel ve sluchátku zrychlený dech a lapání po vzduchu. Slyšel výkřiky a jekot. Zíral na obrazovku a v duchu se modlil: běž, Holly doleva, běž k džípu.

Otočila se však doprava. Napřáhla levačku a pravačku držela nízko jako boxer. Vrhla se na druhého muže. Ten pozvedl pušku, ale příčně, v zoufalé snaze odrazit její úder. Vystrčil pušku dopředu a Hollyino zápěstí Zapraštělo o hlaveň. Zbraň jí vylétla z ruky. Kopla pod pušku a zasáhla ho zprudka do slabin. Muž se zapotácel a složil k zemi. Vrhla se k Borkenovi. Rozmáchla se rukou v divokém blýskavém oblouku. Webster zaslechl výkřik. Kamera zachytila Borkena, jak uhýbá a Holly, jak se otáčí za ním.

První muž však byl již opět na nohou a běžel za ní. Na okamžik zaváhal. Potom se rozehnal puškou jako baseballovou pálkou. Zasáhl ji pažbou do zátylku. Holly ochabla. Jen její noha zůstala napnutá. Padla přes ni jako přes závoru a rozplácla se Borkenovi k nohám.

* * *

Dvě postavy na zemi. Jednou z nich je Holly. Reacher zaměřil dalekohled a díval se na ni. Dvě stále stály. Voják s puškou a Borken s pistolí a rádiem. V těsném hloučku tisíc dvě stě yardů jihovýchodně od něj a tři sta yardů pod ním. Díval se na nehybnou Holly na zemi. Chtěl ji. Miloval ji pro její odvahu. Dvě ozbrojené stráže a Borken a ona se odvážila zaútočit. Neměla naději, přesto to udělala. Sklonil dalekohled a objal nohama komín. Jako by jel na kovovém koni. Komín byl teplý. Horní polovinu těla tiskl na sklon střechy. Hlava a ramena mu jen nepatrně přečnívaly přes hřeben. Opět pozvedl dalekohled, zatajil dech a čekal.

* * *

Viděl, jak Borken vzrušeně gestikuluje a zraněný muž se zvedá a přidává se k tomu, který udeřil Holly. Viděl, jak jí drží ruce za zády a zvedají ji na nohy. Hlava jí visela dolů. Jednu nohu měla pokrčenou, druhou napjatou. Opřeli ji o ztuhlou nohu a zarazili se. Borken jim pokynul, aby pokračovali. Odvlekli ji přes cestu. Potom se ve sluchátku ozval Borkenův hlas, hlasitý a zadýchaný.

„Zábava skončila,“ řekl. „Dejte mi jejího taťku.“

Webster podal rádio Johnsonovi. Ten na něj jen zíral. Potom ho pozvedl k uchu.

„Cokoliv chcete,“ vydechl. „Naprosto cokoliv. Jen jí neubližujte.“

Borken se zasmál. Nahlas a s úlevou.

„Takový přístup se mi líbí,“ zajásal. „Teď se dívejte.“

* * *

Stráže vyvlekly Holly na pahorek před pobořeným krajským úřadem. Dotáhly ji k pahýlu mrtvého stromu. Otočily ji a přitiskly zády na kmen. Paže jí obtočily kolem něj. Pozvedla hlavu. Omámeně s ní zatřásla. Jedna stráž jí držela zápěstí a druhá s čímsi zápolila. Pouta. Spoutali jí zápěstí za stromem. Potom ustoupili a vrátili se k Borkenovi. Holly se zapotácela a sjela po pahýlu na zem. Vzepřela se zády a znovu se postavila. Potřásala hlavou a rozhlížela se.

„Střelecké cvičení,“ oznámil Borken do rádia.

Johnsonův pobočník otočil knoflíkem a přiblížil obraz. Borken se pohnul. Ušel asi třicet yardů na jih a otočil se, sig-sauer skloněný k zemi, rádio u obličeje.

„Začínáme,“ sdělil.

Natočil se bokem a zvedl paži. Držel ji v dokonalé přímce, ramena jako duelant ve starém filmu. Sklonil hlaveň a vystřelil. Pistole tiše kopla a tři stopy od místa, kde Holly stála, vyrazil ze země obláček prachu.

Borken se opět zasmál.

„Špatný výstřel. Potřebuji cvičit. Možná bude chvíli trvat, než se přiblížím. Mám ale ještě čtrnáct nábojů.“

Znovu vystřelil. Obláček prachu ze země. Tři stopy na druhé straně kmenu.

„Ještě třináct nábojů,“ oznámil Borken. „Řekl bych, že je vám jasné, že jako první přijde na řadu CNN. Zavolejte jim a sdělte, o co tady jde. Jako oficiální prohlášení. Webster vás podpoří. Potom ať se se mnou spojí tímhle rádiem. Když mi nechcete poskytnou faxovou linku, budu komunikovat přímo.“

„Jste blázen,“ řekl mu Johnson.

„Jestli je tady někdo blázen, pak jste to vy,“ odvětil Borken. „Jsem historickou silou. Nikdo mě nemůže zastavit. Střílím na vaši dceru. Na kmotřenku prezidenta. Nic nechápete, Johnsone. Svět se mění. Měním ho já. Svět mi musí být svědkem.“

Johnson mlčel. Ohromený.

„Dobře,“ zakončil Borken. „Teď zavěsím. Vy zařídíte ten telefonát. Zbývá mi třináct kulek. Když se CNN neozve, zastřelím ji.“

Johnson slyšel, jak se spojení přerušilo, podíval se na obrazovky a viděl, že Borken upustil rádio na zem. Viděl, jak pozvedl svůj sig-sauer oběma rukama. Viděl ho zamířit. Viděl, jak se strefil jeho dceři přesně mezi nohy.

* * *

Reacher se opřel o teplý komín a sklonil dalekohled. Horečnatě v duchu počítal. Počítal čas a vzdálenost. Nacházel se tisíc dvě stě yardů na severozápadě. Doběhnout by tam nestačil. A nedokázal by se tam dostat bezhlučně. Položil se hrudníkem dolů na střechu jídelny a zavolal na McGratha. Hlas už měl klidný a uvolněný. Jako by si objednával v restauraci.

„McGrathe? Vloupejte se do zbrojnice. Je to ten barák na konci stojící dál od ostatních.“

„Dobře. Co potřebujete?“ křikl McGrath.

„Víte, jak vypadá barrett?“ zeptal se Reacher. „Velká černá puška s teleskopickým hledím a velkými štěrbinami na tlumení výbuchu na konci hlavně. S ním přineste plný zásobník. Pravděpodobně bude ležet hned vedle.“

„Dobře,“ zopakoval McGrath.

* * *

Garberovi se uvolnil výhled z jihu, když se stráže vrátily a postavily se za Beaua Borkena. Držely se zpátky, jako by ho nechtěly rozptylovat. Borken stál zhruba šedesát stop od Holly a střílel nahoru na pahorek. Garber se nacházel sedmdesát yardů daleko v prudkém klesání. Holly měl nalevo od přímé linky. Borkena o maličko napravo. Jeho černé tělo se zřetelně rýsovalo proti bílé barvě jižní stěny správní budovy. Garber si všiml, že okna v druhém patře jsou zabedněná čerstvým bílým dřevem. Borkenova hlava byla přesně uprostřed jednoho z nových obdélníků. Garber se usmál. Bude to jako střílet na růžový střed na bílém terči. Přepnul M-16 na dávkovou palbu a pohledem ji zkontroloval. Polom ji pozvedl k rameni.

* * *

McGrath se vypjal na špičky a podal Reacherovi barrett. Reacher natáhl ruku a vytáhl zbraň nahoru. Podíval se na ni a spustil ji opět dolů.

„Tenhle ne,“ řekl. „Najděte barrett se sériovým číslem končícím na pět-nula-čtyři.“

„Proč?“ křikl McGrath.

„Protože vím, že střílí přesně,“ odpověděl Reacher. „Znám ho.“

„Panebože,“ povzdechl si McGrath. Rozběhl se zpátky ke zbrojnici. Reacher se pomalu položil zády na střechu a snažil se uklidnit rytmus svého srdce.

* * *

Borkenův desátý výstřel šel opět mimo, ale jen o kousek. Holly uskočila, co nejdál jí pouta dovolila. Borken spokojeně přecházel dopředu a dozadu. Přecházel, smál se a potom se zastavil, aby opět vystřelil. Garber sledoval pohyb jeho obrovské postavy na pozadí bílé budovy. Čekal, až se zastaví. Protože Garber měl jedno pravidlo: první výstřel je rozhodující.

* * *

McGrath našel pušku, kterou Reacher znal, a podal mu ji na střechu. Reacher si ji vzal a zkontroloval číslo. Přikývl. McGrath se rozběhl jako šílený k ústí kamenité stezky. V okamžiku v něm zmizel. Reacher se za ním díval. Přejel palcem po velkých nábojích v zásobníku a vyzkoušel pružinu. Jemně zatlačil zásobník dlaní. Pozvedl barrett k ramenu a opatrně ho vyvážil na hraně střechy. Přitáhl pažbu a přitiskl oko k hledí. Levým palcem zaostřil na tisíc dvě stě yardů. Posunul tím čočku až na doraz. Položil levou dlaň přes pažbu. Natáhl jemný mechanizmus a vsunul náboj. Díval se na scénu pod sebou.

Teleskopické hledí všechno zploštilo, ale geometrie byla v pořádku. Holly stála nahoře na pohorku, lehce napravo od přímé linky. Připoutaná k mrtvému stromu. Dlouhou chvíli se jí díval do obličeje. Polom posunul hledí. Borken byl pod ní, zhruba o šedesát stop dál, a střílel na ni nahoru a lehce doleva. Popocházel v krátkých obloucích dozadu a dopředu. Ať se však zastaví kdekoliv, bude mít za svou hlavou sto mil prázdné krajiny. Stěny správní budovy ležely mimo Reacherovu dráhu. Dostatečně mimo. Dostatečně, přesto to však nebude snadné. Tisíc dvě stě yardů je zatraceně velká vzdálenost. Vydechl a čekal, až přestane Borken přecházet.

Potom ztuhl. Koutkem oka zachytil odraz slunce na matném kovu. Zhruba sedmdesát yardů dole ve stráni. Za skalnatým výběžkem. Někdo je tam schovaný. A má zbraň. Známá šedivá hlava. Generál Garber. Garber s M-16 za skalnatým výběžkem sledující hlavní ze strany na stranu svůj cíl, který přechází v krátkých obloucích sedmdesát yardů přímo před ním.

Reacher vydechl a usmál se. Zalila ho hřejivá vděčnost. Garber. Měl podporu. Garbera střílejícího z pouhých sedmdesáti yardů. V ten zlomek sekundy věděl, že Holly je zachráněna. Ponořil se do oné hřejivé vděčnosti.

Potom ho z ní vytrhl ledový poryv hrůzy. Mozek mu sepnul. Zhuštěná geometrie pod ním se roztáhla do příšerného schématu. Viděl ho před sebou jako natištěný na papíře, učebnicový příklad vysvětlující katastrofu. Z Garberova úhlu ležela správní budova přímo za Borkenem. Až se Borken zastaví, Garber na něj vystřelí. Buď ho mine, nebo zasáhne. Kulka v každém případě proletí stěnou správní budovy. Nejspíš přímo v jihovýchodním rohu ve druhém patře. Tuna starého dynamitu se změní v údernou ohnivou kouli o průměru čtvrt míle. Holly se vypaří a samotného Garbera to rozmetá na cucky. O tisíc dvě stě yardů dál smete nejspíš nárazová vlna Reachera ze střechy jídelny. Jak je, sakra, možné, že to Garber neví?

Borken přestal přecházet. Natočil se bokem a strnul. Reacher zhluboka vydechl. Pohnul barrettem. Zamířil střed vlasového kříže na spánek Holly Johnsonové, právě tam, kde se jí tmavé hebké vlasy vlnily k očím. Vyprázdnil plíce a čekal na úder srdce. Potom zmáčkl spoušť.

* * *

Garber sledoval, jak Borken pozvedl paži. Počkal, až se uklidní. Podíval se do zaměřovacích zářezů M-16 a namířil přímo na růžový střed v bílém cíli. Jasně se rýsoval proti sluncem ozářené bílé zdi. Počkal, jak ho kdysi v dávnověku učili. Čekal, až bude mít prázdné plíce a srdce se bude nacházet mezi dvěma údery. Potom zmáčkl spoušť.

* * *

Generál Johnson zavřel oči. Jeho pobočník zíral na obrazovku. Webster se díval přes prsty, ústa otevřená, jako dítě, které se po večerce dívá na zakázaný horor v televizi.

* * *

Jako první vyrazily z Reacherova barrettu horké plyny. Prach v nábojnici vybuchl v miliontině sekundy a roztáhl se do přehřáté bubliny. Tato plynová bublina poslala střelu na cestu hlavní, prohnala se kolem ní a vybuchla do atmosféry. Většinu z ní odvedly do stran tlumiče výbuchu na konci hlavně, v dokonale vyvážených paprscích, takže zpětný náraz přitiskl Reacherovi hlaveň rovně na rameno, aniž by s ní trhl do strany nebo nahoru či dolů. Střela se mezitím začala otáčet v hlavni, jak se jí chopilo vnitřní drážkování.

Potom plyn před střelou zahřál kyslík do takové míry, že se vzduch vzňal. Vyšlehl krátký plamen a střela prolétla jeho přesným středem, rychlostí tisíc devět set mil za hodinu. O tisícinu vteřiny později byla již jeden yard daleko, následována kuželem částeček střelného prachu a kotoučem dýmu. Za další tisícinu vteřiny urazila už šest stop a zvuk se hnal statečně za ní, třikrát pomalejší rychlostí.

Přes Baštu prolétla za pět tisícin vteřiny ve chvíli, kdy se její zvuk prohnal Reacherovi kolem uší a překonal hřeben střechy. Střela měla ručně leštěný měděný plášť a letěla přímo a přesně, avšak v okamžiku, kdy bezhlesně přeletěla nad McGrathovou hlavou, se pohybovala o něco pomaleji. Tření vzduchu ji zahřálo a zpomalilo. A vzduch jí pohyboval. Lehká horská bríza ji vykláněla doleva. Za půl vteřiny své cesty střela urazila tisíc tři sta stop a vychýlila se o sedm palců doleva.

A sklonila se o sedm palců. Gravitace ji přitáhla k zemi. Čím víc ji měla gravitace v moci, tím víc se kulka zbrzďovala. Čím víc se zbrzďovala, tím víc na ni působila gravitace. Hnala se dopředu v dokonalé ladné křivce. Vteřinu poté, co opustila hlaveň, se nacházela na devíti stech yardech své cesty. Daleko za McGrathovou běžící postavou, stále však nad stromy. Stále tři sta yardů od svého cíle. O další šestinu vteřiny později opustila stromy a letěla podél zbořeného krajského úřadu. Nyní to byla pomalá střela. Stočila se o čtyři stopy doleva a pět stop dolů. Bezpečně minula Holly a byla dvacet stop za ní, když zaslechla ve vzduchu její zasvištění. Zvuk výstřelu k ní ještě nedorazil. Dostal se právě k McGrathovi běžícímu lesem.

Potom vzduchem proletěla druhá střela. A třetí a čtvrtá. Garber vypálil o vteřinu a čtvrt později než Reacher. Pušku měl nastavenou na automatiku. Vypálil dávku tří nábojů. Tři náboje v pětině vteřiny. Jeho střely byly menší a lehčí. Protože byly lehčí, byly také rychlejší. Vyrazily rychlostí přes dva tisíce mil za hodinu. Nacházel se blíž cíli. Protože jeho kulky byly rychlejší a lehčí a nacházel se blíž, tření a gravitace na ně neměly takřka žádný účinek. Jeho tři střely letěly přímo.

Reacherova kulka zasáhla Borkena do hlavy plnou vteřinu a třetinu vteřiny poté, co ji vystřelil. Zajela mu do čela a o tři desetitisíciny vteřiny později mu vyjela zadní částí lebky ven. Aniž by se při tom nějak výrazně zpomalila, protože Borkenova lebka a mozek neznamenaly pro dvouuncové olověné střely s ostrou špičkou a vyleštěným měděným obalem vůbec žádnou překážku.

Střela byla daleko nad nekonečným lesem, než se v Borkenově hlavě vytvořil tlak a rozmetal ji na kusy.

Účinek je matematický a týká se kinetické energie. Reacherovi to před dlouhými lety vysvětlili tak, že všechno se točí kolem ekvivalentů. Střela váží jen dvě unce, ale je rychlá. Ekvivalent k něčemu těžkému, ale pomalému. Dvě unce pohybující se rychlostí tisíce mil za hodinu mají podobný účinek jako deset liber pohybujících se rychlostí tří mil za hodinu. Zhruba něco jako železná palice pohupující se prudce v něčí ruce. Účinek je velice podobný. Reacher se na něj díval teleskopickým hledím. Se srdcem v krku. Musel čekat plnou vteřinu a jednu třetinu. Viděl, jak se Borkenova lebka rozletěla, jako by do ní někdo zevnitř udeřil železnou palicí. Rozprskla se jako zralý meloun. Reacher zahlédl úlomky kostí a rudou mlhu.

Co však neviděl, byly Garberovy tři kulky, které se bez překážky prohnaly tou spouští a zabořily se přímo do stěn správní budovy.

45 KAPITOLA

Klasická chyba, které se při střelbě z automatické zbraně dopustíte, je ta, že dovolíte, aby zpětné trhnutí po první kulce vymrštilo hlaveň nahoru, takže druhá kulka jde vysoko a třetí ještě výš. Garber se té chyby nedopustil. Strávil na střelnici dost času na to, aby na sedmdesát yardů střílel spolehlivě. Zažil tolik vypjatých situací, že dokázal zachovat chladnou hlavu a soustředit se. Všechny tři kulky poslal přesně do středu růžového oblaku, který býval Borkenovou hlavou.

Prolétly jím za dvě desetitisíciny vteřiny a pokračovaly nerušeně dál. Prorazily novou překližku v okně. První kulku účinek nárazu nepatrně odchýlil doleva a prorazila vnitřní stěnu z borovice o dvacet dva palce dál. Proletěla Hollyinou místností a opět se vnořila do stěny nalevo ode dveří. Proťala i ji a skončila v zadní zdi chodby.

Druhá kulka prošla otvorem po první a pokračovala díky tomu přímo bez odchýlení o dvacet dva palce. Prošla vnitřním ostěním a strhlo ji to doprava. Prolétla místností, prorazila přepážku koupelny a rozbila záchodovou mísu z levné bílé keramiky.

Třetí kulka šla o nepatrně víc nahoru. Zasáhla hřebík na vnější stěně a odrazila se v pravém úhlu. Jako popletený termit se provrtala napříč osmi trámky dva na čtyři palce a potom jí došla síla. Skončila jako olověná slina nalepená na zadní stěně nového borovicového obložení.

* * *

Reacher v teleskopickém hledí viděl záblesk z Garberovy hlavně. Věděl, že střílí v trojité dávce. Věděl, že musí zasáhnout stěnu správní budovy. Podíval se tisíc dvě stě yardů dolů do města, chytil se hřebenu střech a zavřel oči. Očekával výbuch.

Garber věděl, že jeho výstřel Borkena nezabil. Nestačil to. I když se jedná o zlomky vteřiny, probíhá zásah ve svém rytmu. Vystřelíš… zasáhneš. Borken dostal zásah dřív, než se k němu jeho kulky mohly dostat. Musel ho zasáhnout někdo jiný. Střílelo jich víc. Garber se usmál. Vystřelil ještě jednou. Devětkrát zmáčkl spoušť a zbývajícími dvaceti sedmi kulkami přišpendlil Borkenovi dva vojáky na zeď správní budovy.

Milosevic vyběhl z haly správní budovy a dolů po schodech. Ve vztyčené pravé ruce třímal osmatřicítku a v levé zlatý služební odznak.

„FBI!“ zařval. „Nikdo ani hnout!“

Podíval se napravo na Holly, na Garbera, který mu šel vstříc, a na McGratha, který přibíhal zpoza krajského úřadu. McGrath zamířil přímo k Holly. Pevněji objal kolem mrtvého stromu. Holly se smála. Nemohla mu objetí vrátit, protože ruce měla stále spoutané za kmenem. McGrath ji pustil, seběhl ze svahu a plácl Milosevice do dlaně.

„Kde jsou klíče?“ zařval.

Garber ukázal na dva mrtvé vojáky. McGrath se k nim rozběhl a zajel rukama do jejich krví promáčených kapes. Vytáhl klíč a běžel zpátky na pahorek. Vrhl se za kmen a odemkl Holly pouta. Holly se zapotácela a McGrath se natáhl a chytil ji za paži. Milosevic sebral ze silnice její hůl a hodil ji nahoru. McGrath ji chytil a podal Holly. Holly se o ni opřela a sešla ze svahu, zavěšená do McGratha.

Zastavili se pod svahem a rozhlíželi se v omračujícím tichu, které se najednou rozhostilo.

„Komu mám poděkovat?“ zeptala se Holly.

Opírala se McGrathovi o paži a dívala se na zbytky Borkena šedesát stop od ní. Mrtvola ležela na zádech, impozantně vysoká a široká. Neměla hlavu.

„Tohle je generál Garber,“ představil McGrath. „Šéf vojenské policie.“

Garber zavrtěl hlavou.

„Já jsem to nebyl,“ přiznal. „Někdo mě předběhl.“

„Já také ne,“ dodal Milosevic.

Garber kývl dozadu.

„Možná tenhle,“ navrhl.

Reacher sbíhal z pahorku. Celý zadýchaný. Postava šest stop pět palců vysoká a dvě stě dvacet liber těžká je ve spoustě situací výhodná, běh na míli k nim však nepatří.

„Reacher,“ podotkla Holly.

Reacher si jí však ani nevšiml. Nevšímal si nikoho. Odběhl dál na jih, otočil se a zíral na bílé stěny. Viděl dírky po kulkách. Spoustu dírek. Možná třicet, většinu z nich ve výšce místnosti v druhém patře. Chvíli se na ně strnule díval a potom vyrazil k džípu zaparkovanému u pahorku. Vytrhl lopatku připevněnou pod rezervním kanystrem na palivo. Rozběhl se ke schodům. Rozrazil dveře a vrhl se nahoru po schodech k Hollyině místnosti. Zastavil se u přední stěny.

Byla provrtaná nejméně tuctem výstřelů. Otvory s roztřepenými okraji. Zarazil do nich ostří lopatky. Borovicové prkno se podélně rozštíplo a Reacher je lopatkou vypáčil. Vrhl se na sousední prkno a vyrval ho z hřebíků. Ve chvíli, kdy se mu podařilo obnažit čtyři stopy obložení, dorazil do místnosti McGrath. Zůstali stát a dívali se do prázdné dutiny. Dobelhala se k nim Holly.

„Žádný dynamit,“ řekla tiše.

Reacher přiskočil k sousední stěně. Oderval další prkna, aby se ujistil.

„Nikdy tady žádný nebyl,“ povzdechla si Holly. „Zatraceně, věřila jsem, že tady je.“

„Musel tady být,“ namítl McGrath. „Jackson to hlásil. Popsal celou operaci. Četl jsem zprávu. S dalšími sedmi pomocníky vykládal náklaďák. Nosili ho nahoru. Viděl, jak ho ukládají mezi stěny. Tunu dynamitu. Tyče dynamitu, které si nejde s ničím splést.“

„Takže ho narovnali mezi stěny,“ zkonstatoval Reacher. „A potom ho zase vyndali. Všichni viděli, že tam je a potom ho tajně odstranili. Použili ho někde jinde.“

„Vyndali ho?“ zopakovala Holly.

„Ženy a děti zemřou,“ pronesl Reacher pomalu.

„Co jsi to řekl?“ nechápala Holly.

„Ale ne tady,“ pokračoval Reacher. „Zdejších žen a dětí se to netýká.“

„Prosím?“ zeplala se Holly nechápavě ještě jednou.

„Ne hromadná sebevražda,“ prohlásil Reacher. „Masová vražda.“

Potom se odmlčel. Díval se mlčky do prázdna. Uvnitř své hlavy však něco slyšel. Naslouchal strašlivému výbuchu, který před třinácti lety zažil. Ozvěně Bejrútu. Ozvěně hrůzy v táboře námořní pěchoty nedaleko letiště. Od začátku do konce s ohlušující věrností.

„Už vím, o co jim šlo,“ zamumlal do burácející vřavy.

„O co, proboha?“ zeptal se McGrath.

„Pokleslá v pérování,“ odpověděl Reacher. „Nevíme ale, kam s ní odjeli.“

„Prosím?“ vyhrkla Holly znovu.

„Ženy a děti musí zemřít,“ zopakoval Reacher. „Tak to tvrdil Borken. Říkal, že historické okolnosti to ospravedlní. Neměl však na mysli ženy a děti tady.“

„O čem to, krucinál, mluvíte?“ rozčílil se McGrath.

Reacher se na něj podíval, potom na Holly, překvapeně, jako by si jich všiml teprve teď.

„Byl jsem ve vozovém parku,“ řekl. „Viděl jsem dodávku. Naši dodávku. Zaparkovanou, svěšenou, jako by nesla těžké břemeno.“

„Cože?“ snažila se ho pochopit Holly.

„Vyrobili pojízdnou bombu. Stevie s ní někam jede, někam, kde je shromážděno hodně lidí. To je ten druhý útok. Nechají ji vybuchnout uprostřed davu. V té dodávce je luna dynamitu. A mají šest hodin náskok.“

Jako první seběhl ze schodů McGrath.

„Do džípu,“ zařval.

Garber se rozběhl k džípu. Milosevic u něj ale stál mnohem blíž a vyšvihl se dovnitř a nastartoval. Potom McGrath pomohl Holly na přední sedadlo. Reacher stál na chodníku, pohled upřený na jih, ponořený v myšlenkách. Milosevic vytáhl revolver. Natáhl palcem kohoutek. Garber se zarazil. Pozvedl pušku a zamířil. Milosevic se naklonil dopředu před Holly. McGrath uskočil. Milosevic dupl na plyn a vyrazil pryč, v jedné ruce volant, v druhé revolver. Tiskl ho Holly na spánek. Džíp po hrbolaté silnici divoce poskakoval, protože řídil jen jednou rukou. Trefit Milosevice by nebylo možné. Garber to viděl. Sklonil pušku a pozoroval, jak odjíždí.

* * *

„Oba dva?“ vydechl Webster. „Panebože.“

„Můžeme nasadit další vrtulník,“ navrhl pobočník. „Nemyslím, že by teď použili rakety.“

Najel kamerou na sever a na západ a zaměřil ji na horskou kotlinu se vchody do dolů. Čtyři náklaďáky s raketami vyřazené z provozu. Kousek od nich pohozené tělo mrtvé stráže.

„Přivolejte vrtulník,“ nařídil Johnson.

„Lepší bude, když to uděláte osobně, pane,“ namítl pobočník.

Johnson se otočil k telefonu. Potom se opět podíval na obrazovku a sledoval, jak džíp vjíždí do záběru. Vyrazil z poslední vlásenky a řítil se přes břidlici. Vyhnul se zneškodněným náklaďákům a zastavil před levou budovou. Milosevic vyskočil a přeběhl na druhou stranu. Revolverem stále mířil na Holly. Vytáhl ji za paži ven a dostrkal ji k velkým dřevěným vratům. Odtlačil nohou jedno křídlo a strčil ji dovnitř. Vešel za ní a vrata se zavřela. Webster odtrhl pohled od obrazovky.

„Přivolejte vrtulník,“ řek! pobočník.

„A rychle,“ dodal Webster.

* * *

Nejrychlejší cesta k dolům vedla zkratkou přes Baštu. Bašta byla opuštěná a tichá. Přeběhli přes ni a pustili se na sever přes střelnici k apelplacu. Na chvíli se zastavili v lese. Všechna zbývající domobrana stála mlčky ve vyrovnaných řadách, polekané obličeje upřené dopředu k Borkenově osiřelé bedně.

Reacher je nechal stát a vedl ostatní lesem. Potom přímou čarou k cestě. Po cestě na sever. Reacher nesl velký barrett. Vzal si ho ze střechy jídelny, protože se mu líbil. Garber se mu hnal po boku. McGrath běžel jako o život, v zoufalé snaze dostat se k Holly.

Před poslední vlásenkou vběhli zpátky do lesa. Reacher převzal roli průzkumníka. Skryl se za skálu, kterou již jednou použil, a přes hledí barrettu prohlédl každičký palec kotliny. Potom mávl na své dva společníky, aby se k němu připojili.

„Jsou ve vozovém parku,“ oznámil. „To je ta budova nalevo.“

Ukázal silnou hlavní ostřelovací pušky a McGrath s Garberem se podívali na prázdný džíp a přikývli. Reacher přeběhl přes břidlici a skrčil se za kapotu prvního náklaďáku s raketami. Garber poslal McGratha za ním. Potom k nim také přeběhl. Krčili se za náklaďákem a dívali se na vrata z hrubých klád.

„Co podnikneme?“ zeptal se Garber. „Frontální útok?“

„Míří jí na hlavu zbraní,“ upozornil McGrath. „Nechci, aby se jí něco stalo, Reachere. Záleží mi na ní.“

„Nějaký jiný vchod?“ zeptal se Garber.

Reacher se díval na vrata a třesk bomby z Bejrútu slábl a na jeho místo se dralo tiché skučení ještě starší noční můry. Minutu horečnatě hledal řešení. Hlavou mu letěly pušky, rakety a náklaďáky. Zavrhl je.

„Zabavte ho,“ řekl. „Povídejte si s ním nebo něco takového.“ Odložil barrett a vzal si od McGratha glock. Přeběhl k dalšímu náklaďáku a k dalšímu, až se dostal ke vchodu do druhé jeskyně. K vchodu do márnice plné mrtvých těl, koster a krys. Slabě slyšel, jak McGrath volá na Milosevice. Protáhl se škvírou a vstoupil do tmy.

Baterku neměl. Obešel transportér a vnořil se do nitra hory. Ruce držel nad hlavou a cítil, jak se strop snižuje. Narazil do hromady těl a proklouzl kolem. Skrčil se a pokračoval ke kostrám. Krysy ho slyšely a cítily a s varovným pištěním prchaly do svých hnízd. Klesl na kolena, lehl si a prolezl hranicí vlhkých kostí. Strop se stále snižoval a do boků ho tlačily stěny. Zhluboka se nadechl a vnímal, jak se vrací starý strach.

* * *

Nejrychlejší dostupný vrtulník byl Night Hawk námořní pěchoty na Malstromu. Byl to dlouhý bachratý stroj, ale rychlý. Několik minut po Johnsonové telefonátu se již roztáčel a přijímal rozkaz zamířit na severozápad a přistát na štěrkové krajnici poslední cesty v Montaně. Potom se vyhoupl do vzduchu. Pilot našel cestu a letěl podél ní na sever, nízko a rychle, až k hloučku vojenských velitelských vozidel zaparkovaných na rozšířeném místě mezi skalami. Otočil se, dosedl a čekal. Ze severu přibíhali tři muži. Jeden civilista a dva vojáci. Jeden byl plukovník a druhý předseda Výboru náčelníků štábů. Pilot kývl na svého kolegu, ukazujícího nahoru přes kryt z plexiskla. Na obloze se ve výšce zhruba tři tisíce šest set yardů rýsovala dlouhá bílá čára. Nějaké velké tryskové letadlo opisovalo úzkou spirálu směrem na jih. Pilot ještě jednou kývl a dospěl k názoru, že ať se děje cokoliv, odehrává se to na jihu. Vypočítal provizorní kurs a byl překvapený, když se po žebříku na palubu vyšplhal štábní důstojník a přikázal mu, aby letěl na sever do hor.

* * *

Reacher se smál. Plazil se štolou a smál se. Otřásal se smíchy a tekly mu slzy. Už se nebál. Těsné sevření skal vnímal jako pohlazení. Jednou to dokázal a přežil. Šlo to. Zvládne to i podruhé. Strach ho přešel stejně náhle, jako ho popadl. Protlačil se hromadou kostí, natáhl se do temnoty a záda mu sevřela tíha hory. Stáhlo se mu hrdlo a na hrudník se mu přitiskla železná obruč. Cítil, jak se v něm zvedá dusivá vlna paniky a přimáčkl se k zemi. Cítil, jak ho opouští síla. Potom se soustředil. Na úkol, který má vykonat. Na Holly. Milosevicův revolver zabořený do tmavé záplavy vlasů, v nádherných očích zoufalství. Viděl ji před sebou na konci tunelu. Holly. Potom se tunel najednou roztáhl do teplé hebké chodbičky. Široké přesně jako jeho mohutná ramena. Jako by ji prorazili jen pro něj. Jednoduchá horizontální cesta. Již před dávným časem se naučil, že existují věci, ze kterých se vyplatí mít strach. A jiné, u kterých se to nevyplatí. Z věcí, které jste už udělali a přežili, se mít strach nevyplatí. Bát se přežitelných věcí je iracionální. A ať už byl Reacher jakýkoliv, jednou vlastností si byl jistý. Byl racionální. V ten okamžik se strach rozplynul a Reacher se uvolnil. Byl bojovník. Mstitel. A Holly na něj čekala. Natáhl paže jako plavec ve vodě a odrazil se.

Postupoval pravidelným houpavým rytmem. Jako by pochodoval po otevřené cestě, ale vleže a v temnotě. Malá zručná tempa rukama a nohama. Hlavu skloněnou. Smál se úlevou. Cílil, jak se tunel zužuje a objímá ho. Klouzal dopředu k Holly. Nahmatal stěnu před sebou a protáhl se za roh. Vydechl a přestal se smát. Řekl si, že je na čase, aby byl zticha. Plazil se, co nejrychleji mohl. Zpomalil, když cítil, že se strop začíná zvedat. Plížil se dál, dokud mu závan čerstvého vzduchu neprozradil, že je téměř u cíle.

Potom zaslechl vrtulník. Vzdálené dunění rotorů. Čtyřicet yardů před sebou zaslechl šoupání nohou. Neartikulovaný zvuk překvapení a paniky. Zaslechl Milosevicův hlas. Vysoký. Přízvuk západního pobřeží.

„Odvolejte ten vrtulník,“ zaječel přes vrata.

Hluk se přibližoval. Nabíral na síle.

„Odvolejte ho, rozuměli jste?“ zaječel Milosevic ještě jednou. „Zabiju ji, McGrathe. To vám slibuju.“

V jeskyni byla naprostá tma. Mezi Reacherem a paprsky světla pronikajícími vraty stála auta. Bílá dodávka však chyběla. Zmizela. Překulil se na místo, kde stála, a vytáhl z kapsy glock. Dunění rotorů se ozývalo velice blízko. Odráželo se od vrat a pulsovalo v jeskyni.

„Vyměním ji,“ křičel Milosevic přes vrata. „Když mě necháte v klidu odejít, získáte ji zpátky. Platí, McGrathe? Slyšíte mě?“

Jestli McGrath něco odpověděl, Reacher ho neslyšel.

„Nepatřím k nim,“ vřískal Milosevic. „Nemám s celou tou záležitostí nic společného. Zavlekl mě do toho Brogan. Přinutil mě.“

Rachot vrtulníku byl ohlušující. Těžká vrata se třásla.

„Dělal jsem to pro peníze,“ křičel Milosevic. „Brogan mě platil. Stovky tisíc dolarů, McGrathe. Udělal byste přesně to samé. Díky

Broganovi jsem byl bohatý. Koupil mi Ford Explorer. Z číslované řady. Třicet pět papírů. Jak jinak bych si ho mohl dovolit?“

Reacher naslouchal uječenému hlasu v temnotě. Nechtěl ho zastřelit. Na krátký bláznivý okamžik mu byl dokonce vděčný, protože ho zbavil noční můry z dětství. Přinutil ho postavit se jí a překonat ji. Udělal z něj dokonalejšího člověka. Nejraději by se k němu rozběhl a potřásl mu rukou. Už se viděl, jak to dělá. Potom se však ta představa změnila. Musel k němu běžet, chytit ho pod krkem a zeptat se ho, jestli ví, kam odjel Stevie s bílou dodávkou. To bylo to, co musel udělat. Proplížil se v ohlušujícím rámusu kolem aut.

Pohyboval se v jednorozměrném světě. Byla taková tma, že nic neviděl. Kvůli vrtulníku nic neslyšel. U vrat vytušil pohyb. Vykoukl zpoza malého otevřeného náklaďáku a zahlédl proti paprskům světla obrys. Obrys, který měl být dvěma obrysy. Nahoře široký, se čtyřma nohama. Milosevic svíral Holly paží kolem krku a tiskl jí zbraň k hlavě. Počkal, až se rozkouká. Jejich obličeje přešly z černé do šedé. Holly před Milosevicem. Reacher pozvedl glock. Postoupil doleva, aby střílel z výhodnějšího úhlu. Zavadil holení o blatník. Zapotácel se a vrazil do hromady plechovek od barvy za sebou. Tiše se zřítily na kamennou zem, neslyšné v rámusu z venku. Rozběhl se ke světlu.

Milosevic to vycítil a ohlédl se. Reacher viděl, jak otevřel ústa v němém výkřiku. Viděl, jak se otočil a postrčil Holly před sebe jako štít. Viděl, jak se nerozhodně zarazil, revolver pozvednutý do výšky. Reacher uskočil doprava a potom doleva. Viděl, jak Milosevic sleduje oba jeho pohyby. Viděl Holly, jak toho využila a vytrhla se mu. Burácení rotorů bylo nervy drásající. Viděl, jak se Milosevic rozhlédl. Viděl, jak se rozhoduje. Reacher byl ozbrojený, Holly nebyla. Milosevic se vrhl dopředu. Z osmatřicítky vyšel záblesk. Krátký bílý plamen je v temnotě oslepil. Reacher ztratil přehled, kde se Holly nachází. Zaklel a nevystřelil. Viděl, že Milosevic opět zamířil. Za ním se zvedla Hollyina ruka a bodla ho zepředu do obličeje. Přesný, hladký zásah. Milosevic se zapotácel. Potom se vrata otevřela a Holly ustoupila před náporem ohlušujícího hluku a slunečního světla a vrhla se mu do náruče.

Pruh světla ozářil Milosevice. Ležel na zádech. V ruce osmatřicítku. Odjištěnou. Na místě, kde míval levé oko, mu z hlavy trčel střep dlaždičky z koupelny. Zhruba tři palce dlouhý a tři palce hluboko. Z rány stékal pramínek krve.

Potom se otevřená vrata zaplnila lidmi. Reacher zahlédl v oblaku prachu McGratha a Garbera. Za nimi přistával night hawk. Vyskočili z něj tři lidé a běželi k nim. Civilista a plukovník. A generál Johnson. Holly se otočila, zahlédla je a zabořila obličej zpátky do Reacherovy hrudi.

Jako první k nim dorazil Garber. Vytáhl je na světlo a do hluku. Potáceli se jako podivné čtyřnohé stvoření. Vír od vrtulníku jimi cloumal. McGrath přikročil blíž a Holly se vyvinula z Reacherových paží a prudce ho objala. Potom se z hloučku oddělil generál Johnson.

„Holly,“ vyslovil neslyšně do rámusu.

Holly se napřímila. Usmála se na něj. Uhladila si vlasy za uši. Odtáhla se od McGratha a pevně otce objala.

„Ještě mám, tati, něco na práci,“ zakřičela do řevu motorů. „Všechno ti vysvětlím později.“

46 KAPITOLA

Reacher zakroutil rukou, aby pilotovi naznačil, že má nechat motor běžet a vyrazil zvířeným prachem a rámusem ke Garberovi, aby si od něj vzal barrett. Ostatním pokynul, aby ho následovali k vrtulníku. Nahnal je na žebřík a protáhl se za nimi posuvnými dveřmi. Odložil barrett na kovovou podlahu a hodil sebou na plátěné sedadlo. Nasadil si sluchátka s mikrofonem. Zmáčkl tlačítko a spojil se s pilotem.

„Připravte se,“ vydal pokyn. „Jakmile budu znát kurs, dám vám vědět.“

Pilot přikývl a spustil naprázdno běžící motor. Rotor se roztočil rychleji a rámus zesílil. Vrtulník se odlehčil na kolech.

„Co máte, sakra, v plánu?“ zakřičel Webster.

„Musíme najít Stevieho, šéfe,“ křikl McGrath v odpověď. „Ujel s dodávkou. Dodávka je plná dynamitu. Chce ho nechat někde vybuchnout. Pamatujete si, co říkal šerif v Kendallu? Na Stevieho vždycky připadne špinavá práce. Copak to, proboha, nechápete?“

„Nemohl ale odjet,“ zařval Webster. „Most vyhodili do vzduchu. A lesem nevedou žádné cesty. Všechny je zavřeli.“

„Ten lesák tvrdil něco jiného,“ křičel McGrath. „Zavřeli jenom některé. Nebyl si jistý které. Říkal, že se možná dá projet.“

„Strávili tady dva roky,“ zavolal Reacher. „Mluvili jste o tom, že otevřená dodávka jezdila po cestách lesní správy. Na spodku našli zbytky pískovce. Měli dva roky na to, aby z toho labyrintu našli východ.“

Webster se podíval nalevo na východ, tam, kde se pod vysokými horami rozkládal les. Prudce přikývl, oči dokořán otevřené.

„Dobře, v tom případě ho musíme zastavit,“ křikl. „Ale kam jel?“

„Má před námi šest hodin náskok,“ zavolal Reacher. „Lesem jel určitě pomalu. Mohlo mu to trvat tak dvě hodiny. Takže je čtyři hodiny na otevřené silnici. Zhruba dvě stě mil? Econoline s dieselovým motorem a tunou dynamitu nezvládne jet rychleji než padesát mil v hodině.“

„Ale kterým směrem?“ snažil se Webster překřičet burácení vrtulníku.

Holly se podívala na Reachera. Byla to otázka, kterou si ohledně té samé dodávky kladli mnohokrát předtím. Reacher rozevřel svou pomyslnou mapu a znovu ji ve směru hodinových ručiček procházel.

„Mohl jet na východ,“ křikl. „To by byl pořád v Montaně, za Velkými vodopády. Mohl by být dole v Idaho. Nebo v Oregonu. Mohl by se nacházet na půli cesty do Seattlu.“

„Ne,“ zařval Garber. „Podívejte se na to z druhé strany. Klíčová otázka zní jinak. Kam ho poslali? Co si vybrali za cíl?“

Reacher pomalu přikývl. Garber měl pravdu. Důležitý byl cíl.

„Proti čemu chtěl Borken zaútočit?“ zařval Johnson.

Borken hlásal: naučte se znát systém a naučíte se ho nenávidět. Reacher se hluboce zamyslel, ještě jednou přikývl, narovnal si mikrofon a spojil se s pilotem.

„Vyrážíme. Přímo na jih.“

Hluk zesílil a night hawk se ztěžka odlepil od země. Otočil se ve vzduchu a vznesl se nad skály. Nabral jižní kurs. Sklonil nos a prudce zrychlil. Hluk v kabině se zmírnil a přešel do hlubokého vrčení v motorech. Země se naklonila a ubíhala dozadu. Reacher zahlédl šňůru horských vlásenek a apelplac. Shluk lidí se začínal rozcházet. Trousili se do lesa a mizeli pod zeleným příkrovem. Potom se pod nimi mihl úzký pás střelnice a široký kamenitý kruh Bašty. Pak se vrtulník vyhoupl prudce vzhůru a země se propadla, takže bílá správní budova vypadala jako domeček pro panenky. Přeletěli nad propastí, zničeným mostem a obrovskou plochou lesa na jihu.

Reacher poklepal pilotovi na rameno a přes mikrofon se ho zeptal: „Jak rychle letíme?“

„Sto šedesát,“ odpověděl pilot.

„Kurs?“

„Přesně na jih.“

Reacher přikývl. Zavřel oči a začal počítat. Připadal si jako zpátky na základní škole. Má náskok dvě stě mil a jede rychlostí padesát mil za hodinu. Letí za ním rychlostí sto šedesát mil za hodinu. Za jak dlouho ho dostihnou? Matematiku zvládal Reacher na základní škole bez problémů. Stejně jako rvačky na dvoře. Ze rvaček mu zůstalo víc než z matematiky. Musel na to existovat nějaký vzorec. Vzorec s x a y po celé straně. Něco se rovnalo něčemu jinému. Jestli ale nějaký vzorec existoval, dávno ho zapomněl. Musel tedy postupovat metodou pokus-omyl. Za další hodinu bude Stevie dvě stě padesát mil místa, odkud vyjel. Night Hawk urazí sto šedesát mil. Stevie bude mít pořád ještě náskok. Po další hodině bude tři sta mil daleko a night hawk tři sta dvacet. Předhoní ho. Proto ho musí dostihnout ke konci druhé hodiny. Pokud letí správným směrem.

Daleko vepředu a hluboko pod nimi se zalesklo jezero Flathead Lake. Reacher viděl silnice kroutící se mezi rozeklanými skalami. Dotkl se mikrofonu.

„Stále na jih?“ zeptal se.

„Přesně na jih,“ potvrdil pilot.

„Pořád sto šedesát?“

„Pořád sto šedesát.“

„Dobře, udržujte směr a rychlost,“ přikázal Reacher. „Zhruba hodinu padesát minut.“

„Kam tedy jede?“ zeptal se Webster.

„Do San Franciska,“ oznámil Reacher.

„Proč?“ chtěl vědět McGrath.

„Nebo do Minneapolisu,“ dodal Reacher. „Sázím ale na San Francisco.“

„Proč?“ nechápal McGrath.

„San Francisco nebo Minneapolis,“ řekl Reacher. „Přemýšlejte o tom. Další možností by byl Boston, New York, Philladelphia, Cleveland, Richmond ve Virginii, Atlanta, Chicago, St. Louis, Kansas City v Missouri nebo Dallas v Texasu.“

McGrath jen nechápavě pokrčil rameny. Webster vypadal zmateně. Johnson se podíval na svého pobočníka. Garber seděl bez hnutí. Holly se však usmívala. Podívala se na Reachera a mrkla na něj. Reacher jí mrknutí vrátil a night hawk burácel na jih přes Missoulu rychlostí sto šedesát mil za hodinu.

* * *

„Panebože, dneska je 4. července,“ vyhrkl Webster najednou.

„O to právě jde,“ potvrdil Reacher. „Spousta lidí se shromáždí na veřejných místech. Rodiny s dětmi.“

Webster zachmuřeně přikývl.

„Kde přesně v San Francisku?“ zeptal se.

„Tím si nejsem jistý,“ odpověděl Reacher.

„Severní strana tržiště,“ oznámila Holly. „Hned u Embarcadero Plaza. Přesně tam, šéfe. Čtvrtého jsem tam už byla. Odpoledne velká přehlídka, večer ohňostroj nad vodou. Celý den mraky lidí.“

McGrath vzhlédl. Po pohmožděném obličeji se mu začal rozlévat úsměv.

„Máte pravdu,“ souhlasil. „Určitě je to San Francisco. Žádný Minneapolis nebo cokoliv jiného.“

Reacher mu úsměv vrátil a mrknul. McGrath to pochopil.

„Nechtěli byste mi prozradit proč?“ ozval se Webster.

McGrath se stále usmíval.

„Pokuste se na to přijít sám,“ vyzval ho. „Vy jste ředitel,“

„Protože je to nejblíž?“ navrhl Webster.

McGrath přikývl.

„V obou směrech,“ potvrdil a nepřestával se usmívat.

„V jakých obou směrech?“ rozčiloval se Webster. „O čem to mluvíte?“

Nikdo mu neodpověděl. Vojáci mlčeli. Holly s McGrathem se dívali okénky na zem, dva tisíce stop pod nimi. Reacher natahoval krk a díval se dopředu přes kryt pilotního prostoru z plexiskla.

„Jak jsme daleko?“ zeptal se.

Pilot ukázal na betonovou stužku pod nimi.

„To je US93,“ řekl. „Právě opouštíme Montanu a vlétáme do Idaho. Pořád přímo na jih.“

Reacher přikývl.

„V pořádku. Sledujte třiadevadesátku. Je to jediná silnice na jih. Dostihneme ho někde mezi tímhle místem a Nevadou.“

* * *

Čím víc se blížili ke konci druhé hodiny, tím větší si dělal starosti. Začínal mít opravdu vážné obavy. Horečnatě přepočítával výsledek počtů ze základní školy. Stevie jede možná rychleji než padesát mil za hodinu. Byl rychlý řidič. Rychlejší než Bell. Může jet i šedesát. To by ho potom dostihli kde? Po tři sta šedesáti mílích. V tom případě by jim to trvalo dvě hodiny patnáct minut. Co když jede sedmdesát? Vydržel by Econoline sedmdesátku, několik hodin, s tunou dynamitu? Možná. Nejspíš ano. Potom by ujel čtyři sta dvacet mil. Celkem dvě hodiny čtyřicet minut, než by ho předstihli. To bylo maximum. Něco mezi jednou hodinou patnácti minutami a dvěma hodinami čtyřiceti minutami, někde mezi Montanou a Nevadou. Padesát minut stoupající paniky. Víc než sto mil betonové stužky pod sebou než bude mít jistotu, že se zmýlil a budou se muset obrátit na severovýchod do Minnesoty.

Vrtulník letěl s nosem skloněným dolů, nejvyšší rychlostí, přesně nad US93. Sedm pasažérů se naklánělo dopředu a sledovalo očima silnici. Byli nad městem Salmon. Pilot jim podával informace jako turistický průvodce. V dálce napravo štít hory Mount McGuire vysoký deset tisíc stop. Twin Peaks vepředu napravo, deset tisíc pět set stop. Borah Peak, nejvyšší ze všech, dvanáct tisíc pět set stop, vepředu nalevo. Vrtulník klesal a stoupal tisíc stop nad členitým terénem. Jako chrt se hnal se sehnutým čumákem mezi horami nad silnicí.

Čas plynul. Dvacet minut. Třicet. Silnice zela prázdnotou. Spojovala Missoulu na severu s Twin Falls tři sta mil dál na jihu v Idaho. Nebyla to žádná kvetoucí velkoměsta a byly svátky. Každý už dojel tam, kam potřeboval. Čas od času zahlédli osamocené auto nebo náklaďák, jehož řidič pracoval přes čas. Po bílém econolinu ani stopa. Zahlédli dvě bílá auta, obě však byly otevřené dodávky. Jedinou zavřenou dodávku, avšak tmavě zelenou. Nic víc. Žádnou bílou zavřenou dodávku. Občas byla cesta prázdná až k horizontu. Čas plynul. Minuty odtikávaly jako časovaná bomba. Čtyřicet minut. Padesát.

„Zavolám do Minneapolis,“ ozval se Webster. „Zvorali jsme to.“

McGrath čekal a doufal. Zavrtěl hlavou.

„Ještě ne. To je to poslední, co můžeme udělal. Hromadná panika. Dokážete si ty lidi představit? Evakuaci? Udupali by se.“

Webster se podíval dolů. Plnou minutu si prohlížel prázdnou silnici. Padesát minut byla rezerva. Uplynula právě padesátá čtvrtá minuta.

„Jestli se tam dostane s tou dodávkou, bude to horší, než kdyby se udupali,“ řekl. „Dokážete si to představit?“

Minuty ubíhaly. Padesát osm minut. Hodina. Silnice zůstávala pořád prázdná.

„Zatím máme čas,“ promluvil Garber. „San Francisco, nebo Minneapolis, pořád mu zbývá pořádný kus cesty.“

Podíval se na Reachera. V očích se mu zračily pochybnosti a důvěra, ve zhruba stejném poměru. Uběhly další minuty. Hodina a pět minut. Gesta prázdná až ke vzdálenému horizontu. Vrtulník se přes něj přehoupl a objevil se před nimi další prázdný horizont.

„Může být kdekoliv,“ poznamenal Webster. „San Francisco nevyšlo, nemusí vyjít ani Minneapolis. Klidně už může být v Seattlu. Nebo kdekoliv jinde.“

„V Seattlu ne,“ prohlásil Reacher.

Díval se dopředu. Napínal oči. Hrdlo se mu stahovalo strachy a panikou. Opět a opět klouzal pohledem na hodinky. Hodina a deset minut. Jedenáct. Dvanáct. Třináct. Čtrnáct. Hodina a patnáct minut. Podíval se na hodinky a na prázdnou silnici před sebou. Potom se narovnal a pohroužil se do mlčení. Po zádech mu přebíhala mrazivá hrůza. Čekal, co nejdéle mohl, nyní se ale dostali do bodu, kdy výpočty začínaly být absurdní. Aby se doslal takhle daleko, musel by jet Stevie rychlostí sto mil v hodině. Nebo sto dvacet. Sto padesát. Podíval se na ostatní a promluvil hlasem, který zněl, jako by patřil někomu jinému.

„Zvoral jsem to. Musí to být Minneapolis.“

Potom dunění motorů zmlklo a podruhé za ten den uslyšel hluboké hřmění bomby. Oči nechával doširoka rozevřené, aby to neviděl, nebylo to však nic platné. Stejně to viděl. Tentokrát to nebudou námořní pěšáci, drsní muži utáboření pod horkým sluncem, aby konali svou práci, ale bezbranní lidé, ženy a děti, malí a ti nejmenší, shromáždění v městském parku, aby se podívali na ohňostroj. Vypaří se a rozletí do růžové mlhy jako jeho kamarádi před třinácti lety. Úlomky dětských kostí proletí vzduchem a zasáhnou další děti o sto yardů dál. Zasáhnou je a projedou jejich měkkými bříšky jako šrapnely a ty šťastnější z nich stráví rok plný bolesti v nemocnici.

Všichni se na něj dívali. Uvědomil si, že se mu po tvářích kutálejí slzy a kapou mu na košili.

„Promiňte,“ omluvil se.

Uhnuli pohledy.

„Musím zavolat,“ řekl Webster. „Proč je to teď Minneapolis? Proč to předtím bylo San Francisco?“

„Pobočky federální banky,“ pronesl Reacher tiše. „Je jich celkem dvanáct. Nejbližší dvě od Montany jsou v San Francisku a Minneapolis. Borken federální banku nenáviděl. Myslel si, že je hlavním nástrojem světové vlády. Myslel si, že představuje velkou konspiraci na zneškodnění střední třídy. Byla to jeho osobní teorie. Tvrdil, že mu pomohla prohlédnout. A věřil, že federální nařídila bance jeho otce, aby ho přesvědčila vzít si úvěr, který potom úmyslně vypověděla.“

„Takže Borken chce napadnout federální banku?“ zeptal se Johnson naléhavě.

Reacher přikývl.

„Dva údery ve válce proti světové vládě. Chtěl napadnout starý systém překvapivým úderem jako byl Pearl Harbour. A zároveň upevnit svůj nově vyhlášený stát. Jedna moucha dvěma ranami.“

Odmlčel se. Příliš unavený, než aby mohl pokračovat. Příliš zdrcený. Garber se na něj díval. V obličeji se mu zračila hluboká bolest. Jediným zvukem bylo dunění motorů.

„Vyhlášení nezávislosti představovalo jen polovinu plánu,“ vysvětloval McGrath. „Dvojitá léčka. Chtěl naši pozornost upoutat do Montany, chtěl, abychom se báli o Holly, trnuli hrůzou kvůli hromadné sebevraždě, a zatím nám za zády vyhodit do vzduchu federální banku. Usoudil jsem, že to bude San Francisco protože je blíž u Kendallu. Že si Borken vybere za cíl pobočku, která je nejblíž bývalé farmě jeho otce.“

Webster přikývl.

„Ďábelský plán. Sváteční víkend, agenti mají volno, je nutno dospět k velkému strategickému rozhodnutí, všichni soustředěni na nesprávné místo. Potom se pozornost celého světa obrátí na výbuch bomby a Borken zatím upevní svůj stát.“

„Kde stojí v Minneapolisu federální banka?“ zeptal se Johnson rychle.

Webster pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Nikdy jsem tam nebyl. Nejspíš to bude velká veřejná budova na nějakém hezkém místě, obklopená parky, na břehu řeky. Nějaká řeka přece Minneapolis protéká?“

Holly přikývla.

„Jmenuje se Mississippi,“ řekla.

„Ne,“ prohlásil Reacher.

„Samozřejmě, že ano. Ví to každé dítě,“ bránila se Holly.“

„Ne,“ zopakoval Reacher. „Není to Minneapolis. Je to San Francisco.“

„Mississippi San Franciskem ještě nikdy netekla,“ odsekla Holly.

Potom viděla jak se Reacherovi po obličeji rozlil široký úsměv. Unavené oči se mu vítězoslavně rozzářily.

„O co jde?“ zeptala se.

„San Francisco bylo správně,“ oznámil.

Webster podrážděně zavrčel.

„Museli bychom na něj už narazit. Před mílemi a mílemi.“

Reacher zapnul mikrofon. Zakřičel na pilota.

„Otočte. Letíme zpátky.“

Potom se znovu usmál. Zavřel oči a usmíval se.

„Narazili jsme na něj. Před mílemi a mílemi. Proletěli jsme mu přímo nad hlavou. Přetřeli dodávku na zeleno.“

Night Hawk se zhoupl a opsal široký oblouk. Pasažéři se dívali okénky, jak se pod nimi otáčí zem.

„Ve vozovém parku stály plechovky od barvy,“ řekl Reacher. „Narazil jsem do nich. Nejspíš zelená vojenská základovka. Přetřeli ji dneska ráno. Bude ještě mokrá.“

Pod vrtulníkem se mihl Kenworth, nad kterým proletěli před několika minutami. Schoulený tisíc stop pod nimi. Potom dlouhý pás prázdné vozovky. Potom bílá otevřená dodávka. Opět prázdná silnice. Potom tmavozelená zavřená dodávka uhánějící na jih.

„Dolů, dolů,“ volal Reacher do mikrofonu.

„To je ona?“ zeptal se McGrath.

Vzdálenost mezi tmavozelenou dodávkou a dodávkou s otevřenou korbou se prodlužovala. Tmavozelená dodávka byla pomalejší. Silnice za ní zela až k horizontu prázdnotou. Night Hawk klesal k zemi. Snášel se k dodávce jako orel vrhající se na mladého králíka.

„To je ona?“ zeptal se McGrath ještě jednou.

„Ano,“ potvrdil Reacher.

„Určitě,“ podpořila ho Holly.

„Jste si tím jistí?“ ujišťoval se McGrath.

„Podívejte se na střechu,“ vyzvala ho Holly.

McGrath se podíval. Střecha byla sice přetřená tmavozelenou barvou, ale provrtána malými dírkami. Jako by ji někdo prostřílel.

„Na ty dírky jsme se dívali celé dva dny,“ řekla Holly. „Nezapomenu na ně do konce života.“

„Je jich sto třináct,“ dodal Reacher. „Spočítal jsem je. Je to prvočíslo.“

Holly se zasmála a naklonila dopředu. Z radosti mu pleskla dlaní o dlaň.

„Je to naše dodávka,“ zajásala. „Stoprocentně.“

„Vidíte na řidiče?“ zeptal se McGrath.

Pilot sklonil vrtulník dolů do strany, aby se podívali zblízka.

„Je to Stevie,“ vykřikla Holly. „Poznávám ho.“

„Má tenhle vrtulník zbraně?“ zeptal se Webster.

„Dva velké kulomety,“ oznámil pilot do mikrofonu. „Nemohu je však použít. To je zakázané. Armáda se nemůže zapojit do civilní záležitosti.“

„Dokážete letět přímo a vodorovně?“ zeptal se ho Reacher. „Padesát mil v hodině? Nebo šedesát? Aniž byste se na něco ptal?“

Pilot se zasmál. Jeho smích zazvonil ve sluchátkách. „Dokážu letět, jak si vzpomenete. S generálovým povolením, samozřejmě.“

Johnson opatrně přikývl. Reacher se sehnul a sebral z podlahy barrett. Rozepnul si bezpečnostní pás a nahrbeně se postavil. Pokynul Holly, aby si s ním vyměnila místo. Holly prolezla před McGrathem a Reacher vklouzl na její sedadlo. Cítil, jak night hawk zpomaluje a klesá. Upevnil si volně kolem pasu Hollyin pás. Natáhl se za sebe po klice na dveřích. Trhl s ni a dveře zajely v kluzných lištách dozadu.

Do kabiny se otevřenými dveřmi vedral proud vzduchu od vrtulí a vrtulník se natočil do strany a klouzal jako auto na sněhu. Zelená dodávka byla za ním, zhruba dvě stě stop dole. Pilot vyrovnal rychlost, aby se pohybovali stejně rychle a naklonil vrtulník tak, aby měl Reacher silnici přímo v rovině očí.

„V pořádku?“ zeptal se pilot.

„V pořádku,“ odpověděl Reacher. „Je něco před námi?“

„Jedno auto od jihu. Až přejede, máme před sebou deset mil prázdné silnice.“

„Něco za námi?“ zeptal se Reacher. Viděl, jak pod nimi projelo auto mířící na sever.

McGrath vystrčil hlavu do vichřice. Podíval se dozadu a přikývl.

„Za námi také nic.“

Reacher pozvedl barrett k rameni. Natáhl ho. Střílet z jednoho pohybujícího se dopravního prostředku na druhý není žádnou velkou zárukou přesnosti, ale cíl měl jen necelých sedmdesát yardů od sebe a byl dvacet stop dlouhý a sedm stop široký, takže si nedělal starosti, že by minul. Zaměřil vlasový kříž do dvou třetin od konce střechy. Počítal s tím, že pohyb dodávky dopředu a zpětný pohyb vzduchu snesou kulku přímo do středu úložného prostoru. Hlavou mu blesklo, jestli tam ještě pořád leží jejich matrace.

„Počkejte,“ zařval Webster. „Co když se mýlíte? Co když je prázdná? Jenom se dohadujete. Jde o hypotetický předpoklad. Potřebujeme, Reachere, důkaz. Potvrzení vaší teorie.“

Reacher se neohlédl. Upíral pohled dál do hledí.

„Hovno,“ řekl tiše, celý soustředěný. „Tohle bude nejlepší důkaz.“

Webster ho chytil za paži.

„To nemůžete udělat. Je možné, že zabijete nevinného člověka.“

„Hovno,“ zopakoval Reacher. „Jestli je nevinný, tak ho nezabiju-“

Setřásl Websterovu paži. Otočil se k němu obličejem.

„Zamyslete se, Webstere. Uklidněte se. Uvažujte logicky. Důkaz získáme, až vystřelím, copak to nechápete? Jestli veze dynamit, poznáme to. Jestli veze jenom vzduch, nic se mu nestane. Jenom mu přibude další dírka ve střeše. Sto čtrnáctá.“

Otočil se zpátky ke dveřím. Opět pozvedl pušku. Zacílil. Pouze ze zvyku vydechl a počkal jeden úder srdce. Potom zmáčkl spoušť. Trvalo tisícinu vteřiny, než zvuk výstřelu dorazil k jeho uším, a sedmkrát tak dlouho, než těžká kulka prorazila střechu dodávky. Vteřinu se nic nedělo. Potom přestala dodávka existovat. Změnila se v ohnivou kouli, která se po silnici valila jako žhavá bílá bobule laskavce. K nebi vyrazil obrovský prstenec nárazu. Do vrtulníku udeřila nárazová vlna a odhodila ho stranou a pět set stop nahoru. Pilot ho vyrovnal a vrátil dolů. Ustálil ho a otočil. Sklonil nos k zemi. Na silnici nebylo vidět nic jiného než oblak řídkého kouře ustalujícího se do tvaru slzy tři sta yardů dlouhé. Žádné trosky, žádný pokroucený plech, žádná kutálející se kola. Nic kromě mikroskopických neviditelných částeček páry unikající do atmosféry rychleji než zvuk.

* * *

Pilot nechal nějakou dobu viset vrtulník ve vzduchu a potom popoletěl na východ. Jemně s ním dosedl do porostu sto yardů od krajnice. Vypnul motory. Reacher si v ohlušujícím tichu rozepnul pás. Položil barrett na podlahu a vyhoupl se z otevřených dveří. Pomalu vykročil k silnici.

Tuna dynamitu. Celá tuna. Pořádná rána. Nezbylo po ní vůbec nic. Nejspíš jen slehlá tráva půl míle okolo. Strašlivá energie výbuchu vyletěla ven a nenarazila při své cestě na nejmenší odpor. Na nic měkkého a zranitelného. Vyrazila ven, ztratila na síle, zpomalila se, odumřela v závanu slabého větru o míli dál a nikoho nezranila. Vůbec nikoho. Zastavil se a zavřel oči.

V naprostém tichu za sebou zaslechl kroky. Holly. Slyšel, jak zdravá noha střídá zraněnou. Dlouhý krok, zakulhání. Dlouhý krok, zakulhání. Otevřel oči a zadíval se na silnici. Obešla ho a zastavila se před ním. Položila mu hlavu na prsa a objala ho. Tiskla se k němu a objímala ho. Pozvedl ruku k její hlavě a uhladil jí vlasy za ucho tak, jak jí to vídal dělávat.

„Hotovo,“ vydechla.

„Když máš problém, tak ho vyřeš,“ řekl. „To je moje pravidlo.“

Dlouhou dobu mlčela.

„Kéž by to bylo pokaždé tak snadné,“ povzdechla si nakonec.

Způsobem, jakým to řekla po odmlce, se její slova rovnala dlouhému proslovu. Předstíral, že neví, o jakém problému mluví.

„Tvůj otec?“ zeptal se. „Podařilo se ti vymanit se z jeho stínu.“

Zavrtěla mu hlavou na prsou.

„Tím si nejsem jistá.“

„Věř mi,“ ujistil ji. „To, co jsi udělala na apelplacu, byla nejchytřejší, nejchladnokrevnější, nejstatečnější věc, jakou jsem kdy koho viděl udělat; ať už muže či ženu, mladé či staré. Lepší, než jakou jsem kdy udělal já. Lepší, než jakou kdy udělal tvůj otec. Za takovou odvahu by dal cokoliv na světě. Stejně jako já. Nestojíš v jeho stínu, Holly. Věř mi.“

„Myslela jsem si, že nestojím. Měla jsem takový pocit. Opravdu. Na chvíli. Potom jsem ho ale uviděla a cítila jsem se jako dřív. Oslovila jsem ho tati.“

„Je tvůj táta.“

„Já vím. V tom je právě ten problém.“

Reacher dlouhou chvíli nic neříkal.

„Tak si změň jméno,“ navrhl posléze. „To by mohlo pomoct.“

Cítil, jak zadržela dech.

„Je to nabídka?“ zeptala se.

„Jenom návrh,“ odpověděl.

„Myslíš si, že Holly Reacherová je dobré jméno?“ zeptala se.

Tentokrát zadržel dech on. Mlčel. Potom se odhodlal nakousnout skutečný problém.

„Je to nádherné jméno,“ řekl. „Ale Holly McGrathová je daleko lepší.“

Neodpověděla.

„On je přece tím šťastlivcem,“ vyslovil, co muselo být vysloveno.

Přikývla. Nepatrný pohyb hlavy na jeho prsou.

„Tak mu to pověz,“ vybídl ji.

Pokrčila rameny v jeho náručí.

„Nedokážu to,“ vydechla. „Jsem nervózní.“

„Nemáš proč,“ ujistil ji. „Možná má na srdci něco podobného.“

Vzhlédla k němu. Sklonil se k ní.

„Myslíš?“ zapochybovala.

„Ty jsi nervózní, on je nervózní. Někdo musí něco říct. Já to pro vás neudělám.“

Objala ho ještě pevněji. Potom se vytáhla na špičky a políbila ho. Dlouhý pevný polibek na ústa.

„Děkuju,“ řekla.

„Za co?“

„Že mi rozumíš.“

Pokrčil rameny. Nenastal konec světa. Jenom se tak cítil.

„Letíš s námi?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odmítl.

Nechala ho stát na krajnici silnice US93 v Idaho. Pozoroval, jak se vrací k Night Hawku. Pozoroval, jak šplhá po krátkém žebříku. Zarazila se a otočila. Podívala se na něj. Potom udělala poslední krok a zmizela vevnitř. Dveře se zavřely. Rotor se rozduněl. Věděl, že už ji nikdy neuvidí. Šaty mu rval vítr a točila se kolem něj oblaka prachu. Potom se vrtulník vyhoupl do vzduchu. Zamával na něj. Sledoval ho, dokud ho neztratil z dohledu. Potom se zhluboka nadechl a podíval se doprava a doleva po prázdné silnici. Pátek, 4. července. Den nezávislosti.

* * *

Okres York byl uzavřen a celou sobotu pátého a celou neděli šestého se v něm pohybovaly vojenské tajné jednotky. Letecká artilerie si vyzvedla raketovou jednotku. Odtransportovala ji ve čtyřech Chinoocích na jih. Zásobovací důstojníci odvezli veškerý arzenál, který našli. Stačil by na malou válku.

Zdravotníci odvezli mrtvá těla. V jeskyni našli dvacet mužů z raketové jednotky. Našli kostry, kterými Reacher prolézal. V druhé jeskyni narazili na pět zohavených těl. Oblečených jako řemeslníci. Jako tesaři nebo truhláři. Z velitelského baráku vynesli Fowlera a ze silnice před správní budovou sebrali Borkena. Z horské kotliny přinesli Milosevice a z malé mýtiny západně od Bašty Brogana. V lese objevili Jacksonův provizorní hrob a vykopali ho. Osmnáct mrtvých mužů domobrany a jednu ženu vyrovnali na střelnici a odtransportovali je vrtulníkem.

Jeden z Garberových vojenských vyšetřovatelů přiletěl zvláštním vrtulníkem a naložil do něj hard disk s bankovními operacemi. Dopravil ho do Chicaga. Ženisté vyhodili do vzduchu vchody do dolů. Pyrotechnici zneškodnili vodovodní vedení na Baště a strhli elektrické vedení. Podpálili baráky a dívali se, jak hoří. Když se v neděli večer rozplynul poslední kouř, napochodovali zpátky do vrtulníků a odletěli na jih.

V pondělí brzy ráno byl Harland Webster zpátky v šedobílém salonku Bílého domu. Ruth Rosenová se na něj usmívala a ptala se, jestli strávil pěkný víkend. Vrátil jí úsměv a neodpověděl. O hodinu později se nad Chicago vyhouplo slunce a tři agenti zatýkali Broganovu přítelkyni. Třicet minut ji smažili a potom jí doporučili, aby opustila město a nechala v něm všechno, co jí přítel koupil. Potom ti samí agenti vyzvedli z parkoviště budovy Úřadu Milosevicův zbrusu nový Ford Explorer a odjeli s ním pět mil na jih. Nechali ho stát v tiché ulici, dvířka nezamčená, klíčky v zapalování. V době, kdy ho kradli, dorazila Holly Johnsonová na prohlídku do ortopedického oddělení nemocnice. O hodinu později seděla za svým psacím stolem. Před obědem se z Kajmanských ostrovů vrátily peníze z loupeže dluhopisů na doručitele, cestou, kterou vybrala. V šest hodin v pondělí večer byla doma a balila. Naházela zavazadla do auta a rozjela se na sever. Nastěhovat se do McGrathova domu v Evanstonu.

V úterý ráno se na internetových stránkách národní domobrany objevily tři zprávy. Uprchlíci ze zastrčeného údolí v Montaně našli útočiště v osadách svých druhů na jihu a západě a podělili se s nimi o nejnovější manévr světové vlády. Zahraniční jednotky vyhladily skupinu radikálních hrdinů. Zahraniční batalion vedl francouzský žoldák. Uspěl jen díky použití technologie SDI, včetně satelitů, laserů a mikročipu. Novináři ty zprávy zachytili a zavolali do Hoover Building. V úterý večer popřel mluvčí FBI v připravené zprávě, že by o nich Úřad cokoliv věděl.

Ve středu časně ráno dorazil Reacher po pěti stopech a čtyřech autobusech konečně do Wisconsinu. Tam, kam měl namířeno přesně před týdnem. Líbilo se mu tam. Wisconsin mu přišel jako místo přímo stvořené pro červenec. Zůstal do pátku odpoledne.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai