Varovný signál

Lee Child

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Pokojný život v Key Westu naruší záhadný muž. Jack Reacher ho zanedlouho najde zavražděného a s uříznutými špičkami prstů. Sleduje čerstvou stopu do New Yorku, kde narazí na dva muže, kteří mají na svědomí smrt tajemného neznámého. Poznává pár starých lidí, který nepřestal oplakávat syna, jenž před lety beze stopy zmizel ve Vietnamu. Setkává se i s okouzlující a inteligentní ženou, s níž ho pojí silná pouta z minulosti. Uprostřed propletence vztahů a lidských osudů na něj čeká ďábelský protivník.

LEE CHILD

VAROVNÝ SIGNÁL

ÚVOD

Hook Hobie celý svůj život zasvětil tajemství, byl s ním svázaný téměř třicet let. Vděčil mu za svou svobodu, postavení, peníze, za všechno. A stejně jako každý opatrný člověk v takové situaci byl odhodlán udělat cokoli, aby své tajemství uchránil. Mohl totiž přijít o hodně. O život.

Ochrana, na niž spoléhal už téměř třicet let, spočívala ve dvou bodech. Přesně na těch dvou věcech, které napadnou každého, kdo se snaží střežit své tajemství. Stejně tak se brání stát proti ozbrojenému vpádu, každý občan proti vloupání, boxer před ránou, která by ho poslala k zemi. Brání se prozíravostí a schopností rychle reagovat. To jsou dvě etapy, které na sebe navazují. Nejdřív odhalíte nebezpečí a pak se mu postavíte.

První etapa představovala systém včasného varování. Během let doznal určitých změn, stejně jako se změnily i okolnosti. Teď už byl dostatečně prověřený a maximálně zjednodušený. Tvořily ho dvě vrstvy, něco na způsob dvou koncentrických nástražných obvodů. První nástražný drát byl umístěn ve vzdálenosti jedenácti tisíc mil od domova. V něm spočívalo nejranější varování. Výstražný signál. Ten ho měl upozornit, že se dostali nebezpečně blízko. Měl mu naznačit, že proběhla první etapa a brzy bude zahájena druhá.

Ve druhé fázi musel rychle reagovat. Bylo mu naprosto jasné, co to obnáší. V duchu se tím zabýval skoro třicet let, ale vždycky dospěl k jedinému uspokojivému řešení. Musí utéct. Vypařit se. Tenhle chlap stál nohama pevně na zemi. Po celý život si zakládal na své odvaze a prohnanosti, neústupnosti i síle. Bez postranních myšlenek udělal pokaždé, co bylo třeba. Ale bylo mu jasné, že jakmile k němu dolehnou právě tyto vzdálené výstražné signály, musí vzít nohy na ramena.

Nikdo by nevyvázl se zdravou kůží z toho, co se na něj chystalo. Ani jediný člověk na světě. I kdyby byl stejně tvrdý jako on.

Nebezpečí se po léta dmulo a opět vzdalovalo jako příliv a odliv. Zažil dlouhá období, během nichž si byl jist, že ho kdykoli může zasáhnout tvrdý úder. A pak mu zase nějaký čas připadalo, že se mu nic nemůže stát. Občas mu pojem času přinášel pocit bezpečí, protože třicet let už znamenalo něco jako věčnost. A jindy mu to období připadalo jako okamžik. Někdy už už čekal na signál. Horečně uvažoval, potil se, ale vždycky si byl vědom toho, že se v kteroukoli dobu bude třeba muset dát na útěk.

V duchu si tuhle situaci promítl snad milionkrát. Předpokládal, že první výstraha k němu dorazí tak měsíc před druhou. Měl by potom asi měsíc na to, aby se připravil. Mohl by tak spojit mezi sebou všechny články, dovést celou věc do konce, zúčtovat, převést výnos, dál všechno do pořádku. Pak by po druhém varovném signálu mohl vypadnout. Okamžitě. Bez váhání. Uniknout tomu peklu. A držet si ho od těla..

Ale nakonec došlo k tomu, že k němu oba signály dorazily tentýž den. A druhý předstihl první. O hodinu. A Hook Hobie neutekl. Hodil za hlavu třicet let pečlivých příprav a zůstal, aby celou věc konečně rozsekl.

01 KAPITOLA

JACK REACHER SPATŘIL TOHO CHLÁPKA, KDYŽ VEŠEL DVEŘMI. Ve skutečnosti tam žádné dveře nebyly. Přední stěna v tomhle lokále prostě chyběla. Bar ústil přímo na chodník. Tam stály stolky se židlemi pod uschlým psím vínem, které poskytovalo snad jen zdání stínu. Venkovní svět od místnosti tedy oddělovala jen imaginární stěna. Reacher předpokládal, že když chtějí bar zavřít, musí stáhnout železnou mříž nebo něco podobného. Pokud ovšem chtějí bar zavřít. Reacher určitě nikdy nic takového nezažil, a to setrvával do hodně pozdních hodin.

Ten chlap popošel do temné místnosti a vyčkával, mrkal, jeho oči se musely přizpůsobit přítmí po oslnivém žáru slunce v Key Westu. Bylo to v červenci, přesně ve čtyři hodiny odpoledne, v nejjižnější části Spojených států. O kus níž, než leží Bahamy. Rozžhavené slunce a příšerné vedro. Reacher seděl u svého stolku v zadní části baru, upíjel vodu z plastikové lahve a čekal.

Muž se rozhlížel. Bar měl nízký strop, byl obložený dřevem vyuzeným dotmava. Skoro jako kdyby pocházelo ze staré ztroskotané plachetnice. Výzdobu měl zajistit bez rozmyslu rozvěšený námořnický kýč. Nechyběly mosazné předměty, zelené skleněné koule a staré sítě. Viselo tam i rybářské náčiní, Reacher si to alespoň myslel, i když v životě nechytil jedinou rybu. Ani se neplavil na lodi. Ale všemu kralovalo deset tisíc navštívenek, které vyplnily i ten nejmenší volný koutek včetně stropu. Skvěly se tu nové i staré a pokroucené, připomínající osobnosti i události několika desetiletí.

Chlápek popošel do místnosti a zamířil k baru. Byl starý. Mohlo mu být tak šedesát, střední výšky, rozložitý. Doktor by mu možná vytkl nadváhu, ale Reacher si pomyslel, že je ještě celkem při síle, i když už má nejlepší léta za sebou. V pohodě se přizpůsobil tomu, že časy se mění, aniž by ho to nějak zvlášť zasáhlo. Byl oblečen jako městský člověk ze severu, který se na skok ocitl někde, kde je pěkné horko. Měl na sobě lehké šedé kalhoty, nahoře široké, dole úzké, tenké pomačkané béžové sako, bílou košili s rozepnutým límečkem, z něhož vystupovala bílomodrá kůže na krku, tmavé ponožky a vycházkové boty. New York nebo Chicago, tipoval Reacher, možná Boston, většinu času v létě stráví v klimatizovaných budovách nebo autech. Tyhle kalhoty a sako má zahrabané někde na dně skříně od té doby, co si je před dvaceti lety koupil, a občas, když se naskytne příležitost, je vytáhne.

Ten člověk se postavil k baru, sáhl do kapsy a vytáhl peněženku. Byla to malá napěchovaná stará věcička z kvalitní černé kůže. Taková peněženka, která se dokáže zformovat přesně podle toho, co do ní nacpete. Reacher ho sledoval, jak ji naučeným pohybem otevřel, ukázal ji barmanovi a tiše se ho na něco vyptával. Barman uhnul pohledem, jako kdyby ho urazil. Muž odložil peněženku a uhladil si pramen šedivých vlasů na zpoceném temeni hlavy. Něco zamumlal a barman vytáhl z truhlíku s ledem pivo. Starý muž si přidržel na chvíli studenou láhev u obličeje a pak se zhluboka napil. Diskrétně si říhl do dlaně a uculoval se nad tímto svým malým prohřeškem.

Reacher odpověděl mohutným douškem vody. Poznal jednoho člověka, který byl v ohromné kondici, byl to belgický voják. Ten mu prozradil, že když bude pít pět litrů minerální vody denně, nebude existovat nic, co by mu zabránilo dokázat všechno, co si zamane. Reacher si spočítal, že pět litrů je přibližně jeden galon, a protože ten Belgičan byl malý štíhlý chlapík, téměř poloviční než on sám, měl by vypít tak dva galony. Deset plných lahví. Od té doby, co byl nucen žít v místním vedru, se touto radou řídil. Prospělo mu to. Nikdy se necítil líp. Každý den ve čtyři hodiny usedl k tomuto stolku a vypil tři lahve vody bez bublinek pokojové teploty. Teď už si vypěstoval takovou závislost na vodě jako kdysi na kávě.

Starý chlapík stál bokem k baru a věnoval se pivu. Pohledem pečlivě pročesával místnost. Kromě Reachera tu až na barmana nikdo nebyl. Starý muž vykročil. Zamával pivem v neurčitém posunku, který měl asi znamenat otázku mohu? Reacher kývl směrem k židli proti sobě a ulomil plastikový uzávěr třetí lahve.

Chlápek ztěžka dosedl. Židle pod ním nebyla pomalu ani vidět. Patřil k tomu druhu lidí, kteří nosí klíče, peníze a kapesníky po kapsách u kalhot, takže působí v bocích mnohem mohutněji, než ve skutečnosti jsou.

„Jste Jack Reacher?“ zeptal se ho přes stůl.

Žádné Chicago ani Boston. Nabeton New York. Měl přesně stejný přízvuk jako jeden člověk, kterého Reacher znal, a ten prvních dvacet let svého života strávil v okruhu sta yardů od Fulton Street.

„Jack Reacher?“ ptal se starý muž znovu.

Při pohledu zblízka vynikly jeho malé moudré oči pod převislým obočím. Reacher se napil a pohlédl na něj přes čirou vodu v lahvi.

„Jste Jack Reacher?“ zeptal se muž potřetí.

Reacher postavil láhev na stůl a zakroutil hlavou.

„Ne,“ zalhal.

Mužova ramena znatelně poklesla zklamáním. Vyhrnul si manžetu a pohlédl na hodinky. Naklonil se na židli, jako by už chtěl vstát, ale pak se zase opřel, zdálo se, že má dost času.

„Čtyři a pět minut,“ řekl.

Reacher kývl. Chlápek zamával prázdnou lahví od piva na barmana, který se hned zjevil s další.

„Vedro,“ poznamenal, „přijde k chuti.“

Reacher opět kývl a usrkl vody.

„Znáte tady nějakého Jacka Reachera?“ vyptával se ten chlap.

Reacher pokrčil rameny.

„Jak vypadá?“ odpověděl otázkou.

Muž se právě zhluboka napil z druhé lahve. Utřel si ústa hřbetem ruky a použil známé diskrétní gesto ve snaze ukrýt další říhnutí.

„To opravdu nevím,“ odpověděl. „Vím jen, že je to velký chlap. To proto jsem se začal vyptávat vás.“

Reacher kývl.

„Tady jsou spousty velkých chlapů,“ poznamenal. „Všude jich je hodně.“

„Ale vy tohle jméno neznáte?“

„A měl bych?“ ptal se Reacher. „A kdo to chce vědět?“

Muž se usmál a kývl, jako by tak chtěl ospravedlnit prohřešek proti dobrým mravům.

„Costello,“ odvětil. „Rád vás poznávám.“

Reacher sklonil hlavu a v odpověď trochu pozvedl láhev.

„Vymahač dluhů?“ zeptal se.

„Soukromý detektiv,“ řekl Costello.

„Hledáte chlápka, který se jmenuje Jack Reacher?“ vyptával se Reacher. „Co provedl?“

Costello pokrčil rameny. „Pokud vím, tak nic. Jen mi řekli, abych ho našel.“

„A vy si myslíte, že ho najdete tady?“

„Minulý týden tu byl,“ odvětil Costello. „Má konto ve Virginii a poukazuje si tam peníze.“

„Odsud, z Key Westu?“

Costello přitakal.

„Každý týden,“ řekl. „Už tři měsíce.“

„Tak?“

„Takže se tu usadil,“ uvažoval Costello. „Působí tu už tři měsíce. Musíte tedy uznat, že by ho tu měl někdo znát.“

„Jenže tomu tak není,“ namítl Reacher.

Costello zakroutil hlavou. „Vyptával jsem se po celém Duvalu, protože právě tady by se mělo všechno odehrávat. Asi nejblíž ke zdroji jsem se dostal nahoře v jednom podřadném baru. Jedna z holek mi tam prozradila, že se tu zdržuje právě tři měsíce jakýsi ohromný chlap, který tu každý den přesně ve čtyři hodiny začne popíjet vodu.“

Odmlčel se a pozorně sledoval Reachera, vyznělo to jako přímá výzva. Reacher usrkl vody a pokrčil rameny.

„Shoda okolností,“ připustil.

Costello přitakal.

„Asi ano,“ poznamenal tiše.

„Ale já slyším i trávu růst,“ namítal Reacher.

Costello souhlasně kýval.

„To jsem čekal,“ prohlásil dvojznačně.

„Kdo se po něm shání?“ vyptával se Reacher.

„Moje klientka,“ odvětil Costello. „Dáma, která se jmenuje paní Jacobová.“

Reacher se napil vody. To jméno mu nic neříkalo. Jacobová? Nikoho toho jména neznal.

„Tak fajn, kdybych ho potkal, zmíním se mu, ale moc vám neslibuju. Nejsem zrovna společenský člověk.“

„Chodíte do práce?“

Reacher přitakal.

„Buduju bazény,“ upřesnil.

Costello se zamyslel, jako kdyby věděl, co to jsou bazény, ale netušil, jak vznikají.

„Asi pracujete s nějakou těžkou technikou.“

Reacher se usmál a zakroutil hlavou.

„Tady se to tak nedělá,“ poznamenal. „Hloubíme je ručně.“

„Ručně?“ opakoval jako ozvěna Costello. „A jak, lopatou?“

„Většinou je tu pro mechanizaci málo místa,“ vysvětloval Reacher. „Ulice jsou strašně úzké a stromy nízké. Vyjděte jen kousek z Duvalu a uvidíte sám.“

Costello znovu kývl. Najednou vypadal velice spokojeně.

„Pak asi toho Reachera opravdu neznáte,“ připustil. „Podle paní Jacobové to byl důstojník u vojenské policie. Ověřil jsem si to, měla pravdu. Byl majorem. Vyznamenání a podobné náležitosti. Velké zvíře u vojenské policie, alespoň tak mi to řekli. Takový člověk přece nemůže lopatou hloubit bazény.“

Reacher se znovu napil, snažil se potlačit pohnutí.

„Takže co tu podle vás dělá?“

„Tady?“ zeptal se Costello. „To přesně nevím. Hotelovou ochranku? Možná se pustil do podnikání. Třeba působí u vodní motorizované hlídky.“

„A proč je vlastně tady?“

Costello kývl, jako kdyby s touto otázkou počítal.

„Dobrá,“ připustil. „Zapadákov. Ale on tu určitě je. Před dvěma lety odešel z armády, uložil si peníze v bance, která byla nejblíž Pentagonu, a vypařil se. Účty vykazovaly, že pořád vybíral, ale poslední tři měsíce začal ukládat právě odsud. Zasekl se tu, přišel si na pěkné peníze. Najdu ho.“

Reacher přitakal.

„Pořád chcete, abych se tu vyptával?“

Costello zakroutil hlavou. Promýšlel si příští tah.

„Zapomeňte na to,“ řekl.

Naklonil se, vytáhl z kapsy u kalhot pomačkanou roličku bankovek, odpočítal jich pět, položil je na stůl a zvedl se.

„Těšilo mě,“ zvolal, aniž by se ohlédl.

Vyšel dveřmi, které tam vlastně nebyly, do odpoledního žáru. Reacher dopil zbytek vody a sledoval, jak se vzdaluje. Uplynulo deset minut po čtvrté hodině odpoledne.

* * *

O hodinu později procházel Reacher po Duval Street, uvažoval, že bude muset zvolit nové bankovní spojení, vyhlížel místo, kde by si dal časnou večeři, a meditoval, proč vlastně Costellovi lhal. Nejdřív ho napadlo, že by se mohl rozšoupnout a použít pár šeků, které měl v kapse u kalhot. Pak se rozhodl, že bude následovat příkladu svého belgického přítele a dá si velký steak, zmrzlinu a další dvě lahve vody. A nakonec usoudil, že lhal, protože to musel udělat.

Neexistoval jediný důvod, proč by se o něj měl zajímat soukromý detektiv z New Yorku. Tam nikdy nežil. Ani v jiném velkém městě na severu. Vlastně nikde doopravdy nebydlel. To byl charakteristický rys jeho života. To ho zformovalo do současné podoby. Byl synem důstojníka námořní pěchoty v aktivní službě a ode dne, kdy ho matka přinesla z porodnického oddělení berlínské kliniky, ho rodiče vláčeli s sebou po světě. Poznal jen nekonečné řady nejrozličnějších vojenských základen, většina z nich ležela v nejvzdálenějších a nehostinných koutech zeměkoule. Pak sám vstoupil do armády, k vojenské policii, a žil a sloužil zase na stejných základnách, dokud jeho jednotku nezrušili a nepropustili ho. Tehdy odjel do Ameriky a potloukal se jako obyčejný turista, než skončil v tomhle zapadáku, veškeré úspory už tehdy byly tytam. Nechal se na několik dní najmout na výkopové práce, těch pár dní se protáhlo na týdny, ty pak na měsíce a on tu pořád trčel.

Neměl nikde žádné žijící příbuzné, po kterých by mohl něco zdědit. Nikomu nic nedlužil. Nikdy nic neukradl, nikoho nepodvedl. Nezplodil žádné dítě. Byl tu jen podle těch pár cárů papíru, které ke své existenci potřebuje každá lidská bytost. Jako kdyby byl neviditelný. A nikdy nepoznal nikoho jménem Jacob, ať už to byl muž nebo žena. Nikdy. Tím si byl jist. Takže ať už chtěl Costello cokoli, jeho to nezajímalo. Alespoň ne natolik, aby vystoupil z anonymity a do něčeho se zapletl.

Protože si už zvykl na to, že je neviditelný. Cosi z přední části mozku mu signalizovalo, že je to něco jako komplex, odcizení jako reakce na vlastní situaci. Přede dvěma lety se všechno náhle ocitlo vzhůru nohama. Najednou už nebyl velká ryba v malém rybníce, stal se z něj nýmand. Už neměl vysokou hodnost a nebyl váženým členem komunity s přísně vymezenou hierarchií, najednou se stal jedním z dvou set sedmdesáti milionů anonymních civilistů. Býval nepostradatelný a vyhledávaný, teď už byl jen jedním z mnoha. Dřív měl stanoveno, kde má přesně, každou minutu každičkého dne, být, teď se před ním rozprostíraly tři miliony čtverečních mil a možná čtyřicet let bez map a harmonogramů. Přední část mozku mu napověděla, že jeho reakce je pochopitelná, ale defenzivní, reakce muže, který si potrpí na samotu, ale bojí se osamělosti. Věděl, že je to nestandardní reakce, a na to by si měl dát pozor.

Ale ještěrka ukrytá za předním mozkovým lalokem mu našeptávala, že mu to tak vyhovuje. Měl rád anonymitu. Střežil si svou samotu. Byla tak příjemná, pohodlná a uklidňující. Nedal na ni dopustit. Na první pohled působil přátelsky a společensky, nikdy ovšem o sobě skoro nic neprozradil. Rád platil v hotovosti a cestoval po souši. Nikdy nefiguroval na seznamu pasažérů, neměl platební karty. Nikomu neprozradil, jak se jmenuje. V Key Westu se zapsal v levném motelu pod jménem Harry S. Truman. Když zalistoval seznamem hostů, zjistil, že nebyl nijak originální. Figurovala zde jména většiny z jedenačtyřiceti prezidentů, dokonce i ta, o nichž nikdo nic neslyšel, například John Tyler nebo Franklin Pierce. Došlo mu, že v Keys nemá jméno velkou váhu. Lidé na sebe zamávají, usmějí se a pozdraví. Všichni počítají s tím, že určitá dávka soukromí neškodí. To mu vyhovovalo. Až moc, než aby odtud mohl kdykoli vypadnout.

Hodinku korzoval hlučnou výhní, pak opustil Duval a vydal se k restauraci na zastrčeném dvorku. Tam už ho od vidění znali. Objednal si svou oblíbenou značku vody a jako obvykle si tu dal i obrovský steak, který zaplnil celý talíř.

* * *

Dostal steak s vejcem a nepřehlednou směsicí zeleniny pěstované v teplých krajích, zmrzlina byla ozdobená horkým čokoládovým krémem a ořechy. Vypil další láhev vody, tu zapil dvěma šálky silné černé kávy. Teď už se jen opřel a spokojeně odpočíval.

Servírka se na něj usmívala. „Všechno v pořádku?“

Reacher úsměv opětoval a kývl.

„To jsem si dal,“ řekl.

„Zdá se, že vám to jde k duhu.“

„Taky mi to tak připadá.“

Byla to pravda. Brzy mu bude devětatřicet, ale nikdy se necítil líp. Vždycky byl ve formě, ale v posledních třech měsících dosáhl vrcholu. Když odešel z armády, měřil 195 centimetrů a vážil 100 kilo. Po měsíci tvrdé práce při budování bazénů v úmorném horku zhubl na 95. Za dva měsíce se vypracoval na 113, působil jako hora vypracovaných svalů. Dokázal vyvinout ohromné pracovní nasazení. Odhadoval, že musí denně přemístit tak čtyři tuny zeminy, kamení a písku. Při vykopávání, nabírání, vyhrabávání a vyhazování všeho toho svinstva lopatou si postupně vybudoval takovou techniku, že při práci celý den dokázal zapojit všechny svaly na těle. Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat. Byl dohněda opálený a v nejlepší fyzické kondici za celý svůj dosavadní život. Jako kondom nacpaný ořechy, tak ho nedávno ohodnotila jedna dívka. Budil dojem, že musí denně spořádat asi deset tisíc kalorií, aby se udržel ve formě, ovšem mimo obligátních deseti litrů vody.

„Dnes večer pracujete?“ zeptala se servírka.

Reacher se zasmál. Vydělával si na živobytí tím, za co většina lidí utrácela v nablýskaných městských tělocvičnách, a teď se musel vydat na večerní směnu. Tuhle práci by zase většina mužů dělala zadarmo. Dělal vyhazovače ve striptýzovém baru, o němž se zmínil Costello. V Duvalu. Trůnil tam do půl těla nahý, tvářil se přísně, mohl si dát, co se mu zachtělo, ale musel zaručit, že se žádná ze striptérek nedostane do nesnází. A nakonec mu za tohle všechno dali padesát babek.

„Je to otročina,“ poznamenal. „Ale asi to někdo dělat musí.“

Děvče se s ním s chutí zasmálo, potom vyrovnal účet a zamířil na ulici.

* * *

Patnáct set mil na sever pod Wall Street v New York City sjel generální ředitel společnosti výtahem o dvě patra do kanceláře svého finančního ředitele. Oba muži vešli do kanceláře současně a usedli bok po boku ke stolu. Byla to honosně zařízená místnost a stůl, připomínající lepší doby, tu teď stál jako melancholické memento toho, že časy se mění. Kancelář se řadila mezi ty ve vyšších patrech, celá byla obložená tmavým růžovým dřevem, okna zakrývaly krémové plátěné rolety. Mosazné kování, psací stoly úctyhodných rozměrů, italské stolní lampy, ohromný počítač, za který určitě utratili mnohem víc, než bylo zapotřebí. Monitor svítil a čekal na pokyn. Generální ředitel jej zadal a zmáčkl ENTER, na monitoru naskočila tabulka. Byla to jediná tabulka, která mohla vypovědět pravdu o společnosti. To proto ji mohl vyvolat pouze určitý pokyn.

„Tak jdeme do toho?“ zeptal se generální ředitel.

Tento den se měl stát dnem D. D znamenalo downsizing, tedy snižování stavu. Jejich personální ředitel v průmyslovém závodě na Long Islandu byl od osmi hodin ráno v jednom kole. Jeho sekretářka vyrovnávala na chodbě před kanceláří dlouhou řadu židlí, na nich vedle sebe usedla dlouhá řada lidí. Ti lidé tu čekali skoro celý den, každých pět minut se posunuli o jedno místo, když došli až na konec, vešli do kanceláře personálního ředitele, kde během těch pěti minut přišli o živobytí, poděkovali jim a rozloučili se s nimi.

„Tak jdeme do toho?“ zeptal se nejvyšší znovu.

Finanční ředitel přepisoval sloupce čísel na papír, odečítal je od sebe a zároveň se díval na kalendář. Pokrčil rameny.

„Teoreticky ano,“ odpověděl. „Ve skutečnosti ne.“

„Ne?“ opakoval generální ředitel znovu.

„Je to otázka času,“ poznamenal finanční ředitel. „To, co jsme podnikli v té továrně, je bezesporu dobrý tah. Osmdesát procent lidí odejde, to nám ušetří jedenadevadesát procent na výplatách, protože jen my dokážeme získat tak levnou pracovní sílu. Ale my je všechny do konce příštího měsíce vyplatíme. Takže nás dalších šest měsíců nezasáhne zvýšený pohyb hotovosti. Po pravdě řečeno, zrovna teď je to s pohybem hotovosti dost zlé, protože všichni ti malí hajzlíci jsou někde v prachu a inkasují šestitýdenní směnky.“

Generální ředitel si povzdechl a přitakal.

„Takže kolik potřebujeme?“

Finanční ředitel pohnul myší a našel si příslušnou kolonku.

„1,1 milionu dolarů,“ řekl. „Na šest týdnů.“

„Banka?“

„Na to zapomeňte,“ odsekl finanční ředitel. „Každý den jim lezu do zadku, aby po mně nechtěli všechno, co jim dlužíme. Vznáším další požadavky a oni se mi smějou do ksichtu.“

„Mohly by vás potkat i horší věci,“ zareagoval generální ředitel. „O to tu teď nejde,“ bránil se finanční ředitel. „Podstatné je, že jakmile vyčmuchají, že na tom pořád nejsme nijak valně, stáhnou půjčky. Okamžitě.“

Generální ředitel poklepal prsty na růžové dřevo a pokrčil rameny.

„Tak prodám nějaké akcie,“ řekl.

Finanční ředitel zakroutil hlavou.

„To nemůžete,“ vysvětloval mu trpělivě. „Kdybyste je dal na trh, strašně by klesly ceny. Naše současné půjčky jistí akcie, a když budou najednou bezcenné, do zítřka nás převálcují.“

„Dohajzlu,“ ulevil si generální ředitel. „Chybí nám šest týdnů. Nehodlám o všechno přijít pro pitomých šest neděl, pro mizerný milion babek. To je přece směšná suma.“

„Jenže my tuhle směšnou sumu nemáme.“

„Tak ji někde musíme splašit.“

Na tuhle poznámku finanční ředitel nereagoval. Ale zdálo se, že má ještě něco na srdci.

„Tak co?“ ptal se generální ředitel.

„Něco se mi doneslo,“ začal. „Od známých. Možná bychom se mohli na někoho obrátit. Na šest týdnů by se to třeba vyplatilo. Slyšel jsem o jedné organizaci. Prý půjčují, když už to jinde nevyjde, je to asi poslední záchrana.“

„Na úrovni?“

„Patrně,“ opáčil finanční ředitel. „Vypadají velice seriózně. Velký úřad ve Světovém obchodním centru. Specializuje se na případy podobné našemu.“

Generální ředitel zamračeně zíral na obrazovku.

„Jaké podobné případy?“

Jako je ten náš,“ opakoval finanční ředitel. „Když už jste skoro doma a v suchu, ale pořád nemůžete dohlédnout na břeh.“

Generální ředitel kývl a rozhlédl se po kanceláři. Byla to příjemná místnost. A jeho vlastní kancelář o dvě patra výš byla rohová a ještě hezčí.

„Tak dobře,“ řekl. „Udělejte to.“

„To nemohu,“ odvětil finanční ředitel. „Ten chlap se nebude bavit s někým, kdo je podřízený generálnímu řediteli. Musíte to udělat vy.“

* * *

Začalo to jednoho klidného večera ve striptýzovém baru. Byl to červnový večer uprostřed týdne, bylo už po zimní sezóně, ale zase trochu brzy na letní hosty, kteří se tu chtějí smažit. Celou noc se tu nevystřídalo snad ani čtyřicet lidí, dvě dívky za barem, tři dívky tančily. Reacher sledoval ženu jménem Crystal. Tušil, že to není její pravé jméno, ale nikdy se jí na to nezeptal. Byla tu nejlepší. Vydělávala mnohem víc, než kdy vydělával Reacher jako major u vojenské policie. Určitou část jejích příjmů spolkl provoz starého černého porsche. Reacher ho občas zaslechl, jak v časném odpoledni rachotí a úpí kolem pozemků, kde pracoval.

Bar představovala horní dlouhá úzká místnost s ochozem a malé kulaté pódium s naleštěným chromovaným sloupem. Podél ochozu i pódia se táhla řada židlí. Všude byla zrcadla a tam, kde náhodou chyběla, byly stěny vymalovány matnou černí. Celé to místo pulzovalo a rezonovalo hlasitou hudbou, která se linula ze šesti reproduktorů, dostatečně silných na to, aby přehlušily hlučnou klimatizaci.

Reacher stál zády k baru, třetí v pořadí směrem od vchodu. Dost blízko, aby ho bylo vidět zvenčí, a zároveň pěkně daleko, aby všichni v místnosti měli na paměti, že tam je. Žena jménem Crystal právě skončila své třetí vystoupení a táhla zákulisím neškodného chlápka na soukromé představení za dvacet babek, když Reacher zaregistroval dva muže, kteří se objevili na vrcholu schodiště. Přivandrovalci ze severu. Mohlo jim být tak třicet, oba tlustí a bledí. Naháněli hrůzu. Tvrdí hoši ze severu v oblecích za tisíc babek a naleštěných botách. Měli asi pěkně naspěch, aby se sem dostali, neodložili ani své úřednické velkoměstské ohozy. Zasekli se u pokladny a dohadovali se o tři dolary za vstupné. Dívka od pokladny vysílala na Reachera úzkostlivé pohledy. Slezl ze stoličky a přešel k nim.

„Nějaký problém, pánové?“ zeptal se.

Pohyboval se způsobem, který si sám pro sebe překřtil na chůzi univerzitních mazánků. Všiml si, že studenti z koleje se skoro všichni pohybují strašně toporně. Na pláži v šortkách to bylo nejpatrnější. Jako kdyby měli tak mohutné svaly, že nemohli dát nohy k sobě a normálně chodit. Pomyslel si, že u pětašedesátikilového kluka to musí vypadat dost směšně. Ale přesvědčil se, že chlap, který měří skoro dva metry a má přes metrák, tak může vzbuzovat hrůzu. Chůze univerzitních mazánků teď patřila k jeho bojovému arzenálu. A působilo to. Ty dva chlapy v oblecích za tisíc dolarů to taky pochopitelně upoutalo.

„Nějaký problém?“ zeptal se znovu.

Obvykle to stačilo. Většina se podle toho zařídila. Ale tihle dva ne. Když se k nim přiblížil, cítil, že z nich cosi vyzařuje. Jakási směsice hrozby a důvěrnosti. Možná i drzost. Známka toho, že jsou zvyklí si jít za svým. Ale tady byli daleko od domova. Dost daleko na jihu, aby se začali chovat obezřele.

„Žádný problém, Tarzane,“ odvětil muž po levé straně.

Reacher se usmál. Už ho mockrát přivolali, ale k něčemu takovému ještě ne.

„Tři doláče za vstup,“ řekl. „Nebo dozadu dolů zadarmo.“

„Chceme si jen s někým promluvit,“ vysvětloval muž po pravici.

Oba dva nezapřeli určitý přízvuk. Odněkud z New Yorku. Reacher pokrčil rameny.

„Tady si moc nepopovídáme,“ poznamenal. „Strašně tu řve muzika.“

„Jak se jmenujete?“ ptal se chlap po levici.

Reacher se znovu usmál.

„Tarzan,“ odpověděl.

„Hledáme nějakého Reachera,“ naléhal. Jacka Reachera. Znáte ho?“

Reacher zakroutil hlavou.

„Tak si musíme promluvit s děvčaty,“ trval na svém chlápek. „Řekli nám, že by ho mohly znát.“

Reacher opět zavrtěl hlavou.

„Neznají,“ poznamenal.

Chlap po pravici nakukoval Reacherovi přes rameno do dlouhé úzké místnosti. Zamračeně zíral na dívky za barem. Počítal s tím, že Reacher tu představuje veškerou ostrahu.

„Tak fajn, Tarzane, uhni,“ řekl. Jdeme dovnitř.“

„Umíte číst?“ ptal se Reacher. „Snad je to čitelný?“

Ukázal nahoru na upozornění nad pokladnou. Černé na bílém tam stálo, že vedení podniku má právo udělit zákaz vstupu.

„Já jsem vedení podniku,“ vysvětloval Reacher. „Zakazuju vám vstoupit.“

Muž upíral zrak někam mezi ceduli a Reacherův obličej.

„Potřebujete to přeložit?“ ptal se ho Reacher. „Mám vám to slabikovat? Znamená to, že já jsem tu šéf a vy nemůžete dovnitř.“

„Dej si pozor, Tarzane,“ zamručel chlápek.

Reacher ho nechal přiblížit, rameno vedle ramene, pak trochu ustoupil. Zvedl levou ruku a chytil ho za loket. Narovnal dlaní kloub a zabořil prsty do citlivých nervů zadní strany jeho tricepsu. Jako kdyby ho praštil do brňavky. Muž vyskočil, jako by dostal ránu elektrickým proudem.

„Dolů,“ nabádal ho Reacher jemně.

Druhý chlápek se snažil z toho nějak vybruslit. Reacher si toho všiml a dal mu to najevo. Zvedl levou ruku do úrovně očí, aby upozornil, že je připravený zasáhnout. Byla to obrovská hnědá pracka ztvrdlá mozoly od násady lopaty, muž výzvu přijal. Pokrčil rameny a vydal se dolů po schodech. Reacher ho postrčil napřaženou dlaní.

„Ještě se uvidíme,“ poznamenal muž.

„Vem s sebou všechny kámoše,“ volal za ním Reacher. „Každej tři babky za vstup.“

Pohlédl zpátky do místnosti. Tanečnice jménem Crystal stála přímo za ním.

„Co chtěli?“ ptala se.

Pokrčil rameny.

„Někoho hledají.“

„Někoho, komu říkají Reacher?“

Kývl.

„To je dnes už podruhý,“ řekla. „Předtím tu byl takovej dědouš. Ten zaplatil tři babky. Chceš jít za nima? Proklepnout si je?“

Váhal. Strhla z barové stoličky jeho košili a podala mu ji.

„Jen běž. Tady bude klid. Tichá noc.“

Vzal si košili. Srovnal rukávy.

„Dík, Crystal,“ řekl.

Oblékl si košili a zapnul se. Mířil ke schodům.

„Není zač, Reachere,“ volala za ním.

Otočil se, ale ona už odcházela na pódium. Pohlédl zběžně na pokladní a zamířil dolů na ulici.

* * *

V Key Westu bývá v jedenáct hodin večer docela rušno. Někdo už se přehoupl do druhé poloviny noci, jiný právě začíná. Hlavní třída se jmenuje Duval, táhne se přes ostrov od východu na západ a koupe se v hluku i světle. Reacher neměl strach, že by na něj ti chlápci čekali právě na Duvalu. Tam je moc lidí. Kdyby se mu chtěli pomstít, vybrali by si klidnější místo. O taková tu nebyla nouze. Zejména na sever od Duvalu se každý mohl ocitnout rychle v klidnější zóně. Samotné město bylo miniaturní. Nevelké bloky domů. Krátkou procházkou kolem dvaceti bloků se dojde do míst, která Reacher pokládal za předměstí. Tam hloubil bazény na stísněných dvorcích za malými domky. Pouliční osvětlení je rozmístěno namátkově a hluk z baru se postupně ztrácí v silném bzukotu nočního hmyzu. Pach piva a kouře vystřídá aroma tropických rostlin kvetoucích i tlejících v zahradách.

Opsal při chůzi v šeru jakousi spirálu. Nenarazil na nikoho. Kráčel středem ulice. Ve výklenku dveří se nikdo neskrýval, chtěl jim poskytnout deset nebo patnáct stop otevřeného prostoru, aby se mohli schovat. Neměl obavy, že by po něm stříleli. Ti chlápci neměli pistole. V takových oblecích by je neutajili. Byly moc těsné na to, aby se v nich mohlo cokoli skrýt. A obleky zároveň signalizovaly, že se na jih vydali ve spěchu. Museli letět. A letět letadlem se zbraní v kapse by byl pěkný odvaz.

Vzdal to asi tak po míli. Malé městečko, ale pořád dost velké na to, aby se v něm ztratili dva chlápci. Zabočil doleva podél hřbitova a zamířil zpátky do vřavy. Na chodníku u plotu spatřil muže. Ležel tam, jak dlouhý tak široký, a nehýbal se. Na tom by v Key Westu nebylo zase tak nic moc divného, ale tady něco nebylo v pořádku. Něco hodně povědomého. Byla to jeho paže. Měl ji uvězněnou pod tělem. Tohle by mu ramenní nervy neumožnily, ať už by byl jakkoli opilý nebo zfetovaný. Povědomé mu bylo jeho světlé sako. Polovinu těla měl světlou, spodní půli tmavou. Béžové sako, šedé kalhoty. Reacher se zastavil a rozhlédl se. Přistoupil blíž. Sklonil se k němu.

Byl to Costello. Obličej měl napadrť. Zalitý krví. Po modrobílé městské kůži v trojúhelníku rozhalenky se mu klikatily ztvrdlé hnědé potůčky. Reacher se mu snažil nahmatat tep za uchem. Nic. Hřbet ruky mu položil na odhalenou pokožku. Byla studená. Ještě žádné známky po ztuhnutí, ale byla přece teplá noc. Ten člověk mohl být mrtvý asi tak hodinu.

Prohlédl mu kapsy. Nacpaná peněženka byla pryč. Pak se mu zahleděl na ruce. Konečky prstů měl odříznuté. Všech deset. Rychlé přesné řezy něčím šikovným a hodně ostrým. Ne skalpelem. Širší žiletkou. Možná speciálním nožem na linoleum.

02 KAPITOLA

JE TO MOJE CHYBA,“ ŘEKL REACHER. Crystal zakroutila hlavou. „Tys toho chlapa nezabil,“ namítla.

Pak na něj zostra pohlédla. „Nebo ano?“

„Dovolil jsem, aby ho zabili,“ odpověděl Reacher. ‚Je v tom snad nějaký rozdíl?“

Bar byl od jedné po půlnoci zavřený a oni seděli vedle sebe na židlích u vstupu na prázdné pódium. Světla byla vypnutá a nehrála hudba. Žádný zvuk kromě klimatizace ztlumené na čtvrtinu. Ta vysávala hustý kouř a pach potu a vypouštěla vše do poklidné noci v Keys.

„Měl jsem mu to říct,“ uvažoval Reacher. Jasně že jo, měl jsem mu říct, že jsem Jack Reacher. Pak by mi vyklopil, co měl na srdci, a teď už by byl doma. A já bych se pak už mohl na všechno vykašlat. Nic by mi to neudělalo a on by mohl být naživu.“

Crystal měla na sobě bílé tričko. Víc nic. Bylo to dlouhé tričko, ale ne dost. Reacher se na ni nedíval.

„Proč se o to všechno staráš?“ zeptala se.

Byla to otázka typická pro Keys. Nebyla tak otrlá, jen ji zmátl jeho zájem o cizince, který k nim zavítal. Pohlédl na ni.

„Cítím odpovědnost.“

„Ne, ty cítíš vinu,“ namítla.

Kývl.

„Ale to nemusíš,“ oponovala. „Tys ho nezabil.“

„A je v tom nějaký rozdíl?“ zeptal se znovu.

„Jasně že je,“ odpověděla. „Kdo to byl?“

„Soukromý detektiv,“ odpověděl. „Hledal mě.“

„Proč?“

Zavrtěl hlavou.

„Netuším,“ řekl.

„A ti dva chlápci přišli s ním?“

Opět zakroutil hlavou.

„Ne,“ odpověděl. „Ti chlapi ho zabili.“

Pohlédla na něj vyděšeně. „Vážně?“

„To je moje domněnka,“ připustil. „Nepřišli s ním, tím jsem si jistý. Byli mladší a bohatší než on. V těch oblecích? Určitě nevypadali jako jeho podřízení. A mimoto, on za mnou přišel sám. Takže ti dva museli pracovat pro někoho jiného. Zřejmě je vyslali, aby ho sledovali a vypátrali, co tu pohledává. Takže potom se o mě začali taky zajímat.“

„Zabili ho, aby se dozvěděli tvé jméno?“

„Vypadá to tak,“ odvětil.

„Řekneš to policajtům?“

Další otázka, která charakterizovala Keys. Zaplést se s policajty bylo důvodem pro dlouhou vážnou diskusi. Potřetí zakroutil hlavou.

„Ne,“ řekl.

„Najdou ho a pak se o tebe taky začnou zajímat.“

„Ne hned. Nemá u sebe žádné doklady. Dokonce nebudou moct sejmout ani otisky prstů. Bude jim trvat týdny, než zjistí, kdo to byl.“

„Tak co chceš dělat?“

„Chystám se najít paní Jacobovou,“ odvětil. „Klientku. Ona mě hledá.“

„Ty ji znáš?“

„Ne, ale chci ji najít.“

„Proč?“

Pokrčil rameny.

„Potřebuju zjistit, o co tu běží,“ vysvětloval.

„Proč?“ ptala se znovu.

Vstal a pohlédl na ni do zrcadla na stěně. Najednou byl hrozně netrpělivý. Nedočkavý, aby se vrátil do reality.

„Ty víš proč,“ řekl jí. „Toho chlapa zabili, protože měl něco společného se mnou, takže teď už se mě to týká, rozumíš?“

Natáhla dlouhou bosou nohu na židli, ze které právě vstal. Považovala možná jeho pocity za rozmar. Logický, ale divný, třeba jako lidové tance.

„No dobře, a co dál?“ zeptala se.

„Půjdu do jeho kanceláře,“ uvažoval. „Možná měl sekretářku. Musí tam přece být nějaké záznamy. Telefonní čísla, smlouvy s klienty. Tahle paní Jacobová byla zřejmě jeho poslední případ. Bude to asi vrchol hranice.“

„A kde měl kancelář?“

„To nevím,“ připustil. „Někde v New Yorku, usuzuju podle jeho přízvuku. Znám jeho jméno, vím, že to byl bývalý policajt. Bývalý policajt jménem Costello, bylo mu asi tak šedesát. Nebude těžké tu kancelář najít.“

„On byl dřív policajt?“ ptala se. „Proč myslíš?“

„Většina soukromých čmuchalů je na tom stejně, chápeš?“ vysvětloval. „Odcházejí brzy do důchodu a nemají moc peněz, vyvěsí si firemní tabulku, jsou jako orchestr o jednom hráči, rozvody a pohřešované osoby. A ty informace o mé bance? Znal i ty nejmenší podrobnosti. Nemohl to zjistit jinak, než že mu udělal laskavost nějaký starý kámoš, který je ještě ve službě.“

Usmála se, v očích se jí mihl náznak zájmu. Vykročila a přistoupila k němu k baru. Stála vedle něj, blízko, bokem proti jeho stehnu.

„Jak to, že se v tom tak vyznáš?“

Zaposlouchal se do hluku ventilátoru.

„Taky jsem byl detektiv,“ odvětil. „U vojenské policie. Třináct let. Byl jsem dobrý. Nemám jen tenhle pěknej ksicht.“

„Ty nemáš dokonce ani ten pěknej ksicht,“ odsekla. ‚Jen si nelichoť. Kdy začneš?“

„Myslím, že hned teď. Určitě musím chytit nejbližší let z Miami.“

Znovu se usmála. Tentokrát obezřele.

„A jak se chceš dostat na Miami?“ zeptala se. „Teď v noci?“

Opětoval její úsměv. Drze.

„Odvezeš mě tam,“ řekl.

„Dáš mi čas, abych se oblékla?“

„Jen boty,“ upřesnil.

Šel s ní ke garáži, kde měla zaparkovaný svůj starý porsche. Vytáhl dveře, ona vklouzla do auta a nastartovala. Odvezla ho půl míle na sever k motelu, jela pomalu, čekala, než se auto zahřeje. Mohutné pneumatiky rachotily po rozbitém dláždění a s žuchnutím zapadaly do děr. Opatrně zajela na parkoviště naproti vstupní hale ozářené neonem. Motor běžel. Otevřel dvířka, ale pak je zase tiše zavřel.

„Jedem dál,“ řekl. „Nechci si s sebou nic brát.“

Rychle kývla.

„Tak fajn, připoutej se,“ upozornila ho.

Zařadila jedničku a vyrazila městem. Projela po North Roosevelt Drive. Zkontrolovala tachometr a zabočila doleva na cestu dlážděnou kameny. Zapnula antiradar. Sešlápla pedál až k podlaze, zadní kola se protočila. Reachera to zatlačilo do koženého sedadla, jako kdyby opouštěl Key West na palubě stíhačky.

* * *

Po celou cestu na sever ke Key Largo se ručička tachometru šplhala přes stovku. Reacher si cestu užíval. Crystal byla výborná řidička. Klidná, úsporná v pohybech, automaticky řadila rychlosti, vytáčela motor na plné obrátky, udržovala malé auto uprostřed svého pruhu, využívala odstředivou sílu. Smála se, její dokonalý obličej osvětlovala červená čísla tachometru. S tímhle autem není lehké jet rychle. Těžký motor má umístěný kus za zadní nápravou, ten mohl vůz rozpohyboval jako zlomyslné kyvadlo, a řidič, který by se okamžitě nevzpamatoval, by měl smůlu. Ale ona se s tím dokázala vypořádat. Míli za mílí křižovala povrch vozovky tak rychle jako lehké letadlo.

Pak se najednou rozječel antiradar a asi míli před nimi se objevilo Key Largo. Prudce zabrzdila, předrkocala se městem, pak to znovu sešlápla a vyrazila na sever k temnému horizontu. Ostrá zatáčka doleva, přes most, na americkou pevninu a na sever k městu zvanému Homestead po rovné silnici bez zatáček, protínající bažiny. Pak ostře vpravo na dálnici, to všechno při plné rychlosti, antiradar nastavený na maximum, takže před pátou hodinou ranní byli na odbočce k Miami. Zastavila na odpočívadle a čekala, motor běžel.

„Takže děkuju za odvoz,“ řekl Reacher.

Usmála se.

„Bylo mi potěšením,“ opáčila. „To mi věř.“

Otevřel dvířka a pohlédl před sebe.

„Tak fajn,“ poznamenal. „Doufám, že se ještě uvidíme.“

Zavrtěla hlavou.

„Tomu sám nevěříš,“ poznamenala. „Chlapi jako ty se nikdy nevracejí. Prostě odejdou, tím to končí.“

Seděl v teple. Motor vrněl a bublal. V chladiči při ochlazení lupalo. Naklonila se k němu. Sešlápla spojku a zařadila jedničku, tak se k němu mohla lépe dostat. Ovinula mu ruku okolo krku a pevně ho políbila na rty.

„Sbohem, Reachere,“ řekla. „Nakonec jsem ráda, že jsem se dozvěděla, jak se jmenuješ.“

Opětoval její polibek, tvrdě a dlouze.

„A jak se jmenuješ ty?“ zeptal se.

„Crystal,“ odpověděla a zasmála se.

Smál se s ní, přitom se zvedl a vystoupil z auta. Natáhla se a zavřela za ním dvířka. Nastartovala motor a vyrazila. Stál na obrubníku a díval se, jak odjíždí. Předjela hotelový autobus a zmizela z dohledu. Tři měsíce života s ní se mu vypařily jako pára nad hrncem.

* * *

V pět hodin ráno, padesát mil na sever od New York City, ležel v posteli generální ředitel, nespal, zíral do stropu. Ten byl čerstvě vymalovaný. Celý dům byl vymalovaný. Zaplatil malířům víc, než si většina jeho zaměstnanců vydělala za rok. Vlastně jim sám neplatil. Zfalšoval fakturu a proplatila ji firma. Položka se ztratila někde jako součást celkové sedmimístné sumy z fondu pro údržbu budov. Sedmimístná suma na debetním účtu, která posílala jeho firmu ke dnu, stejně jako těžký náklad potopí nakloněnou loď. Jako poslední stéblo naložené na hřbet velblouda.

Jmenoval se Chester Stone. Jeho otec i dědeček se jmenovali stejně. Dědeček založil firmu, tenkrát se tabulce říkalo hlavní účetní kniha a byla vyplňována ručně perem. Účetní kniha jeho dědečka měla obsáhlejší část příjmů. Byl hodinářem, který zaznamenal velice brzy nástup filmového průmyslu. Využil své zkušenosti s ozubenými kolečky a zkonstruoval miniaturní mechanismus, z něhož vzešel projektor. Přibral společníka, který získal odbyt v Německu. Spolu ovládli trh a sklízeli úspěch. Společník zemřel jako mladý, neměl žádné dědice. Filmový průmysl se rozrůstal po celém světě. Stovky kin. Stovky projektorů. Pak tisíce. Desítky tisíc. Posléze ozvučení. Pak širokoúhlé promítání. Obrovské plus v účetních knihách.

Potom přišla televize. Kina se zavírala, ta, která odolala, se zuby nehty držela starého zařízení, dokud fungovalo. Jeho otec, Chester Stone II., se stále držel v obraze. Rozšiřoval sortiment.

Přihlížel k oblibě domácího filmování. Osmimilimetrové projektory. Přesné kamery. Zlatá éra Kodachromu. Nový výrobní závod. Velký zisk z rané verze elektronkového počítače IBM.

A pak došlo k návratu filmu. Jeho otec zemřel, mladý Chester Stone III. se ocitl u kormidla, rozmáhal se multiplex. Čtyři projektory, dvanáct, šestnáct, tam všude dříve stačil jeden. A pak stereo. Pět kanálů, dolby, dolby digital. Bohatství a úspěch. Svatba. Stěhování do luxusního sídla. Auta.

A posléze video. Domácí promítání šlo tak rychle ke dnu jako žádná z technických vymožeností v téhle branži. Přišla konkurence. Bezohledný souboj s novými výrobky firem v Německu, Japonsku, Koreji a na Tchaj-wanu, ten ho připravil o spoustu zakázek. Zoufalá snaha získat odbyt na cokoli malého vyrobeného z plechu přesně seřízenými nástroji. Byl ochoten dělat cokoli. Příšerné zjištění, že mechanická práce je hudbou minulosti. Boom pevných mikročipu, RAM, hracích skříní. Netušil, jak by měl vyrobit přesně ta zařízení, která zaručovala obrovský zisk. V tichém softwaru jeho příručního počítače se hromadil velký deficit.

Žena ležící po jeho boku bděla. Rozsvítila, otevřela oči, otáčela hlavou zleva doprava. Nejdřív pohlédla na hodiny a potom na manžela. Zaregistrovala jeho pohled upřený na strop.

„Nemůžeš spát?“ zeptala se tiše.

Neodpověděl. Pohlédla stranou. Jmenovala se Marylin. Marylin Stoneová. Byla už za Chestera provdaná dlouho. Dost dlouho na to, aby pochopila. Pochopila všechno. Neznala skutečné podrobnosti, neměla hmatatelné důkazy, nechápala přesně obsah, ale přesto všechno věděla. A jak by mohla nevědět? Měla přece oči i mozek. Bylo to už strašně dávno, kdy sledovala, jak se zboží jejího manžela pyšně vyjímá v regálech obchodů. A už hodně dlouho je žádný magnát nepozval na večeři na počest podepsání velké zakázky. A už si ani nepamatovala, kdy Chester prospal v klidu celou noc. Takže jí to bylo jasné.

Ale nenechala se tím deprimovat. Bohatší nebo chudší, no bože, tak uvažovala, a přesně tak to myslela. Je dobré být bohatý, ale chudý může být také šťastný. Ne že by měli být po celý život chudí jako někteří lidé. Mohou prodat ten pitomý dům, zlikvidovat všechny ty strašné krámy, a pořád by na tom byli o poznání líp, než si kdy dovedla představit. Pořád ještě byli mladí. Ne úplně, ale zdaleka ne staří. Zdraví. Měli zájem o věc.

Měli jeden druhého. Chester se pořád držel. Zešedivěl, ale pořád byl v dobré kondici, pevný a energický. Milovala ho. A on miloval ji. A ona byla ve formě, byla si toho vědoma. Bylo jí přes čtyřicet, ale v duchu se cítila na devětadvacet. Stále štíhlá, světlovlasá, pořád přitažlivá. Podnikavá. Zkrátka se cítila dobře, v každém směru této staré fráze. Všechno bude v pořádku. Marylin Stoneová se zhluboka nadechla a převalila se. Zabořila se do matrace. Znovu se ponořila do spánku, v půl šesté ráno, zatímco její manžel ležel tiše vedle ní a zíral do stropu.

* * *

Reacher stál v odletovém terminálu, vdechoval klimatizovaný vzduch, osvětlení propůjčovalo jeho opálení nažloutlý nádech, naslouchal nesčetným rozhovorům vedeným ve španělštině a sledoval televizní obrazovku. New York byl na prvním místě seznamu, přesně tak si to představoval. Prvním letem dne byla za půl hodiny Delta do LaGuardia přes Atlantu. Druhá byla Mexičana, ta mířila na jih, a třetí United, také do LaGuardia, ale přímo, ta odlétala za hodinu. Zamířil k prodeji letenek na United. Zeptal se na cenu letenky, ovšem ne zpáteční. Kývl a odcházel.

Přemístil se do umývárny a postavil se před zrcadlo. Vytáhl z kapsy roličku bankovek, oddělil z ní potřebnou sumu, přičemž se snažil použít co nejvíc drobných. Pak si zapnul košili až ke krku a uhladil si dlaní vlasy. Potom vyšel a zamířil k přepážce Delty.

Cena letenky byla stejná jako u United. Tušil, že to tak asi bude. Dopadlo to tak nakonec vždycky. Odpočítal drobné, jednodolarovky, deseti a pětidolarovky, dívka u přepážky je převzala, vyrovnala a zastrčila do příslušné přihrádky.

„Vaše jméno, pane?“ zeptala se.

„Truman,“ odvětil Reacher. Jako ten prezident.“

Děvče na něj upřelo rozpačitý pohled. Možná se narodila v cizině v posledních okamžicích Nixonovy vlády. Nebo snad v prvním roce Carterovy. Reachera to zase až tak moc nezajímalo. On sám se narodil v zahraničí na začátku Kennedyho éry. Nehodlal se už o tom dál dohadovat. Truman byl i pro něj jménem ze vzdálené minulosti. Dívka vyťukala jméno do počítače a ten vytiskl letenku. Vložila ji do pouzdra s červenomodrou zeměkoulí, pak ji přetrhla.

„Teď už vás můžu zaregistrovat,“ vysvětlovala.

Reacher kývl. Problém při placení letenky v hotovosti, zejména na Miami International, zapříčinila drogová válka. Kdyby před přepážkou pyšně vytáhl svou roličku stodolarovek, dívka by byla nucena šlápnout na malý tajný knoflík na podlaze pod stolkem. Pak by musela ťukat do klávesnice, dokud by zleva i zprava nepřišel policista. A policie by spatřila velkého drsného opáleného chlapa s hromadou peněz v hotovosti a na první pohled by ho považovala za kurýra. Jejich strategií je potírat drogy, to jistě, ale peníze taky. Nenechají tě je uložit do banky, nenechají tě je utratit, aniž bys upoutal všeobecnou pozornost. Předpokládají, že normální občan používá na velké nákupy plastikové karty. Zejména při cestování. A zvlášť na letišti u přepážky, dvacet minut před odletem. Tenhle předpoklad by mohl vést ke zpoždění, hádkám a papírování, což byly tři věci, jimž se Reacher vždycky moc rád vyhnul. Takže proto zvolil opatrný postup. Tvářil se jako člověk, který by nemohl mít kreditní kartu, ani kdyby ji chtěl, jako nešťastný nemajetný nýmand. Zapínal si košili a pečlivě ohmatával malé bankovky, a tím jen potvrzoval celkový dojem. Působil nejistě a rozpačitě. U úředníků za přepážkou si získal sympatie. Všichni byli mizerně placeni, všichni živořili se svou vlastní, téměř vyčerpanou kreditkou. Takže když vzhlédli a uviděli chlápka, který je na tom ještě o trochu hůř než oni, instinktivní reakcí byla sympatie, ne podezřívavost.

„Východ B6, pane,“ řekla dívka. „Dala jsem vám to k okýnku.“

„Dík,“ odpověděl Reacher.

Kráčel k východu a o patnáct minut později se hnal po ranveji, silně mu to připomínalo pocit, který zakoušel v Crystalině porschi, až na to, že měl mnohem míň místa na nohy a sedadlo vedle něj bylo prázdné.

* * *

Chester Stone to vzdal v šest hodin. Zamáčkl budík půl hodiny před tím, než měl začít zvonit, a vyplížil se potichu z postele, aby nevzbudil Marylin. Sundal z háčku župan a vydal se z koupelny dolů do kuchyně. Měl příliš překyselený žaludek, než aby byť jen pomyslel na snídani, tak si jen uvařil kávu a zamířil do apartmá pro hosty, kde si mohl dát sprchu bez obav, že bude dělat velký hluk. Chtěl nechat Marylin vyspat a nechtěl, aby zjistila, že on spát nemůže. Každou noc se probouzela a komentovala to nemálo poznámkami, ale nikdy se k tomu nevracela, takže nakonec usoudil, že na to do rána buď zapomněla, nebo si myslí, že se jí to zdálo. Byl skálopevně přesvědčen, že o ničem neví. A byl šťastný, že se mu to podařilo uchovat v tajnosti, protože stačilo, že se musel potýkat se svými problémy, natož aby si navíc dělal těžkou hlavu s ní, jestli o něj nemá strach.

Oholil se a ve sprše přemítal, co si oblékne a co podnikne. Pravdou bylo, že by k tomu člověku měl lézt po kolenou. Poslední východisko z nouze. Jeho poslední naděje, poslední šance. Někdo, kdo má celou jeho budoucnost v hrsti. Tak jak se má k takovému člověku přiblížit? Po kolenou ne. Takhle se podle pravidel obchody neuzavírají. Když na sobě necháš znát, že nutně potřebuješ půjčku, nedostaneš ji. Musíš se tvářit, že ji vlastně ani moc nepotřebuješ. Jako kdyby to pro tebe nemělo zas tak velký význam. Jako kdybys byl jen napůl rozhodnutý, jestli toho chlapa pozvedneš na svou úroveň a necháš ho, aby se vyhříval na tvých úspěších, k nimž přispěl jen zanedbatelným přičiněním. Jako kdyby tvou největší starostí bylo učinit rozhodnutí, kterou nabídku s půjčkou máš přijmout.

Bílou košili, samozřejmě, a decentní vázanku. Ale který oblek? Italské jsou možná trochu lacině okázalé. Armaniho ne. Musí vypadat jako seriózní muž. Dost bohatý na to, aby si koupil třeba dvanáct obleků od Armaniho, to jistě, ale moc rozumný, než aby ho to někdy napadlo. Velmi rozumný a velice vytížený důležitými záležitostmi, než aby ztrácel čas nákupy na Madison Avenue. Usoudil, že tradice je přesně ten rys, který by měl zdůraznit. Nepřetržitá tradice tří generací v obchodních úspěších, ta se mohla odrazit v dynastickém přístupu k oblékání. Dědeček přivedl jeho otce ke svému krejčímu a totéž udělal otec s ním. Pak se rozhodl pro oblek od firmy Brooks Brothers. Starý, ale pěkný, decentní, vzdušný, na červen trochu teplý. Dokáže oblek od Brooks Brothers sehrát dvojitý bluf? Jako kdyby hlásal: jsem tak bohatý a úspěšný, že vážně nezáleží na tom, co nosím? Nebo bych vypadal jako ztracená existence?

Stáhl ho z ramínka a přidržel si ho u těla. Klasický, ale staromódní. Vypadal by jako šupák. Pověsil ho zpátky. Zkusil šedý Savile Row z Londýna. Perfektní. Udělal z něj pravého gentlemana. Rozumného, elegantního, velice důvěryhodného. Vybral si kravatu s jemným vzorkem a solidní černé boty. Oblékl se a otáčel se zleva doprava před zrcadlem. Lepší už to být nemohlo. Když takhle vypadá, musí si věřit. Dopil kávu, lehce se dotkl rtů a proklouzl do garáže. Nastartoval Mercedes Benz a ve tři čtvrtě na sedm ujížděl po nepřecpané dálnici Merrit.

* * *

Reacher strávil padesát minut na pevnině v Atlantě, pak opět vzlétl a nesl se na východ a sever směrem k New Yorku. Přes Atlantik se vyhouplo slunce a pronikalo dovnitř okénky zprava, přinášelo s sebou mrazivý jas rozbřesku ve velkých výškách. Popíjel kávu. Letuška mu nabízela i minerálku, ale on si vzal jenom kávu. Byla hustá a silná, dával přednost černé. Měla mu aktivizovat mozkové závity. Snažil se vzpomenout, kdo, kčertu, může být paní Jacobová. A proč platila Costella, aby se hnal přes celou zemi a snažil se ho najít.

Dolétli nad LaGuardii. To Reacher miloval. Nízké, zpomalené kroužení nad Manhattanem v jasném ranním slunci. Jako milion filmů bez ozvučení. Letadlo se rozhoupalo a naklonilo se. Pod nimi ubíhaly vysoké budovy, pozlacené sluncem. Twin Towers. Empire State Building. Chrysler a jeho nejmilejší Citicorp. Potom zakroužili dokola a klesali k severnímu pobřeží Queens a přistáli. Když přejížděli k terminálu, za kouřovými okny se na druhém břehu řeky rýsovaly budovy Midtownu.

* * *

Schůzku měl sjednanou na devět hodin. To ho rozčilovalo. Ne kvůli času. Devět hodin znamenalo pro většinu manhattanské obchodnické komunity půl cesty ránem. Ta hodina mu nijak nevadila. Byla to skutečnost, že má schůzku. Už to bylo strašně dávno, co si Chester Stone domluvil schůzku, aby si s někým promluvil. Možná to dělal jeho dědeček v raných dobách podnikání. Od té doby ale všechno fungovalo jinak. Všichni tři Chesterové Stoneové, ať už první, druhý nebo třetí, měli sekretářky, které se taktně snažily propašovat pokorné žadatele do přeplněného programu. Mnohokrát čekali několik dnů na případné okénko, a pak další hodiny v předpokoji. Ale teď to bylo něco jiného. A to ho štvalo.

Přišel brzy, protože ho sžíraly obavy. Strávil čtyřicet minut ve své kanceláři a zvažoval své možnosti. Neměl žádnou. Ať už to bral z jakéhokoli konce, od úspěchu ho dělilo 1,1 milionu dolarů a šest týdnů. A to ho také vázalo. Protože se nejednalo o teatrální třesk a následný požár. Nebyla to úplná katastrofa. Byla to přiměřená a realistická odezva na trh, to měl na paměti celou cestu, ale ne tak docela. Jako odvážné odpálení míče, který přistane kousíček od hřiště. Hodně, hodně blízko, ale ne dost.

V devět hodin ráno představuje Světové obchodní centrum šesté největší město ve státě New York. Větší než Albánie. Pouhých šestnáct akrů plochy, na níž se ale ve dne pohybuje 130 000 lidí. Chester Stone si připadal, jako by všichni kroužili okolo něj, když tak stál na náměstíčku. Jeho dědeček by mohl stát v řece Hudson. Sám Chester sledoval z okna vlastní kanceláře, jak se zavážka propadá do vody a z řečiště vyrůstají ohromné věžáky. Pohlédl na hodinky a vešel dovnitř. Výtahem vyjel do osmdesátého osmého patra a vystoupil do tiché prázdné chodby. Byly tam nízké stropy a celý prostor byl úzký. Míjel zavřené dveře do kanceláří. Dovnitř bylo možné nahlédnout malým otvorem vyplněným sklem a dráty. Našel správné dveře, pohlédl přes sklo a zmáčkl bzučák. Zámek cvakl a on vešel do prostoru recepce. Vypadalo to tu, kupodivu, dost obyčejně, jako v normálních úředních prostorách. Pult vyrobený z mosazi a dubu měl vzbudit dojem bohatství, za ním seděl muž. Chvíli počkal, pak si protáhl záda a přešel k němu.

„Chester Stone,“ oznámil stroze. Jsem objednán na devátou hodinu u pana Hobieho.“

Ten muž v recepci byl prvním překvapením. Čekal na tomhle místě ženu. A druhé překvapení bezprostředně následovalo. Nenechali ho čekat. Počítal, že ho na chvíli usadí v recepci na nějakou nepohodlnou židli. Přesně tak to sám dělal. Když k němu nějaký zoufalec přišel žebrat o půjčku, která pro něj byla poslední nadějí, nechal ho dvacet minut vydusit. Byl to snad jednoduchý psychologický tah?

Kancelář, do níž vstoupil, byla rozlehlá. Museli tu určitě vybourat pár zdí. Panovalo tu temno. Celou jednu stěnu tvořilo okno, ale bylo zakryto vertikálními žaluziemi, které propouštěly jen tenké proužky světla. Stál zde velký stůl, otočený tak, že uzavíral čtverec se třemi křesly. Po stranách každého křesla stál stolek s lampou. Uprostřed ohromný čtvercový kávový stolek, mosaz a sklo, pod ním kobereček. Tohle všechno vyvolávalo dojem obývacího pokoje naaranžovaného ve výkladní skříni.

Za stolem seděl muž. Stoneovi trvalo dlouho, než k němu došel. Propletl se mezi křesly a protáhl se okolo stolu. Přistoupil k němu. Napřáhl pravou ruku.

„Pan Hobie?“ řekl. Jsem Chester Stone.“

Muž za stolem byl popálený. Celou jednu stranu obličeje odshora dolů měl zjizvenou. Šupinatou jako hadí kůži. Stone v šoku odvrátil pohled, ale koutkem oka na něj pořád pokukoval. Připadal mu jako připálené kuřecí stehno, ale kůže měla nepřirozeně růžovou barvu. V místě, kudy probíhala jizva, mu nerostly normální vlasy. Tam mu přepadaly hrubé chomáče. Ty byly tvrdé a spečené, ale pleť na nepopálené straně měl jemnou a vrásčitou. Mohlo mu být tak padesát nebo pětapadesát. Seděl tu, židli přistrčenou až ke stolu, ruce v klíně. Stone stál proti němu a snažil se neuhýbat pohledem, s rukou napřaženou nad stolem.

Byl to hrozně trapný okamžik. Není nic trapnějšího než být připravený si s někým potřást rukou, když on vaše gesto ignoruje. Každému by připadalo hloupé tu takhle stát, ale snad ještě horší by bylo ruku odtáhnout. Takže to vydržel a vyčkával. Muž se pohnul. Pomocí levé ruky se odstrčil od stolu. Zvedl pravou ruku, aby se se Stonem přivítal. Ale nebyla to ruka. Byl to nablýskaný kovový hák. Začínal kus pod manžetou, měl tvar velkého písmena J, byl vyrobený z nerezové oceli a nablýskaný jako sochařské dílo. Stone už ho málem stiskl, ale pak se vzpamatoval. Muž na pohyblivé části obličeje vykouzlil prchavý, velkorysý úsměv. Jako kdyby se ho něco takového vůbec nemohlo dotknout.

„Říkají mi Hook Hobie,“ řekl. „Prostě Hák Hobie.“

Posadil se s nehybným obličejem, hák držel před sebou jako předmět pro průzkum. Stone polkl a snažil se znovu nabýt rovnováhy. Nevěděl, jestli by mu neměl podat levou ruku. Věděl, že někteří lidé to tak dělají. Jeho prastrýce ranila mrtvice. Posledních deset let života vždycky potřásal levou rukou.

„Posaďte se,“ pobídl ho Hook Hobie.

Stone vděčně kývl a couvl. Usedl na kraj křesla. Trochu se převážil, ale byl rád, že mohl alespoň něco udělat. Hobie si ho prohlížel, položil paži na stůl. Hák ťukl na dřevo, ozval se jemný kovový zvuk.

„Chcete si vypůjčit peníze,“ konstatoval.

Popálená část obličeje se ani nepohnula. Byla silná a tvrdá jako krokodýlí hřbet. Stone cítil, že se mu zvedá žaludek, a zahleděl se na kávový stolek. Pak kývl a položil si ruce na kolena. Znovu kývl a snažil se rozpomenout na svůj scénář.

„Potřebuji překlenout určité období,“ vysvětloval. „Šest týdnů, celkem 1,1 milionu.“

„Banka?“ ptal se Hobie.

Stone zíral na podlahu. Deska stolku byla ze skla, pod ní prosvítal vzorovaný kobereček. Významně pokrčil rameny, jako kdyby chtěl do jediného gesta vměstnat sto závažných bodů tajemné obchodní strategie, a přitom hovořil s mužem, který přesně věděl, o čem mluví.

„To bych radši nedělal,“ řekl. „Máme samozřejmě svazek existujících půjček, ale snížil jsem je na nejnižší možnou mez, až na příznivé procento. To vše je založené na předpokladu, že jde o fixní částku, pevně stanovené podmínky bez pohyblivé složky. Jistě pochopíte, že se mi nechce porušit tuto dohodu kvůli tak směšné částce.“

Hobie pohnul pravou rukou. Hák drhnul po dřevě.

„Kecy, pane Stone,“ pronesl tiše.

Stone neodpověděl. Naslouchal zvuku, který vydával hák.

„Byl jste někdy v armádě, pane Stone?“ zeptal se ho Hobie.

„Co prosím?“

„Povolali vás? Co takhle Vietnam?“

Stone polkl. Popáleniny a hák.

„Nedostal jsem se tam,“ vysvětloval. „Dostal jsem odklad, právě jsem nastoupil na univerzitu. Samozřejmě že jsem strašně toužil, abych taky mohl nastoupit, ale když jsem promoval, už bylo po válce.“

Hobie pomalu kývl.

„Já jsem nastoupil,“ řekl. „Jedno jsem tam pochopil, a to je význam hromadění informací. A tenhle poznatek využívám při svých obchodech.“

V temném pokoji se rozhostilo ticho. Stone kývl. Pohnul hlavou a zíral na okraj stolu. Pak změnil strategii.

„Tak dobře,“ připustil. „Těžko mi můžete vyčítat, že jsem si to trochu přibarvil.“

„Vy jste v podstatě pěkně v hajzlu,“ poznamenal Hobie. „Platíte ve skutečnosti své bance srážky z půjčky a oni vám odmítají poskytnout další peníze. Ale vy děláte docela dobře, když se z toho snažíte vyhrabat. Už jste z toho skoro venku.“

„Téměř,“ souhlasil Stone. „Zbývá jen šest týdnů a 1,1 milionu, to je všechno.“

„Specializuji se,“ podotkl Hobie. „Každý se specializuje. Mým oborem jsou přesně takové případy, jako je ten váš. Podle všeho akce zásadního významu s dočasnými a omezenými problémy. Tyto problémy nemohou vyřešit banky, protože ty se specializují na jiné oblasti, na ty, kdo jsou úplně pitomí a nemají naprosto žádnou představivost.“

Pohnul znovu hákem, přejel s ním přes dubovou desku.

„Mé ceny jsou rozumné,“ pokračoval. „Já nejsem žralok v oblasti půjček. Nehovoříme tu o stoprocentních úrocích. Viděl bych to asi takhle: 1,1 milionu, řekněme tedy šest procent, která by pokryla šest týdnů.“

Stone si znovu položil ruce na stehna. Šest procent na šest týdnů? To je ekvivalent ročního podílu z čeho? Téměř padesát procent. Půjčit si teď 1,1 milionu znamená vrátit všechno plus šedesát šest tisíc dolarů jako úrok za šest týdnů. Jedenáct tisíc dolarů za týden. Nejsou to úplně žraločí podmínky. Nicméně to k nim nemá moc daleko. Ale on nakonec bude muset souhlasit.

„A co záruky?“ ptal se Stone.

„Zaujmu spravedlivý postoj,“ odpověděl Hobie.

Stone se přinutil zvednout hlavu a pohlédnout na něj. Připadalo mu to jako nějaký test. Pevně zaťal čelisti. Předpokládal, že když už se dostal tak daleko, bude nejlepší taktikou otevřenost.

„Akcie nemají žádnou hodnotu,“ hlesl tiše.

Hobie kývl svou znetvořenou hlavou, jako kdyby ho odpověď potěšila.

„Právě teď nemají,“ souhlasil. „Ale brzy se jejich hodnota zvýší, nemám pravdu?“

„Jen kdyby vaše vystavení bylo časově omezeno,“ řekl Stone. „Zisk dvaadvacet, souhlasíte? Akcie se zhodnotí, až vám zaplatím. Až se z toho ze všeho vymotám.“

„Takže já je vlastně zhodnotím,“ poznamenal Hobie. „Já tu nejednám o časově omezeném převodu. Chci zaujmout právoplatné postavení a hodlám si ho udržet.“

„Udržet si ho?“ vyzvídal Stone. Nemohl se ubránit, v jeho hlase se zrcadlilo překvapení. Dvaapadesát procent a navrch ještě akcie?

„Tak to dělám vždycky,“ vysvětloval Hobie. Jsem sentimentální. Rád si ponechávám malý podíl na obchodu, kterému napomáhám. Většina klientů je za takovou dohodu vděčná.“

Stone polkl. Pohlédl stranou. Zhodnotil své možnosti. Pokrčil rameny.

„Jistě,“ připustil. „Domnívám se, že je to rozumné.“

Hobie natáhl levou ruku a posunul se, aby otevřel zásuvku. Vytáhl z ní tištěný formulář. Posunul ho k němu přes stůl.

„Tohle jsem připravil,“ řekl.

Stone se naklonil z křesla a natáhl se po něm. Byla to hotová smlouva o půjčce: 1,1 milionu, šest týdnů, šest procent, a standardní protokol o převodu akcií. Milion dolarů pro něj ještě nedávno nebyla zase tak ohromná částka, a může to tak zase být, a to dost brzy. Přivřel oči.

„Jinak to nejde,“ poznamenal Hobie. „Jak už jsem vám vysvětloval, specializuji se. Tuhle část trhu mám v malíčku. Jinde líp nepořídíte. Pravdou je, že se jinde s takovou sračkou neuchytíte.“

Hobie seděl šest stop daleko za stolem, ale Stoneovi připadalo, jako kdyby seděl vedle něj v křesle a cpal mu ten příšerný ksicht do obličeje a svým hákem mu rval vnitřnosti z těla. Kývl, byl to jen nevýrazný, tichý pohyb hlavy, a sáhl do kapsy pro mohutné pero Mont Blanc. Natáhl se a podepsal obě listiny ležící na studeném skle kávového stolku. Hobie ho sledoval a v odpověď také kývl.

„Předpokládám, že budete chtít převést peníze na operativní účet,“ uvažoval. „Kde to hned nevyčmuchají jiné banky.“

Stone jako ve snách opět přikývl.

„To bude nejlepší,“ souhlasil.

Hobie si všechno poznamenal. „Budete to tam mít za hodinu.“

„Děkuji,“ pronesl Stone. Připadalo mu to vhodné.

„A teď jsem to já, kdo se vydává všanc,“ řekl Hobie. „Šest týdnů, žádná hmatatelná jistota. Vůbec z toho nemám dobrý pocit.“

„Neměl by se vyskytnout žádný problém,“ hlesl Stone a upíral zrak na podlahu.

Hobie přikývl.

„Jsem si jistý, že se nevyskytne,“ souhlasil. Naklonil se dopředu a zmáčkl před sebou knoflík na domácím telefonu. Stone slyšel bzučák, ozývající se tlumeně z předpokoje.

„Stoneovu složku, prosím,“ pronesl Hobie do mikrofonu.

Na okamžik se rozhostilo ticho, pak se otevřely dveře. Muž ve funkci recepčního prošel ke stolu. Nesl tenkou zelenou složku. Uklonil se a položil ji před Hobieho. Odporoučel se a tiše za sebou zavřel dveře. Hobie použil hák a přistrčil mu složku k přední hraně stolu.

„Podívejte se,“ vybídl ho.

Stone se nahrbil a složku převzal. Otevřel ji. Uvnitř byly fotografie. Několik velkých o rozměru osmkrát deset, lesklých a černobílých. Na první fotce byl jeho dům. Jasný snímek pořízený z vozu, který zastavil na konci příjezdové cesty. Na druhém byla jeho manželka Marylin, právě když vcházela do květinové zahrady. Fotografie byla pořízena teleobjektivem. Na třetí byla zvěčněna Marylin vycházející ze salonu krásy. Zrnitý snímek, typický pro teleobjektiv. Pokoutný záběr, stejně jako slídivý fotograf. Na čtvrté fotografii se skvěl výřez značky jeho BMW.

Na páté fotce spatřil opět Marylin. Někdo ji musel vyfotografovat v noci oknem do ložnice. Měla na sobě koupací plášť. Vlasy měla rozpuštěné a vypadaly vlhké. Stone si prohlížel snímek. Aby fotograf získal tuto fotografii, musel stát na zadním trávníku. Zrak se mu rozostřoval a v uších mu rezonovalo ticho. Potom srovnal fotografie a zavřel složku. Položil ji pomalu zpátky na stůl. Hobie se naklonil a zapíchl konec háku do papíru. Podařilo se mu přitáhnout fascikl zpět k sobě. Hák zaškrábal po dřevě, v panujícím tichu to znělo hlasitě.

„To je moje bezpečnostní opatření, pane Stone,“ řekl. „Ale jak už jste mi právě sám řekl, jsem si jistý, že se nevyskytne žádný problém.“

Chester Stone neříkal nic. Jen se postavil a proklestil si cestu vším tím nábytkem až ke dveřím. A přes recepci na chodbu a do výtahu. Projel osmaosmdesáti patry a vyrazil ven, kde mu do obličeje vybuchlo zářivé ranní slunce jako časovaná nálož.

03 KAPITOLA

TO SAMÉ SLUNCE PRAŽILO DO REACHEROVA TÝLA, KDYŽ SE snažil dopravit do Manhattanu na zadním sedadle pochybného taxíku. Když už si mohl vybrat, dával přednost řidičům bez licence. Vyhovovalo to přesně jeho stylu. Zatím neexistoval důvod pro to, aby kdokoli sledoval jeho přesuny a vyslýchal taxikáře, ale takový, který se nemusel legitimovat, byl přece jenom bezpečnější. A mohl také trochu smlouvat o jízdném. S taxametrem ve žlutém taxíku se moc smlouvat nedalo.

Zdolali most Triborough a vjeli do Manhattanu po 125. ulici. Prodírali se na západ hustým provozem až na Rooseveltovo náměstí. Reacher řekl řidiči, aby zajel ke kraji vozovky. Potřeboval najít levný hotel, ale jedině takový, odkud by si mohl zatelefonovat. A museli tam mít kompletní telefonní seznamy. Bylo mu jasné, že se mu v okolí nepodaří objevit místo, které by splňovalo všechny tři požadavky. Stejně však vystoupil a zaplatil. Ať už půjde kamkoli, poslední část cesty zdolá pěšky. Určitou etapu musí zvládnout sám. To také vyhovovalo jeho stylu.

* * *

Dva mladí muži v pomačkaných oblecích za tisíc dolarů čekali, dokud neodbavil Chestera Stonea. Vešli do přijímacího pokoje, protáhli se okolo nábytku a zůstali v tichosti stát před stolem. Hobie vzhlédl a otevřel zásuvku. Vytáhl podepsanou smlouvu s fotografiemi a pak vyndal list čistého žlutého papíru. Potom položil hák na hranu stolu a otočil se tak, aby mu tlumené světlo z okna dopadalo na správnou stranu obličeje.

„Jak co?“

„Právě jsme se vrátili,“ vysvětloval první chlápek.

„Získali jste informace, o které jsem vás žádal?“

Druhý muž kývl. Usedl do křesla.

„Pátral po člověku jménem Jack Reacher.“

Hobie si zapsal jméno na žlutý papír. „To je kdo?“

Na krátkou dobu se rozhostilo ticho.

„To nevíme,“ odpověděl první chlapík.

Hobie neznatelně přikývl. „A kdo byl Costellovým klientem?“

Další rozpačitý okamžik ticha.

„To taky nevíme,“ připustil druhý muž.

„To jsou přece ty nejzákladnější otázky,“ řekl Hobie.

Muž k němu v nastalém tichu vzhlédl, byl v rozpacích.

„Nenapadlo vás tyhle zásadní otázky položit?“

Druhý muž přikývl. „Položili jsme mu je. Vyptávali jsme se jako blázni.“

„Ale Costello nechtěl odpovědět?“

„Už se k tomu chystal,“ řekl první muž.

„Ale?“

„Zemřel,“ odpověděl druhý. „Sotva začal, tak umřel. Byl už starý, trpěl nadváhou. Možná to byl infarkt, alespoň myslím. Je mi to moc líto, pane. Nám oběma.“

Hobie opět zvolna kývl. „Riziko?“

„Nulové,“ řekl první. Je neidentifikovatelný.“

Hobie pohlédl dolů na špičky prstů své levé ruky. „Kde je nůž?“

„V moři,“ odvětil druhý.

Hobie pohnul rukou a začal koncem háku ťukat rytmicky do hrany stolu. Hluboce se zamyslel a opět rozhodně kývl.

„Fajn, není to vaše vina, alespoň myslím. Slabé srdce, co s tím naděláte?“

První chlapík se uvolnil a klesl ke svému partnerovi na pohovku. Byli mimo dosah háku, a to v této místnosti nabývalo zvláštního významu.

„Potřebujeme najít toho klienta,“ pronesl Hobie v tichu, které se rozhostilo.

Oba muži přikývli a vyčkávali.

„Costello snad musel mít sekretářku, ne? Ta musí znát jméno klienta. Najděte ji.“

Oba muži setrvávali na pohovce.

„Co je?“

„Ten Jack Reacher,“ poznamenal první. „Podle všeho to musí být obrovský chlap, žil tři měsíce v Keys. Costello nám říkal, že mu lidé vyprávěli o velkém mužském, co tam bydlel tři měsíce a v noci pracoval v baru. Viděli jsme ho. Velikánského, tvrdého chlapa, ale on tvrdil, že není Jack Reacher.“

„Cože?“

„A pak na letišti v Miami,“ pokračoval druhý muž. „Vybrali jsme si United, protože s těmi se letí přímo. Ale právě odbavovali dřívější let, Deltu do Atlanty a New Yorku.“

„A co dál?“

„Ten obr z baru. Viděli jsme, jak míří k šaltru.“

„Jste si jistí?“

První chlápek kývl. „Na devadesát devět procent. Byl sice daleko, ale je to vážně obrovský chlap. Ten se nedá přehlédnout.“

Hobie začal zase bubnovat hákem na stůl. Zahloubal se.

„Takže je to Reacher,“ řekl. „Musí to být on, ne? Costello se na něj vyptával, pak jste po něm v ten samý den pátrali vy, to ho vyplašilo a utekl. Ale kam? Sem?“

Druhý muž přikývl. „Když v Atlantě zůstal v letadle, musí být tady.“

„Ale proč?“ ptal se Hobie. „Kdo to, sakra, je?“

Na okamžik se zamyslel a pak si sám odpověděl.

„Ta sekretářka mi musí prozradit klienta, nemám pravdu?“

Pak se zasmál.

„A klient mi vysvětlí, kdo je ten Reacher.“

Oba muži v elegantních oblecích kývli a potichu se zvedli. Obešli nábytek a vyšli z kanceláře.

* * *

Reacher procházel Central Parkem na jih. Snažil se pochopit rozsah úkolu, který si sám stanovil. Byl si jistý, že je ve správném městě. Přízvuk ho nenechával na pochybách. Ale co si počít s tak přelidněným místem? Sedm a půl milionu lidí rozesetých po pěti okrscích, možná osmnáct milionů spolu s centrální oblastí. Osmnáct milionů lidí, uzavřená komunita.

* * *

Osmnáct milionů lidí, to už je dost na to, aby se kdokoli z nich v případě, že by potřeboval určitou specializovanou městskou službu, například rychlého a schopného soukromého detektiva, mohl poohlédnout ve svém okolí. Něco mu říkalo, že Costello pracoval na Manhattanu, ale docela možné bylo i to, že paní Jacobová žila na předměstí. Kdybyste byli ženou z předměstí a potřebovali soukromého detektiva, kde byste ho hledali? Ne vedle supermarketu nebo půjčovny videokazet. Ne na promenádě mezi módními butiky. Vzali byste Zlaté stránky pro nejbližší velké město a dali byste se do telefonování. Absolvujete úvodní pohovor, ten člověk možná přijede k vám nebo vy sednete na vlak a vyrazíte za ním. A najednou se ocitnete na obrovském rušném území, které se rozpíná přes stovky čtverečních mil.

Hotely vzdal. Nemusí tu nutně strávit moc času. Může se stát, že celou věc vyřídí za hodinu. A dost možná bude muset soustředit víc informací, než by mu mohli poskytnout v hotelu. Potřeboval telefonní seznamy všech pěti volebních okresů i předměstských oblastí. To všechno by v hotelu nesehnal. A už vůbec se mu nechtělo utrácet za speciální poplatky, které s sebou nutně neslo telefonování z hotelu. Z hloubení bazénů zase tolik nezbohatl.

Takže si to namířil do veřejné knihovny. Na roh Dvaačtyřicáté a Páté ulice. Není největší na světě? Nemohl si vzpomenout. Možná, ale třeba ne. Ale určitě dost velká na to, aby tam měli všechny telefonní seznamy, které potřeboval, a ohromné stoly i pohodlné židle, čtyři míle od Rooseveltova náměstí, hodina svižné chůze, přerušované jen semafory na křižovatkách, a krátká odbočka do obchodu s kancelářskými potřebami, kde si koupil poznámkový blok a tužku.

* * *

Dalším návštěvníkem Hobieho kanceláře byl recepční. Vstoupil dovnitř a zavřel za sebou dveře. Přešel místností a usedl na okraj křesla, které stálo nejblíž ke stolu. Upíral zrak na Hobieho. Dlouze, tvrdě a tiše.

„Co je?“ zeptal se Hobie, i když věděl, o co jde.

„Měl byste toho nechat,“ řekl recepční. „Teď je to riskantní.“

Hobie neodpověděl. Jen uchopil hák do levé ruky a přejížděl hrozivé kovové zakřivení zbývajícími prsty.

„Měl jste plán,“ naléhal recepční. „Sliboval jste. Všechno to plánování a sliby jsou k ničemu, pokud neuděláte to, co máte.“

Hobie pokrčil rameny. Mlčel.

„Dostali jsme zprávu z Havaje, co?“ zeptal se recepční. „Měl jste naplánováno, že v okamžiku, kdy uslyšíte o Havaji, vyrazíte.“

„Costello nikdy nebyl na Havaji,“ řekl Hobie. „To jsme si prověřili.“

„Tak je to ještě horší. Na Havaj jel někdo jiný. Někdo, koho neznáme.“

„Běžná praxe,“ poznamenal Hobie. „Musí to tak být. Mysli. Nikdo nemá důvod jezdit na Havaj, dokud se nám to nedonese z druhého konce. Existuje přece pořadí a ty to víš. Signál z druhého konce, zpráva z Havaje, první a druhý krok, teprve pak je čas vyrazit. Před tím ne.“

„Sliboval jste,“ opakoval muž.

„Je ještě moc brzy,“ oponoval Hobie. „Zamysli se nad tím. Vidíš někoho, kdo si kupuje zbraň a krabici nábojů, tu zbraň na tebe pak namíří - jsi z toho vyděšený?“

„Jistěže jsem.“

„A já nejsem,“ řekl Hobie. „Protože ji nenabil. Prvním krokem je koupit zbraň a náboje, pak ji ale musíš nabít. Pokud nedostaneme signál z druhého konce, je pro nás Havaj nenabitou zbraní.“

Recepční zaklonil hlavu a zíral do stropu.

„Proč to děláte?“

Hobie otevřel zásuvku a vytáhl Stoneův fascikl. Oddělil z něj podepsanou smlouvu. Nakláněl list papíru tak dlouho, dokud světlo z okna nedopadlo na oba podpisy, vyvedené modrým inkoustem.

„Šest týdnů,“ poznamenal. „Možná míň. Tolik přesně potřebuju.“

Recepční zase zvedl hlavu a přimhouřil oči.

„A k čemu to potřebujete?“

„Na největší tah v mém životě,“ odvětil Hobie.

Uhladil papír na stole a uvěznil ho pod hákem.

„Stone mi právě odevzdal celou svou společnost. Pot a dřina tří generací. A ten stupidní pitomec mi to teď všechno naservíruje přímo na stříbrném tácu.“

„Ne, on vám naservíroval tak akorát hovno. Jste lehčí o 1,1 milionu dolarů výměnou za nějaký bezcenný papíry.“

Hobie se zasmál.

„Uklidni se. Nech mě udělat závěr, jo? V tom jsem opravdu třída, víš o tom?“

„No dobře, tak jak si to představujete?“ zeptal se recepční.

„Víš, co ten chlap vlastní? Obrovskou továrnu na Long Islandu a velké panské sídlo na Pound Ridge. Okolo fabriky stojí pět set domů. Dohromady to může dát tak tři tisíce akrů. Exkluzivní nemovitosti na Long Islandu blízko pobřeží, ty si přímo říkají o využití.“

„Ty domy mu nepatří,“ namítal recepční.

Hobie přikývl. „Ne, na většinu z nich má hypotéku nějaká malá banka v Brooklynu.“

„Tak jak si to představujete?“ zeptal se znovu recepční.

Jen se nad tím zamysli,“ namítal Hobie. „Kdybych dal jmění na trh…“

„Za to dostanete pendrek,“ zněla odpověď. „Nemá to žádnou cenu.“

„Přesně tak, je to úplně bezcenné. Ale jeho bankéři o tom ještě nevědí. Nezatahoval je do svých problémů. Proč by jinak přišel za mnou? Takže pokud se to vlastně bankéřům všechno peče přímo pod nosem, svědčí to o tom, jak slabá jsou jejich bezpečnostní opatření. Odhadní cena podle směnky. A nakonec jim řeknou: za tohle dostanete akorát tak kulový. A co oni na to?“

„Začnou zmatkovat,“ usoudil recepční.

„Správně,“ odvětil Hobie. „Zazmatkují. Jsou hned naráně, jejich bezpečnostní systém nestojí za nic. Podělají se před Hookem Hobiem, který přijde a nabídne jim dvacet centů za dolar Stoneových dluhů.“

„Na to přistoupí? Dvacet centů za jeden dolar?“

Hobie se rozesmál. Zjizvená tkáň pokožky se mu ještě poskládala do vrásek.

„Přistoupí na to,“ řekl. „Utrhnou mi i druhou ruku, jak se budou snažit. Budou mi cpát všechno, co mají, bude to výhodná transakce.“

„No dobře, ale co pak? Co bude s těmi domy?“

„To samé,“ odpověděl Hobie. „Já vlastním akcie. Já vlastním továrnu, a tu zavřu. Žádná práce, pět stovek neproplacených zástavních listin. Ta brooklynská banka dostane pěknou pecku. Odkoupím hypotéky po deseti centech za dolar, zabavím všechno kvůli nezaplaceným dluhům a všechny vyhodím. Najmu si pár buldozerů a pak budu mít tři tisíce akrů v parádní lokalitě na Long Islandu, přímo u pobřeží. A navíc velké panské sídlo na Pound Ridge. To všechno bude mít hodnotu zhruba 8,1 milionu dolarů. Samotné sídlo představuje skoro dva. To pro mě bude pořád znamenat 6,1 milionu za souhrn všeho, co můžu dát na trh za sto milionů, jestli jsem počítal dobře.“

Recepční na něj němě zíral.

„To proto potřebuju šest neděl,“ upřesnil Hobie.

Pak recepční zakroutil hlavou.

„Tohle nemůže vyjít,“ protestoval. „Je to starý rodinný podnik. Stone pořád vlastní většinu akcií. Všechno ještě není na trhu. Banka drží jenom část. Vy byste byl jen menšinový partner. On vám všechno nenechá.“

Teď zakroutil hlavou Hobie.

„On mi to prodá. Všechno. Celých devět yardů.“

„To neudělá.“

„Ale ano.“

* * *

Ve veřejné knihovně na něj čekaly dobré i špatné zprávy. Našel spoustu osob pod jménem Jacob v telefonních seznamech Manhattanu, Bronxu, Queensu, Staten Islandu, Wetchesteru, pobřeží Jersey i Connecticutu. Reacher si stanovil hodinovou vzdálenost od středu města. Lidé bydlící v této vzdálenosti instinktivně mířili do města, když něco potřebovali. Kdyby žili dál, možná by to neudělali. Dělal si do bloku čárky, nakonec napočítal 129 potenciálních tajemných paní Jacobových.

Ale Zlaté stránky neodhalily žádného soukromého detektiva jménem Costello. V Bílých stránkách byla spousta soukromých čísel na jméno Costello, ale v profesionálních seznamech nikdo toho jména nefiguroval. To ho sice zklamalo, ale zase nijak zvlášť nepřekvapilo. Musel by to být zázrak, kdyby otevřel seznam a zrak mu hned padl na firmu Detektiv Costello - specializace - pátrání po bývalých příslušnících vojenské policie v Keys.

Spousta agentur měla obecně použitelné názvy, mnoho z nich se snažilo umístit na začátku abecedního seznamu, proto volily název s počátečním písmenem A. Ace, Acme, A-Jedna, AA detektivní kancelář. Jiné si vybraly čistě zeměpisný název -třeba Manhattan nebo Bronx. Další se snažily upoutat záhadnou nabídkou jako třeba Paralegální služby. Jedna firma chtěla zachovat rodinnou tradici a ponechala si název Čmuchal. Ve dvou pracovaly jenom ženy, ty také poskytovaly služby výhradně ženám.

Odstrčil Bílé stránky, obrátil list v bloku a opsal si patnáct čísel pro newyorský policejní okrsek. Na chvíli se posadil a zvažoval své možnosti. Pak vyšel ven, minul obrovské přikrčené lvy, načež přešel na chodník k telefonu. Vytáhl blok a všechny čtvrťáky, které našel po kapsách, a začal ze seznamu vybírat nejdříve adresy v nejbližším okolí. Pokaždé se vyptával na vedení. Počítal s tím, že by mohl narazit na šedivého recepčního vlka, který by mu mohl vyklopit všechny potřebné informace, po kterých pásl.

Při čtvrtém telefonátu se strefil do černého. První tři okrsky mu v ničem nepomohly, úředníci se ani nesnažili předstírat, že je to mrzí. Čtvrtý telefonát začal stejně, nejdřív telefon vyzváněl, pak ho rychle přepojili, následovala dlouhá odmlka, nato skřípavý zvuk, když v nejzastrčenějším koutě ušmudlaného archivu někdo zvedl sluchátko.

„Hledám člověka jménem Costello,“ řekl. „Ve výslužbě, teď soukromý detektiv, možná má svoji firmu, možná pro někoho pracuje. Je mu asi tak šedesát.“

„Jo, a kdo jste vy?“ zněla odpověď. Stejný přízvuk. Jako kdyby na druhém konci drátu seděl sám Costello.

„Jmenuji se Carter,“ odvětil Reacher. Jako ten prezident.“

„A proč vás zajímá Costello, pane Cartere?“

„Něco pro něj mám, ale ztratil jsem jeho vizitku,“ prohlásil Reacher. „A v seznamu jeho číslo nemůžu najít.“

„To proto, že Costello v seznamu není. On pracuje jen pro právníky. Široké veřejnosti služby neposkytuje.“

„A vy ho znáte?“

Jestli ho znám? Jasně že jo. Pracoval tu jako detektiv patnáct let. Takže na tom není snad nic divného, že ho znám.“

„A víte, kde má kancelář?“

„Někde tam dole ve Village,“ odpověděl hlas a odmlčel se.

Reacher se rozhlédl z telefonní budky. Musel to z něj tahat jako z chlupaté deky.

„A kde přesně ve Village, to nevíte?“

„Greenwich Avenue, jestli se nepletu.“

„A znáte číslo?“

„Ne.“

„A telefonní číslo?“

„Ne.“

„A paní Jacobovou neznáte?“

„Ne, měl bych?“

Jen to zkouším,“ odvětil Reacher. „Byla to jeho klientka.“

„V životě jsem o ní neslyšel.“

„Fajn, děkuju vám za pomoc,“ řekl Reacher.

„No jo,“ opáčil hlas.

Reacher položil sluchátko a stoupal znovu po schodech nahoru a dovnitř. A začal v manhattanských Bílých stránkách pátrat po Costellovi z Greenwich Avenue. Nic. Zastrčil seznam zpět do přihrádky, vyšel ven do slunečního světla a vydal se na cestu.

* * *

Greenwich Avenue byla dlouhá rovná ulice, běžící šikmo na jihovýchod od Čtrnácté ulice přes Osmou k Šestnácté. Po obou stranách ji lemovaly pěkné malopodlažní předměstské domy, některé z nich měly vyhloubená suterénní patra, která mohla sloužit jako obchody a galerie. Reacher nejdřív prošel severní stranu, nenašel nic. Dole přešel křižovatku, vracel se po druhé straně a přesně v polovině ulice objevil malou mosaznou ceduli, připevněnou na kamenné obrubni dveří. Destičku tvořil naleštěný obdélník, jakých tu bylo víc, ale tenhle nesl jméno Costello. Dveře byly černé a otevřené dokořán. Uvnitř našel malou předsíňku s vývěsní tabulí, na ní byla přichycena bílá plstěná písmena, hlásající, že budova je rozdělena na deset malých úřadoven. Na kanceláři číslo pět stálo jméno Costello. Na druhé straně předsíňky byly skleněné dveře, zavřené. Reacher zmáčkl zvonek u čísla pět. Žádná odezva. Zatlačil na zvonek kloubem prstu, ale ani to nepomohlo. Zkusil zmáčknout šestku. Ozval se mu zkreslený hlas.

„Ano?“

„Kurýrní služba,“ řekl, bzučák u skleněných dveří zadrnčel a dveře se otevřely.

Byla to třípatrová budova, vlastně čtyřpatrová, pokud bychom počítali oddělený suterén. Kanceláře číslo jedna, dvě a tři se nacházely v prvním poschodí. Vyšel nahoru po schodech, nalevo našel číslo čtyři, napravo šest a pět na konci chodby s dveřmi zastrčenými pod schodištěm, vedoucím do třetího patra.

Mahagonové dveře byly naleštěné a otevřené. Ne doširoka, ale dost na to, aby si toho mohl každý všimnout. Reacher do nich strčil prstem, zhouply se na pantech a odkryly malou tichou recepci, přibližně tak velkou jako motelový pokoj. Stěny tu byly vymalovány pastelovou barvou v rozmezí mezi světle šedou a světle modrou. Podlahu pokrýval silný koberec. Na sekretářčině stole ve tvaru písmene L spatřil na první pohled složitý telefonní přístroj a nablýskaný počítač. Stála tu ještě kartotéka a křeslo. Dále si všiml okna z čirého skla a dalších dveří, vedoucích přímo do vlastní kanceláře.

Recepce byla prázdná, panovalo tu ticho. Reacher vešel a patou za sebou zavřel dveře. Zámek zaklapl, jako kdyby pro něj někdo dveře schválně otevřel. Koberec tlumil jeho kroky, když mířil ke dveřím do kanceláře. Vešel jimi do stejně velké místnosti. Ta patřila Costellovi. Našel zde zarámované černobílé fotografie mladší verze muže, s nímž se setkal v Keys, stál na nich s policejními komisaři, kapitány a místními politiky, Reacher žádného z nich nepoznával. Costello býval před lety štíhlým mužem. Na fotografiích mohl sledovat, jak zároveň s věkem nabýval na váze, něco jako protiklad reklam na dietní stravu. Fotografie byly rozvěšeny na stěně po pravé straně stolu. Na stole ležela psací mapa, starodávný kalamář a telefon, za ním stálo kožené křeslo, vysezené pěkně těžkou váhou. Levou stěnu zabíralo okno s matným sklem a řada zamčených skříněk. Před stolem stála dvě křesla pro klienty, vkusně symetricky rozestavená.

Reacher se vrátil do první místnosti. Ve vzduchu se tu vznášel závan parfému. Protáhl se kolem sekretářčina stolu a zrak mu padl na dámskou kabelku, otevřenou, opřenou o levé opěradlo křesla. Vrchní část byla odklopená a odkrývala peněženku z jemné kůže a balíček papírových kapesníků. Vytáhl tužku a s pomocí konce s gumou je odsunul stranou. Pod nimi objevil bez ladu a skladu rozházené kosmetické přípravky a svazek klíčů, do nosu ho uhodila vůně drahé kolínské.

Monitorem počítače probleskoval bledý spořič obrazovky. Tužkou šťouchl do myši. V obrazovce to zapraskalo, rozsvítila se a objevil se na ní rozepsaný dopis. V polovině nedokončeného slova poslušně blikal kurzor. V záhlaví dopisu stálo dnešní datum. Reacher si vzpomněl na Costellovo tělo, ležící roztažené na chodníku u hřbitova v Key Westu, a nespouštěl ze zřetele vnitřek kabelky nepřítomné ženy, otevřené dveře, nedopsané slovo. Otřásl se.

Pak se pomocí tužky snažil oživit textový editor. Otevřelo se okno, které se ho zeptalo, jestli chce zachovat změny v dopise. Zarazil se a pak kliknul na ne. Otevřel si soubor a prozkoumal adresář. Pátral po faktuře. Podle toho, co zjistil, bylo jasné, že Costello v něčem jel. Bylo to natolik vážné, že musel získat zálohu na fakturu, dřív než se vydal pátrat po Jacku Reacherovi. Ale kdy to pátrání začalo? Muselo se přece zachovat určité pořadí. Na začátku byly požadavky paní Jacobové, nic víc než jméno, neurčitý popis, zmínka o službě v armádě. Costello pak musel volat do Ústředního vojenského archivu, tvrdě střeženého komplexu v St. Louis, který schraňuje každičký kousek papíru, vztahující se k jakémukoli muži či ženě, kteří na sebe kdy navlékli uniformu. Tyto informace byly ostražitě střeženy na dvou úrovních: fyzicky - dveřmi a ostnatým drátem - a byrokraticky - množstvím překážek, které odradily každého, kdo by se lehkovážně pokusil o přístup k nim. Po trpělivém bádání mohl odhalit propuštění z armády. Nato záhadná pauza, balancování na mrtvém bodě. Pak za vlasy přitažené vysvětlení s bankovním účtem. Telefonát starému kamarádovi, ten mu ze známosti telefonát oplatil, smyčka se stahuje. Možná mu došla faxem rozmazaná fotokopie z Virginie, možná šlo o podrobný přehled o příjmech a výdajích, zprostředkovaný telefonicky. Pak neodkladný let na jih, vyptávání po celém Duvalu, ti dva chlápci, vyhrožování, nůž na linoleum.

Poměrně krátký výčet událostí, ale St. Louis a Virginia mohly představovat pěkné zdržení. Reacher předpokládal, že pro člověka Costellova formátu by stačily pro získání informací z archivu tři, maximálně čtyři dny. Banka ve Virginii by neměla být o moc rychlejší. Úvěry nemusejí být poskytovány okamžitě. Každý má nárok na určitý časový rozvrh. Lze počítat se sedmidenní byrokratickou tahanicí včetně doby na rozmyšlenou a počátečního a konečného dne. Zhruba deset dní, než paní Jacobová odsouhlasila odstartování akce.

Kliknul na podadresář s označením FAKTURY. Pravá strana obrazovky se zaplnila dlouhou řadou jmen seřazených podle abecedy. Jel kurzorem dolů po seznamu, odzdola pořád nabíhala další. Pod písmenem J se neobjevila žádná Jacobová. Většinou tam byly jen iniciály, dlouhá zkratková slova, mohla zastupovat i názvy firem. Soustředil se na data. Nenašel nic, co by pocházelo z období před zhruba deseti dny. Možná byl Costello rychlejší než předpokládal, nebo mohla mít jeho sekretářka zpoždění. Zkusil soubor označený SGR T-O9. Harddisk zašuměl, na obrazovce vyskočila záloha tisíc dolarů za vypátrání pohřešované osoby, vyúčtovaná firmě na Wall Street pod názvem Spencer Gutman Ricker and Talbot. Byla tu adresa, ale telefon ne.

Opustil správce souborů a vstoupil do databáze. Našel si znovu SGR T, objevila se stránka se stejnou adresou, ale tentokrát i s čísly na telefon, fax, telex a e-mail. Naklonil se a vytáhl pár kapesníků ze sekretářčina balíčku. Jeden omotal kolem telefonního sluchátka, rozložil druhý a položil ho na klávesnici. Zmáčkl přes něj klávesu a vyvolal číslo. Nejdřív se ozval vyzváněcí tón, pak někdo zvedl telefon.

„Spencer Gutman,“ ozval se optimistický hlas. „V čem vám můžeme pomoci?“

„Paní Jacobovou, prosím,“ vybafl Reacher vlezle.

„Okamžik,“ odpověděl hlas.

Nejdřív vyzvánění, pak se ozval mužský hlas. Hovořil rychle, ale uctivě. Možná to mohl být asistent.

„Paní Jacobovou, prosím,“ opakoval Reacher.

Ten člověk zjevně spěchal, působil utrápeně. „Odjela do Garrisonu a já opravdu nevím, kdy se vrátí, je mi líto.“

„Máte její garrisonskou adresu?“

„Její?“ zeptal se muž překvapeně. „Nebo jeho?“

Reacher se odmlčel, pokoušel se vzpamatovat z překvapení a pak to zkusil.

„Jeho, alespoň myslím. Asi jsem ji ztratil.“

„Takových bylo víc,“ odvětil hlas. „Asi chyba tisku. Dnes ráno jsem musel přesměrovat asi padesát lidí.“

Nadiktoval mu adresu, zjevně zpaměti. Garrison, stát New York, město asi šedesát mil nahoru po řece Hudson, víceméně naproti West Pointu, kde Reacher strávil dlouhé čtyři roky.

„Myslím, že byste si měl pospíšit,“ poznamenal muž.

„Jistě,“ souhlasil Reacher a zmateně zavěsil.

Zavřel databázi a vypnul obrazovku. Věnoval poslední krátký pohled opuštěné kabelce nepřítomné sekretářky, ještě jednou se nadechl jejího parfému a vyšel z místnosti.

* * *

Sekretářka zemřela pět minut poté, co prozradila totožnost paní Jacobové, přičemž uplynulo jen pět minut od doby, kdy ji Hobie začal zpracovávat hákem. Byli v úřední koupelně, která se nacházela v apartmá, kde v osmdesátém osmém poschodí sídlila jeho firma. Byla to ideální scéna pro danou akci. Prostorná, šestnáct čtverečních stop, možná až trochu moc velká na koupelnu. Jakýsi drahý návrhář rozhodl pokrýt všech šest ploch obkladem z leštěné žuly: stěny, podlahu i strop. Byl tu velký sprchový kout s průhledným plastikovým závěsem, zavěšeným na nerezové tyči. Ta pocházela z Itálie a naprosto neodpovídala prostému účelu nést průhledný závěs z umělé hmoty. Hobie si zjistil, že by mohla unést váhu člověka v bezvědomí, připevněného pouty za zápěstí. Občas tu viseli i těžší lidé než tahle sekretářka - to když jim kladl nevyhnutelné otázky nebo je přesvědčoval, že musí být rozumní a nenarušit průběh určité akce.

Jediný problém mohl nastat se zvukotěsností. Byl přesvědčen, že je všechno v pořádku. Byla to masivní stavba. Každá z Twin Towers váží více než půl milionu tun. Spousta oceli a betonu, poctivé silné zdi. A neměl zvědavé sousedy. Většinu apartmá v osmdesátém osmém patře si pronajala obchodní zastoupení malých bezvýznamných států a jejich nejnutnější počet zaměstnanců trávil většinu času v OSN. To samé platilo pro osmdesáté sedmé a osmdesáté deváté patro. To proto se usídlil právě tady. Ale Hobie byl mužem, který nerad podstupuje riziko, když se mu může vyhnout. Proto nezapomínal na izolepu. Než začal, připravil si několik šestipalcových pásků, ty připevnil k obložení. Jeden z nich se mohl přelepit přes ústa. Když někdo, ať už to byl kdokoli, začal zuřivě kývat hlavou, oči vytřeštěné, mohl strhnout pásku a počkat si na odpověď. Pokud by začal naříkat, mohl odtrhnout další kus pásky a pustit se znovu do práce. Obvykle se dočkal odpovědi poté, co strhl druhou pásku.

Pak díky vydlážděné podlaze mohl podniknout jednoduchou vodní očistu. Pustil sprchu naplno, pořádně prudkým proudem zkropil podlahu, zapracoval s mopem a místo už zase, v okamžiku, kdy voda protekla osmaosmdesáti poschodími a pak do kanalizace, bylo bezpečné. Ne že by Hobie někdy osobně vytíral podlahu mopem. Na mop byly zapotřebí dvě ruce. Druhý mladý muž s vyhrnutými nohavicemi drahých kalhot, se zutými botami a svlečenými ponožkami obstaral tuto práci za něj. Hobie seděl ve své kanceláři u stolu a rozmlouval s prvním mladým mužem.

„Získal jsem adresu paní Jacobové, přivezete ji sem, rozumíte?“

„Jistě,“ souhlasil chlápek. „A co s tamtou?“

Kývl směrem ke dveřím do koupelny. Hobie zachytil jeho posunek.

„Počkejte do večera,“ řekl. „Něco jí zase oblékněte, zaneste ji do člunu. Vyhoďte ji v zátoce.“

„Asi ji to vyplaví,“ upozorňoval muž. „Za pár dní.“

„To je mi jedno,“ odvětil. „Za několik dní bude celá nafouklá. Dojdou k závěru, že vypadla z motorového člunu. Taková zranění jí přece mohl způsobit i lodní šroub.“

* * *

Snaha o utajení měla své výhody, ale mohly se vyskytnout i problémy. Do Garrisonu by se nejlépe dostal, kdyby si pronajal auto a rovnou vyrazil vytčeným směrem. Ale pro člověka, který nechtěl používat kreditní kartu a netoužil riskovat ztrátu řidičského průkazu, tahle volba neexistovala. Takže se Reacher zase usadil v taxíku a mířil na nádraží Grand Central. Byl přesvědčený, že Hudson Line vypravuje vlak tímto směrem. Usoudil, že držitelé předplatných jízdenek mohou žít i v takových severních končinách. A kdyby ne, mohly by tam stavět velké Amtraky, ujíždějící do Albany a Kanady.

Zaplatil taxikářovi a procpal se davy až ke dveřím. Dolů po dlouhé rampě až do obrovské nádražní haly. Rozhlédl se a natáhl krk k tabuli odjezdů. Pokusil se oživit znalosti zeměpisu. Vlaky Croton-Harmon se mu nehodily. Jejich trasa končila moc na jihu. Potřeboval přinejmenším Poughkeepsie. Dál bedlivě pročesával seznam. Nedalo se nic dělat. Neexistoval vlak, který by ho v nadcházející půldruhé hodině mohl dostat do Garrisonu.

* * *

Absolvovali obvyklou cestu. Jeden z nich sjel devadesát pater do podzemního nákladního prostoru a vyhledal v hromadě nepotřebných věcí prázdný karton. Ty, v nichž se přepravovaly ledničky, byly nejlepší, taky krabice od automatů na sodovku, ale jednou se mu to povedlo i s krabicí od pětatřicetipalcové barevné televize. Tentokrát vytáhl karton od registrační skříně. Přivezl si vozík od domovníka z nákladní rampy a odvezl ho do nákladního výtahu. Vyjel s ním zpátky do osmdesátého osmého patra.

Druhý muž zatáhl zip na pytli na mrtvé tělo. Ten nacpali do kartonu a použili zbytek pásky na zalepení spár, aby zajistili, že se krabice neotevře. Pak ji vyzdvihli na vozík a znovu se vydali cestou k výtahu. Tentokrát sjeli dolů do nákladní garáže. Objeli s krabicí černý suburban. Počítali do tří a pak ji vyzdvihli dovnitř. Zabouchli zadní dveře a zaklapli zámek. Odcházeli, ohlédli se. Blýskající se okna, temná garáž, všechno v pořádku.

„Víš co?“ pronesl první muž. „Sklopíme sedadla a svezeme tu Jacobovou s ní. Spláchneme to dnes v noci najednou. Vůbec se mi nechce se harcovat na tý lodi víckrát, než by bylo doopravdy nutný.“

„Fajn,“ souhlasil druhý. „Bylo tam víc krabic?“

„Tahle byla nejlepší. Podle mě záleží na tom, jestli je paní Jacobová malá nebo velká.“

„Ne, záleží na tom, jestli bude dneska živá nebo mrtvá.“

„A ty o tom pochybuješ? Po tom, co jsi viděl, jak na tom je dnes?“

Přešli spolu k dalšímu parkovacímu místu a odemkli černý Chevy Tahoe, menšího bratra suburbanu. Pořád to ale bylo velikánské vozidlo.

„Tak kde je?“ zeptal se druhý muž.

„V městě, kterému říkají Garrison,“ odpověděl první. „Po cestě podél Hudsonu, kousek za Sing Singem. Asi tak hodinu, hodinu a půl.“

Tahoe vycouval z parkoviště a po cestě kolem garáže zaskřípal pneumatikami. Vyjel po rampě do slunečního světla a zamířil na West Street, kde zabočil doprava a vyrazil na sever.

04 KAPITOLA

WEST STREET ÚSTILA DO JEDENÁCTÉ AVENUE PŘÍMO NAPROTI Pier 56, kde se doprava, směřující na západ, vyhýbala Čtrnácté ulici a stáčela se na sever. Velký černý tahoe uvízl v zácpě a připojil svůj klakson k příšernému houkání, odrážejícímu se od vysokých budov, které se neslo až přes řeku. Projel okolo devíti bloků a na Třiadvacáté ulici se stočil doleva, pak na Dvanácté si to namířil zase na sever. Ploužil se skoro krokem, dokud neminul zadní část Javits Convention Centra, a pak zase uvízl v zácpě, která proudila ze Západní dvaačtyřicáté. Dvanáctá vyústila v Millerovu dálnici a kolona se pořád sunula pohromadě, po celou cestu přes rozlehlou neuspořádanou oblast železničního seřadiště. Pak Millerova přešla v dálnici Henryho Hudsona. Pořád jeli pomalu, ale dálnice Henryho Hudsona byla vlastně trasou 9A, která by v Crotonville měla vyústit v trasu 9, po níž by pokračovali do Garrisonu. Přímo, bez odboček, ale oni byli stále na Manhattanu, beznadějně zatarasení u Riverside Parku, celou půlhodinu poté, co se vydali na cestu.

* * *

Zavinil to hlavně textový editor. Kurzor trpělivě blikající uprostřed slova. Otevřené dveře a opuštěná kabelka, to všechno působilo přesvědčivě, ale ne podezřele. Úředníci si často odskočí a ne vždycky za sebou zavřou dveře. Sekretářka mohla jen odběhnout přes chodbu a něco ji zdrželo: třeba šla pro kancelářský papír nebo ji někdo požádal, aby mu pomohla s kopírkou, to se mohlo protáhnout na šálek kávy a líčení šťavnatých podrobností ze včerejší schůzky. Osoba, která předpokládala, že nebude přítomná tak dvě minuty, by mohla nechat v místnosti kabelku a dveře otevřené, a nakonec by se vrátila třeba za půl hodiny. Ale nikdo by nenechal počítač nezajištěný. Ani na minutu. A tahle žena to udělala. Na obrazovce vyskočila otázka CHCETE ULOŽIT ZMĚNY? To znamenalo, že vstala od stolu, aniž by zadala pokyn k uložení, což pro lidi, kteří se celý den potýkají se softwarem, znamená takovou samozřejmost jako dýchání.

Nevypadalo to vůbec dobře. Reacher procházel další velkou halou na Grand Central, v ruce držel šálek černé kávy z automatu. Zmačkal kelímek a ohmatal roličku bankovek v kapse. Byla dost silná na to, k čemu se chystal. Rozběhl se zpátky a zahnul k nástupišti, kde byl k odjezdu přistavený vlak do Crotonu.

* * *

Dálnice Henryho Hudsona se větví do spleti ramp, vinoucích se okolo 170. ulice, a severní ulice opět vybíhají na Riverside Drive. Stejná cesta, stejný směr, žádná zatáčka, ale souhrn veškerého takového hustého provozu znamená, že když jeden řidič zpomalí na méně než průměrnou rychlost, může se dálnice nebezpečně ucpat a uvěznit stovky lidí. A to všechno proto, že jakýsi venkovský řidič daleko před nimi zazmatkoval. Velký černý tahoe byl donucen zastavit přímo naproti Fort Washingtonu a dál, po celou cestu pod Washingtonovým mostem, se musel omezit jen na trhavé popojíždění. Pak se Riverside Drive rozšířila, to znamenalo přeřadit na trojku, dokud tabule se jménem ulice opět neohlásila Henry Hudson a fronta u mýtného vůz zase nezarazila. Čekal v pruhu, odkud mohl po zaplacení vyrazit z ostrova Manhattan na sever přes Bronx.

* * *

Existují dva typy vlaků, které křižují trať tam a zpátky podél řeky Hudson mezi nádražími Grand Central a Croton Harmon: lokálky a rychlíky. Rychlíky nevynikají žádnou větší rychlostí, ale méně často staví. Celou cestu lze s nimi absolvovat za čtyřicet devět až dvaapadesát minut. Lokálky staví všude a opakované brzdění, čekání a rozjíždění prodlouží cestu tak na pětašedesát až sedmdesát čtyři minut. Rychlíkem by ušetřil maximálně čtyřiadvacet minut.

Reacher jel lokálkou. Dal průvodčímu pět a půl dolaru za denní jednosměrnou jízdu a usadil se na prázdné lavici pro tři osoby, ta přemíra kávy ho zmohla, opřel si hlavu o okno, uvažoval, do čeho se to řítí a proč a co si počne, až dojede do cíle. Vrtalo mu hlavou, jestli se mu podaří dojet včas, aby to dokázal, ať už by to bylo cokoli.

* * *

Trasa 9A přešla v 9 a stočila se elegantně od řeky, aby zamířila za Camp Smith. Ve Westchesteru už se dalo jet docela rychle. Ne přímo jako po závodní dráze, protože bylo nutné zvládnout spoustu zatáček, nedalo se jet natolik plynule, aby bylo možné soustavně udržovat vysokou rychlost. Ale silnice byla přehledná a volná, slepenec starých úseků a nových částí, které si proklestily cestu lesy. Po cestě bylo možné přes rameno zahlédnout sídliště, vysoké dřevěné ohrady, úhledné, čerstvě nahozené fasády domů a optimistické nápisy vyryté do impozantních kamenů, lemujících vstupní brány. Tahoe se hnal okolo nich, jeden muž řídil, druhý měl na kolenou rozloženou mapu.

Minuli Peekskill a snažili se uhnout vlevo. To se jim podařilo a vyneslo je to přímo proti řece, kterou už cítili před sebou, prázdné místo v povrchu zemském. Vjeli do oblasti Garrisonu a snažili se zorientovat podle adresy. Nebylo to jednoduché. Vilové čtvrti byly rozptýlené. Můžete mít garrisonské směrovací číslo a přitom bydlet ve velkém okruhu okolo centrální části města. To bylo jasné. Ale oni se trefili na správnou silnici, projeli všemi náležitými zatáčkami a našli tu pravou ulici. Zpomalili, projížděli řídkým stromořadím nad řekou a sledovali poštovní schránky. Cesta se stočila a provoz se zrychlil. Jeli dál. Pak se před nimi objevil dům, který hledali, prudce zabrzdili a zastavili u obrubníku.

* * *

Reacher vystoupil z vlaku v Crotonu. Jedenasedmdesát minut poté, co do něj nastoupil. Vyběhl po schodech, utíkal napříč halou a dolů ke stanovišti taxíků. Stály tu vedle sebe vyrovnané hned čtyři, všechny čelem k východu z nádraží, bez výjimky starý model Caprice s imitací dřeva na bocích. Nejdřív narazil na řidičku, byla to rázná žena, která nakláněla hlavu dopředu, jakoby dávala najevo svou pozornost.

„Znáte Garrison?“ zeptal se jí Reacher.

„Garrison?“ opakovala. „To je daleko, pane, dvacet mil.“

„Já vím, kde to je,“ ujistil ji.

„Může to přijít tak na čtyřicet babek.“

„Dám vám padesát,“ řekl. „Ale potřebuju se tam dostat rychle.“

Sedl si dopředu, vedle ní. Taxík páchl jako všechna stará auta, po přeslazeném osvěžovači vzduchu a čisticím přípravku na čalounění. Už najel nejméně milion mil a pohupoval se jako člun na vlnách, když se žena prodírala parkovištěm na trasu 9 a zamířila na sever.

„Dáte mi adresu?“ ptala se, ale nespouštěla pohled z vozovky.

Reacher jí zopakoval to, co mu prozradil asistent v právnické firmě. Žena kývla a šlápla na plyn.

„Vyhlídka na řeku,“ poznamenala.

Jela asi čtvrt hodiny, minula Peekskill a pak zpomalila, vybrala levou zatáčku. Projela okolo velkého člunu a zamířila na západ. Reacher cítil před sebou řeku, míli široké koryto v lese. Ta žena cestu znala. Mířila pořád k řece a na venkovské silnici se stočila na sever. Mezi nimi a vodou se táhly železniční koleje. Neminuli žádný vlak. Krajina okolo nich uháněla a Reacher už nalevo mohl spatřit West Point, jen míli vzdálený přes modrou vodu.

„Tady někde by to mělo být,“ řekla.

Jeli po rovné vesnické cestě lemované ranči, oplocenými hrubými kládami, kupkami sena a osetými plochami. V dohledu se objevily poštovní schránky a tyče, které vedly kabely mezi vrcholky stromů.

„Pr,“ vydechla žena překvapeně. „Tak mám dojem, že jsme na místě.“

Cesta byla doopravdy úzká a teď se zdálo, že by se tu nemohla vyhnout ani dvě vozidla. Po straně stála dlouhá řada zaparkovaných aut. Možná čtyřicet vozů, většina z nich černá nebo tmavěmodrá. Elegantní poslední modely sedanů nebo velké sportovní užitkové vozy. Žena opatrně vjela na příjezdovou cestu. Auta namačkaná za sebou zabírala celou cestu až k domu. Dalších deset nebo dvanáct vozů parkovalo na ploše před garáží. Dva z nich byly na první pohled sedany Detroit, monotónně zelené. Armádní vozidla. Reacher dokázal na míle zavětřit ministerstvo obrany.

„V pořádku?“ vyptávala se žena.

„Alespoň doufám,“ odpověděl opatrně.

Oddělil z roličky padesátku a podal jí ji. Vystoupil a zůstal stát nejistě na příjezdové cestě. Slyšel, jak taxík při otáčení zakvílel. Stoupal nahoru příjezdovou cestou. Pohlédl na dlouhou řadu aut. Zkontroloval poštovní schránku. Hliníkovými písmeny na ní bylo vyvedeno jméno. Garber. Bylo to jméno, které znal stejně dobře jako své vlastní.

Dům stál na velké stavební parcele nahodile osázené stromy. Záleželo na názoru člověka, který ho hodnotil, někdo by chválil jeho přírodní styl, jiný by ho považoval za zanedbaný. Samotný dům byl nízký a doširoka roztažený, tmavé cedrové obklady, tmavá okenní skla, velký kamenný komín, něco mezi předměstskou skromností a útulnou chalupou. Panovalo tam ticho. Ve vzduchu se vznášelo horko, vlhkost a úrodnost. Slyšel, jak v keřích bzučí hmyz. Vnímal řeku na druhé straně domu, míli široký proud, prodírající si cestu dolů na jih.

Postoupil blíž a zaslechl nezřetelný hovor na druhé straně domu. Ti lidé nemluvili nahlas, ale možná jich tam bylo dost. Kráčel dolů za zvukem hlasů, obešel garáž. Stanul na vrcholu cementového schodiště, pohlédl přes prostor za domem na západ k řece, modré a blýskající se ve slunečním svitu. V oparu, asi míli vzdálený, jen trochu na severozápad po jeho levé ruce, stál West Point, na dálku vnímal jen nízké šedé budovy.

Dvorek za domem tvořil plochý prostor, kde vykáceli stromy a který se rozkládal na vrcholu příkrého srázu. Pokrýval ho nepěstěný trávník, nakrátko posekaný, na něm postávala důstojně působící společnost zhruba stovky lidí. Všichni byli oblečeni v černém, muži stejně jako ženy, černé obleky a vázanky, halenky a boty, s výjimkou půltuctu armádních důstojníků v kompletních uniformách. Všichni rozmlouvali tichým hlasem, střízlivě, balancovali s papírovými tácky a sklenicemi s vínem, sklon jejich ramen zosobňoval smutek.

Pohřeb. Dostavil se nepozvaný na pohřeb. Postával tu neohrabaně, jeho silueta se rýsovala proti obzoru, v oblečení, ve kterém musel včera vypadnout z Key Westu: zmačkaný bavlněný khaki oblek, pomuchlaná světležlutá košile, bez ponožek ve špinavých botách, rozježené vlasy od slunce vyrudlé a na bradě denní strniště. Pohlédl dolů na smuteční hosty, všichni zmlkli a vzhlédli, jako kdyby najednou nahlas tleskl. Strnul. Všichni na něj zírali, tiše a zkoumavě, a on zase rozpačitě civěl na ně. Rozhostilo se ticho. Nehybnost. Jedna žena se pohnula. Podala tácek a sklenici nejbližšímu sousedovi a vykročila mu vstříc.

Byla to mladá žena, okolo třicítky, oblečená jako všichni ostatní v něčem černém. Byla bledá a unavená, ale velmi krásná. Strašně krásná. Velmi štíhlá, na podpatcích mu připadala hodně vysoká, dlouhé nohy v tenkých tmavých nylonkách. Přirozeně světlé vlasy, dlouhé a nenakadeřené, modré oči, křehká postava. Prošla elegantně přes trávník a zastavila se na úpatí betonového schodiště, jako kdyby čekala, že sejde k ní dolů.

„Ahoj, Reachere,“ pozdravila ho tiše.

Pohlédl na ni dolů. Věděla, kdo je. A on nebyl na pochybách, kdo je ona. Najednou ho to zasáhlo, jako natáčení okénka po okénku, zredukované na patnáct let v jednom záběru. Mladá dívka vyrostla a před očima se mu rozvila v nádhernou ženu, a to všechno za zlomek sekundy. Garber, jméno na poštovní schránce. Leon Garber, po mnoho let jeho velící důstojník. Vybavil si jejich první kontakty, seznámili se při grilování za domem za horkých vlhkých večerů na Filipínách. Útlá dívka vynořující se nenápadně ze stínu okolo nehostinného nízkého domu, už natolik žena, aby bez debat upoutala pozornost, ale na druhou stranu jen dívka, na niž se dalo lehce zapomenout. Jodie, Garberova dcera. Jeho jediné dítě. Světlo jeho života. A tohle byla Jodie Garberová po patnácti letech, dospělá a krásná, čekala na něj pod betonovým schodištěm.

Vrhl pohled na společnost a sestoupil dolů na trávník.

„Ahoj, Reachere,“ zopakovala.

Měla hluboký a přiškrcený hlas. Působil smutně, stejně jako celá scenérie okolo ní.

„Ahoj, Jodie,“ řekl.

Pak chtěl položit otázku „Kdo zemřel?“ Ale nedokázal najít způsob, jak ji vyslovit, aniž by to vyznělo necitelně nebo hloupě. Sledovala, jak zápasí sám se sebou, a kývla.

„Otec,“ vysvětlila prostě.

„Kdy?“ zeptal se.

„Před pěti dny,“ odpověděla. „Už několik měsíců postonával, ale konec byl náhlý. Byl to šok, alespoň pro mě.“

Pomalu přikývl.

„Je mi to moc líto,“ vydechl.

Zahleděl se na řeku a stovka obličejů před ním se mu proměnila ve sto tváří Leona Garbera. Malého, zásadového, tvrdého chlapa. Nikdy neodkládal široký úsměv, ať už byl šťastný, mrzutý nebo se cítil ohrožený. Statečný muž, fyzicky i psychicky.

Ohromný velitel. Čestný, spravedlivý, citlivý. On Reachera formoval v letech, kdy byl ještě tvárný. Jeho učitel a záštita. Ochránce. Podržel ho a povýšil dvakrát během osmnácti měsíců a Reacher získal hodnost majora, to byl v mírové době nevídaný postup. Pak doširoka rozpřáhl své mohutné ruce, usmál se a tím se připravil o případný společenský úspěch.

„Je mi to moc líto, Jodie,“ opakoval.

Beze slov kývla.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl. „Nedokážu se s tím smířit. Setkali jsme se ani ne před rokem. Byl ve formě. To až pak onemocněl?“

Opět kývla, pořád nepromluvila.

„A byl přece tak silný,“ pokračoval.

Posmutněle kývla. „To byl, viď? Silný za každou cenu.“

„A nebyl starý,“ namítal.

„Čtyřiašedesát.“

„Tak co se stalo?“

„Srdce,“ vysvětlovala. „Byla jsem u něj až do konce. Pamatuješ si, jak vždycky předstíral, že žádné nemá?“

Reacher zakroutil hlavou. „Nejširší srdce, jaké jsem kdy poznal.“

„Na to jsem taky přišla,“ řekla. „Když máma umřela, stali se z nás nejlepší přátelé. Po celých deset let. Milovala jsem ho.“

„Já jsem ho měl taky moc rád,“ ujišťoval ji Reacher. „Jako kdyby to byl můj otec, ne tvůj.“

Opět přikývla. „Pořád o tobě mluvil.“

Reacher vzhlédl. Zahleděl se na nejasné kontury budov West Pointu, v oparu šedé. Byl otupělý. Dospěl do věku, kdy lidé, které znal, umírali. Otec byl mrtvý, matka i bratr. A teď i nejbližší člověk, jehož pokládal téměř za příbuzného.

„Před půlrokem prodělal infarkt,“ řekla Jodie. Oči se jí zamžily, shrnula si dlouhé rovné vlasy za uši. „Zdálo se, že se zotavuje, vypadal dobře, ale ve skutečnosti to s ním šlo od desíti k pěti. Navrhovali mu bypass, ale přišlo to najednou. Už se jim nepovedlo ho přivést k životu.“

„Je mi to moc líto,“ opakoval potřetí.

Obrátila se k němu a vsunula svou ruku do jeho.

„Nemusíš se trápit,“ ujišťovala ho. „Byl to šťastný muž. Je pro něj lepší, že měl rychlý konec. Nesnesla bych, kdyby trpěl.“

Reacher si na okamžik představil starého Garbera, činorodého a vášnivého, zosobněný zdroj energie, a pochopil, jak by se musel cítit jako invalida. Pochopil, že přetížené staré srdce nakonec muselo podlehnout. Nešťastně přikývl.

„Pojď, seznámím tě s pár lidmi,“ vybídla ho Jodie. „Možná některé z nich znáš.“

„Nejsem na to oblečený,“ namítal. „Připadám si hloupě. Asi bych měl jít.“

„To je jedno,“ ujišťovala ho. „Myslíš, že by to tátovi vadilo?“

Před očima se mu objevil Garber ve staré zmačkané khaki uniformě a ledabyle naražené čepici. Byl to nejhůř oblečený důstojník v americké armádě, po celých třináct let, co pod ním Reacher sloužil. Pousmál se.

„Asi by mu to nevadilo,“ připustil.

Doprovodila ho na trávník. Z té stovky lidí poznal asi tak šest. Pár chlápků v uniformě mu připadalo povědomých. Uvědomil se, že s několika muži v oblecích kdysi pracoval. Potřásl si rukou s tucty lidí a snažil se zapamatovat jejich jména, ale prošla mu jedním uchem tam a druhým ven. A pak už vnímal jen tiché štěbetání a jídlo a pití, dav okolo něj se uzavřel a nad jeho ošuntělým zevnějškem se už nikdo ani nepozastavil. Jodie se pořád držela jeho paže. Její dlaň ho chladila.

„Někoho hledám,“ řekl jí. „Proto jsem doopravdy přijel.“

„Já vím,“ souhlasila. „Paní Jacobovou, viď?“

Kývl.

„Je tady?“ vyptával se.

„Já jsem paní Jacobová,“ řekla.

* * *

Dva muži v černém tahoe se vymotali z řady aut, už neprojížděli pod elektrickými dráty, takže jim teď nic nerušilo telefonní signál. Řidič vymačkal číslo a tichou kabinu vozu prořízl vyzváněcí tón. Pak někdo, šedesát mil na jih a v osmdesátém osmém patře, zvedl telefon.

„Problémy, pane,“ hlásil řidič. „Je tu nějaká sešlost, snad pohřeb nebo co. Musí se tu pohybovat tak sto lidí. Nenaskytla se nám jediná příležitost sebrat paní Jacobovou. Ani nemůžeme říct, která to vlastně je. Jsou tu tucty ženských, může to být kterákoli z nich.“

Z mikrofonu se ozvalo Hobieho zamručení. „No a?“

„Ten chlápek z baru v Keys. Přijel v taxíku. Dostal se sem deset minut po nás a šel rovnou dovnitř.“

V mikrofonu zarachotilo. Žádná jasná odpověď.

„Tak co máme dělat?“ vyptával se řidič.

„Ani se odtamtud nehněte,“ odvětil Hobieho hlas. „Možná schovejte auto a snažte se, aby si vás nikdo nevšiml. Počkejte, dokud všichni neodejdou. Je to její dům, pokud je mi známo. Možná rodinný dům nebo víkendové sídlo. Takže budou muset všichni vypadnout, ona jediná zůstane. Nevracejte se mi bez ní, rozumíte?“

„A co ten velkej chlap?“

„Jestli odejde, nechte ho jít. Jestli ne, zlikvidujte ho. Ale přivezte mi tu Jacobovou.“

* * *

„Ty jsi paní Jacobová?“ zeptal se Reacher.

Jodie Garberová kývla.

„Jsem, tedy byla jsem,“ vysvětlovala. Jsem rozvedená, ale v profesionální branži si nechci měnit jméno.“

„A kdo byl on?“

Pokrčila rameny.

„Právník, jako já. Tenkrát mi to připadalo jako dobrý nápad.“

„Jak dlouho?“

„Tři roky, od začátku do konce. Seznámili jsme se na fakultě, když jsme nastoupili do zaměstnání, vzali jsme se. Já jsem zůstala na Wall Street, ale on odešel k jedné firmě v D.C., to už je pár let. V manželství nám to neklapalo, nebo jak se to říká. Už si ani nevzpomínám, jaký vlastně byl. Jen jméno, Alan Jacob.“

Reacher stál na sluncem osvětleném prostranství a prohlížel si ji. Zjistil, že ho mrzí, že byla vdaná. Bývala vyzáblým dítětem, ale v patnácti naprosto úžasná, sebevědomá i nevinná a při tom všem trochu plachá. Sledoval, jak v ní svádí boj stydlivost se zvědavostí, když sbírala odvahu, aby si s ním promluvila o životě a smrti, o dobru a zlu. Pak znervózněla, schovala kostnatá kolena a zahájila konverzaci narážející na sex a vztahy mužů se ženami. Potom zrudla a utekla. On zůstal sám, v srdci cítil chlad, upoutala ho a on měl na sebe kvůli tomu vztek. Po pár dnech ji potkal někde v okolí základny, pořád doruda uzardělou. A teď, po patnácti letech, z ní byla žena. Kolej a právnická fakulta, vdaná a rozvedená, krásná, vyrovnaná a elegantní, stála tu na pohřební hostině svého otce s rukou zavěšenou do jeho paže.

„Jsi ženatý?“ zeptala se ho.

Zakroutil hlavou. „Ne.“

„Ale jsi šťastný?“

„Já jsem vždycky šťastný,“ řekl. „Vždycky jsem byl a vždycky budu.“

„A co děláš?“

Pokrčil rameny.

„Nic moc,“ přiznal.

Rozhlédl se jí přes hlavu a pečlivě si prohlížel tváře v davu. Tiší, uspěchaní lidé, pevné postavení, velké kariéry, jeden vedle druhého. Díval se na ně a přemýšlel, kdo z nich je blázen, jestli on nebo oni. Vybavil si výraz Costellovy tváře.

„Teď právě žiju v Keys,“ řekl. „Házím lopatou a hloubím bazény.“

Výraz její tváře se nezměnil. Pokusila se mu rukou stisknout předloktí, ale měla moc malou ruku a on příliš silnou paži. Vyšlo z toho něco jako pohlazení drobnou dlaní.

„Costello tě tam našel?“ vyptávala se.

Nevyhledal mě, aby mě pozval na pohřeb, pomyslel si.

„O Costellovi si musíme promluvit,“ řekl jí.

„Je dobrý, nebo snad ne?“

Ne dost dobrý, napadlo ho. Odstoupila od něj a vmísila se do davu. Lidé chtěli znovu projevit soustrast. Víno jim rozvázalo jazyk, šum hovoru byl hlasitější, začínali být sentimentální. Reacher mezi nimi prošel do patia k bíle prostřenému stolu s jídlem. Naložil si na papírový talířek studené kuře s rýží a nalil si sklenici vody. Stál tu starobylý nábytek, kterého si nikdo nevšiml, protože byl celý pokrytý šedozeleným chmýřím ze stromů. Byl tam rozložený, sluncem vybělený slunečník. Reacher si pod něj vlezl a tiše se stranou davu posadil na špinavou židli.

Když jedl, sledoval společnost. Lidé se neměli k odchodu. Ve vzduchu se vznášelo strojené nadšení pro starého Leona Garbera. Zdálo se, že takový člověk v nich musel vzbudit podobné pocity, možná to dávali až moc okatě najevo, tohle snad nemělo nikdy skončit. Jodie procházela mezi lidmi, kývala, potřásala rukou, smutně se usmívala. Každý jí musel něco říct, ujišťovali ji, že pod Garberovou popudlivou a nesnášenlivou slupkou musel každý vytušit jeho velké zlaté srdce. Mohl by se taky připojit. Ale neudělal to, protože Jodie nepotřebovala, aby jí vysvětloval, že její táta byl skvělý chlap. Dobře to věděla. Snášela to všechno vyrovnaně, protože toho starého tahouna milovala po celý život a na oplátku dostávala stejný díl lásky. Neexistovalo nic, co by mu byla dlužná, a on stejně tak nedlužil nic jí. Lidé žijí a umírají, a když se do toho nepřiplete nic jiného, je zbytečné se nad tím trápit.

* * *

Našli si místo na cestě, kde stálo stavení, očividně víkendová chalupa, pečlivě uzamčená a prázdná. Zacouvali s tahoem dozadu za garáž, odtud nebyl ze silnice vidět, ale mohl se okamžitě pustit do sledování. Vytáhli z přihrádky na přístrojové desce devítimilimetrové pistole a zastrčili je do kapsy u saka. Sešli zpátky dolů po cestě a schovali se ve křoví.

Šlo to těžko. Nacházeli se jen pouhých šedesát mil na sever od Manhattanu, ale stejně tak se mohli proplétat džunglí na Borneu. Všude se zamotávali do ostnatých šlahounů popínavých rostlin, lepily se na ně, motaly se jim pod nohy, šlehaly je do tváří a do rukou. Stromy se tu rozrůstaly divoce, v podstatě jako plevel, jejich větve se rozbíhaly do prostoru v neuvěřitelných nízkých úhlech. Snažili se proklestit si cestu zpět. Když dosáhli úrovně Garberovy příjezdové cesty, supěli, těžce oddechovali a byli zamazaní z bažiny a dozelena zbarveného prachu. Proplížili se na pozemek a objevili dolík, kde by se mohli skrýt. Vykláněli se napravo a nalevo, aby dohlédli na cestu vedoucí z patia. Lidé mířili ven, chystali se k odchodu.

Už jim začínalo být jasné, kdo je paní Jacobová. Jestliže měl Hobie pravdu a toto byl její dům, pak to byla ta štíhlá blondýnka, která potřásala rukama a loučila se, jako kdyby všichni tihle lidé byli jejími hosty. Odcházeli a ona zůstávala. Byla to paní Jacobová. Sledovali ji, stala se středem jejich pozornosti. Statečně se usmívala, snášela objetí, mávala. Lidé vycházeli na příjezdovou cestu, jednotlivci, dvojice, pak větší skupiny. Auta startovala. Všude se vznášel namodralý kouř z výfuků. Zaslechli syčení a kvílení zařazovaných rychlostí, když se lidé snažili vymanit z úzké cesty. Guma pneumatik poskakovala po dláždění. Bublání motoru, když sjížděli dolů. Teď už by to mělo být lehké. Už brzy tu zůstane stát sama, strnulá a smutná. A pak ji navštíví dvojice speciálních hostů. Možná je uvidí přicházet a bude je pokládat za opozdilé smuteční hosty. Vždyť na sobě mají černé obleky a kravaty. To, co vyžaduje finanční svět na Manhattanu, je stejně dobré na pohřeb.

* * *

Reacher následoval poslední dva hosty nahoru po betonových schodech a opustil s nimi dvorek. Jeden z nich byl plukovník, druhý dvouhvězdičkový generál, oba v kompletních uniformách. Přesně tak si to představoval. Z místa, kde je možné se bezplatně najíst a napít, odcházejí poslední vojáci. Plukovníka neznal, ale generál mu někoho nejasně připomínal. Připadalo mu, že ho generál také poznal, ale ani jeden z nich tomu nevěnoval zvláštní pozornost. Netoužili po nekonečném vyjasňování, co dělají a jak se jim daří.

Vysocí důstojníci si potřásli celkem formálně rukou s Jodie, pak se postavili do pozoru a zasalutovali. Odměřené pohyby jako na přehlídce, nablýskané boty vykračující si po asfaltovém koberci, pohled pevně upřený vpřed, do dáli, to celé působilo poněkud bizarně v zeleném poklidu předměstské příjezdové cesty. Nastoupili do posledního auta, které opustilo prostranství před garáží, byl to jeden z těch nevýrazných zelených sedanů, zaparkovaných nejblíže u domu. První přijeli, poslední odjeli. Je mír, studená válka skončila, celý den nemají do čeho píchnout. Proto byl Reacher rád, že ho nechali na pokoji. A když sledoval, jak zelené auto zatočilo a rozjelo se, Reacher pochopil, že jeho pocity byly namístě.

Ze strany k němu přistoupila Jodie a znovu se do něj zavěsila.

„Tak,“ řekla tiše. „A máme to za sebou.“

Jak se zelené auto vzdalovalo, rozhostilo se ticho.

„Kde je pohřbený?“ vyptával se Reacher.

„Na městském hřbitově,“ odvětila. „Mohl si samozřejmě vybrat Arlington, ale nepřál si to. Chtěl by ses tam podívat?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, tahle místa nemám rád. Jemu už je to stejně jedno, viď? Věděl, že se mi po něm bude stýskat, protože jsem mu to řekl, to už je dávno.“

Kývla. Přidržela se jeho ruky.

„Potřebujeme si promluvit o Costellovi,“ poznamenal znovu.

„Proč?“ vyptávala se. „Vyřídil ti snad vzkaz, ne?“

Zakroutil hlavou.

„Ne, našel mě, ale já jsem byl opatrný. Řekl jsem mu, že nejsem Jack Reacher.“

Udiveně k němu vzhlédla. „Ale proč?“

Pokrčil rameny.

„Myslím, že už to tak dělám ze zvyku. Netoužím po tom, abych se s někým zapletl. Jméno Jacobová mi nic neříkalo, takže jsem se s ním nebavil. Žil jsem si tam v ústraní docela spokojeně.“

Nespouštěla z něj oči.

„Asi jsem měla použít jméno Garber,“ připustila. „Stejně šlo o otce, ne o mě. Ale zprostředkovávala jsem to přes firmu, takže mě to ani nenapadlo. Kdyby řekl Garberová, asi bys ho vyslechl, viď?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji,

„A nemusel by sis dělat starosti, nešlo o nic důležitého.“

„Můžeme jít dovnitř?“ zeptal se.

Znovu ji překvapil. „Proč?“

„Protože v určitém směru šlo o něco moc důležitého.“

* * *

Sledovali, jak ho vede dovnitř předními dveřmi. Odtáhla síť proti hmyzu a on ji držel, dokud neotočila knoflíkem a neotevřela je. Byly to masivní dveře z matného hnědého dřeva. Vešli a dveře se za nimi zavřely. Za deset vteřin okno osvítilo tlumené světlo, bylo to kousek vlevo od vchodu. Předpokládali, že je to asi obývák nebo pracovna, okolní vegetace vrhala do oken takový stín, že se tam dokonce i ve dne muselo svítit. Skrčili se ve svém vlhkém úkrytu a čekali. Všude okolo nich se ve slunečních paprscích třepetal hmyz. Pohlédli na sebe a zaposlouchali se. Žádný zvuk.

Proklestili si přístup k příjezdové cestě. Proplížili se k rohu garáže. Přilepili se na stěnu a proklouzli k přední straně. A pak k domu. Sáhli si do kapsy saka pro pistoli. Drželi je ústím k zemi a oba najednou postupovali k přední verandě. Přeskupili se a opatrně našlapovali na staré dřevo. Přikrčili se k zemi, záda přitlačená ke stěně, každý po jedné straně dveří, pistole vztažené a v pohotovostní poloze. Tudy vešla. Bude tudy tedy muset i vyjít. Je to jen otázka času.

* * *

„Někdo ho zabil?“ opakovala Jodie.

„A jeho sekretářku pravděpodobně taky,“ pokračoval Reacher.

„Tomu nevěřím,“ řekla. „Proč?“

Vedla ho tmavou chodbou do malé pracovny na druhém konci domu. Malá okna, hnědé dřevěné obložení a mohutný tmavý kožený nábytek, to vše umocňovalo temný dojem.

Rozsvítila stolní lampu a pokoj začal okamžitě vydechovat útulnou atmosféru jako předválečné bary, které Reacher viděl v Evropě. Stály tu police s knihami, levná vydání zakoupená za předplatné před několika desetiletími, a pokroucené vybledlé fotografie, připevněné k předním okrajům polic. Pohled mu padl na prázdný stůl, bylo to takové místo, kde starý muž, který nemá co na práci, vyřizuje účty a daně, připomíná si tak dobu, kdy měl ještě práci.

„Já nevím proč,“ řekl Reacher. „Nevím o tom vůbec nic. Dokonce ani to, proč jsi ho poslala, aby mě našel.“

„Táta to chtěl,“ vysvětlovala. „Nikdy mi vlastně neřekl proč. Byla jsem pořád v jednom kole. Měla jsem soudní řízení, byla to složitá záležitost, táhlo se to celé měsíce. Měla jsem toho moc. Vím jedině, že když se mu udělalo špatně, chodil ke kardiologovi. Někoho tam potkal a do něčeho se zapletl. Dělal si kvůli tomu těžkou hlavu. Připadalo mi, že na něj dolehl nějaký nepříjemný závazek. A pak později, když se jeho stav zhoršil, pochopil, že by toho měl nechat a začal mluvit o tom, že by tě měl najít, abys mu s tím pomohl, protože tys prý byl jediný člověk, který by si s tím možná dokázal poradit. Strašně ho to rozrušilo, což také nebylo dobré, takže jsem mu řekla, že najmu Costella, aby tě našel. Naše firma s ním měla zkušenosti, připadalo mi to jako jediná možnost, co bych v té věci mohla podniknout.“

Vypadalo to docela logicky, ale Reachera nejdřív napadlo: proč já? Dovedl si představit Garberův problém. Bylo to jedno s druhým, zdraví se mu horšilo, přál si dostát závazku, potřeboval pomoc. Ale chlap jako Garber si nemusel dělat starosti, že by mu někdo nepodal pomocnou ruku. Manhattanské Zlaté stránky byly plné detektivů. A když by to bylo něco moc tajného nebo osobního a nechtěl by se s tím svěřovat městským detektivům, mohl zvednout telefon a tucet jeho přátel od vojenské policie by se mu hned dostavilo na pomoc. Dva tucty. Nebo stovka. Všichni by byli ochotní a horlivě by se snažili splatit mu nespočet laskavostí a přátelských služeb, které jim po celou jejich služební kariéru poskytoval. A Reacher tam seděl a pořád dokola si kladl stejnou otázku: proč zrovna já?

„Kdo byl ten člověk, se kterým se setkal u kardiologa?“

Beznadějně pokrčila rameny.

„Nevím. Měla jsem tolik práce. Nikdy jsme o tom vlastně nemluvili.“

„Přijel Costello sem? Mluvil přímo s ním?“

Kývla. „Zavolala jsem mu a vysvětlila, že ho budeme platit přes firmu, ale musí přijet sem, aby se dozvěděl podrobnosti. Ozval se mi za dva dny nebo o něco později, řekl, že si promluvil s otcem a ten požadoval, aby tě našel. Chtěl, abych ho najala oficiálně, na smlouvu, protože to celé může být dost drahá záležitost. Takže jsem mu vyhověla, protože jsem nechtěla, aby si otec dělal starosti, kolik to bude stát, ani s ničím jiným.“

„To proto mi řekl, že jeho klientkou je paní Jacobová,“ řekl Reacher. „Ne Leon Garber. To proto jsem s ním nespolupracoval. A kvůli tomu ho zabili.“

Zakroutila hlavou a ostře na něj pohlédla jako na přítele, který jí udělal neslušný návrh. Zasáhlo ho to. Pořád ji bral jako patnáctiletou dívenku, ne jako třicetiletou právničku, která je pracovně vytížená dlouhými a složitými soudními přemi.

„Je tedy jasné, co se stalo, viď?“ řekla. „Táta všechno vylíčil Costellovi. Costello něco podniknul, než se tě vydal hledat, čímž dokázal přesně to, co nechtěl, a vzbudil něčí pozornost. Ten kdosi ho zabil, aby zjistil, koho hledá a proč. To, že jsi odpálil míček, v tom vůbec nehraje roli. Pronásledovali Costella, aby zjistili, kdo ho do celé věci zaangažoval. Takže jsem to já, kdo ho nakonec zabil.“

Reacher zakroutil hlavou. „Byl to Leon. Přes tebe.“

Teď mu zase ona oplatila nesouhlasné gesto. „Byla to ta osoba z kardiologické kliniky. Od ní to prokletí přeskočilo na otce a z něj na mě.“

„Já ho musím najít,“ řekl.

„Záleží na tom ještě?“

„Myslím, že ano,“ odvětil. Jestli se Leon něčeho obával, dělá to starosti i mně. Tak to u nás chodí.“

Jodie tiše přikývla. Rychle vstala a přešla k policím s knihami. Nehty vytáhla připínáček z jedné z fotografií. Krátce na ni pohlédla a pak mu ji podala.

„Pamatuješ?“ zeptala se.

Fotografie musela být patnáct let stará, barvy vybledly do světle pastelových odstínů - tohle se starým kodakem dokáže udělat čas a sluneční svit. Jasná modrá obloha Manily se klenula nad špinavým dvorkem. Nalevo stál padesátiletý Leon Garber, oblečený do pomačkané olivové pracovní uniformy. Reacher sám sebe spatřil vpravo, bylo mu čtyřiadvacet, nadporučík, o stopu vyšší než Garber, v jeho úsměvu se odrážela veškerá síla mládí. Mezi nimi stála Jodie, patnáctiletá, v letních šatech, jednou rukou držela okolo ramen otce, druhou Reachera okolo pasu. Mhouřila oči proti slunci, smála se, nakláněla se k Reacherovi, jako kdyby do stisku vložila veškerou sílu své drobné hnědé postavičky.

„Vzpomínáš? Právě si v obchodě v táboře koupil nikon. Se samospouští. Půjčil si stativ a nemohl se dočkat, až ho vyzkouší.“

Reacher kývl. Vzpomínal si. Pamatoval se i na to, jak jí onoho dne voněly vlasy v horkém slunci Pacifiku. Umyté mladé vlasy. Vzpomněl si i na pocit, který v něm vzbudilo její tělo tak blízko jeho, její dlouhá štíhlá paže, kterou mu ovinula kolem pasu. Pamatoval si, jak sám sebe v duchu nabádal: zadrž, kamaráde, je jí teprve patnáct a je to dcera tvého velitele.

„Říkal tomu rodinná fotografie,“ vysvětlovala. „Pořád.“

Opět kývl. „To proto. Takhle to mezi námi chodilo.“

Dlouze se na fotografii zahleděla.

„A potom ta sekretářka,“ řekl jí. „Museli se jí vyptávat. Ona jim to řekla. A i kdyby ne, nějak na to určitě přišli. Mně na to stačilo třicet vteřin a jeden telefonický hovor. Takže teď půjdou po tobě, aby se tě zeptali, kdo za tím vším stojí.“

Vrhla na něj nicneříkající pohled a položila fotografii na stůl.

„Ale já o tom nic nevím.“

„A ty si myslíš, že ti to budou věřit?“

Neurčitě kývla a pohlédla směrem k oknu.

„No dobře, tak co mám dělat?“

„Musíš odsud vypadnout,“ vysvětloval. „To je, sakra, jasný. Tady jsi strašně sama, odtržená od světa. Máš nějaký byt ve městě?“

„Jistě,“ přitakala. „Mansardu na dolní Broadwayi.“

„Máš tu auto?“

Přikývla. „Jasně, v garáži. Ale dnes tu chci zůstat přes noc. Měla bych najít jeho poslední vůli, vyřídit všechno papírování, abych to už měla z krku. Chtěla jsem vyrazit zítra ráno. Brzy.“

„Tak si to všechno vyřiď,“ řekl, „jak nejrychleji to půjde, a Zdejchneme se. Myslím to vážně, Jodie. Ať už jsou kdokoli, s nikým se nemazlí.“

Pohled do jeho tváře jí řekl víc než všechna slova. Rychle přikývla na souhlas a zvedla se.

„Začala bych se stolem. Můžeš mi pomoct.“

Od vojenské akademie po penzionování ze zdravotních důvodů pracoval Leon Garber téměř padesát let v nejrůznějších složkách vojenských sil. To se odráželo i na jeho stole. Horní zásuvky obsahovaly pera, tužky a pravítka, vyrovnané v úhledných řadách. Nižší zásuvky byly dvakrát tak hluboké, tam vedle sebe stály vzorně vyrovnané skládací pořadače. Všechny se štítkem, nadepsaným pečlivým rukopisem. Daně, telefon, elektřina, topný olej, zahradník, záruční listy. A pak tu byl štítek, podle všeho nadepsaný později, v odlišné barvě: ZÁVĚŤ. Jodie vytáhla všechny šanony. Reacher našel v komoře okovaný kožený kufr, tam všechno naskládali. Pevně přitiskli víko a zaklapli uzávěry. Reacher zvedl ze stolu starou fotografii a znovu se na ni podíval.

„Zazlívalas mu to?“ ptal se. „To, jak mě bral? Jako že patřím do rodiny?“

Zastavila se ve dveřích a kývla.

„Strašně mě to štvalo,“ řekla. Jednoho dne ti vysvětlím proč.“

Díval se na ni, ale ona se otočila a vyšla na chodbu.

„Vezmu si svoje věci,“ volala. „Pět minut, ano?“

Přešel k polici s knihami a připíchl obrázek zpět na původní místo. Pak zhasnul a vynesl kufr z místnosti. Stál v tiché chodbě a rozhlížel se. Byl to pěkný dům. V určitém období k němu musela být část přistavěná. To bylo jasné. Byla tam ústřední soustava místností, která v podstatě odpovídala tradičnímu rozmístění pokojů, a pak tu byla celá řada místností, kam se nedalo vejít z točité chodby, v níž stál. Větvily se z přídavných vnitřních malých chodbiček. Moc malých na to, aby se jim dalo říkat bludiště, a daleko větších, než by se dalo předpokládat. Prošel obývacím pokojem. Okna umožňovala rozhled na zahradu a řeku, od krbu bylo možné rozeznat budovy West Pointu. Ve vzduchu bylo pořád cítit starou leštěnku. Malba byla vybledlá, zasloužila by obnovit. Neutrální dřevěné podlahy, krémové stěny, těžký nábytek. Starodávná televize, žádné video. Knihy, obrazy, větší množství fotografií. Nic honosného. Tady se nic neplánovalo, jedno se odvíjelo od druhého, tohle místo vyzařovalo pohodlí. Tady se žilo.

Garber musel dům koupit před třiceti lety. Zřejmě když Jodiina matka otěhotněla. To bylo běžné. Ženatí důstojníci s rodinami si kupovali dům často blízko jejich první základny nebo nedaleko místa, které pro ně mělo zvláštní význam, například West Point. Dům sice koupili, ale často, když pobývali v zámoří, ho nechávali prázdný. V podstatě potřebovali útočiště, které by na ně čekalo, až bude po všem. Nebo něco, kde by mohly žít jejich rodiny, kdyby pro ně místo určení v zámoří bylo nevhodné, nebo by nemohly odjet kvůli školní docházce dětí.

Reacherovi rodiče tuto cestu nezvolili. Nikdy si nekoupili dům. Reacher ve vlastním domě nežil. Děsné služební bungalovy nebo vojenské ubytovny a potom levné motely. A byl si jistý, že nikdy nezatoužil po ničem jiném. Bylo mu jasné, že nikdy nechtěl žít v domě. Tahle touha mu byla cizí. Nezbytné nesnáze s tím spojené mu byly jasné. Byla to zátěž stejně jako kufr, který nesl. Účty, daně z nemovitostí, záruční listy, opravy, údržba, rozhodování, nová střecha nebo kamna, tesařské práce nebo koberce, rozpočet. Zahradník. Popošel a vyhlédl z okna na trávník. Zahradnická práce znamenala bezvýslednou lopotu. Nejdřív věnujete spoustu času a peněz na to, aby tráva vyrostla, pak zase spoustu času a peněz, než se poseká, a to jen v časově velmi omezeném úseku. Pořád vás bude strašit, že je přerostlá nebo naopak neroste dost rychle, budete ji celé léto kropit vodou, která také není zadarmo, a mimoto všechna ta drahá hnojiva.

Blázinec. Ale kdyby ho nějaký dům měl přinutit změnit názor, možná by to mohl být právě ten Garberův. Byl tak pohodlný, jednoduchý. Vypadal, jako by mu lehká zanedbanost prospívala. Docela si dovedl představit, že by tu mohl žít. Byl odsud ohromný výhled. Na klikatící se široký Hudson. Uklidňující scenérie. Stará řeka se stáčela v meandrech, na jejích březích byly rozesety domy a obdělané pozemky.

„Tak už jsem hotová,“ volala Jodie.

Objevila se ve dveřích do obývacího pokoje. Převlékla se z černých pohřebních šatů a nesla kožený obal na oděv. Teď na sobě měla levisky a šmolkově modré tričko s nápisem, který Reacher nestihl rozluštit. Vykartáčovala si vlasy, které se jí ježily statickou elektřinou. Uhlazovala si je rukou a zastrkovala je za uši. Šmolkově modré tričko jí ladilo s očima a zdůrazňovalo její bledou pleť. Uplynulých patnáct let na ní nezanechalo stopy.

Prošli kuchyní a zastrčili zástrčku u dveří na dvorek. Vypnuli všechny spotřebiče, kterých si všimli, a zkontrolovali, jestli jsou utažené kohoutky. Pak se vrátili na chodbu a otevřeli přední dveře.

05 KAPITOLA

PRVNÍ PROSEL DVEŘMI REACHER. MĚL K TOMU SVÉ DŮVODY. Normálně by dal přednost Jodie, protože jeho generace pořád dodržovala pozůstatky amerických starých dobrých mravů, ale život ho naučil, aby si dal pozor na galantnost, dokud nebude mít jistotu, jak na ni žena, kterou provází, zareaguje. A byl to její dům, ne jeho, a to měnilo situaci - ona musela vytáhnout klíč a zamknout za nimi dveře. Takže proto to byl on, kdo první vstoupil na verandu, a zároveň byl i první osobou, kterou muži spatřili.

Odstraňte toho velkého chlapa a přivezte mi paní Jacobovou, to jim uložil Hobie. Chlap nalevo mohl střílet bez míření ze sedící pozice. Nervy měl vybičované k prasknutí, byl připraven, takže jeho mozku trvalo o něco méně než vteřinu, než vyhodnotil podnět, který mu vyslal jeho zrakový nerv. Cítil, že se přední dveře otvírají, viděl, jak se odsunula síť proti hmyzu, někdo vyšel na verandu, pochopil, že první jde ten velký chlap - pak vystřelil.

Muž po pravici měl smůlu. Otevřená síť ho zasáhla přímo do obličeje. To samo o sobě nepředstavovalo žádnou překážku, protože tenké nylonové pletivo určené k tomu, aby zadrželo hmyz, nemůže zastavit kulky, ale on byl pravák a rám sítě mu vrazil přímo do ruky, v níž držel zbraň. Takže nepatrně zaváhal a potom se drápal nahoru a dopředu okolo rámu. Opatrně ho uchopil levou rukou, přitáhl ho k sobě a protáhl se okolo něj, přitom zvedl pravačku a zamířil.

Reacher zareagoval mimovolně a instinktivně. Bylo mu skoro devětatřicet, dovedl si vybavit tak třicet pět let svého života, vybavoval si i ty nejmatnější okamžiky z dětství. Jeho vzpomínky se týkaly jen vojenské služby, otce, otcových přátel, jeho samého i kamarádů. Nikdy nepoznal nic trvalého, ani jednou nedokončil školní rok v jedné škole, nikdy nepracoval od devíti do pěti, od pondělka do pátku, nikdy s ničím nepočítal -s výjimkou překvapení a nepředvídatelnost!. Takže se část jeho mozku vyvíjela nesymetricky jako do absurdity vytrénovaný sval, proto mu nepřišlo nic divného na tom, že vyšel ze dveří na tichém newyorském předměstí a uviděl dva muže, které naposledy spatřil ve dva tisíce mil vzdáleném Keysu, jak sedí přikrčeni a míří na něj devítimilimetrovými pistolemi. Žádný šok, překvapení, úděs nebo panika. Nezastavil se, nezaváhal, neměl zábrany. Pouze okamžitá reakce na něco, co se před ním rozvinulo jako geometrický graf zahrnující čas a prostor, úhel pohledu, tvrdé kulky a měkké maso.

Těžký kufr, který držel v levé ruce, vyletěl dopředu, když ho mrštil přes práh. Udělal dvě věci najednou. Za prvé se soustředil na rytmický kývavý pohyb, využil veškerou sílu v levém rameni a pohyboval kufrem dopředu a dozadu. Za druhé švihl pravou rukou dozadu a uhodil Jodie do hrudníku, aby ji připlácl zády na stěnu v chodbě. Zapotácela se a pohybující se kufr zachytil první kulku. Reacher cítil, jak mu to otřáslo rukou. Trhl s ní, rychle dokončil oblouk a natáhl se k verandě jako nerozhodný potápěč přes nádrž s chladnou vodou a druhý muž, ten po levé straně, inkasoval zásah přímo do obličeje. Ocitl se v nestabilní pozici, byl přikrčený, vrávoral a zásah od kufru ho otočil dozadu, takže ztratil přehled.

Ale Reacher neviděl, jak klesl k zemi, protože sledoval druhého muže, proplétajícího se okolo sítě s pistolí, které chybělo asi tak patnáct stupňů do pohotovostní polohy. Reacher využil sílu rozkývaného kufru a vrhl se vpřed. Nechal si držadlo vyklouznout z ruky, to absolvovalo střemhlavý let, pravou paži měl nataženou dozadu ve směru kufru přes verandu. Zbraň se otočila a udeřila ho naplocho do hrudníku. Slyšel, jak vystřelila, a cítil, jak mu ostrý závan ožehl kůži. Kulka ho minula, prolétla mu pod zdviženou levou rukou a zasáhla garáž. Téměř současně uhodil muže pravým loktem do obličeje.

Úder loktem, do něhož vloží veškerou sílu člověk jeho váhy, dokáže nadělat pěknou paseku. Sklouzl po rámu sítě a zasáhl muže do brady. Vlna otřesu projela dozadu a nahoru přes pant čelisti, což je natolik pevný kloub, že se náraz v nezmenšené síle přenesl až k mozku. Podle toho, jak změkl, Reacher pochopil, že ho alespoň na chvíli odrovnal. Pak se síť se skřípotem zabouchla, muž z levé strany se stranou plížil po prknech na podlaze verandy pro svou zbraň, která od něj odletěla. Jodie stála ve dveřích, tiskla si ruce na prsa a snažila se popadnout dech. Starý kufr se dokutálel až k přednímu trávníku.

S Jodie to nebylo lehké. Byl od ní vzdálený asi osm stop a chlap po levé straně stál mezi nimi. Kdyby se dostal k odražené zbrani a namířil by napravo, měl by ji na mušce. Reacher odhodil bezvládného muže stranou a skočil ke dveřím. Odstrčil síť a vpadl dovnitř. Odvlekl Jodie do chodby a zabouchl dveře. Tři rány, jak po něm muž vystřelil, a ve vzduchu se vznášel prach a úlomky dřeva. Zaklapl zámek a táhl Jodie do kuchyně.

„Můžeme se dostat do garáže?“

„Přes vnitřní dvorek.“

Byl červen, takže vikýřová okna byla zavřená, vnitřní dvorek byl jen prostranství se suterénními okny po obou stranách. Chlap po levé straně měl Berettu M9, která mohla mít v zásobníku patnáct nábojů. Vystřelil čtyřikrát, jednou do kufru a třikrát do dveří. Zbývalo jedenáct ran, což nevypadalo dobře, když je oddělovalo jen pár desítek čtverečních centimetrů nylonové sítě.

„A klíčky od auta?“

Vyštrachala je z tašky. Vzal je od ní a sevřel je v dlani. V kuchyňských dveřích byla skleněná deska, odkud bylo možné nahlédnout přes vnitřní dvorek ke stejným dveřím na opačné straně, které vedly do garáže.

„Jsou zamčené?“

Bez dechu kývla. „Ten zelený. Ten je ke garáži.“

Pohlédl na svazek klíčů. Byl tam jeden starý yale, na němž rozeznal zbytky zelené barvy. Otevřel kuchyňské dveře, klekl si a vystrčil hlavu, níž, než by to kdokoli čekal. Rozhlédl se na obě strany. Pak vybral zelený klíč a držel ho před sebou jako malé kopí. Rozběhl se. Strčil klíč do dírky, otočil jím a pak ho zase vytáhl. Otevřel dveře a zamával na Jodie. Vpadla do garáže a on za ní přibouchl dveře. Zamkl a naslouchal. Neozvalo se nic.

Garáž byla velká a tmavá, holé trámy, holé zárubně, pach starého motorového oleje a kreozotu. Byla přecpaná věcmi, které obvykle v garáži bývají, sekačkami, hadicemi, zahradními lehátky, ale všechno to byly staré krámy, patřily muži, jenž přestal nakupovat poslední vymoženosti před dvaceti lety. Takže hlavní vrata tvořila jednoduchá roleta, která se ručně vytahovala nahoru. Žádný mechanismus, žádné elektrické ovládání. Podlaha tu byla hladká, z litého betonu, na první pohled letitá a používáním vyblýskaná. Jodie měla nový Oldsmobil Bravada, tmavě zelený se zlatými doplňky. Krčil se tu ve tmě, stál předkem u zadní stěny. Na zadních dveřích byl znak, který hlásal, že vůz má pohon na čtyři kola a motor V-6. Pohon na čtyři kola se mohl hodit, ale rozhodující bude, jak silný je motor V-6.

„Vlez si dozadu,“ zašeptal. „Na podlahu, jasný?“

Protáhla se dozadu a položila se přes vyvýšené místo vedoucí k zadní nápravě. Prošel garáží a našel klíč ke dveřím na dvorek. Otevřel je a zaposlouchal se. Žádný pohyb ani zvuk. Pak se vrátil k autu, zasunul klíček a otočil jím v zapalování. Teď mohl využít elektrické ovládání a popojet se sedadlem dozadu až nadoraz.

„Hned jsem zpátky,“ vydechl.

Garberův prostor na nářadí byl stejně vzorně přehledný jako jeho stůl. Na desce osmkrát čtyři bylo pečlivě vyrovnáno všechno nářadí, které by bylo možné využít v domácnosti. Reacher si vybral těžké tesařské kladivo. Vyšel ze dveří na dvorek a mrštil kladivem přes rameno úhlopříčně k domu, zapadlo přesně do porostu, který se před ním rozprostíral. Napočítal do pěti, než by muži zaslechli ránu a zareagovali na ni, pak opustil úkryt a rozběhl se. Potom se vrátil dovnitř k autu. Stál u otevřených dveří a nataženou rukou otočil klíčkem. Nastartoval. Motor okamžitě naskočil. Přešel dozadu a vytáhl roletu. Ta vydala kovový, chřestivý zvuk. Vrhl se na sedadlo řidiče, zařadil zpátečku a přišlápl pedál. Všechny čtyři pneumatiky zakvílely, prokluzovaly po hladkém betonu a pak auto pozadu vyrazilo z garáže. Reacher vrhl letmý pohled na chlápka s berettou, jenž stál kousek vlevo na předním trávníku a otočil se, aby si je mohl prohlédnout. Po celou dobu až k příjezdové cestě zvyšoval rychlost a trhavě couval. Prudce zabrzdil, otočil se, najel na cestu a v oblaku modrého kouře z protáčení pneumatik vyrazil.

Dalších padesát yardů zvyšoval rychlost, potom ubral plyn. Bezhlučně zastavil, bezmála u příjezdové cesty k sousednímu domu. Znovu zařadil zpátečku a pomalu se vracel a zvolna sjel do lesíka. Narovnal se a vypnul motor. Za ním se z podlahy zvedla Jodie a rozhlížela se.

„Proboha, co tu děláme?“

„Čekáme.“

„Proč?“

„Až vylezou.“

Prudce oddychovala, její rozpoložení se pohybovalo někde mezi vztekem a úžasem.

„Nemůžeme čekat, Reachere, musíme se obrátit rovnou na policii.“

Otočil klíčkem v zapalování, aby mohl otevřít okno. Nechal ho sjet až dolů, neunikl mu žádný zvuk zvenčí.

„Nemůžu s tím jít na policii,“ vysvětloval, aniž by na ni pohlédl.

„Proč, sakra, nemůžeš?“

„Protože mě začnou podezřívat kvůli Costellovi.“

„Tys Costella nezabil.“

„Myslíš si, že tomu budou ochotni uvěřit?“

„Budou muset, protože tys to nebyl, to jim přece musí dojít.“

„Měli bychom jim nechat čas, aby se poohlédli po někom, komu by to mohli spíš přišít.“

Odmlčela se. „Co mi to tu vykládáš?“

„Myslím tím, že bude nejlepší, když si nebudu s policií nic začínat.“

Zakroutila hlavou. Viděl to v zrcátku.

„Ne, Reachere, k tomuhle policii potřebujeme.“

Nespouštěl z ní v zrcátku oči.

„Vzpomínáš si, co říkával Leon? Pokaždé prohlašoval: já jsem policie.“

„Dobře, byl, i ty jsi byl. Ale to už je dávno.“

„Zas ne tak dlouho, ani pro jednoho z nás.“

Ztichla. Naklonila se k němu. „Ty nechceš jít na policii, viď? Je to tak, nemám pravdu? Ne, že bys nemohl, ty jen, sakra, nechceš.“

Natočil se na svém sedadle, takže hleděl přímo na ni. Viděl, jak upírá oči na jeho košili. Měl tam dlouhou skvrnu ve tvaru kapky, černě zbarvenou, očouzenou, tu tam vytvořil střelný prach. Rozepnul knoflíky a rozhalil košili. Pohlédl úkosem dolů. Stejný tvar měl vypálený do kůže, chlupy měl opálené a pokroucené, už mohl rozeznat i začervenalý puchýř. Olízl si palec, přimáčkl ho na puchýř a zašklebil se.

„Zahrávají si se mnou.“

Zírala na něj. Já tomu vůbec nerozumím, dokážeš to pochopit? Jsi stejně příšerný jako táta. Měli bychom jít na policii, Reachere.“

„To nemůžu,“ řekl. „Zavřeli by mě do vězení.“

„Měli bychom to udělat,“ opakovala.

Ale už jen slabě. Zakroutil hlavou, víc se k tomu nevyjádřil. Zblízka si ji prohlížel. Byla to právnička, ale zároveň Leonova dcera a věděla, jak to ve světě chodí. Na chvíli se odmlčela, pak bezmocně pokrčila rameny a položila si ruku na hrudní kost, jako by tam cítila bolest.

„Není ti nic?“ zeptal se jí.

„Strčils do mě dost tvrdě,“ odpověděla.

Dokázal bych jí to moc pěkně ošetřit, pomyslel si.

„Kdo jsou ti chlapi?“ vyptávala se.

„Ti dva, co zabili Costella,“ vysvětloval.

Kývla. Pak si povzdechla. Její modré oči těkaly zleva doprava.

„Tak co budeme dělat?“

Uvolnil se. Potom se usmál. „Existuje nějaké místo, kde by nás nikdy nehledali?“

Pokrčila rameny. Zvedla ruku a pokusila se uhladit si vlasy.

„Manhattan?“ nadhodila.

„Ten dům,“ řekl. „Viděli nás odjíždět, nenapadlo by je, že bychom se mohli zase vrátit.“

„Ty jsi blázen, víš o tom?“

„Potřebujeme ten kufr. Leon si mohl dělat poznámky.“

Zavrtěla odmítavě hlavou.

„A musíme to tam zase všechno pěkně zamknout. Nemůžeme nechat garáž otevřenou. Zabydleli by se tam mývalové, určitě celá rodinka.“

Pak zvedl ruku a položil si ukazováček na ústa. Donesl se k nim zvuk startujícího motoru. Nejspíš velký V-8, možná tak dvě stě yardů daleko. Na vzdálené dlážděné příjezdové cestě se ozvalo rachocení velkých pneumatik. Bublání akcelerace. Pak se na obzoru mihl černý šíp. Velký černý džíp, hliníková kola. Yukon nebo tahoe, záleží na tom, jestli bude mít na zadku nápis GMC nebo Chevrolet. Seděli v něm dva muži, tmavé obleky, jeden řídil a druhý seděl zabořený do sedadla. Reacher vystrčil hlavu z okýnka a naslouchal, dokud zvuk neutich. Mířili k městu.

* * *

Chester Stone čekal ve svém úředním apartmá déle než hodinu, pak zavolal dolů a instruoval finančního ředitele, aby se spojil s bankou a prověřil provozní účet. Naskočil tam úvěr 1,1 milionu dolarů, před padesáti minutami to telegrafovali z kanceláře Cayman z úřadu pro správu majetku na Bahamách.

„Je to tu,“ ujistil ho finanční ředitel. „Povedl se vám pěkný kousek, šéfe.“

Stone sevřel pevně sluchátko, nebylo mu přesně jasné, co se mu povedlo.

„Přijdu dolů,“ řekl. „Chci si projít tabulky.“

„Tabulky jsou v pořádku,“ namítl finanční ředitel. „O to si nedělejte starosti.“

„Stejně jdu dolů,“ trval na svém Stone.

Sjel výtahem o patro níž a usadil se v luxusní kanceláři finančního ředitele. Vyvolal si heslo a našel tajnou tabulku. Pak zasedl k počítači ředitel a snažil se zjistit nejčerstvější stav operativního účtu. Software provedl hrubý odhad a nakonec poskytl přesný údaj na budoucích šest týdnů.

„Vidíte to?“ vykřikl ředitel. „Bingo.“

„A co platba úroků?“ vyptával se Stone.

„Celkem jedenáct za týden, po šest týdnů? To je trochu přehnané, nezdá se vám?“

„Můžeme si to dovolit?“

Muž sebejistě přikývl. „Jasně že můžeme. Dlužíme dvěma dodavatelům třiasedmdesát papírů. Ty máme, jsou připravené. Kdybychom ztratili faktury a oni je museli znovu vystavit, měli bychom na určité období volnou hotovost.“

Ťukl na obrazovku a označil provizi proti obdrženým fakturám.

„Sedmdesát tři tisíc bez jedenácti po šest týdnů, to znamená rezervu sedm tisíc. To bychom si třeba mohli zajít několikrát na oběd.“

„Ukažte mi to ještě jednou, ano?“ vyžadoval Stone. „Ještě jednou to zkontrolujeme.“

Muž na něj vrhl nevrlý pohled, ale zahájil celou operaci znovu. Vytáhl si 1,1 milionu, skončil v červené, dal celou částku zase zpátky a vykázal přebytek. Vymazal provizi proti faktuře, odečetl jedenáct tisíc každých sedm dní, výsledkem bylo šestitýdenní období s operačním přebytkem sedmi tisíc dolarů.

„Konec,“ řekl. „Ale pro nás výhodný.“

„Ale jak vyplatíme příkazce?“ vyptával se Stone. „Po šesti nedělích budeme potřebovat 1,1 milionu dolarů.“

„To není problém,“ vysvětloval muž. „Všechno mám spočítané. Budeme to mít včas.“

„Ukažte mi to, ano?“

„Tak jo, dívejte se.“ Dotkl se obrazovky v jiné řádce, než byly uvedené splatné částky od klientů. „Tihle dva velkoobchodníci nám dluží přesně 1,1703 milionu dolarů, což odpovídá celé částce a ztraceným fakturám, splatno za šest týdnů.“

„Zaplatí včas?“

Muž pokrčil rameny. ‚Jo, nikdy se nezpozdili.“

Stone se zahleděl na obrazovku. Oči mu těkaly odshora dolů, zleva doprava.

„Dejte to tam znovu. Ještě si to projedeme potřetí.“

„Nelámejte si s tím hlavu, šéfe. Souhlasí to.“

‚Jen to udělejte.“

Ředitel kývl. Nakonec, celá společnost patřila Stoneovi. Začal znovu, prošel celou kalkulaci od začátku do konce a došel ke stejnému výsledku. Hobieho částka 1,1 milionu mizela s vypořádáním splatných šeků, ti dva dodavatelé byli nenasytní, úroky byly splaceny, velkoobchodníci zaplatili, Hobie získal svých 1,1 milionu zpět, dodavatelům zaplatí později, nakonec všechno skončilo s částkou sedmi tisíc dolarů v jejich prospěch.

„Netrapte se s tím,“ opakoval ředitel. „Souhlasí to.“

Stone nespouštěl oči z obrazovky, nebyl si jistý, jestli těch ušetřených sedm tisíc bude stačit Marylin na výlet do Evropy. Zřejmě ne. Ne na šestitýdenní cestu, to určitě ne. To by jí mohlo ledacos napovědět. Mohla by se vyplašit. Mohla by se vyptávat, proč chce, aby odjela. A on by jí to musel vysvětlit. Dovedla být velice usilovná. Natolik, aby to z něj dostala, ať už by k tomu musela použít jakékoli prostředky. A pak by mohla odmítnout do Evropy odjet a bděla by vedle něj každou noc po celých šest týdnů.

* * *

Kufr byl pořád na místě, ležel na předním trávníku. V jednom rohu do něj kulka vypálila díru. Nevyšla ven. Musela projít kůží, silnou vrstvou překližky, a nakonec se zastavila o papíry, které vyplňovaly kufr. Reacher se usmál, zvedl ho a vrátil se k Jodie do garáže.

Vystoupili z džípu na asfaltovém koberci a vraceli se stejnou cestou, kterou utíkali. Zatáhli roletu a prošli vnitřním dvorkem. Zamkli za sebou zeleným klíčem dveře a zamířili do kuchyně. I tady zavřeli dveře, zvedli Jodiin obal na šaty a vešli do chodby. Reacher odnesl kufr do obývacího pokoje. Bylo tam víc místa i světla než v pracovně.

Otevřel kufr a vyndal pořadače na podlahu. Vypadla s nimi i kulka a dopadla na předložku. Bylo to standardní devítimilimetrové parabellum, celé měděné. Trochu zdeformované nárazem na starou překližku, ale jinak nepoznamenané. Papír je donutil zastavit se asi ve vzdálenosti osmnácti palců. Viděl, jak v šanonech vypálilo díru. Potěžkal kulku v dlani a pak si všiml, že ve dveřích stojí Jodie a pozoruje ho. Hodil kulku směrem k ní. Chytila ji jednou rukou.

„Suvenýr,“ poznamenal.

Přehazovala si ji z ruky do ruky, jako kdyby byla horká, pak ji hodila ke krbu. Stoupla si vedle něj na předložku, poklekla před hromadu písemností. Nadechl se jejího parfému, nedokázal ho pojmenovat, byl lehounký a maximálně podtrhoval její ženskost. Tričko jí bylo moc velké, celkově beztvaré, ale z neznámých důvodů ještě podtrhovalo křivky její postavy. Rukávy jí dosahovaly skoro až k prstům. Levisky měla kolem útlého pasu stažené páskem, nohavice jí byly trochu volné. Působila křehce, ale nezapomínal na sílu, která se skrývala v jejích rukách.

Štíhlá, ale pružná. Soustředila se na šanony, vlasy jí přepadly dopředu a on zachytil stejnou vůni, jakou si dovedl vybavit z časů před patnácti lety.

„Co hledáš?“ vyptávala se.

Pokrčil rameny. „Podle mě na to přijdeme, až na to narazíme.“

Prohlédli všechno pečlivě, ale nepřišli na nic. Nebylo tu nic, vůbec nic, co by pro ně mělo význam, nic podstatného. Jen spousta papírů vztahujících se k vedení domácnosti. Působilo to trochu starodávně a pateticky vzhledem k tomu, že tato domácnost už neexistovala. Nejnovější položku představovala poslední vůle, měla svou vlastní složku, byla pečlivě uložená v nové obálce a nadepsaná úhledným rukopisem. Úhledným, ale trochu roztřeseným, byl to rukopis muže, který se vrátil z nemocnice po svém prvním infarktu. Jodie ji odnesla na chodbu a zastrčila ji do kapsy vaku na šaty.

„Nezaplacené účty?“ zavolala.

Narazili na složku nadepsanou NEVYŘÍZENÉ. Ta byla prázdná.

„Nic takového tu není,“ sdělovala. „Možná jich pár ještě přijde. Alespoň si to myslím. Chodí přece jednou za měsíc, vid?“

Pak tam byla složka označená LÉKAŘSKÁ VYŠETŘENÍ. Ta byla přecpaná účtenkami z nemocnice a kliniky a spoustou odpovídající korespondence s pojišťovacím agentem. Reacher se tím vším prokousal.

„Proboha, a za tohle lidi platí?“

Jodie k němu přistoupila a naklonila se, aby nahlédla do složky.

„No jasně,“ odvětila. „Ty nejsi pojištěný?“

Pohlédl na ni zběžně.

„Myslím, že asi u Fondu veteránů, jednou za čas mi chodí takový přehled.“

„To si můžeš překontrolovat,“ nabádala ho. „Zjisti si to.“

Pokrčil rameny. „Cítím se dobře.“

„Přesně tak se cítil i táta,“ řekla. „Třiašedesát a půl roku.“

Znovu vedle něj poklekla, sledoval, jak se zamračila. Jemně jí položil ruku na paži.

„Strašný den, viď?“ poznamenal.

Kývla a mrkla. Pak mu věnovala letmý, pokřivený úsměv.

„To snad není pravda,“ vydechla. „Pohřbít starého muže, nechat se ostřelovat dvojicí vrahů, porušit zákon tím, že nepodám hlášení o tolika zločinech, že je ani nedokážu vyčíslit, a pak se nechám přemluvit, abych spolupracovala s nějakým šílencem, který se hodlá pustit do něčeho, za co mě můžou popotahovat. Víš, co by mi na to řekl táta?“

„Co?“

Stáhla rty a snížila hlas natolik, že se jí podařilo skvěle napodobit Garberovo dobromyslné bručení. „Po celý den jsi ve službě, děvče, celý dlouhý den. To by mi řekl.“

Reacher se na ni zašklebil a znovu jí stiskl ruku. Pak listoval v lékařské dokumentaci, zajímala ho záhlaví dokumentů.

„Musíme najít tu kliniku,“ vysvětloval. • • •

Uvnitř tahoe se vedl dlouhý spor o tom, jestli by se měli vrátit. Neúspěch nepatřil mezi oblíbená slova v Hobieho slovníku. Možná by bylo lepší vzít nohy na ramena a vypařit se. Táhnout ke všem čertům. Byla to docela slibná představa. Ale nic je nenechávalo na pochybách, že by si je Hobie našel. Možná ne hned, ale nakonec určitě. A to nebyla zrovna lákavá vyhlídka.

Takže se soustředili na odstranění nedostatků. Bylo naprosto jasné, co by měli podniknout. Uskutečnili nezbytné zastávky a věnovali odpovídající čas večeři mimo trasu 9 ubíhající na jih. V okamžiku, kdy za sebou nechali rušný provoz a zamířili dolů k jižnímu cípu Manhattanu, měl jejich příběh již pevné kontury.

„Nevymlouváme se,“ bránil se první muž. „Čekali jsme tam celé hodiny, to proto jsme se vrátili tak pozdě. Problém byl, že tam všude postávalo tolik vojáků, zřejmě nějaký obřad nebo co, ale všichni měli pušky.“

„Kolik?“ zeptal se Hobie.

„Vojáků?“ ptal se druhý muž. „Celkem asi tucet. Možná patnáct. Pořád se tam motali, nebylo možné je přesně spočítat. Něco jako čestná stráž.“

„Odjela s nimi,“ vysvětloval první. „Museli ji doprovázet už od hřbitova, pak s nimi někam odjela.“

„Nenapadlo vás je sledovat?“

„To nešlo,“ řekl druhý muž. Jeli pomalu, dlouhá řada aut. Jako pohřební procesí. Vyšachovali nás. Nemohli jsme se přece připojit k pohřebnímu průvodu, ne?“

„A co ten obr z Keys?“

„Ten vypadnul strašně brzy. Nechali jsme ho jít. Sledovali jsme paní Jacobovou. Už nám bylo jasné, která to je. Postávala tam a pak odjela, obklopená tou hordou vojáků.“

„A co jste podnikli potom?“

„Zkusili jsme dům,“ řekl první muž. „Ten byl úplně zabedněný. Tak jsme jeli do města a soustředili jsme se na nemovitost. Všechno jsme objevili ve veřejné knihovně. Ten pozemek je registrovaný na jméno nějakého Leona Garbera. Vyzpovídali jsme knihovnici, ta nás odkázala na místní noviny. Na třetí straně se psalo o tom chlápkovi. Právě zemřel, měl potíže se srdcem. Vdovec, jedinou žijící příbuznou je jeho dcera Jodie, bývalá paní Jacobová, mladá, ale významná právní zástupkyně firmy Spencer, Gutman, Ricker a Talbot z Wall Street, bydlí na dolní Broadwayi, přímo v New York City.“

Hobie zvolna přikývl a začal nervózně ťukat ostrou stranou háku do stolu.

„A kdo byl vlastně ten Leon Garber? A proč všichni ti vojáci?“

„Vojenský policista,“ odpověděl první muž.

Druhý přikývl. „Z armády odešel se třemi hvězdičkami a tolika vyznamenáními, že se snad ani nedají spočítat. Sloužil čtyřicet let, v Koreji, ve Vietnamu, zkrátka všude.“

Hobie přestal ťukat. Zůstal tiše sedět, z obličeje se mu vytratila barva, pleť měl mrtvolně bledou s výjimkou vystupujících růžových popálenin, které se mu přímo rozhořely na tváři.

„Vojenský policista,“ zopakoval tiše.

Dlouhou chvíli zůstal sedět, aniž by pronesl jediné slovo. Jen tam tak seděl s rozostřeným pohledem. Pak zdvihl ze stolu hák a otáčel s ním před očima, pomalu, prohlížel si ho, nechal slabé paprsky, které se prodraly žaluziemi, aby osvítily jeho zákruty a kontury. Chvěl se, proto ho uchopil do levé ruky a zklidnil.

„Vojenský policista,“ pronesl znovu a nespouštěl pohled z háku. Pak přenesl pozornost na dva muže v klubovkách.

„Opusťte místnost,“ vyzval druhého muže.

Ten pohlédl letmo na svého kumpána, vyšel ze dveří a opatrně je za sebou zavřel. Hobie se opřel do židle a vstal. Vyšel zpoza stolu, obešel ho a zastavil se přímo za prvním mužem, který tu posedával na křesle, nehýbal se, neodvažoval se otočit a ohlédnout se.

U krku měl velikost 16, což činilo asi pět palců, lidský krk je v podstatě stejnoměrný válec, a tuto přibližnou hodnotu Hobie vždycky uvítal. Hobieho hák byl jednoduchý ocelový oblouk, dobře tvarovaný jako velké písmeno J. Vnitřní průměr oblouku činil čtyři a tři čtvrtě palce. Ostře vyrazil, vystřelil hák a zezadu ho zahákl kolem mužova krku. Ustoupil a vší silou zatáhl. Muž se vymrštil a pak zase klesl zpátky, prsty se snažil dostat pod studenou ocel, aby uvolnil dusivé sevření. Hobie se zasmál a zatáhl ještě silněji. Hák byl zafixován k těžkému koženému kalichu a korzetu odpovídajícího tvaru. Kalich obepínal zbytky předloktí, korzet byl připevněný okolo bicepsu nad loktem. Předloktí plnilo funkci stabilizátoru. Korzet nad ním, menší než loketní kloub, nesl veškerou tíhu a znemožňoval, aby se hák oddělil od pahýlu. Táhnul, dokud se zvuky, provázející dušení, neproměnily v křupání provázející zlomeniny, a zarudlost v mužově obličeji nepřešla v modř. Pak poněkud uvolnil sevření a naklonil se těsně k mužovu uchu.

„Měl na obličeji obrovskou modřinu. Co to, kruci, znamená?“

Muž těžce oddechoval a zuřivě gestikuloval. Hobie otočil hákem, to uvolnilo tlak na mužovy hlasivky, ale ostrá hrana dolehla na jemnou kůži pod uchem.

„Co se, sakra, stalo?“ ptal se znovu.

Muž si byl vědom, že hák v tomto úhlu směřujícím dozadu by mohl prorazit kůži přesně v choulostivém trojúhelníku za čelistí. Nebyl nijak zvlášť vzdělaný v anatomii, ale i jemu bylo jasné, že ho od smrti dělí jen půl palce.

„Řeknu vám to,“ zasípěl. „Všechno vám řeknu.“

Hobie držel hák ve stejné poloze a otočil s ním pokaždé, když se muž odmlčel, takže pravdivé líčení událostí od začátku až do konce nezabralo víc než tři minuty.

„Zklamali jste mě,“ utrousil Hobie.

„Ano, to je nám jasné,“ vydechl muž. „Ale byla to jeho vina. Zmotal to celé už u té sítě. Nebyl prostě k ničemu.“

Hobie škubnul hákem.

„Co se mi tím snažíte naznačit? Že on je k ničemu a vy užitečný?“

„Byla to jeho chyba,“ zasípěl muž znovu. ‚Já jsem pořád užitečný.“

„To mi budete muset dokázat.“

„Jak?“ zasupěl muž. Jak, prosím? Řekněte.“

jednoduše. Můžete pro mě něco udělat.“

„Ano,“ vydechl muž. „Ano, cokoli budete chtít.“

„Přivezte mi paní Jacobovou,“ zaječel na něj Hobie.

„Ano,“ vykni muž.

„A nezvorejte to zas,“ zařval.

„Ne,“ zašeptal muž. „Nezvoráme to, přísahám.“

Hobie znovu škubl hákem, dvakrát, zároveň s tím, jak vyrážel jednotlivá slova.

„Ne my. Jen vy. Protože pro mě budete muset udělat ještě něco.“

„Co?“ zasípěl muž. „Ano, co? Všechno, o co si řeknete.“

„Zbavte se svého nanicovatého parťáka,“ zašeptal Hobie. „Dnes, na člunu.“

Muž kýval tak horlivě, jak jen mu to dovolil hák. Hobie se naklonil dopředu a hák odsunul. Muž se zhroutil na stranu, sípal a dávil do potahu křesla.

„A přineste mi jeho pravou ruku,“ vydechl Hobie. „Jako důkaz.“

* * *

Našli kliniku, kterou Leon navštěvoval, nebylo to samostatné zařízení, pouze administrativní útvar uvnitř obrovské soukromé nemocnice obhospodařující celou oblast dolního Putnamu County. V rozlehlém parku se rozkládal komplex desetipatrových bílých budov s lékařskými praxemi nejrůznějších specializací, seskupených kolem základny. Utěšenou krajinou se proplétaly úzké cestičky vedoucí do slepých uliček, ohraničených nízkými ordinacemi doktorů a dentistů. V tom, co se nedalo provést v ordinaci, se pokračovalo na lůžkovém oddělení v hlavní budově. Kardiologická klinika byla pouze pomyslným pojmem vytvořeným proměnlivým společenstvím doktorů a pacientů, záleželo jen na tom, kdo je nemocen a jak špatně na tom je. Leonova dokumentace vykazovala, že od příjmu na začátku, přes jednotku intenzivní péče, pak na ambulantní oddělení a znovu zpět na příjem při poslední prohlídce, prošel několika lékařskými zařízeními.

Jedinou neměnnou položkou bylo jméno ošetřujícího kardiologa - dr. McBannermana. Reacher si ho představoval jako laskavého starého muže s bílými vlasy, sečtělého, moudrého a příjemného, jehož původ možná spadal do starého Skotska. To až do té doby, než mu Jodie řekla, že je to žena s níž se několikrát setkala, pochází z Baltimoru a je jí asi tak pětatřicet. Řídil Jodiin džíp po úzkých klikatých silničkách, zatímco ona se rozhlížela doleva a hned zase doprava a hledala tu pravou ordinaci. Objevila ji na konci slepé uličky, nízkou cihlovou stavbu s bílým vybavením, která přímo vyzařovala antiseptický duch, jak už tomu u zdravotnických zařízení bývá. Parkovalo před ní šest aut a zbývalo ještě jedno volné parkovací místo, na které Reacher zacouval.

Recepční byla stará tělnatá všetečka, která přivítala Jodie s uměřenou dávkou vlídnosti. Vyzvala je, aby se zatím posadili v ordinaci doktorky McBannermanové, což jim vyneslo nesouhlasné pohledy od ostatních pacientů v čekárně. Ordinace působila pokojným dojmem, byla světlá, sterilní a tichá, s příznačným vyšetřovacím stolem a velkým barevným nákresem příčného řezu srdcem na stěně za stolem. Jodie na něj zírala, jako kdyby si kladla otázku: tak která část nakonec selhala?

Reacher vnímal vlastní srdce, mohutný sval tepající jemně v hrudi. Cítil, jak mu krev pulzuje na zápěstích a na krku.

Vyčkávali tak deset minut, pak se otevřely dveře a vstoupila doktorka McBannermanová, nevýrazná tmavovlasá žena v bílém plášti, kolem krku stetoskop jako symbol profese a účastný výraz ve tváři.

„Jodie,“ řekla, „je mi tak líto Leona.“

Vyznělo to z devadesáti devíti procent opravdu spontánně, ale v pozadí číhal i závan znepokojení. Ona má strach, že ji obviní ze zanedbání povinné péče, pomyslel si Reacher. Pacientova dcera je právnička, sedí tu v její ordinaci, musela sem jet přímo z pohřbu. Jodie to také došlo, kývla a snažila se ji uklidnit.

„Jen jsem vám chtěla poděkovat. Byla jste skvělá, po celou tu dobu. Nemohl se ocitnout v povolanějších rukou.“

McBannermanová se uvolnila. Jedno procento znepokojení bylo totam. Usmála se a Jodie už zase upírala pohled na velký nákres.

„Tak která část nakonec selhala?“ zeptala se.

McBannermanová sledovala její pohled a jemně pokrčila rameny.

„Víte, obávám se, že všechny. Je to velký složitý sval, bije a bije, třicet milionů úderů za rok. A když jich jsou dvě miliardy a sedm set milionů, což znamená 90 let, hovoříme o stáří. A když vydrží jen miliardu osm set milionů úderů, říkáme tomu předčasná srdeční choroba. Ta představuje největší americký zdravotní problém, všichni k tomu dřív nebo později dojdeme, prostě přestane bít.“

Odmlčela se a pohlédla zpříma na Reachera. Na okamžik byl přesvědčen, že na něm objevila nějaký příznak. Pak pochopil, že čeká, až se jí představí.

„Jack Reacher,“ řekl. „Byl jsem Leonův starý kamarád.“

Zvolna kývla, jako by jí celá skládačka najednou do sebe zapadala.

„Proslulý major Reacher. Často o vás mluvil.“

Posadila se a prohlížela si ho s očividným zájmem. Pohledem mu pátrala v obličeji a pak se soustředila na hrudník. Nebyl si jistý, jestli je to kvůli její profesní specializaci, nebo jestli si prohlíží popálené místo od kulky.

„Vyprávěl ještě o něčem?“ vyptávala se Jodie. „Nabyla jsem dojmu, že si s něčím dělal starosti.“

McBannermanová se k ní otočila, hleděla na ni trochu zmateně, jako by si myslela: ano, všechny mé pacienty něco trápí, třeba myšlenky o životě a smrti.

„A co si myslíte, že by to mohlo být?“

„To vážně nevím,“ odpověděla Jodie. „Možná to má nějakou souvislost s jiným pacientem.“

McBannermanová pokrčila rameny, vypadala rozpačitě, jako kdyby tuto domněnku chtěla zamítnout, ale pak viděli, že si na něco vzpomněla.

„Ano, o něčem se mi zmínil. Řekl mi, že má nový úkol.“

„Prozradil vám, o co se jedná?“

McBannermanová zakroutila hlavou.

„Nehovořil o žádných podrobnostech. Nejdřív se zdálo, že ho to nudí. Neměl z toho žádnou radost, zpočátku. Jako by na něm někdo vyžadoval nějakou otravnou práci. Ale pak už jevil mnohem větší zájem, tedy později. Nakonec ho to začalo zajímat až moc. EKG se zhoršilo tak, že už mi to z lékařského hlediska začínalo vadit.“

„Existuje tu nějaká spojitost s jiným pacientem?“ zeptal se jí Reacher.

Znovu zakroutila hlavou.

„To opravdu nevím. Podle mě je to docela možné. Tráví spolu spoustu času tady v recepci. Povídají si. Jsou to staří lidé, často se nudí, bývají opuštění.“

Vyznělo to jako výčitka. Jodie se začervenala.

„Kdy o tom poprvé začal mluvit?“ zeptal se Reacher rychle.

„V březnu?“ řekla McBannermanová. „V dubnu? V každém případě brzy poté, co se začal léčit ambulantně. Krátce před tím, než jel na Havaj.“

Jodie na ni překvapeně zírala. „On jel na Havaj? To jsem nevěděla.“

McBannermanová kývla. „Vynechal vyšetření a já jsem se vyptávala, co se stalo. On mi vysvětlil, že byl na Havaji, jen na pár dní.“

„Havaj? Proč musel odjet, aniž by mi o tom řekl?“

Já nevím, proč tam jel,“ řekla McBannermanová.

„A byl na tom tak dobře, že si mohl cestu dovolit?“ vyptával se Reacher.

Zakroutila hlavou.

„Ne, a myslím, že sám věděl, že je to bláznovství. Možná proto se o tom předem nezmínil.“

„Kdy začal docházet na ambulanci?“ ptal se Reacher.

„Počátkem března,“ odpověděla.

„A kdy že to měl odjet na Havaj?“

„Myslím tak v polovině dubna.“

„Dobře,“ řekl. „Můžete nám dát seznam vašich ostatních pacientů v tomto období? Lidí, s nimiž se mohl setkat.“

McBannermanová si mohla ukroutit hlavu.

„Lituji, to nejde. To vážně nemohu udělat. Takové informace jsou čistě důvěrné.“

Očima se dovolávala podpory Jodie, porozumění lékařky s právničkou, ženy se ženou, stejného úhlu pohledu na věc, vždyť obě vědí, jak to chodí. Jodie souhlasně kývla.

„Možná byste se jen mohla zeptat recepční? Víte, jestli neviděla otce, jak si tu s někým povídá? Jen tak mezi řečí, ve prospěch třetí osoby, tak byste nevyzradila žádné důvěrné informace. Podle mě, ovšem.“

McBannermanová pochopila, že se dostala do slepé uličky. Zazvonila na domácí telefon a požádala recepční, aby za nimi zašla. Žena vyslechla otázku a začala zuřivě kývat a snažila se odpovědět ještě dříve, než doktorka domluvila.

„Ano, jistě. Pan Garber si vždycky povídal s tím pěkným párkem starších lidí, vždyť víte, ten muž s nedomykavostí chlopně. Horní pravá komora. Nemůže řídit, pokaždé ho sem vozí jeho žena. V tom strašném starém autě. Pan Garber pro ně něco dělal, tím jsem si naprosto jistá. Vždycky mu ukazovali staré fotografie a nějaké papíry.“

„Hobieovi?“ zeptala se McBannermanová.

„Správně, ti tři se chovali jako spiklenci, pan Garber a staří pán a paní Hobieovi.“

06 KAPITOLA

HOOK HOBIE SEDĚL SÁM VE SVÉ KANCELÁŘI V OSMAOSMDESÁTÉM patře, zaposlouchaný do tichých zvuků uvnitř obrovské budovy, usilovně přemýšlel, měnil názor. Netrval vždycky neochvějně na svém. Sám sebe si pro tuto vlastnost cenil. Hledal cestu, která by vedla ke změně, přizpůsobení, rád naslouchal a učil se. Cítil, že tak získává výhodu, stával se tak v očích ostatních výjimečným.

Když odjížděl do Vietnamu, víceméně netušil nic o svých schopnostech. Vlastně netušil skoro nic, protože byl hodně mladý. Ale zase ne tak moc mladý - spíš mu chyběla odpovídající výchova, která se v jeho případě omezila pouze na mravní normy předměstského vakua, kde nebyl prostor pro nabytí životních zkušeností.

Vietnam ho změnil. Mohl ho zlomit. Stejně jako se to stalo mnoha dalším mužům. Všude okolo sebe mohl vidět lidi, kteří nevydrželi. Nejen mladí chlapci jako on, ale i starší muži, profesionálové s dlouhou praxí v armádě. Vietnam dopadl na lidi jako těžké břemeno, některé z nich to porazilo, jiné ne.

Mezi ty patřil on. Pozorně se díval okolo sebe, měnil se a přizpůsoboval. Naslouchal a učil se. Zabíjení bylo lehké. Nikdy předtím nespatřil mrtvolu s výjimkou přejetých daňků a králíků, občas mohl vidět na venkovských cestách blízko jejich domu i odporně zapáchajícího skunka. První den ve vnitrozemí ve Vietnamu viděl osm mrtvých Američanů. Byla to pěší hlídka zmasakrovaná minometnou palbou. Osm mužů na dvacet devět kusů, některé z nich hodně velké. Rozhodující okamžik. Jeho kamarádi zůstali nejdřív tiše stát, někteří zvraceli a sténali v čirém zoufalství, nemohli tomu uvěřit. On jenom nehnutě zíral.

Začal si hrát na obchodníka. Každý něco chtěl. Všichni kňourali, že jim něco chybí. Musel jen dobře naslouchat. Jeden chlap kouřil, ale nepil. Další měl rád pivo, ale nekouřil. Stačilo jen vzít cigarety od jednoho a vyměnit je s druhým za pivo. Stal se z něj zprostředkovatel. Pro sebe si vždycky srazil malé procento. Nebral to všechno vážně, protože si byl jistý, že to nemůže trvat dlouho. Určitě tento stav nebude trvat stále a dojde jim, zprostředkovatele už nebudou potřebovat.

Ale jim to nikdy nedošlo. To byla jeho první lekce. Mohl dělat věci, které by jiným lidem neprošly. Mohl si vytipovat okolnosti, které ostatní neviděli. Tak nastražil uši ještě usilovněji. Co by dál mohli chtít? Spoustu věcí. Holky, jídlo, penicilin, doklady, službu na základně, ale ne službu na latrínách. Boty, repelent, pochromované součásti zbraně, sušené uši mrtvol nepřítele jako suvenýr. Marihuanu, aspirin, heroin, čisté jehly, posledních sto dní služebního turnusu bez služeb. Naslouchal a učil se, hledal a vybíral.

Pak uskutečnil svůj velký průlom. Na tento zásadní krok vzpomínal vždy s velkou pýchou. Posloužil mu jako vzor pro další monstrózní akce, které podnikl později. Vznikl jako odezva na několik problémů, kterým byl nucen čelit. Prvním problémem byla pouhá tvrdá práce. Vyhledat specifický fyzický objekt bylo občas velice komplikované. Nebylo lehké najít zdravou dívku, a získat pannu, jak zjistil, bylo nemožné. Udržovat pravidelné dodávky drog bylo riskantní. Jiné úkoly byly zase nudné. Přepychové zbraně, již zmíněné suvenýry, slušné boty - když chtěl tohle všechno obstarat, zabralo mu to spoustu času. Čerství noví důstojníci, kteří se pravidelně střídali, mu navíc kazili jeho obchody s děvčaty v bezpečné nebojové zóně.

Druhý problém představovala konkurence. Došlo mu, že není jedinečný. Mimořádný, ale jedinečný ne. Do hry se zamíchali další muži. Volný obchod se rozvíjel. Jeho obchody občas nevycházely. Lidé se od něj odvraceli, měli zato, že jinde pořídí líp. To jím otřáslo.

Musel změnit taktiku a přizpůsobit se. Musel vše domyslet až do konce. Večer zůstal sám, ležel v ubikaci na visutém lůžku a usilovně přemýšlel. Najednou se mu rozsvítilo. Proč se štvát za specifickými fyzickými objekty, které se tak těžko shánějí a budou se shánět ještě hůře? Proč se táhnout za nějakým felčarem a vyptávat se, o co by měl zájem výměnou za vypreparovanou lebku? A proč smlouvat o všechny ty pitomé věci, jedny dopravovat tam, jiné zase zpátky? Proč se párat s tolika nepříjemnostmi? Proč nepodnikat v té nejběžnější a nejvolněji přístupné komoditě v celém Vietnamu?

Americké dolary. Stal se z něj profesionální lichvář. Později se tomu smál, žalostně, když prodělával rekonvalescenci a měl čas na čtení. Byl to úplně klasický pokrok. Primitivní společenství začínala s výměnným obchodem a pak přešla k peněžnímu obchodu. Americká přítomnost ve Vietnamu měla z počátku podobu primitivní společnosti. To tedy ano. Primitivní, improvizovaná, dezorganizovaná, jen se krčila na blátivém povrchu téhle šílené země. Jak čas plynul, její váha se zvětšovala, byla pevnější, zralejší. Vyrostla a on, první z jemu podobných, vyrostl s ní. Byl první a po velmi dlouhou dobu jediný. To mu notně zvýšilo sebevědomí. Ukázalo se, že je lepší než ostatní. Inteligentnější, vynalézavější, byl pružnější ohledně změn, dovedl se přizpůsobit a prosperoval.

Peníze v hotovosti představovaly klíč ke všemu. Někdo toužil po botách, heroinu nebo holce, nějaká prolhaná žlutá huba tvrdila, že je jí dvanáct a že je panna, mohl jít a koupit si ji za peníze vypůjčené od Hobieho. Mohl ukojit svou touhu dnes a zaplatit za týden, plus pět procent úroků. Hobie tam mohl jen tak vysedávat jako tlustý, líný pavouk uprostřed pavučiny. Žádné pochůzky. Žádné dohadování. Musel uskutečnit spoustu nápadů. Včas odhalil psychologickou váhu čísel. Nízké číslo, jako třeba devět, působilo skromně a přátelsky. Devět procent byla jeho oblíbená úroková sazba. Lidem to přišlo jako nic. Devět, jen jako malý klikyhák na kousku papíru. Jediné číslo. Menší než deset. Skutečně skoro jako nic. Tak na to pohlíželi ostatní remcalové. Ale 9 procent za týden znamenalo 468 procent za rok. Někdo nechal dluh o týden sklouznout a naskočily úroky z úroku. Oněch 468 procent se s ďábelskou rychlostí vyšplhalo na tisíc. Ale na to nikdo nehleděl. Až na Hobieho. Všichni měli před očima číslo devět, jediné číslo, skromné a přátelské.

Prvním liknavým dlužníkem byl velký chlap, neotesaný, divoký, v hlavě to neměl úplně v pořádku. Hobie se zasmál. Prominul mu dluh a smazal ho. Navrhl mu, že tento šlechetný čin může splatit, když mu bude k ruce jako vymahač dluhů. Potom už se nevyskytl ani jeden liknavý dlužník. Stanovit přesnou metodu zastrašování bylo ošidné. Zlomená ruka nebo noha by muže posunula jen trochu za linie do polní nemocnice, kde by byl v bezpečí a obklopen sestřičkami v bílém, které by patrně vyvedlo z míry, kdyby na ně vyrukoval s nějakou hrdinskou historkou, spojenou s jeho zraněním. Po špatně vypočítané ráně by se z něj mohl stát invalida neschopný služby, kterého by bylo nutné deportovat zpět do Států. Žádná zastrašování tohoto druhu. Vůbec žádné zastrašování. Tak Hobie nechal svého vymahače používat bambusové bodáky. Byl to vynález vietnamských vojáků, malé, ostré, dřevěné bodáky jako jehly na špíz, pokryté buvolím trusem, který byl jedovatý. Vietnamci je ukrývali v mělkých jamách, tam na ně mohli šlápnout nepřátelé a dostat zánět do nohy. Hobieho vymahač jimi mířil do dlužníkových varlat. Mezi Hobieho klientelou panoval názor, že nemá cenu riskovat dlouhodobé zdravotní následky s výjimkou situace, kdy by se podařilo vyhnout dluhům odchodem do civilu.

V době, kdy utrpěl popáleniny a přišel o ruku, byl už Hobie opravdu bohatým mužem. Dalším dobrým tahem bylo, že se rozhodl využít svého příslovečného štěstí i doma, nepozorovaně a až do dna. To by nemohl udělat každý. Ne za tak specifického souhrnu okolností, v jakých se on sám nacházel. Byl to jen další důkaz jeho velikosti. Stejně jako jeho další osud. New York se stal konečnou stanicí jeho klikaté cesty, dorazil sem zmrzačený, zohyzděný, a okamžitě se tu cítil jako doma. Manhattan, to byla džungle ne moc odlišná od džunglí v Indočíně. Takže neměl důvod, aby se začal chovat jinak. Nemusel měnit své obchodní praktiky. A tentokrát začínal se slušnou kapitálovou rezervou. Nezačínal z ničeho.

Léta dělal lichváře. Vybudoval si existenci. Měl kapitál i image. Jizvy po popáleninách a hák znamenaly po vizuální stránce hodně. Zaujal spoustu lidí, kteří mu byli ochotni podat pomocnou ruku. Využíval vlny celé generace přistěhovalců i chudých lidí, kteří se s ním ztotožňovali. Zahnal Italy, aby si udržel obchod. Uplatil oddíly policistů a prokurátorů, aby si ho nevšímali.

Pak podnikl svůj druhý velký průlom. Velmi podobný tomu prvnímu. Všemu předcházela hluboká rozvaha s radikálním vyústěním. Problém se rozrostl do šílených rozměrů. Na ulici měl roztroušené miliony, ale všechno to byly pěťákové obchody. Tisíce jednotlivých transakcí, sto babek tam, sto padesát jinde, devět nebo deset procent za týden, pět set nebo tisíc procent za rok. Spousta papírování, spousta dohadování, musel se moc snažit, aby se udržel nad vodou. Pak objevil cenu rčení, že míň může někdy znamenat víc, zasáhlo ho to jako blesk. Pět procent z milionu nějaké obchodní společnosti za týden, to bylo něco jiného než pět set procent z té pouliční špíny. Zachvátilo ho to jako horečka. Zmrazil všechny nové půjčky a soustředil se, aby získal zpět všechno, co mu náleželo. Nakoupil si obleky a pronajal kancelář. Přes noc se z něj stal věřitel právnických osob.

Byl to geniální tah. Vyčmuchal mlčky trpěnou hranici únosnosti, která se zastavila u levicovějších praktik obvyklé obchodní praxe. Našel množství dlužníků, kteří se právě svezli po ostří toho, co banky považovaly za akceptovatelné. Rozsáhlou klientelu. Zoufalou. A navíc lehce ovladatelnou. Snadný cíl. Civilizovaní muži přicházející pro milion dolarů představovali o hodně menší riziko, než když v hnusném pronajatém bytě, kde za dveřmi číhá vzteklý pes, týpek ve špinavém nátělníku požadoval stovku. Ti muži nebyli zvyklí čelit drsné životní realitě. Propustil vymahače, dal si pohov a sledoval, jak se jeho klientela tenčí, jeho půjčky milionkrát vzrůstají, úrokové sazby se vracejí do stratosféry a jeho zisky stoupají víc, než si kdy dokázal představit. Míň znamená víc.

Jeho nové podnikání bylo příjemné. Občas se vyskytly problémy, jistě. Ale ty se daly zvládnout. Změnil taktiku zastrašování. Tito noví civilizovaní dlužníci byli zranitelní přes své rodiny. Manželky, dcery, syny. Obvykle stačila výhrůžka, někdy se muselo přejít k akci. Často to bylo příjemné. Naivní předměstské ženušky a dcery dovedly být zábavné. A prémie navíc. Skvělý obchod. Toho dosáhl neutuchající připraveností ke změně a přizpůsobivostí. V hloubi duše si byl vědom, že ve schopnosti přizpůsobit se spočívá jeho největší síla. Sám sobě přísahal, že na tuto okolnost nikdy nezapomene. To proto tu seděl sám v kanceláři v osmdesátém osmém patře, usilovně přemýšlel a měnil názor.

* * *

Padesát mil odsud směrem na sever v Pound Ridge Marylin Stoneová také měnila svůj pohled na věc. Byla to inteligentní žena. Věděla, že Chester má finanční problémy. Nemohlo to být nic jiného. Neměl žádný poměr. To věděla. Na mužích se to podle určitých příznaků pozná, na Chesterovi nic podobného nepozorovala. Neexistovalo nic jiného, co by ho mohlo sužovat. Tak to musely být finanční potíže.

Původně měla v úmyslu čekat. Sednout si a napjatě čekat, až by se Chester odhodlal jí všechno říct. Měla v plánu vyčkávat, ale pak změnila názor. Mohla by se pokusit zvládnout situaci sama odsud, ať už to došlo jakkoli daleko, zadlužení, platební neschopnost, možná dokonce i bankrot. Ženy dobře zvládají nejrůznější situace. Lépe než muži. Mohla by podniknout praktické kroky, cokoli by bylo zapotřebí, mohla si proklestit cestu ruinami, aniž by to její, do sebe zahleděný a bezmocný Chester pocítil.

Ale teď si to rozmyslela. Už nemohla dál čekat. Chester se dusí starostmi. Musí se do toho vložit a něco podniknout. Nemá cenu na něj naléhat. Instinktivně před ní skrýval problémy. Nechtěl ji znepokojovat. Všechno by popřel a to by bylo ještě horší. Pro něho, stejně jako pro ni.

Prvním krokem bylo pochopitelně nechat si odhadnout dům. Ať už jsou potíže jakéhokoli druhu, prodej domu obvykle bývá nevyhnutelný. Nedokázala posoudit, jestli to bude stačit. Může to pomoci vyřešit jádro problému, možná ale ne. A právě tady se dalo začít.

Zámožná žena žijící v Pound Ridge jako Marylin má mnoho kontaktů na obchodníky s nemovitostmi. O stupínek níž na společenském žebříčku stojí ženy, které žijí v pohodlí, aniž by byly bohaté, a spousta z nich pracuje pro odhadce nemovitostí. Jsou zaměstnané na částečný úvazek a pokoušejí se své povolání vydávat za koníček, který má mnohem víc společného se zaujetím pro aranžování interiérů než s obchodováním. Marylin mohla okamžitě jmenovat čtyři přítelkyně, kterým by mohla zavolat. Položila ruku na telefon a přemýšlela, kterou z nich vybrat. Nakonec zvolila ženu jménem Sheryl, s níž se znala nejméně, ale považovala ji za nejschopnější. Brala svou práci vážně, což její zaměstnavatel oceňoval. Vytočila číslo.

„Marylin,“ zvolala Sheryl. „Ráda vás slyším. Můžu vám v něčem pomoct?“

Marylin se zhluboka nadechla.

„Možná budeme prodávat dům,“ řekla.

„A vy jste se obrátila na mě. Marylin, děkuji vám. Ale proč, proboha, uvažujete o prodeji? Vždyť to tam máte tak hezké. Budete se stěhovat?“

Marylin absolvovala další hluboký nádech. „Mám dojem, že Chester krachuje. Vážně se mi o tom nechce mluvit, ale cítím, že bychom se měli připravit na nepředvídané události.“

Nenastalo ticho. Žádné zaváhání ani rozpaky.

„Myslím, že jste velmi prozíravá,“ ujistila ji Sheryl. „Většina lidí dlouho váhá a pak prodává ve spěchu, o dost při tom přijdou.“

„Většina lidí? Stává se to často?“

„Děláte si legraci? Je to na denním pořádku. Je lepší začít včas a získat dobrou cenu. Dobře jste udělala, to mi věřte. Ale to tak ženy většinou dělají, Marylin, protože se v tom vyznáme líp než muži, nemám pravdu?“

Marylin vydechla a rozesmála se do telefonu. Připadalo jí, že udělala přesně to, co měla, a že zvolila správnou osobu, která jí mohla poradit.

„Hned vám to vypočítám,“ řekla Sheryl. „Navrhuji požadovanou cenu necelé dva miliony, měli bychom to dotáhnout na 1,9. To je reálné a nemělo by to dlouho trvat.“

„Jak dlouho?“

„V současné době?“ uvažovala Sheryl. „Ve vaší lokalitě? Šest týdnů? Ano, myslím, že vám můžeme téměř zaručit nabídku během šesti týdnů.“

* * *

Doktorka McBannermanová měla kvůli vyzrazení důvěrných informací pěkně nahnáno, takže i když prozradila adresu starých Hobieových, nepřipojila k ní telefonní číslo. Jodie v tom neshledávala žádnou zákonitou logiku, ale připadalo jí, že to doktorku trochu uklidnilo, rozhodla se proto, že už na ni nebude dál naléhat. Jen si s ní potřásla rukou, prošla rychle čekárnou a ven k autu, s Reacherem v závěsu. „Zvláštní,“ poznamenala. „Všiml sis těch lidí? V recepci.“ Jasně,“ přitakal Reacher. „Samí staroušci, napůl mrtví.“

„Takhle vypadal před smrtí i táta. Přesně tak, alespoň mi to tak připadá. A předpokládám, že ten starý pan Hobie musel vypadat nějak podobně. Tak co spolu mohli podnikat, když se okolo nich vraždí lidi?“

Společně dorazili do auta, Jodie se natáhla ze sedadla spolujezdce a zvedla telefon. Reacher nastartoval motor, aby zprovoznil klimatizaci. Zavolala na informace. Hobieovi bydleli na sever od Garrisonu, směrem nahoru za Brightonem, hned další zastávku na železnici. Zapsala si jejich číslo tužkou na útržek papíru ze zápisníku a okamžitě ho vymačkala. Telefon dlouho vyzváněl, pak se ozval ženský hlas.

„Ano?“ vydechl váhavě.

„Paní Hobieová?“ vyptávala se Jodie.

„Ano?“ opakoval rozechvělý hlas. Jodie si představila starou, nejistou ženu, šedovlasou, vyhublou, s největší pravděpodobností má na sobě květovaný župan, svírá v ruce starodávné sluchátko ve starém, temném domě, kde se ve vzduchu mísí zápach zvětralého jídla a leštěnky na nábytek.

„Paní Hobieová, já jsem Jodie Garberová, dcera Leona Garbera.“

„Ano?“ řekla znovu žena.

„Otec zemřel, před pěti dny.“

„Ano, vím o tom,“ pronesla stará žena. Zdálo se, že je jí to líto. „Recepční doktorky McBannermanové nám to řekla včera, když jsme přišli na prohlídku. Moc nás to zarmoutilo. Byl to dobrý muž. Choval se k nám moc hezky. Pomáhal nám. A vyprávěl nám o vás. Vy jste právnička. Přijměte upřímnou soustrast.“

„Děkuji vám,“ řekla Jodie. „Ale mohla byste mi říct, v čem vám pomáhal?“

„No, na tom snad teď nezáleží, ne?“

„Že na tom nezáleží? A proč by nemělo?“

„Přece protože váš otec zemřel,“ odvětila žena. „Víte, byl pro nás poslední nadějí.“

Způsob, jakým to pronesla, potvrzoval, že to myslí doopravdy. Snížila hlas. Konec věty se utápěl v odevzdanosti přibarvené tragickým nádechem, jako kdyby se musela vzdát něčeho, co v sobě dlouho nosila a doufala v to. Jodie ji viděla před sebou, kostnatou rukou si přidržuje telefon u obličeje, po vpadlé bledé tváři jí stéká slza.

„Možná to nebyl on,“ řekla. „Možná bych vám mohla pomoct já.“

Na druhém konci drátu se rozhostilo ticho. Jen sotva znatelné zasyknutí.

„To si nemyslím,“ zareagovala žena. „Víte, nejsem si jistá, že to zrovna patří do okruhu problémů, které normálně právníci řeší.“

„A o co se jedná?“

„Nemyslím si, že by na tom zrovna teď záleželo,“ opakovala žena.

„Nemůžete mi to alespoň naznačit?“

„Ne, obávám se, že už je pozdě,“ usoudila žena s tlukoucím srdcem.

Pak už zase panovalo ticho. Jodie pohlédla přes přední sklo směrem k ordinaci McBannermanové. „Ale jak by vám mohl pomoci můj otec? Vztahovalo se to snad nějak k jeho specializaci? K tomu, že sloužil v armádě? Je to tak? Má to něco společného s armádou?“

„Ano, je to tak. To proto se obávám, že byste nám nebyla schopná pomoci… jako právnička. Víte, už jsme zkusili i právníky. Potřebujeme někoho, kdo má něco společného s armádou. Ale děkuju vám mockrát za ochotu. Bylo to od vás velice laskavé.“

„Je tu i někdo jiný,“ nevzdávala se Jodie. ‚Je tu právě teď se mnou. Pracovával s mým otcem, v armádě. Rád by vám pomohl, kdyby to bylo možné.“

A znovu ticho. A opět to samé neznatelné syknutí a hlasité vydechnutí. Stará žena usilovně přemýšlela. Jako kdyby potřebovala čas, aby se vyrovnala s novými okolnostmi.

„Jmenuje se major Reacher,“ pronesla Jodie do ticha. „Třeba se o něm otec zmiňoval. Dlouho spolu sloužili. Otec pro něj poslal, když cítil, že to s ním jde z kopce.“

„On pro něj poslal?“ opakovala žena.

„Ano, myslím, že se domníval, že by to mohl vzít za něj, víte, že by vám mohl pomoci místo něho.“

„Pracovala i tahle nová osoba u vojenské policie?“

„Ano. Je to důležité?“

„Nejsem si tím tak úplně jistá,“ připustila žena.

A znovu ztichla. Jen zblízka dýchala do telefonu.

„Mohl by přijet sem, do našeho domu?“ vyhrkla najednou.

„Přijedeme oba,“ řekla Jodie. „Chtěla byste, abychom jeli rovnou?“

A zase ticho. Hlasitý dech. Usilovné přemýšlení.

„Můj manžel si právě vzal léky,“ uvažovala žena. „Teď spí. On je hodně nemocný, víte.“

Jodie v autě přikývla. Zklamaně sevřela volnou ruku.

„Paní Hobieová, nemohla byste nám říct, o co jde?“

Ticho. Hlasitý dech. Usilovné přemýšlení.

„Měla bych to nechat na manželovi. Myslím, že by vám to dokázal vysvětlit lépe než já. Je to dlouhý příběh a já bych to mohla poplést.“

„Dobře, a kdy se probudí?“ vyptávala se Jodie. „Mohli bychom přijet později?“

Dočkali se další odmlky.

„Obvykle už se neprobouzí, to po těch lécích,“ vysvětlovala stará žena. „Je to požehnání, vážně, alespoň já si to myslím. Mohl by přítel vašeho otce přijet brzy poránu?“

* * *

Hobie hákem zmáčkl bzučák na domácím telefonu na stole. Naklonil se a zavolal do něj na recepčního. Oslovil ho jménem, což bylo pro Hobieho nebývale důvěrné, musel to způsobit stres.

„Tony?“ zavolal. „Musíme si promluvit.“

Tony vyšel zpoza svého pultu z mědi a dubového dřeva do chodby, protáhl se okolo kávového stolku ke křeslu.

„To Garber jel na Havaj,“ řekl.

„Jste si tím jistý?“ zeptal se ho Hobie.

Tony kývl. „S Americanem, z White Plains do Chicaga, a z Chicaga do Honolulu, patnáctého dubna. A vracel se následujícího dne, šestnáctého dubna, stejnou trasou. Platil přes Amex. Mají všechno v počítači.“

„Ale co tam hledal?“ řekl Hobie, víceméně pro sebe.

„To nevíme,“ zamručel Tony. „Ale mohli bychom to uhodnout, ne?“

V kanceláři se rozhostilo tíživé ticho. Tony upíral pohled na nepopálenou polovinu Hobieho obličeje, čekal na reakci.

„Dostal jsem zprávu z Hanoje,“ prolomil Hobie mlčení.

„Proboha, kdy?“

„Před deseti minutami.“

„Ježíši, Hanoj,“ zavyl Tony. „Doprdele, doprdele, doprdele!“

„Třicet let,“ řekl Hobie. „A teď tohle.“

Tony vstal a obešel stůl. Prsty odsunul dvě žebra žaluzií. Pokojem problesklo tlumené odpolední slunce.

„Takže byste měl teď vypadnout. Je nejvyšší čas, ale bude to nebezpečné.“

Hobie neřekl nic. Sevřel hák prsty levé ruky.

„Slíbil jste to,“ naléhal Tony. „První a druhý krok. Už je to tady. Vždyť už to, proboha, máte tady jako na talíři.“

„Pořád na mě nemají,“ namítal Hobie. „Nemám pravdu? Zrovna teď nemají o ničem ani páru.“

Tony zakroutil hlavou. „Garber nebyl žádný blbec. Ten něco tušil. Když se vydal na Havaj, musel pro to mít dobrý důvod.“

Hobie využil svalu na levé ruce, aby si zvedl hák k obličeji. Přejel si hladkou, studenou ocelí přes zjizvenou tkáň. Občas tak zaháněl nepříjemné svěděni.

„A co ten Reacher?“ vyptával se. „Nic nového?“

Tony zamžoural mezerou v žaluzii v osmaosmdesátém patře.

„Volal jsem do St. Louis,“ řekl. „Byl to také vojenský policista, sloužil s Garberem skoro třináct let. Před deseti dny se po něm sháněl další čmuchal. Předpokládám, že to byl Costello.“

„Ale proč?“ ptal se Hobie. „Garberova rodina platila Costella, aby pronásledoval nějakého starého kumpána z armády? Proč? Proč, sakra?“

„Nemám ponětí,“ odvětil Tony. „Ten chlap je ztracená existence. Hloubí bazény tam dole, kam se Costello rozjel.“

Hobie neurčitě kývl. Usilovně přemýšlel.

„Vojenský polda,“ promlouval sám k sobě. „A teď ztracená existence.“

„Měl byste vypadnout,“ opakoval Tony.

„Nesnáším vojenskou policii,“ pokračoval Hobie.

Já o tom vím.“

„Tak co tam ten zkurvysyn pohledával?“

„Měl byste vypadnout,“ zopakoval Tony potřetí.

Hobie přikývl.

„Já jsem přizpůsobivý chlap,“ řekl. „Vždyť víš.“

Tony uvedl žaluzii do původní podoby. Pokoj hned zahalilo přítmí. „Nenutím vás, abyste se přizpůsobil. Rád bych, abyste podnikl to, na co se celou dobu připravujete.“

„Změnil jsem plán. Chci dostat Stonea.“

Tony obešel znovu stůl a usadil se v křesle. „Na to, abyste tu kvůli tomuhle zůstával, je to strašně nebezpečné. Už vám zavolali z obou míst. Z Vietnamu i z Havaje, proboha.“

„To je mi jasné,“ připustil Hobie. „Takže další změna plánu.“

„V jakém směru?“

Hobie pokrčil rameny a zakroutil hlavou. „Kombinace. Jistěže vypadneme, ale teprve až dostanu Stonea.“

Tony si povzdechl a položil dlaně na čalounění. „Šest týdnů je strašně dlouhá doba. Garber přece jel, sakra, na Havaj. Byl to generál, kapacita. A bezesporu se vyznal, proč by tam jinak jezdil?“

Hobie přikyvoval. Hlava se mu míhala přes tenký paprsek světla, což nelichotivě zdůrazňovalo chomáče šedivých vlasů. „Vyznal se, to přiznávám. Ale podlehl nemoci a zemřel. To, v čem se vyznal, zemřelo s ním. Proč by se jinak jeho dcera zahazovala s nějakým blbým soukromým očkem a nezaměstnaným ztroskotancem?“

„Tak co navrhujete?“

Hobie spustil hák pod úroveň desky a položil si bradu do zdravé dlaně. Prsty se dotýkal jizev. Tuto pozici zaujímal podvědomě, když chtěl vzbudit dojem, že přistoupí na kompromis a nebude dělat potíže.

„Toho Stonea se nemůžu vzdát,“ řekl. „To ti musí být jasné, ne? Vždyť všechno jen čeká, až to shrábnu. Kdybych to pustil, nemohl bych se sám sobě do smrti podívat do očí. Připadal bych si jako zbabělec. Bylo by dobré vypadnout, v tom s tebou souhlasím, ale ne moc brzy, ne dřív, než to bude doopravdy zapotřebí, to by byla zbabělost. A já nejsem posera, Tony, to přece víš.“

„Tak co navrhujete?“ zopakoval Tony otázku.

„Zmákneme to najednou, ale urychleně. Protože s tebou souhlasím i v tom směru, že šest týdnů je moc dlouhá doba. Ale bez Stoneova balíku neodjedeme, takže tomu všemu dáme rychlejší obrátky.“

„Fajn, ale jak?“

„Dám akcie na trh dnes,“ řekl Hobie. „Dostanou se na místo devadesát minut před zavírací dobou. To bude stačit, aby banky dostaly avízo. Zítra ráno sem Stone přileze celý zplavený. Já tu zítra nebudu, takže mu ty vysvětlíš, co potřebujeme a co podnikneme, když to nedostaneme. Za pár dní budeme mít tutově celých devět yardů, nabeton. Předjednám prodej aktiv na Long Islandu, takže se s tím pak nebudeme muset zdržovat. Ty mezitím dotáhneš všechno do konce tady.“

„Fajn, ale jak?“ ptal se Tony znovu.

Hobie se rozhlédl po kanceláři, vrhl pohled do všech čtyř koutů.

„Prostě se odsud vypaříme. Necháme si utéct šest týdnů nájemní smlouvy, ale vem to čert. Ti dva připosranci, co si hrají na vymahače, nám nemohou zkřížit plány. Jeden z nich zlikviduje dnes v noci druhého a ty s ním budeš spolupracovat, dokud nám nenaservíruje tu ženskou Jacobovou, načež je odkrouhneš oba najednou. Prodáš člun, prodáš auta a práskneme do bot, nic nenecháme náhodě. Tipuju to tak na týden. Jen týden. Myslím, že si týden můžeme dovolit, viď?“

Tony kývl. Naklonil se a zahloubal se nad vyhlídkami akce.

„A co ten Reacher? Toho máme pořád ještě na krku.“

Hobie nenucené pokrčil rameny. „Pro něj jsem vypracoval speciální plán.“

„Nenajdeme ho,“ namítal Tony. „My dva teda ne. Určitě ne během jednoho týdne. Nemáme čas po něm pátrat.“

„To nepotřebujeme.“

Tony na něj zíral. „To musíme, šéfe. Máme ho přece pořád na krku, chápete?“

Hobie zakroutil hlavou. Pak sundal dlaň z obličeje a zpod stolu vytáhl hák. „Celé to zjednoduším. Není důvod, abych ztrácel čas a pátral po něm. Nechám ho, aby si on našel mě. A on to nakonec udělá. Tak trochu znám vojenskou policii.“

„A co bude pak?“

Hobie se zasmál.

„Pak bude žít hodně dlouho a šťastně,“ řekl. „Určitě ještě dobrých třicet let.“

* * *

„Tak, a co dál?“ zeptal se Reacher.

Stáli pořád před dlouhou, nízkou ordinací doktorky McBannermanové, motor se protáčel naprázdno, slunce pražilo na tmavozelený lak vozu. Klimatizace běžela a jemu se mísila sotva zachytitelná vůně Jodiina parfému s přívalem freonu. Právě teď, v přítomnosti, do které se vkrádal stín starých vzpomínek, se cítil opravdu štastný. V minulosti se mnohokrát zabýval myšlenkou, co by se asi stalo, kdyby jí byl nablízku, až by dospěla. Nikdy nedoufal, že by mu bylo dopřáno takové chvíle prožít. Domníval se, že ji už nikdy neuvidí. Předpokládal, že jeho pocity zkrátka časem odeznějí. A teď tu vedle ní seděl, vdechoval její vůni, vrhal postranní pohledy na její štíhlé nohy. Vždycky tušil, že z ní vyroste krasavice. Nyní ho trochu zasáhlo, že nedocenil, jak nádherná by mohla být. Jeho fantazie notně pokulhávala za realitou.

„Je tu problém,“ řekla. „Nemůžu tam zítra jet. Vůbec nemám čas. Máme zrovna teď spoustu práce a musím dodržovat pracovní dobu.“

Patnáct let. Je to dlouhá doba nebo jen okamžik? Mohla by se v tom intervalu úplně změnit? Jemu to připadalo jako chvilička. Cítil, že se jen o krůček vzdálil tomu, jaký byl před patnácti lety. Byl vlastně stejný, uvažoval stejným způsobem, uznával stejné hodnoty. Během těch let posbíral spoustu zkušeností, byl starší, protřelejší, ale v podstatě se nezměnil. Ale cítil, že ona ano. Určitě to tak muselo být. Těch jejích patnáct let muselo znamenat velký skok přes spoustu přechodných období. Střední škola, kolej, právnická fakulta, sňatek, rozvod, přátelské vztahy, okamžiky bilancování. Teď náhle cítil, že se pohybuje v nezmapovaných vodách, nebyl si jistý, jak se k ní má chovat, protože se mu hlavou honily tři samostatné problémy, s nimiž si dohromady nedokázal poradit: skutečnost, že kdysi byla dítětem, které před patnácti lety dobře znal, a pak směr, kterým by se podle něj mohla nyní ubírat, společně s tím, jak tomu doopravdy bylo. O prvních dvou skutečnostech věděl všechno, o třetí nic. Znal dítě. Měl představu, kterou ve své mysli zkonstruoval o její dospělé podobě. Ale velkou neznámou pro něj byla realita. Nechtěl se dopustit zbytečných chyb, proto byl tak nejistý.

„Budeš tam muset jet sám,“ upozornila ho. „Souhlasíš?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji. „Ale o to tady nejde. Musíš se mít napozoru.“

Kývla. Stáhla si rukávy a přitiskla ruce k tělu. Nerozuměl tomuto gestu.

„Myslím, že to zvládnu,“ řekla.

„Kde máš kancelář?“

„Na rohu Wall Street a dolní Broadwaye.“

„Tam bydlíš, viď? Na dolní Broadwayi?“

Přikývla. „O třináct bloků dál, většinou chodím pěšky.“

„Teď nepůjdeš,“ nařídil. „Odvezu tě.“

Vypadala překvapeně. „Odvezeš mě?“

„To si piš,“ pronesl nesmlouvavě. „Třináct bloků pěšky? Na to zapomeň, Jodie. Doma budeš v bezpečí, ale na ulici tě mohou chytit. A co kancelář, je to tam bezpečné?“

Opět kývla. „Dovnitř se nedostane nikdo bez předchozí dohody a předložení průkazu.“

„Dobře,“ řekl. „Takže já budu celou noc v tvém bytě a ráno tě odvezu do práce. Pak se vydám k těm Hobieovým a ty počkáš v kanceláři, dokud pro tebe nepřijedu, rozumělas?“

Zachovávala mlčení. Zařadil zpátečku a přebral si, co všechno jí napovídal.

„Doufám, že pro mě budeš mít pokoj, nebo snad ne?“

„Ale samozřejmě,“ prohlásila, „pokoj pro tebe se tam určitě najde.“

„Takže všechno v pořádku?“

Tiše přikývla.

„Tak o co jde?“ zeptal se jí. Natočila se k němu na sedadle. Závan vzduchu z ventilátoru jí rozevlál pramen vlasů a vrhl jí ho do obličeje. Zastrčila si ho zpátky za ucho, věnovala mu bleskový zkoumavý pohled. Pak se usmála.

„Měli bychom něco nakoupit,“ poznamenala.

„Nakupovat? A co? Co potřebuješ?“

„Tady vůbec nejde o mě,“ ujistila ho. Jedná se o tebe.“

Nechápavě na ni zíral. „Co bych já mohl potřebovat?“

„Oblečení,“ upřesnila. „Nemůžeš přijít na návštěvu v tomhle ohozu, vypadáš v tom jako něco mezi plážovým povalečem a divochem z Bornea, chápeš?“

Pak se k němu naklonila a špičkami prstů vytáhla cedulku na jeho košili.

„A měli bychom se stavit v lékárně. Potřebuješ něco na tu popáleninu.“

* * *

„Co to, proboha, děláte?“ naříkal finanční ředitel.

Stál ve dveřích kanceláře Chestera Stonea, o dvě patra výš, než se nacházela jeho vlastní. Oběma rukama se zapíral do rámu dveří, sípal pod tíhou vynaloženého úsilí i vzteku. Nepočkal na výtah. Vyšlapal nahoru po požárním schodišti. Stone na něj nepřítomně zíral.

„Vy idiote,“ zaječel. „Vždyť jsem vám neříkal, abyste to udělal.“

„Co?“ opáčil Stone.

„Abyste dal ty akcie na trh,“ zařval finanční ředitel. „Vždyť jsem vás zapřísahal, abyste právě tohle nedělal.“

„Nic takového jsem neudělal,“ bránil se Stone. „Na trhu přece nemáme žádné akcie.“

„To teda, doprdele, máme,“ vyštěkl ředitel. „To je teda velké sousto. Odstavil jste všechny lidi, jako kdybyste se jich štítil.“

„Cože?“

Finanční ředitel se nadechl. Pohlédl na svého zaměstnavatele. Spatřil malého, zlomeného muže v komickém anglickém obleku, seděl za stolem, sám o sobě neměl větší cenu než aktiva korporace.

„Vy pitomče, vždyť jsem vám říkal, abyste to nedělal. Proč jste nenalistoval příslušnou stránku ve Wall Street Journal a nepřiznal jste lidem, že vaše společnost nestojí ani za fajfku tabáku?“

„O čem to tu mluvíte?“ nechápal stále Stone.

„Telefonoval jsem s bankami,“ vysvětloval ředitel. „Sledují burzovní zprávy. Stoneovy akcie se objevily před hodinou venku a jejich cena stoupá rychleji, než to dokáží zaregistrovat počítače. Jsou neprodejné. Měl byste se s nimi hned spojit, proboha. Měl byste jim říct, že jste insolventní. Měl byste jim vysvětlit, že jste vázán šestnácti miliony na dlužních úpisech.“

„Já jsem ale žádné akcie na trh nedal,“ opakoval Stone.

Finanční ředitel sarkasticky přikývl.

„Tak kdo to, sakra, udělal? Nějaká nadpřirozená bytost?“

„Hobie,“ řekl Stone. „Musel to být on. Proboha, ale proč?“

„Hobie?“ opakoval ředitel.

Stone kývl.

„Hobie?“ vyptával se ředitel nevěřícně. „Doprdele, vy jste mu dal akcie?“

„Musel jsem,“ objasňoval Stone. „Neměl jsem jinou možnost.“

„Doprdele,“ ulevil si znovu ředitel a zafuněl. „Vidíte, co s nimi udělal?“

Stone chvíli nehybně seděl a pak vyděšeně kývl. „Co můžeme podniknout?“

Finanční ředitel odlepil ruce od, rámu dveří. „Zapomeňte na my. Žádné my už neexistuje. Jako bych tu nebyl. Dávám od toho ruce pryč. Teď už se musíte rozhodovat sám.“

„Ale vy jste mi toho člověka doporučil,“ vykřikl Stone.

„Ale nedoporučoval jsem vám, abyste mu dal akcie, vy blbče,“ zařval na něj ředitel. „Kdo, sakra, jste, debil nebo co? Kdybych vám doporučil návštěvu akvária, abyste si prohlédl piraňu, strčil byste tam taky prst?“

„Měl byste mi pomoct.“

Ředitel jen zakroutil hlavou. Jste svým vlastním pánem. Dávám od toho ruce pryč. Jestli stojíte o doporučení, tak byste měl sejít tam, kde bývala moje kancelář, a pustit se do toho. Na mém bývalém stole je řada telefonů, všechny vyzvánějí. Podle mě byste měl začít s tím, který vyzvání nejusilovněji.“

„Počkejte,“ zařval Stone. „Potřebuju vás tady!“

„Abych s vámi šel proti Hobiemu?“ zaječel finanční ředitel. „O tom se vám může jen zdát, kamaráde.“

Pak odešel. Otočil se, prošel kanceláří sekretářky a zmizel. Stone vyšel zpoza stolu, stál ve dveřích a sledoval, jak odchází. Všude panovalo ticho. Sekretářka už také odešla. Dřív než by měla. Vyšel na chodbu. Obchodní oddělení po pravé straně zelo prázdnotou. Marketingová kancelář vlevo byla prázdná. Fotokopírky ztichly. Přivolal si výtah. I to v panujícím tichu způsobilo nepatřičný hluk. Sjel sám o dvě poschodí níž. V kanceláři finančního ředitele také nikdo nebyl. Zásuvky zůstaly otevřené. Vzal si jen předměty, které byly jeho osobním vlastnictvím. Prošel kanceláří. Italská stolní lampa svítila. Počítač byl vypnutý. Telefony byly vyvěšené, položené na stolní desce z růžového dřeva. Zvedl jeden z nich.

„Haló,“ ozval se do mluvítka. „Tady Chester Stone.“

To samé dvakrát zopakoval do elektronického ticha. Pak se ozvala jakási žena a požádala ho, aby nezavěšoval. Naslouchal cvakání a šumění. Okamžik uklidňující hudby.

„Pan Stone?“ zeptal se neznámý hlas. „Tady Svaz insolventních.“

Stone zavřel oči a sevřel telefonní sluchátko.

„Vyčkejte, přepojím vás na ředitele,“ sdělil mu hlas.

A znovu hudba. Do ucha se mu neodbytně vtíralo barokní houslové sólo.

„Pan Stone?“ zeptal se hluboký hlas. „Tady ředitel.“

„Dobrý den,“ řekl Stone. To bylo jediné, co ho napadlo.

„Podnikáme určité kroky,“ vysvětloval hlas. Jistě chápete naši situaci.“

„V pořádku,“ ujistil ho Stone. Uvažoval, o jaké kroky se jedná. Soudní řízení? Vězení?

„Měli bychom být za vodou, začneme s tím zítra,“ sdělil mu hlas.

„Za vodou? A jak?“

„Prodáváme dluh, to je jasné.“

„Prodáváte ho?“ opakoval Stone. „Tomu nerozumím.“

„Už s tím nechceme mít nic společného,“ vysvětloval hlas. Jsem si jistý, že to pochopíte. Všechno se to dostalo do dimenzí, které nám nevyhovují. Takže to prodáváme. To se přece stává, ne? Vlastníte něco, co už vám nevyhovuje, tak to prodáte tomu, kdo nabídne nejvíc.“

„A komu to prodáváte?“ vyptával se zaskočený Stone.

„Koncernové společnosti Cayman. Udělali nám nabídku.“

„A co my?“

„My?“ opakoval hlas zmateně. „Nic. Váš závazek k nám končí. Takže už žádné my. Už spolu nemáme nic společného. Mohu vám jedině doporučit, abyste se už nikdy o nic podobného nesnažil. Považovali bychom to za další škodu.“

„Tak kdo je teď mým věřitelem?“

„Koncernová společnost Cayman,“ vysvětloval hlas zdvořile. „Jsem přesvědčen, že ať už za tím stojí kdokoli, velice brzy se s vámi spojí ohledně stanovení splátek.“

* * *

Jodie řídila. Reacher vystoupil, obešel kapotu a usedl na sedadlo spolujezdce. Posunula si sedadlo dopředu. Jela na jih k přehradě Croton a směřovala dolů k městu White Plains. Reacher se otáčel jako holub na báni a bedlivě sledoval situaci za nimi. Nikdo je nepronásledoval. Nic podezřelého. Typické lenivé červnové odpoledne na předměstí. Musel si přes košili zmáčknout puchýř na hrudi, aby se přesvědčil, že se mu to nezdá.

Namířila si to k velkému nákupnímu středisku. Budova dosahovala rozměrů sportovního stadionu, tyčila se pyšně proti vznosným úřednickým komplexům, stála v centru spleti rušných silnic. Přejížděla z levého do pravého pruhu, sjela točitým sjezdem k podzemním garážím. Dole bylo temno, betonová podlaha se skvrnami od oleje, ale vedly odsud dveře ze skla a mosazi přímo do obchodního domu, což působilo přinejmenším důvěryhodně. Jodie našla místo na parkování padesát yardů od nich. Zacouvala tam a vystoupila. Pak se vrátila a na přístrojovou desku položila parkovací lístek tak, aby ho bylo možné zkontrolovat přes přední sklo.

„Tak,“ řekla. „A kam nejdřív?“

Reacher pokrčil rameny. Tady si zrovna nebyl jistý v kramflecích. V posledních dvou letech si nakoupil spoustu oblečení, protože zjistil, že je lepší si koupit nové šaty, než se starat o jejich údržbu. Byla to spíš obranná reakce. Nemusel si tak nikdy pořizovat větší příruční zavazadlo a proniknout do složité procedury prádelen. Tušil něco o samoobslužných prádelnách a čistírnách, ale trpěl nevysvětlitelnou fobií skutečnosti, že by zůstal sám v samoobslužné prádelně, a nebyl si úplně jistý, že by zvládl celý postup praní. A kdyby chtěl dát oblečení do čistírny, znamenalo by to, že bude muset být v určitou dobu na určitém místě, což bylo omezení, kterému se nebyl ochoten podrobit. Nejjednodušší bylo koupit nové a zbavit se starého. Tak si nakupoval oblečení, ale přesně si nepamatoval kde. Vlastně se mu spíš zalíbilo něco ve výloze, tak šel dovnitř a koupil si to. Sotva vyšel ven, už nevěděl název firmy, u které nakupoval.

„Tady jsem asi byl na cestě do Chicaga,“ ozval se. „Myslím, že to byl obchoďák, takové jednoduché, krátké jméno. Hole? Gap? Něco takového. Tam měli mou velikost.“

Jodie se rozesmála. Zavěsila se do něj.

„Gap je zrovna tady.“

Dveře ze skla a mosazi vedly rovnou do obchodního domu. Zavanul k nim chladný vzduch, prosycený vůní mýdla a parfémů. Prošli oddělením kosmetiky k pultům prohýbajícím se pod tíhou letního oblečení v pastelových barvách. Odtud zamířili do hlavního nákupního prostoru. Ten byl oválný jako závodní dráha a lemovala ho spousta malých obchůdků, stejné uspořádání bylo zachováno i v dalších dvou patrech. Ochozy pokrýval koberec, hudba vyhrávala a okolo nich se valily davy lidí.

„Myslím, že Gap je nahoře,“ usoudila Jodie.

Reacher ucítil vůni kávy. Jeden z obchůdků naproti se proměnil v kavárničku, jež připomínala pouliční posezení v Itálii. Malba na stěnách budila dojem fasády venkovních zdí, strop byl černý, takže mohl docela dobře imitovat večerní oblohu. Vnitřní zařízení - až na koberce na zemi - se snažilo vzbudit atmosféru ulice v malebné nákupní čtvrti.

„Nedala by sis kávu?“ zeptal se.

Jodie se usmála a zavrtěla hlavou. „Nejdřív nákupy a potom káva.“

Vedla ho k eskalátoru. Zasmál se. Věděl, co cítí. Přesně tak si připadal i on před patnácti lety. Šla s ním, nervózní a nejistá, na běžnou návštěvu vojenské věznice v Manile. Pro něho to bylo důvěrně známé prostředí, rutinní záležitost, nic ho tady nemohlo vyvést z míry. Ale pro ni to bylo něco nového, v čem se nevyznala. Připadal si důležitý, dmul se pýchou, dokonce u sebe zaznamenal i určitý sklon k poučování. Bavilo ho ji se vším seznamovat. A teď ten samý pocit zažívala ona. Všechny ty obchůdky ji nemohly ničím překvapit. Do Ameriky se vrátila už před mnoha lety a měla dost času tohle všechno zažít. Teď byl on vetřelcem na jejím teritoriu.

„A co tady?“ volala na něj.

Nebyl to Gap. Jakýsi speciální obchod, vyšperkovaný drsnými povětrnostními podmínkami poznamenanými šindeli a trámy, které musely pocházet ze staré stodoly. Oblečení bylo zhotoveno ze silné bavlny v tlumených barevných odstínech, někdo je umělecky naaranžoval na staré farmářské dvoukoláky se železnými koly.

Pokrčil rameny. „Mně se to líbí.“

Vzala ho za ruku. Její dlaň byla proti jeho tak drobná a chladivá. Zavedla ho dovnitř, zastrčila si vlasy za uši, naklonila se a začala se probírat zbožím. Dělala to úplně stejně jako jiné ženy. Sledoval úsporné pohyby jejího zápěstí, když k sobě přikládala jednotlivé druhy oblečení. Kalhoty, ještě složené, položila přes dolní polovinu košile. Sako pohodila stranou tak, že z něj nahoře vykukoval kousek košile a dole kalhoty. Přivřené oči, stažené rty. Zavrtěla hlavou. Jiná košile. Kývla. Tak tohle bylo opravdové nakupování.

„Co ty na to?“ vyptávala se.

Zvedla kalhoty barvy khaki, ale o něco tmavšího odstínu, než to bylo běžné. Košili s jemnou hnědozelenou kostkou. A nakonec lehké tmavohnědé sako, které se zbytkem oblečení výborně ladilo. Kývl.

„Mně se to líbí,“ prohlásil znovu.

Ceny byly ručně vypsané na malých lístcích, přišitých k jednotlivým kusům oděvů. Jeden z nich nehtem otočil.

„Proboha,“ vydechl. „Na to zapomeň.“

„Tak už to chodí,“ poznamenala. „Za kvalitu se platí.“

„To si nemůžu dovolit, Jodie.“

Samotná košile stála dvakrát tolik, než kdy zaplatil za celý oblek. Takové oblečení by ho přišlo na celodenní mzdu při hloubení bazénů. Deset hodin, čtyři tuny písku, kamení a zeminy.

„Já ti to koupím.“

Stál tam rozpačitě s košilí v ruce.

„Vzpomínáš si na náhrdelník?“

Přitakal. Vzpomínal si. Byla nadšená z jednoho náhrdelníku v manilském klenotnictví. Byla to jednoduchá zlatá věcička, spíš řetízek, prý z Egypta. Nijak zvlášť drahý, ale ona sama na něj neměla dost peněz. Leon ji chtěl cvičit v sebekázni, a tak se jí ho nepodařilo umluvit. Reacher jí šperk koupil. Ne k narozeninám nebo k nějaké zvláštní příležitosti, udělal to zkrátka jen proto, že ji měl rád a jí se ten náhrdelník líbil.

„Měla jsem takovou radost,“ vyprávěla. „Myslela jsem, že se zblázním. Pořád ho mám. Pořád ho nosím. Dovol mi, abych ti to oplatila, ano?“

Zamyslel se a kývl.

„Tak dobře,“ řekl.

Mohla si to dovolit. Byla právnička. Zřejmě si už vybudovala kariéru. A byl to poctivý obchod, úměrný, cena ve srovnání s příjmem, patnáct let inflace.

„Tak dobře,“ opakoval. „Dík, Jodie.“

„A potřebuješ ponožky a další věci, viď?“

Přibrali khaki ponožky a bílé boxerky. Šla k pokladně a vytáhla zlatou kartu. Odnesl si všechno do kabinky, odpáral cenovky a převlékl se. Vytáhl z kapsy kalhot peníze a staré šaty hodil do odpadkového koše. V novém oblečení si připadal trochu prkenně, ale v zrcadle se přesvědčil, že vypadá dobře, barvy kontrastovaly s jeho opálením. Vyšel ven.

„Dobrý,“ pochválila ho Jodie. „A teď do lékárny.“

„A pak na kafe.“

Koupil si žiletku, pěnu na holení, zubní kartáček a pastu. A malou tubičku masti na popáleniny. Tentokrát platil sám a nákup si odnesl v hnědém papírovém sáčku. Cestou do lékárny prošli okolo jídelny. Příjemně to odtamtud zavanulo.

„Co kdybychom si došli na večeři?“ navrhl. „Ne jen na kávu. Já to platím.“

„Fajn,“ souhlasila a znovu se do něj zavěsila.

Večeře pro dva ho přišla na tolik jako nová košile, což mu nepřipadalo nijak přehnané. Dali si dezert a kávu. Některé menší krámky tou dobou už zavíraly.

„A teď rovnou domů,“ pobízel ji. „Odteď si musíme dávat pozor.“

Prošli obchodním domem a okolo jeho výloh v opačném pořadí, nejdřív bavlněné oblečení v pastelových barvách a potom intenzivní vůně v oddělení kosmetiky. Zastavil ji před dveřmi z mosazi a skla a ostražitě se rozhlédl po garáži. Vzduch tam byl horký a vlhký. Možnost jedna ku milionu, ale ani tu nebylo radno pouštět ze zřetele. Nic nezaregistroval, jen lidi vracející se ke svým vozům s přecpanými taškami. Došli spolu k bravadě a ona vklouzla na sedadlo řidiče. Usadil se vedle ní.

„Kudy normálně jezdíš?“

„Odsud? Po bulváru FDR, alespoň myslím.“

„Dobře,“ řekl. „Zamiř na LaGuardia, vezmeme to přes Brooklyn. Přes Brooklynský most.“

Pohlédla na něj. „To myslíš vážně? Když už si chceš udělat vyhlídkovou jízdu, znám lepší místa než Bronx a Brooklyn.“

„Pravidlo číslo jedna,“ poučoval ji. „To, co se dá předpokládat, není bezpečné. Jestli máš zažitou trasu, kterou obvykle jezdíš, tak dnes musíme jet jinudy.“

„Fakt?“

„To si piš. Znám bezpečnostní předpisy pro VIP.“

„Já jsem teď VIP?“

„To si piš,“ zopakoval.

* * *

Po hodině se už setmělo a projíždět po Brooklynském mostě potmě je nejlepší. Reacher si připadal jako turista - mihli se okolo rampy, projeli nahoru pod mostní oblouk a najednou se před nimi otevřel dolní Manhattan posetý miliony jasných světel. Jeden z nejohromnějších výhledů na světě, pomyslel si, a že už toho viděl dost.

Jeď ještě několik bloků na sever,“ navigoval ji. „Přijedeme z druhé strany. Budou si myslet, že pofrčíme rovnou domů.“

Zabočila doprava a zamířila k Lafayette. Pak jedna zatáčka vlevo, druhá, a už se vracela na jih po Broadwayi. Světla na Leonardu zářila červeně. Reacher zíral na ohňostroj neonů.

„Tři bloky,“ hlásila Jodie.

„Kde parkuješ?“

„V garáži pod domem.“

„Fajn, tak zastav o blok dřív,“ řekl. „Porozhlédnu se tam. Ty to objedeš a naložíš mě. Když nebudu čekat na chodníku, jeď na policii.“

Zabočila doprava na Thomas. Zastavila a nechala ho vystoupit. Klepl lehce na střechu, znovu se rozjela. Zahnul za roh a našel její dům. Měl půdorys velkého čtverce, renovovaná hala s těžkými skleněnými dveřmi, velký zámek, svislá řada patnácti zvonků se jmenovkami v plastikových okénkách. Jmenovka pro apartmá číslo dvanáct zněla na jméno Jacob/Garber, jako by tam bydleli dva lidé. Na ulici byli lidé, někteří postávali v hloučcích, jiní se procházeli, ale nikdo z nich ho neupoutal. K vjezdu do garáže musel sejít ještě kousek po chodníku. Byl to prudký přechod do tmy. Sešel dolů. Garáž byla tichá a špatně osvětlená. Táhly se tu dvě řady po osmi parkovacích místech, dohromady jich bylo patnáct, protože na místě šestnáctého se zvedala rampa vedoucí na ulici. Nahoře parkovalo jedenáct aut. Prošel celou garáž. Nikde se nikdo neschovával. Vyšel zpátky nahoru po rampě a utíkal zpátky na Thomas. Přešel na druhou stranu ulice a čekal. Přijížděla proti němu. Spatřila ho, zajela ke kraji vozovky a on znovu usedl vedle ní.

„Vzduch je čistý,“ ujistil ji.

Vrátila se do jízdního pruhu, zahnula doprava a už rachotila dolů po rampě. Odraz předních světel se rozkomíhal. Zastavila ve střední uličce a Zacouvala na své místo. Vypnula motor i světla.

„Jak se dostaneme nahoru?“ zeptal se.

Ukázala mu směr. „Dveřmi do haly.“

Pár kovových schodů vedlo k velkým dveřím, krytým ocelovou deskou. Na dveřích byl zámek, stejný jako na skleněných dveřích, které vedly na ulici. Vystoupili a zamkli auto. Nesl vak se šaty. Vystoupili po schodech ke dveřím. Odemkla zámek a otevřela těžké dveře. Hala zela prázdnotou. Proti nim jediný výtah.

„Bydlím ve čtvrtém,“ řekla.

Zmáčkl pětku.

„Sejdeme dolů po schodech,“ vysvětloval. „Pro jistotu.“

Dolů do čtvrtého patra sešli po požárním schodišti. Nechal ji čekat na odpočívadle a pozorně se rozhlížel. Prázdná chodba. Úzká, s vysokým stropem. Apartmá číslo deset vlevo, jedenáct vpravo a dvanáct přímo před ním.

„Jdeme,“ vyzval ji.

Její dveře byly černé a masivní. Kukátko v úrovni očí, dva zámky. Vytáhla klíče, odemkla a vešli dovnitř. Zamkla za nimi a zaklapla starou mříž, která se teď táhla přes celé dveře. Reacher ji vyzkoušel. Byla z poctivého železa, a pokud tu bude, nikdo se sem nedostane. Opřel vak se šaty o zeď. Otočila vypínačem, místností se rozlilo světlo. Zatímco čekala u dveří, Reacher se vydal na obhlídku. Chodba, obývací pokoj, kuchyň, ložnice, koupelna, ložnice, koupelna, toalety. Velké místnosti s hodně vysokými stropy. Nikdo tam nebyl. Vrátil se do obýváku, stáhl ze sebe sako, hodil ho přes křeslo, oddechl si a vrátil se pro ni.

Ale ona se neuvolnila. To mu bylo jasné na první pohled. Nepodívala se na něj, byla víc napjatá než po celý den. Jen tu tak stála ve dveřích do obývacího pokoje, vyhrnuté rukávy trička se jí svezly přes ruce, přímo vyzařovala nervozitu. Neměl tušení, co se to s ní děje.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Prudce opsala hlavou osmičku a hodila si tak vlasy na záda.

„Asi si dám sprchu,“ řekla. „A honem na kutě.“

„Děsný den, viď?“

„Neskutečný.“

Protáhla se okolo něj, zachovávala odstup. Smutně a sotva znatelně mu zamávala, jen vystrčila prsty z rukávu trička.

„A jak zítra?“ zeptal se.

„V půl osmé to bude stačit,“ odpověděla.

„Dobře,“ souhlasil. „Dobrou noc, Jodie.“

Kývla a mizela chodbou. Slyšel, jak se dveře do její ložnice otevřely a vzápětí zavřely. Dlouho a překvapeně upíral zrak směrem, kterým odešla. Pak si sedl na pohovku a zul si boty. Byl příliš rozčilený na to, aby si šel také hned lehnout. Procházel se v nových ponožkách a prohlížel si byt.

Nebylo to podkroví v pravém slova smyslu. Byl to starý dům s velice vysokými stropy. Obložení bylo původní. Vnější zdi z opískovaných cihel, vnitřní stěny hladké. Okna vypadala velmi bytelně. Možná je sem zasadili, aby poskytovala dost světla k práci na šicím stroji nebo k něčemu podobnému, co se tu před sto lety odehrávalo.

Části stěn, kde byly cihly, měly přírodní teplou cihlovou barvu, ale všechno ostatní bylo bílé, až na podlahu, kterou tvořily světlé proužky javorového dřeva. Vybavení bytu vypadalo chladně a neosobně jako ve studiu. Nenašel ani známku po tom, že by tu bydlelo víc osob než jedna. Ani náznak soupeření dvou vkusů. Celé to místo působilo výjimečně jednotně. Bílé pohovky, bílá křesla, knihovna sestavená z jedné sektorové soustavy, natřená nabilo stejně jako stěny. Parní trubky a ohavné radiátory, všechno bílé. Jedinou barevnou věcí v obývacím pokoji byla kopie Mondriana v životní velikosti na stěně nad největší pohovkou. Byla to slušná kopie, ručně malovaná olejem na plátno odpovídajícími barvami. Ne křiklavou červenou, modrou a žlutou, ale správnými monotónními odstíny, s autentickými malými prasklinami a vlasovými trhlinami v bílé, která byla spíš šedá. Stál tam a dlouho si obraz prohlížel v němém úžasu. Piet Mondrian byl po celý život jeho oblíbeným malířem a zrovna tenhle obraz se mu líbil nejvíc. Jmenoval se Kompozice s červenou, žlutou a modrou. Originál Mondrian namaloval roku 1930 a Reacher ho viděl v Curychu ve Švýcarsku.

Naproti nejmenší pohovce stála vysoká skříň s policemi, nalakovaná samozřejmě bíle jako všechno okolo. V ní spatřil malou televizi, video, přijímač na kabelovou televizi a CD přehrávač s velkými sluchátky. Malá hranička cédéček, většinou džez padesátých let, tuhle hudbu měl rád, i když se nedalo říct, že by do ní byl blázen.

Z oken se otevíral výhled na dolní Broadway. Nepřetržitě jimi doléhaly zvuky hustého dopravního provozu, záblesky neonů z obou stran ulice, občas kvílení a ječeni sirén a hlasité troubení, když se auta proplétala mezerami mezi bloky. Nadzvedl roletu a pohlédl dolů na chodník. Potloukaly se tam pořád stejné hloučky lidí. Nic, co by ho mohlo zneklidnit. Zase roletu stáhl až na parapet.

Kuchyň byla rozlehlá, opět s vysokým stropem. Všechny poličky dřevěné a nalakované na bílo a přístroje dosahující bezmála průmyslových rozměrů, byly vyrobeny z nerezové oceli a vypadaly skoro jako trouby na pizzu. Už bydlel i v menších prostorách, než zaujímala zdejší lednice. Otevřel ji a spatřil dvanáct lahví své oblíbené vody, stejnou značku, na jakou si zvykl v Keys. Jednu si otevřel a odnesl si ji do ložnice pro hosty.

Ložnice byla rovněž bílá. Dřevěný nábytek měl původně jinou barvu, ale teď byl bílý stejně jako stěny. Odložil si vodu na noční stolek a vešel do koupelny. Bílé kachlíky, bílé umyvadlo, bílá vana, všechno ze starého glazovaného smaltu. Zatáhl rolety, svlékl se a nové šaty uložil na poličku. Odhodil přehoz a vklouzl do postele. Hlavou se mu honily nejrůznější myšlenky.

Iluze a realita. Co vlastně znamená devět let? Když jí bylo patnáct a jemu čtyřiadvacet, tak hodně, uvažoval ale co teď? Jemu je třicet osm a jí buď devětadvacet nebo třicet, to přesně nevěděl. Tak v čem je problém? Tak proč se o něco nepokusí? Možná to není otázka věku. Třeba tu jde o Leona. Byla jeho dcerou a navždycky jí zůstane. To ho stavělo do provinilého postavení, připadala mu jako sestra a zároveň i neteř. Takový pocit v něm pochopitelně vytvářel zábrany, ale vždyť se přece jedná jen o iluzi, ne? Je jen příbuznou starého přítele, nic víc. A ten starý přítel je teď mrtvý. Tak proč se stydí za to, že si ji prohlíží a očima ji svléká z trička a v duchu jí rozepíná pásek u kalhot? Tak proč to, sakra, doopravdy neudělá? Proč leží, proboha, v pokoji pro hosty, místo toho, aby s ní byl na druhé straně stěny v její posteli? Jako kdyby ho bolela vzpomínka na všechny ty nespočetné zapomenuté noci v minulosti. Za některé se styděl, na jiné vzpomínal s nostalgií.

Protože její realita měla pravděpodobně kořeny ve stejných iluzích. Malá sestra i neteř v něm viděla velkého bratra a strýčka. Milovaného strýčka, samozřejmě, protože věděl, že ho má ráda. Hrála v tom roli velká dávka náklonnosti. Ale o to byla situace horší. Náklonnost k oblíbeným strýčkům představovala specifický druh příchylnosti. Oblíbení strýčkové zosobňovali zvláštní objekt. Rodinný zvyk stejně jako nakupování a přivlastňování, ať už jedno nebo druhé. Oblíbení strýčkové tu nejsou proto, aby vás vyvedli z konceptu. Mohl by všechno pokazit, a to by ji určitě zasáhlo jako každá jiná odporná zrada. Děsivá, nečekaná, krvesmilná, psychicky devastující.

Ležela za zdí. Ale nemohl podniknout naprosto nic. Nic. Nikdy k tomu nedojde. Věděl, že ho to bude přivádět k šílenství, ale donutil se myslet na něco jiného. Na něco, co představovalo aktuální realitu, ne jen iluze. Na ty dva chlapy, ať už byli kdekoli. Už si mohli opatřit její adresu. Existovala spousta způsobů, jak si zjistit bydliště určité osoby. Zrovna teď by mohli stát před domem. V duchu procházel budovou. Dveře do haly, zamčené. Dveře z parkoviště v garáži, zamčené. Dveře do bytu, zamčené a opatřené mříží. Okna, všechna zavřená, stažené rolety. Takže dnešní noc jim nehrozí nebezpečí. Ale zítra ráno se může všechno změnit. Možná budou muset čelit skutečnému nebezpečí. Soustředil se, aby si ty dva muže zafixoval v paměti, dokud neusnul. Jejich vůz, oblečení, postavy, obličeje.

* * *

Ale v tom okamžiku už měl obličej jen jeden ze dvou mužů. Plavili se spolu deset mil od místa, kde Reacher ležel, v temných vodách dolní části přístavu New York. Museli společně rozepnout gumový vak a vhodit studenou mrtvolu sekretářky do vln oceánu, znečištěných olejovými skvrnami. Jeden z mužů se otočil ke druhému s jakýmsi vtípkem na rtech a do obličeje dostal plný zásah z beretty s tlumičem. A pak znovu a ještě jednou. Protože padal pomalu, zasáhly ho tři kulky do různých částí těla. Místo obličeje měl jednu velkou strašlivou ránu, ve tmě vypadala černá. Paži měl zaklesnutou v mahagonovém zábradlí a pravou ruku mu v zápěstí usekl ukradený sekáček z restaurace. Bylo třeba provést pět přesných řezů. Zapeklitá a brutální práce. Ruka putovala do plastikového pytle a tělo kleslo bezhlesně do vody, necelých dvacet yardů od místa, kde se potopila sekretářka.

07 KAPITOLA

JODIE SE RÁNO PROBUDILA BRZY, TO BYLO U NÍ NEZVYKLÉ. Za normálních okolností spala tvrdě, dokud ji nevyburcoval budík, potom se ještě v polospánku pomalu dovlekla do koupelny. Ale toho rána byla vzhůru o hodinu dřív, než se obvykle budila, čilá, zvolna oddechovala, srdce jí v hrudi bilo o něco rychleji než jindy.

Její ložnice byla bílá jako ostatně všechny pokoje a dominovalo jí královské lůžko s bílou dřevěnou konstrukcí. Seděla a hlavu opírala o stěnu naproti oknu. Pokoj pro hosty sousedil s jejím pokojem, byl uspořádaný úplně stejně, symetricky, ale zrcadlově, protože směřoval opačným směrem. To znamenalo, že jeho hlava ležela asi osmnáct palců od její. Dělila je jen zeď.

Věděla, z čeho jsou zdi postaveny. Koupila si byt, ještě než byly dokončeny stavební práce. Po měsíce sem docházela a sledovala proměny, kterými její byt procházel. Zeď mezi oběma ložnicemi tvořila původní stěna, možná sto let stará. Na podlaze napříč místností ležela prkna a na nich se tyčily až ke stropu navršené cihly. Zedníci prostě zasadili cihlu tam, kde chyběla, a pak zeď nahodili způsobem, který si oblíbili Evropané - silnou vrstvou štukové malty. Architekt byl přesvědčený, že přesně takhle by to mělo vypadat. Celá stěna tak získala na pevnosti, přispělo to k protipožární ochraně a zvukotěsnosti. Ale také to stopu silnou slepeninou štukové malty, cihly a znovu malty zvětšovalo vzdálenost mezi ní a Reacherem.

Milovala ho. O tom nemohlo být pochybností. Byl to setrvalý stav, od okamžiku, kdy se s ním seznámila. Ale bylo to správné? Mohla ho milovat tak, jak cítila? Už dávno se touto otázkou sžírala. Už před lety kvůli tomu probděla spoustu bezesných nocí. Kvůli svým citům se mohla propadnout hanbou. Ten devítiletý věkový rozdíl působil obscénně. Styděla se. Byla si toho vědoma. Patnáctiletá dívka by neměla chovat takové city k důstojníkovi a příteli vlastního otce. Armádní protokol by takový vztah považoval prakticky za incestní. Jako kdyby se citově upínala ke strýci. Skoro jako kdyby stejně uvažovala o vlastním otci. Ale stejně ho milovala. O tom nebylo pochyb.

Mohla se s ním setkat, kdykoli se jí zachtělo. Popovídat si s ním, dotýkat se ho. Měla vlastní fotografii, pořízenou samospouští v Manile, kde ho rukou objímala okolo pasu. Patnáct let ji uchovávala založenou v knize. Nedokázala by spočítat, kolikrát si ji prohlížela. Spoustu let neměla možnost se ho dotknout, už to bylo dávno, kdy ho k sobě tiskla před fotoaparátem. Ale pořád si dokázala vybavit pocit, který v ní vzbuzoval, jeho mohutnou tělesnou konstrukci, jeho vůni.

Toho pocitu se vlastně nikdy nezbavila. Snažila se o to. Chtěla celou záležitost považovat jen za pubertální poblouznění. Ale nešlo to. Bylo to jasné, když ji tyto pocity neopouštěly. Ztratil se jí z dohledu, ona dospěla a přestěhovala se, ale její city zůstaly nezměněné. V nezmenšené síle, jen se občas přizpůsobily hlavnímu proudu jejího života. City všudypřítomné, reálné, silné, ale nemusely mít nutně nic společného s jejím každodenním životem. Bylo tomu podobně jako u lidí, s nimiž se setkávala, s právníky nebo bankéři, kteří chtěli ve skutečnosti být tanečníky nebo fotbalisty. Dávný sen, který nemá nic společného s realitou, ale charakterizuje osobnost zmíněného člověka. Právník, který chtěl být tanečníkem. Bankéř, který by se rád stal fotbalistou. Rozvedená třicetiletá žena, která po celý život toužila žít s Jackem Reacherem.

Včerejšek se mohl stát nejhorším dnem jejího života. Pohřbila otce, posledního příbuzného, kterého měla. Zaútočili na ni ozbrojení muži. Lidé, které znala, se obraceli na psychoterapeuta z mnohem malichernějších pohnutek. Zoufalství a šok ji mohly porazit. Ale nestalo se tak. Včerejšek pro ni představoval nejhezčí den v životě. Objevil se jako přízrak na schodech za garáží nad dvorkem. Polední slunce mu okolo hlavy vytvořilo svatozář. Srdce jí bilo na poplach a zasuté city si lehce vydobyly své staré místo, najednou byly mnohem divočejší a silnější než kdy předtím, působily jako droga rozlévající se žilami, jako úder hromu.

Ale byla to ztráta času. Věděla o tom. Musela se podívat pravdě do očí - zacházel s ní jako s neteří nebo s malou sestřičkou. Jako kdyby se mezi nimi pořád hrozivě tyčil věkový rozdíl devíti let. Ale všechno už bylo jinak. Kdyby vznikl vztah mezi čtyřiadvacetiletým mužem a patnáctiletou dívenkou, byl by to samozřejmě problém. Ale na spojení devětatřicetiletého s třicetiletou by nebylo nic divného. Existovaly tisíce párů s mnohem větším věkovým rozdílem. Miliony dvojic. Znala sedmdesátníky s dvacetiletými manželkami. Ale tohle se týkalo jeho. Možná si už zvykl spatřovat v ní Leonovo dítě. Neteř. Dceru velitele. Společenská pravidla nebo vojenský protokol mu znemožnily přemýšlet o ní jinak. Vždycky ji to rozčilovalo. Doteď. To, jak si ho Leon oblíbil, jak si ho přivlastňoval, ho od ní vzdalovalo. Její snahy byly od začátku odsouzeny k nezdaru.

Strávili spolu den jako bratr se sestrou, strýc s neteří. Pak to začal brát vážně, choval se jako bodyguard, jako by s ní spojoval svou profesionální odpovědnost. Pobavili se spolu, postaral se o její fyzickou bezpečnost, ale nic víc. Nikdy mezi nimi k ničemu nedojde. K ničemu. Dokázala pozvat muže na schůzku. Všechny ženy v jejím věku to dělaly. Bylo to přípustné. Přijatelné, dokonce normální. Ale co by měla říct jemu? Co? Co by mohla sestra říct bratrovi nebo neteř strýčkovi, aniž by se ho dotkla, vyděsila ho nebo ho znechutila? Takže všechno zůstane při starém a neexistuje absolutně nic, co by proti tomu mohla podniknout.

Protáhla se a dala ruce za hlavu. Pak je položila opatrně na stěnu, která je dělila, a držela je tam. Konečně spal v jejím bytě a na snění měla nárok.

* * *

Muži trvalo necelé tři hodiny, než svého kolegu zabil, nacpal ho do pytle a shodil do vody. Pak se sám přeplavil člunem na stanoviště, ukotvil ho a vydal se přes město domů do postele. V šest hodin ráno už byl vzhůru, dal si jen krátkou sprchu, nesnídal a v půl sedmé si vykračoval po ulici. Ruka odpočívala v plastikovém sáčku, zabalená ve včerejším Postu, nesl ji v tašce od Zabara, v té, co si nedávno odnášel přísady na večeři, kterou si hodlal doma sám pro sebe připravit. Nasedl do tahoe a projel rychle mezi všemi těmi lidmi, kteří se brzy ráno toužili dostat do práce. Zaparkoval v podzemní garáži a vyjel do osmdesátého osmého patra. Recepční Tony seděl za pultem z dubového dřeva a mosazi. Ale podle toho, jaké tu panovalo ticho, usoudil, že tu nikdo jiný není. Zvedl tašku od Zabara jako trofej.

„Nesu tohle pro Hooka,“ hlásil.

„Hook tu dneska není,“ odsekl Tony.

„To snad ne,“ zabručel mrzutě.

„Strč to do lednice,“ poradil mu Tony.

Za recepcí byla malá kuchyňka. Těsná a neuklízená, jak už to u úředních kuchyní bývá. Na lince kolečka od šálků s kávou, hrníčky se zaschlou kávovou sedlinou. Miniaturní lednička se tísnila pod pultem. Muž posunul mléko a karton se šesti lahvemi a na místo, které se vlevo uvolnilo, zastrčil tašku.

„Dnešní úkol zní: paní Jacobová,“ prohlásil Tony. Stál teď ve dveřích do kuchyňky. „Víme, kde bydlí. Dolní Broadway, na sever od City Hall. Osm bloků odtud. Sousedi říkají, že odchází pokaždé v půl osmé a do práce chodí pěšky.“

„A kde přesně pracuje?“ vyptával se muž.

„Na rohu Wall Street a Broadway,“ vysvětloval Tony. „Já budu řídit, ty po ní skočíš.“

* * *

Chester Stone přijel domů jako jindy, Marylin neřekl nic. Neměl jí co říct. Rychlost, s jakou došlo ke krachu, ho ohromila. Celý jeho svět se obrátil naruby. Dokázal se upnout jen na omezené období čtyřiadvaceti hodin. Nemohl se s tím vyrovnat. Rozhodl se, že na to do rána nebude myslet, pak se vypraví za Hobiem a pokusí se ho přivést k rozumu. V hloubi duše nevěřil, že by se nedokázal zachránit. Korporace fungovala devadesát let, proboha. Tři generace Chesteru Stoneů. Tady jde o všechno, to přece nejde zlikvidovat přes noc. Takže se o ničem nezmínil a strávil celý večer jako ve snách.

Marylin Stoneová Chesterovi také nic neřekla. Ještě nenastal čas, aby se dozvěděl, že se do toho vložila. K tomu, aby si pohovořili, musely nastat příznivé podmínky. Nechtěla se ho dotknout. Věnovala se svým povinnostem jako každý jiný večer a pak se pokoušela usnout, zatímco on vedle ní bděl a zíral do stropu.

Když Jodie položila dlaně na stěnu mezi ložnicemi, byl Reacher ve sprše. Při sprchování volil tři odlišné procedury, každé ráno si vybral jednu z nich. První sestávala z jednoduchého sprchování, nic víc, to mu zabralo jedenáct minut. Druhá zahrnovala holení a sprchu, dvaadvacet minut. Třetí procedura byla speciální, k té se uchyloval zřídka. Při té se musel nejdřív osprchovat, pak vylézt a oholit se a nakonec si dát ještě jednou sprchu. To všechno trvalo déle než půl hodiny, ale mělo to své výhody. Jedna dívka mu kdysi vysvětlila, že není nad to, když se pleť důkladně provlhčí. A řekla mu, že nikomu neublíží, když se dvakrát namydlí.

Zvolil speciální proceduru. Sprcha, holení, sprcha. Cítil se dobře. Jodiina koupelna pro hosty byla velká, s vysokým stropem, sprcha byla umístěna dostatečně vysoko i pro něj, mohl pod ní stát vzpřímeně, to už dlouho nezažil. Prohlížel si vyrovnané lahve se šampony. Usoudil, že to asi byly značky, které jí nevyhovovaly, tak je přesunula do pokoje pro hosty. Ale to mu nevadilo. Vybral si jeden, který byl určený pro suché, sluncem poškozené vlasy. Řekl si, že přesně něco takového potřebuje. Nabral si ho do dlaně a na hlavě napěnil. Celé tělo si vydrhl žlutým mýdlem a pak všechno spláchl. Když se v předklonu holil, pocákal celou podlahu. Dělal to pečlivě, nahoru od klíční kostí, okolo špičky nosu, do stran, zpátky a dopředu. A nakonec se zase celý osprchoval.

Pět minut si čistil zuby novým kartáčkem. Měl tvrdé štětiny, cítil, že to jeho zubům dělá dobře. Pak si osušil obličej a uhladil si záhyby na novém oblečení. Oblékl si jen kalhoty a vydal se do kuchyně, aby si udělal něco k jídlu.

Jodie už tam byla. Taky právě vylezla ze sprchy. Mokré vlasy jí ztmavly a rovně spadaly k ramenům. Měla na sobě velké tenké tričko, které jí končilo tak palec nad koleny. Měla dlouhé a hladké nohy. Byla bosa. A velmi štíhlá, až na partie, kde by to bylo nepatřičné. Sotva popadal dech.

„Dobré ráno, Reachere,“ pozdravila ho.

„Dobré ráno, Jodie,“ opětoval pozdrav.

Prohlížela si ho. Měla ho plné oči. Ten výraz…

„Co puchýř?“ vypravila ze sebe. „Vypadá hůř.“

Zašilhal dolů. Byl pořád červený a podebral se. Trochu se zvětšil a nafoukl.

„Namazal sis to?“ vyptávala se.

Zakroutil hlavou.

„Zapomněl jsem,“ přiznal se.

„Přines tu mast sem,“ řekla mu.

Vrátil se do koupelny, vytáhl tubu z hnědého pytlíku a odnesl ji do kuchyně. Vzala ji od něj a odšroubovala uzávěr. Propíchla kovovou ochranu hrotem z umělé hmoty a vymáčkla si trochu masti na špičku ukazováčku. Soustředila se, jazyk trochu vysunutý mezi zuby. Stoupla si před něj a zvedla ruku. Jemně se dotkla puchýře a špičkou prstu ho třela. Zíral jí nepohnutě přes hlavu. Stála těsně u něj. Pod tričkem byla nahá. Třela mu nahý hrudník špičkou prstu. Toužil po tom, aby ji mohl sevřít v náručí. Rád by ji zvedl a pevně k sobě přitiskl. Jemně by ji líbal, začal by na krku. Představoval si, jak jí obrací obličej vzhůru ke svému a líbá ji na ústa. Opatrně mu přejížděla po hrudi krouživými pohyby. Vdechoval vůni jejích vlasů, vlhkých a lesklých. Přivoněl si i k pleti. Prstem mu přejížděla po spálenině. Jen pár centimetrů od něj, pod tím tričkem neměla vůbec nic. Prudce oddechoval, zaťal pěsti. Odstoupila od něj.

„Bolí?“ vyptávala se.

„Co?“

„Bolelo tě to?“

Pohlédl na špičku jejího ukazováčku, celou mastnou.

„Trochu,“ připustil.

Kývla.

„To je mi líto,“ řekla. „Ale bylo to nutné.“

Souhlasně přitakal.

„Já vím,“ ujišťoval ji.

A pak se všechno zase dostalo do normálních kolejí. Zašroubovala tubu a on ustoupil stranou jen proto, aby vyvinul nějaký pohyb. Otevřel lednici a vytáhl láhev vody. V míse na lince si našel banán. Položila tubu s mastí na stůl.

„Jdu se obléknout,“ řekla. „Musíme jít.“

„No jo,“ souhlasil. „Už jsem skoro hotový.“

Zmizela do své ložnice a on vypil vodu a zajedl ji ovocem. Přešel zpět do ložnice, natáhl se pro košili a oblékl si ji. Následovaly ponožky, boty a sako. Přecházel po obýváku a čekal. Po cestě vytáhl roletu, odjistil okno a vytáhl ho nahoru. Vyklonil se a vrhl pohled na ulici o čtyři patra pod sebou.

Vypadala v časném ranním slunci úplně jinak. Oslňující neon byl tentam, přes protější budovu se prodíraly paprsky slunce a zalévaly ulici. Po lenivých hloučcích nočních pobudů se také slehla zem, místo nich si ulicí cílevědomě vykračovali pracující, mířili na sever i na jih, nesli si papírové kelímky s kávou a vdolečky v ubrousku. V dopravní zácpě se proplétaly taxíky, vytrubovaly u semaforů, dokud nenaskočila zelená. Zvedl se mírný větřík, který s sebou přinášel vůni řeky.

Budova stála na západní straně dolní Broadwaye. Ulice byla jednosměrná, auta pod oknem ujížděla zleva doprava směrem na jih. Kdyby šla Jodie jako normálně pěšky do práce, zabočila by doprava a vykročila stejným směrem jako ujíždějící auta. Mohla by přejít na chodník na pravé straně, aby si užila sluníčka. O šest nebo sedm bloků níž by na křižovatce přešla přes Broadway. Posledních pár bloků by urazila po chodníku na levé straně, pak by zabočila doleva, na východ a dolů po Wall Street, to už by byla skoro v práci.

Tak kde by po ní skočili? Musel uvažovat jako nepřítel. Jako ti dva muži. Věcně, bez skrupulí, upřednostňovat přímý kontakt, být poslušný a nebezpečný, ale ve skutečnosti nepřekročit hranici amatérského nadšení. Bylo mu jasné, co by mohli podniknout. S čtyřdveřovým vozidlem by čekali v postranní uličce, asi o několik bloků dál na jih, parkovali by v pravém pruhu, předek vozu namířený na východ, připraveni okamžitě vyrazit a zabočit vpravo na Broadway. Vyčkávali by spolu v tichosti na předních sedadlech. Rozhlíželi by se přes čelní sklo zleva doprava a hlídali by křižovatku před sebou. Čekali by, že ji uvidí, jak přebíhá ve spěchu křižovatku nebo se zastavuje a čeká na zelenou. Pomalu by se rozjeli. Museli by se držet za ní. Nebo na stejné úrovni. Pak ji předjet. Muž ze sedadla spolujezdce by vyskočil, popadl ji, otevřel by zadní dveře, strčil ji dovnitř a sám by se nacpal za ní. Jeden vybroušený brutální pohyb. Primitivní taktika, ale nijak obtížná. A už vůbec ne složitá. Víceméně zaručovala úspěch, záleželo na cíli a nakolik si byl objekt vědom nebezpečí. Reacher něco podobného dělal mnohokrát, musel se potýkat s většími, silnějšími a mnohem ostražitějšími protivníky, než byla Jodie. Jednou se s ním takové akce zúčastnil za volantem i samotný Leon.

Naklonil se a protáhl celou horní polovinu těla oknem. Otočil hlavu doprava a zkoumal ulici. Nevynechal ani rohy, dva, tři, čtyři bloky směrem na jih. Právě někde tady by mohli stát.

„Už jsem hotová,“ zavolala na něj Jodie.

* * *

Sjeli spolu devadesát pater do podzemní garáže. Prošli do pravého pásma a přes parkovací místa vedle stání vyhrazeného Hobieho kanceláři.

„Měli bychom vzít suburban,“ navrhl vymahač. Je větší.“

„Dobře,“ souhlasil Tony. Odemkl ho a vklouzl za volant. Vymahač vylezl na sedadlo spolujezdce. Ohlédl se do prázdného nákladního prostoru. Tony nastartoval a rozjel se k rampě vedoucí na ulici.

„Tak jak to provedeme?“ zeptal se Tony.

Muž se sebejistě usmál. „Docela jednoduše. Půjde pěšky po Broadwayi na jih. Počkáme na rohu, dokud ji neuvidíme. Pár bloků jižním směrem od jejího domu. Až dojde na přechod, objedeme roh, dostaneme se vedle ní, a to je všechno, ne?“

„Špatně,“ zabručel Tony. „Uděláme to jinak.“

Muž na něj překvapeně pohlédl. „Proč?“

Tony vyjel hlučně s velkým vozem po rampě ven do slunečního jasu.

„Protože ti to moc nemyslí,“ odsekl. „Takhle by to podle tebe bylo lepší? Zvorals to u těch vojáků. Zvoral bys to i tady. Má u sebe s největší pravděpodobností toho Reachera. Už tam jsi od něj dostal po čumáku, tady by to dopadlo stejně. Takže když ty řekneš, že takhle by to bylo nejlepší, je to ta poslední věc, kterou bychom měli udělat.“

„Tak co podnikneme?“

„Vysvětlím ti to opravdu pečlivě,“ ujistil ho Tony. „Budu se snažit, aby to na tebe nebylo moc složité.“

* * *

Reacher stáhl okno. Zaklapl zámek a zarachotil roletou. Stála ve dveřích, vlasy měla ještě pořád vlhké, oblékla si jednoduché plátěné šaty bez rukávů, holé nohy, otevřené boty. Šaty měly stejnou barvu jako její mokré vlasy, ale za chvíli, až jí vlasy uschnou, budou tmavší. Nesla kabelku a velkou koženou aktovku, takové vídával u úspěšných byznysmenů. Musela být těžká. Položila ji na zem a sklonila se k vaku na šaty, který ležel na zemi u zdi, kam ho v noci odhodil. Z kapsy vytáhla obálku s Leonovou poslední vůlí, otevřela uzávěr aktovky a vložila ji dovnitř.

„Chceš, abych ti to vzal?“ zeptal se.

Zasmála se a zakroutila hlavou.

„To by bylo proti zákoníku práce,“ řekla. „Do pracovní náplně bodyguarda nespadá funkce nosiče.“

„Musíš to mít pěkně těžké,“ namítl.

„Já už jsem velká holka,“ odvětila a podívala se mu do očí.

Kývl. Uvolnil starou železnou mříž a vytáhl ji nahoru. Vyšla za ním a zamkla oba zámky. Stejný parfém, jemný a ženský. Její ramena v šatech působila křehce, téměř hubeně. Na levé paži jí vyběhl sotva patrný sval, když se snažila vyrovnat tíhu aktovky.

„Jaký druh práva se v ní skrývá?“ zeptal se.

„Finanční,“ odvětila.

Otevřel dveře. Vyhlédl ven. Chodba byla prázdná. Ukazatel na výtahu signalizoval, že kdosi ze třetího patra sjíždí na ulici.

„A co přesně z finančního práva?“

Přešli chodbu a přivolali si výtah.

„Většinou vyrovnání dluhů,“ odpověděla. Jsem vlastně spíš zprostředkovatel než právník, vážně. Něco jako poradce nebo prostředník, rozumíš?“

Nerozuměl. Nikdy neměl dluhy. Ne snad že by ho před nimi chránila nějaká vrozená ctnost, ale protože se mu nikdy nenaskytla příležitost, aby do nich zabředl. Všechny základní životní potřeby mu poskytovala armáda. Střechu nad hlavou i jídlo na talíři. Nikdy nezatoužil po něčem navíc. Ale znal kamarády, kteří se tak dostali do nesnází. Nakoupili domy na hypotéku a auta na splátky. Někteří se do toho pěkně namočili. Právník měl pak plné ruce práce. Musel vyjednávat s bankou a potom si srazit nezbytnou provizi přímo z dlužníkova splatného šeku. Ale usoudil, že tohle zrovna není kategorie, kterou se zabývala ona.

„Miliony dolarů?“ zeptal se.

Přijel výtah. Dveře se otevřely.

„Přinejmenším,“ řekla. „Většinou desítky milionů, občas i stovky.“

Výtah byl prázdný, nastoupili.

„Baví tě to?“ vyptával se.

Výtah se svištěním sjížděl dolů.

„Jistě,“ odvětila. „Člověk potřebuje práci a nakonec dostane takovou, jakou si zaslouží.“

Výtah s žuchnutím dosedl.

„A ty jsi dobrá?“

Kývla.

„Ano,“ odpověděla prostě. „Nejlepší z Wall Street, o tom nemůže být pochyby.“

Rozesmál se. Ne nadarmo byla Leonovou dcerou.

Dveře výtahu se otevřely. Prázdná hala, dveře na ulici se zaklaply, po schodech na chodník pomalu scházela korpulentní žena.

„A klíčky od auta?“ zeptal se.

Držela je v ruce. Mohutný svazek klíčů na mosazném kroužku.

„Počkej tady,“ instruoval ji. „Nacouvám ke schodům. Minutku.“

Dveře z haly do garáže se otevíraly zevnitř zmáčknutím tlačítka. Sešel dolů po kovových schodech, po cestě neustále bloudil zrakem v temnotě před sebou. Nikdo tam nebyl. Alespoň nikdo, koho by bylo vidět. Kráčel sebejistě k jednomu autu, velkému tmavému chrysleru, asi o dvě parkovací místa dál od Jodiina vozu. Padl na podlahu a nahlédl pod vozidla okolo sebe. Nic. Nikdo se tam neschovával. Zvedl se a proklouzl okolo kapoty chrysleru. Přešel k dalšímu autu, znovu klesl na podlahu, namáčkl se do prostoru mezi zadní dveře oldsmobilu a zeď. Sklonil hlavu a pátral, jestli nenajde dráty, které by tam neměly být. Všechno čisté. Žádná pitomá past.

Otevřel dveře a vklouzl dovnitř. Vyjel nahoru a přejel na boční cestu. Nacouval na úroveň schodů. Natáhl se, a když vyšla z haly za ním, otevřel dveře. Seběhla ze schodů a nastoupila rovnou do auta, stačil jediný plynulý pohyb. Zabouchla dveře a on se rozjel dopředu, vyjel doprava po rampě a zabočil vpravo na ulici.

Ranní slunce ho na chvíli oslepilo, ale zvládl to, mířil na jih. První roh byl vzdálený třicet yardů. Kolona aut se sunula pomalu. Nestála, jen pomalu projížděla. Semafor ho zastavil, když ho od zatáčky dělila tři auta. Jel v pravém pruhu, neviděl do ústí kolmé ulice. Doprava se stáčela vlevo od ní, o tři auta před ním. Viděl, že se proud v dálce zpomalil, musel objíždět nějakou překážku. Třeba zaparkované auto. Možná čtyřdveřové, které tu z nějakých příčin čekalo. Pak se příval aut z postranní ulice zastavil a na Broadwayi naskočila zelená.

Projížděl křižovatkou a ostražitě se rozhlížel, pořád sledoval cestu před sebou, ale musel věnovat pozornost i provozu po stranách. Pořád nic. Žádný zaparkovaný čtyřdvéřák. Překážkou byla pruhovaná koza na řezání dříví, umístěná u otevřeného výkopu. O deset yardů dál stál náklaďák elektrické společnosti. Na chodníku houf dělníků, popíjejících sodu z plechovek.

Provoz uvízl. Musel znovu zastavit a čekat na další zelenou. Od křižovatky ho dělila čtyři auta.

Nebylo to povrchem vozovky. Celá organizace provozu nestála za nic. Silnice se stáčela na západ, auta před ním přejížděla zleva doprava. Odkryl se mu dobrý výhled na levou stranu. Viděl na padesát yardů ulice před sebou. Nic. Ne to, co čekal. Asi až u další křižovatky.

Za ideálních podmínek by radši podnikl něco jiného, než že by jel těm dvěma mužům přímo v ústrety. Lepší by bylo objet blok v jejich stopách a objevit se za nimi. Schovat džíp o sto yardů dál a dojít k nim zezadu. Oni by se soustředili na to, co se děje před nimi, a pozorovali by přes přední sklo přechod pro chodce. Mohl by si je dobře prohlédnout a tak dlouho, jak by potřeboval. Mohl by jim klidně vlézt do auta. Zadní dveře nebudou mít určitě zamčené. Ti dva chlapi budou určitě zírat dopředu. Mohl by proklouznout za ně, položit jim ze strany ruku na hlavu a pěkně jim je srazit, jako kdyby hrál na činely. A nepřestal by, dokud by mu neodpověděli alespoň na ty nejzákladnější otázky.

Ale neudělal to. Soustředit se na úkol, to byla jeho zásada. Jeho úkolem bylo bez problémů a bezpečně dopravit Jodie do práce. Práce bodyguarda je defenzivní. Kdyby do toho začal míchat ofenzívu, nikam by se nedostal. Jako kdyby jí vyprávěl, že se tímhle živil. Byl v tomhle směru vyškolený. Velmi důkladně vyškolený a měl bohaté zkušenosti. Takže se rozhodl setrvat v obraně a bude pokládat za největší vítězství, když ji uvidí vcházet do dveří jejího úřadu bez újmy a v bezpečí. A nebude jí vyprávět, jak velké nebezpečí jí hrozí. Nechtěl ji vystrašit. Ať už Leon podnikal cokoli, nebyl tu důvod, aby ji s tím zatěžoval. Leon by to nechtěl. Leon by si přál, aby to všechno vyřešil on sám. Proto postupoval právě takhle. Dopraví ji do práce, žádné dlouhé vysvětlování nebo deprimující varování.

Naskočila zelená. První auto se rozjelo, druhé. Pak třetí. Pohnul se dopředu. Zkontroloval mezeru před sebou a pak otočil hlavu doprava. Tak kde jsou? Silnice, která přetínala jeho směr, byla úzká. Dva pruhy stojících vozidel, čekajících na zelenou. Nikdo neparkoval v pravém pruhu. Nikdo tam nečekal. Nebyli tam. Pomalu projížděl přes celou šířku křižovatky, ohlížel se doprava. Pořád nikdo. Oddechl si, uvolnil se a sledoval cestu před sebou. Ozval se hlasitý úder plechu o plech. Strašná, hlasitá rána zezadu, řinčení trhaného plechu a neustávající neurvalé zvyšování rychlosti. Džíp to vymrštilo dopředu, hodilo ho to na auto, které jelo před ním, tam se zastavil. Airbagy vyletěly. Viděl, jak se Jodie odrazila od sedadla a zastavil ji až bezpečnostní pás, tělo se prudce zastavilo, hlava pořád mířila dopředu. Pak přišel protináraz airbagu, ten jí mrštil hlavou na opěrku. Viděl její obličej vedle svého, celý vnitřek vozu vnímal jako rozmazanou šmouhu, protože jeho hlava absolvovala přesně totéž jako její.

Pak mu dvojice nárazů odtrhla ruce od volantu. Airbag před ním se složil. Podíval se do zrcátka a spatřil obrovskou černou kapotu, vklíněnou do zadní části džípu. Vepředu nablýskaná chromovaná zdeformovaná mřížka chladiče. Nějaká veliká dodávka s náhonem na čtyři kola. Za tónovaným sklem rozeznal jednoho muže. Toho neznal. Auta za ním troubila a provoz se stáhl doleva a objížděl překážku. Obracely se k němu udivené obličeje. Odkudsi se ozývalo hlasité syčení. Asi unikající pára z chladiče, nebo mu možná z tolika hlasitých zvuků zvonilo v uších. Muž za ním vystoupil z auta. Omluvně zvedl ruce, v obličeji se mu zračilo znepokojení a úlek. Protáhl se okolo dvířek, propletl se pomalu projíždějící kolonou aut, popošel k Reacherovu oknu, po cestě si prohlédl změť pomačkaného plechu. Ze sedanu před ním vystoupila žena, tvářila se nevěřícně, ale zároveň i pěkně vztekle. Okolo nich se sunula auta. Vzduch se tetelil nad přehřátými motory, klaksony ječely. Jodie seděla vzpřímeně na svém sedadle a prsty si ohmatávala zátylek.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

Na chvíli se zamyslela a pak přikývla.

„Jo,“ vydechla. „A ty?“

„Dobrý,“ zasupěl.

Prstem nevěřícně šťouchla do splasklého airbagu.

„Tak tyhle věci opravdu fungují, věřil bys tomu?“

„To jsem viděl poprvé,“ řekl.

„Já taky.“

Pak se ozvalo klepání na okénko řidiče. Stál tam muž z auta za nimi a tvářil se netrpělivě. Reacher na něj pohlédl. Muž na něj gestikuloval, aby otevřel, rychle, jako kdyby se něčeho obával.

„Doprdele,“ zařval Reacher.

Šlápl na plyn. Džíp vyrazil dopředu, narazil na nabouraný sedan, stočil se doleva, ozvalo se praskání trhaného plechu.

„Co to, sakra, děláš?“ naříkala Jodie.

Muž držel ruku na klice u dveří, druhou ruku měl v kapse.

„K zemi,“ zařval Reacher.

Zařadil zpátečku, popojel dozadu a narazil do dodávky za sebou. Náraz ho vymrštil dopředu. Stočil volant a kodrcavě se rozjel doleva. Narazil do sedanu, další řinčení skla. Provoz za nimi se stáčel a pomalu začínal proudit okolo nich. Pohlédl doprava, jeden z mužů, ten, jehož už viděl v Key Westu a v Garrisonu, stál u okénka a ruku držel na klice Jodiiných dveří. Dupl na plyn a poskočil s džípem dozadu, točil volantem. Muž se pevně držel kliky, trhl rukou nazpět, při prudkém pohybu ztratil rovnováhu. Reacher narazil znovu do černé dodávky a odrazil se dopředu, motor burácel, svíral pevně volant. Muž už byl zase na nohou, pořád se pevně držel kliky dveří, trhal s nimi a snažil se je otevřít, zatímco druhou rukou a nohama mlátil do dveří, jako kdyby byl kovboj a džíp mladý divoký býček, kterého musí zkrotit. Reacher sešlápl pedál, projel těsně okolo nabouraného sedanu a narazil muže na kufr auta. Ten vrazil koleny na blatník, udělal přemet a hlavou dopadl na zadní sklo. Reacher v zrcátku spatřil jen rozmazaný propletenec rukou a nohou, jak muž po nárazu letěl přes střechu. A pak už ujížděl, mířil zpátky k chodníku.

„Pozor!“ křičela Jodie.

Muž z dodávky se pořád držel u jeho okna. Reacher se zařadil do proudu aut, ale ten se sunul pomalu, takže muži stačilo jen rychle běžet vedle auta. Snažil se něco vytáhnout z kapsy. Reacher prudce uhnul doleva a ujížděl vedle dodávkového vozu ve vedlejším pruhu. Muž pořád běžel, odrážel se, držel se kliky, vytahoval cosi z kapsy. Reacher se namáčkl ještě víc doleva a narazil ho tvrdě na boční stranu dodávky. Zaslechl tupou ránu, jak mužova hlava narazila na plech, a ujížděl dál. Dodávka byla nucena zastavit, Reacher se přesunul doleva a dostal se před ni. Po Broadwayi projížděla nepřetržitá kolona aut. Před ním se leskla směsice nejrůznějších barev karoserií, ve slunečním svitu probleskovaly střechy sedanů, uhýbaly doprava, doleva, prorážely si cestu dopředu, výfuky zamořovaly ovzduší, klaksony troubily. Přejel znovu doleva, zatočil a přejel přes přechod naproti semaforu, dav strkajících se lidí mu uskakoval z cesty. Džíp se otřásal, poskakoval a tvrdě si razil cestu doprava. Ukazatel teploty už byl mimo stupnici. Otvory v pomačkané kapotě se valila pára. Splasklý airbag visel Reacherovi po kolena. Trhl sebou dopředu a zabočil opět doleva, vrazil do průchodu plného odpadků z restaurace. Krabice, prázdné plechovky od kuchyňského oleje, dřevěné laťkové bedýnky přetékající zkaženou zeleninou. Předkem vozu se zabořil do hromady kartonů. Ty spadly na nabouranou kapotu a odrazily se od předního skla. Vypnul motor a vytáhl klíčky.

Najel tak blízko ke stěně, že se Jodiina dvířka nedala otevřít. Popadl její aktovku a kabelku a vyhodil je svými dveřmi ven. Protlačil se za nimi a obrátil se, aby jí pomohl. Přelézala přes sedadla za ním. Šaty se jí vyhrnuly. Vzal ji okolo pasu a ona mu zabořila hlavu do ramene, protáhl ji mezerou mezi dveřmi. Držela se ho pevně, nohy mu ovinula kolem pasu. Rozběhl se a kousek ji nesl. Nevážila skoro nic. Pak ji postavil na nohy a vrátil se pro její zavazadla. Stáhla si šaty přes boky. Zhluboka oddechovala. Vlhké vlasy jí přepadly do obličeje.

„Jak jsi to poznal?“ vydechla. „Že to nebyla nehoda?“

Podal jí kabelku a sám vzal těžkou aktovku. Vedl ji za ruku zpět z průchodu na ulici, funěl, hladina adrenalinu v krvi ještě neklesla.

„Povídej, ale nezastavuj se,“ řekl jí.

Zahnuli doleva a zamířili na východ k Lafayette. Ranní slunce jim svítilo do očí, vánek od řeky ochlazoval tváře. Z Broadwaye burácel dopravní ruch. Prošli společně padesát yardů, zhluboka oddechovali, uklidňovali se.

„Jak jsi to poznal?“

„Asi podle statistického předpokladu. Jaká byla šance, že budeme mít dopravní nehodu právě to ráno, co jsme čekali, že na nás budou čekat ti dva chlapi? Milion ku jedné, přinejlepším.“

Kývla. Obličejem jí přelétl náznak úsměvu. Šla se zdviženou hlavou, vzpřímeně, rychle nabývala ztracené rovnováhy. Ani stopa po šoku. Ne nadarmo byla Leonovou dcerou.

„Byls ohromný,“ chválila ho. „Zareagovals rychle.“

Při chůzi zakroutil hlavou.

„Ne, pěkně jsem to zvoral,“ bránil se. „Úplně pitomě. Dělal jsem jednu chybu za druhou. Ale oni se vyměnili. Byl tam nějaký nový chlap. To by mě nikdy nenapadlo. Představoval jsem si, co bych od takových dvou ňoumů mohl čekat, nevěřil bych tomu, že by mohli někoho doopravdy ohrozit. A ten chlap, ať už to byl kdokoli, byl pěkně ostrý. Měl dobrý plán, a málem mu vyšel. Vůbec jsem si jich nevšiml. A když už nás měli, ztrácel jsem čas debilním plácáním, jak ty blbé airbagy fungují.“

„Nic si z toho nedělej,“ utěšovala ho.

„Připadám si děsně. Leon měl jednoduché pravidlo: postupovat správně. Díky bohu, že tam nebyl a neviděl, jak jsem tomu dal na prdel. Musel by se za mě stydět.“

Viděl, jak se zakabonila. Uvědomil si, co právě řekl.

„Odpusť. Nedokážu si zvyknout na to, že je mrtvý.“

Přešli na Lafayette. Jodie byla ve střehu, vyhlížela taxík.

„Ale je to tak,“ řekla najednou. „Asi se s tím budeme muset smířit.“

Kývl. „Škoda tvého auta. Měl jsem si jich včas všimnout.“

Pokrčila rameny. „Mám ho jen pronajatý. Řeknu jim, aby mi poslali jiný, ale musí být stejný. Teď už vím, že musí obstát při srážce, viď? Třeba červený.“

„Mohla bys nahlásit, že ti ho ukradli,“ navrhl. „Zavolej policajtům a řekni, že když jsi ráno přišla do garáže, tak tam nebyl.“

„To by byl podvod,“ bránila se.

„Ne, bylo by to naopak prozíravé. Nezapomeň, nemůžu si dovolit, aby mě vyslýchali policajti. Dokonce s sebou nemám ani řidičák.“

Zamyslela se. Pak se rozesmála. Jako malá sestřička, když odpouští velkému bratrovi nějakou svéhlavost, pomyslel si.

„Tak dobře,“ řekla. „Zavolám tam z práce.“

„Z práce? Tam přece nemůžeš jít.“

„Proč ne?“ vyhrkla překvapeně.

Mávl neurčitě zpět směrem k Broadwayi. „Po tom, k čemu tam došlo? Chci tě mít na očích, Jodie.“

„Musím jít do práce, Reachere,“ naléhala. „Buď rozumný. V kanceláři mi nebude hrozit nebezpečí kvůli tomu, co se stalo. Je to naprosto oddělené pracoviště, chápeš? Moje kancelář je stejně bezpečná, jako byla dřív. Byls rád, že jsem tam šla, tak co se změnilo?“

Pohlédl na ni. Chtělo se mu říct: všechno se změnilo. Protože ať už si Leon začal s tím párem starých lidí z kardiologické kliniky cokoli, teď se do toho vložili napůl kompetentní profesionálové. Napůl kompetentní profesionálové, které dnes ráno dělilo půl vteřiny od vítězství. Rád by řekl: miluju tě, jsi v nebezpečí a nechá, abys odešla kamkoli, kde tě nebudu mít na očích. Ale nic z toho nemohl vyslovit nahlas. Protože sám sobě přísahal, že ji do toho nebude zatahovat. Do ničeho, do lásky ani do nebezpečí. Takže jen bezmocně pokrčil rameny.

„Mohla bys jít se mnou,“ navrhoval.

„Proč? Abych ti pomohla?“

Kývl. „Ano, mohla bys mi pomoct s těmi starými lidmi. Líp by se jim mluvilo s tebou, protože jsi Leonova dcera.“

„Chceš, abych s tebou šla, protože jsem Leonova dcera?“

Znovu přikývl. Zpozorovala taxík a zamávala na něj.

„Hloupá záminka, Reachere,“ řekla.

* * *

Dohadoval se s ní, ale nikam se nedostal. Byla rozhodnutá a nehodlala na tom nic měnit. Jediné, co mohl udělat, aby vyřešil bezprostřední problém, bylo pronajmout si auto na její zlatou kartu a řidičák. Taxíkem odjeli do Midtownu a vyhledali firmu Hertz. Čekal čtvrt hodiny na slunci, pak se objevila za rohem ve zbrusu novém taurusu a naložila ho. Řídila celou cestu po Broadwayi směrem do centra. Projeli okolo jejího domu i místa, kde je dostihli, o tři bloky dál na jih. Havarované vozy už tu nebyly. Po straně vozovky se blýskaly skleněné střepy a na asfaltovém povrchu byly znatelné olejové skvrny, ale nic víc. Ujížděla na jih a zaparkovala u hydrantu naproti vchodu do své firmy. Nechala běžet motor a sedadlo bylo po celou cestu sklopené, aby ho mohla v kterémkoli okamžiku pustit na místo řidiče.

„Tak fajn,“ řekla. „Budeš tu na mě čekat asi tak v sedm?“

„Tak pozdě?“

„Začínám pozdě,“ upozornila ho. „Takže musím taky později skončit.“

„Neopouštěj budovu, rozumíš?“

Vystoupil na chodník a sledoval ji, dokud nezašla dovnitř. Před budovou se rozkládala široká vydlážděná plocha. Přeběhla přes ni, holé nohy se jí vlnily pod sukní. Otočila se, usmála se na něj a zamávala. Bokem se protlačila otočnými dveřmi, táhla těžkou aktovku. Byla to vysoká budova, asi tak šedesát pater. Spousta kanceláří pronajatá spoustě těch nejrůznějších firem, možná stovce. Ale zdálo se, že tady by mohla být opravdu v bezpečí. Zahlédl široký recepční pult, stál hned za otočnými dveřmi. Za ním seděla řádka členů ochranky, za zády stěnu z tvrzeného skla ode zdi ke zdi, od podlahy ke stropu. V ní byly jediné dveře, kterými bylo možné projít, a ty se ovládaly bzučákem, umístěným pod pultem. Za prosklenou stěnou byly výtahy. Nebylo možné se k nim dostat, aniž by příchozího neprověřila ochranka. Sám pro sebe přikývl. To by mělo stačit. Snad. Všechno záleží na horlivosti vrátných. Viděl, jak s jedním z nich rozmlouvá, hlavu nakloněnou, světlé vlasy jí přepadly do obličeje. Potom přešla ke dveřím ve skleněné stěně, vyčkávala, pak se do nich opřela. Prošla k výtahům. Zmáčkla knoflík. Dveře se otevřely. Zacouvala do nich, aktovku přes práh přenesla oběma rukama. Dveře se za ní zavřely.

Minutku čekal na vydlážděném prostranství. Pak je rychle přeběhl a ramenem strčil do otočných dveří. Prošel okolo přepážky, jako kdyby tudy chodil každý den. Zaměřil se na nejstaršího člena ochranky. Ti nejstarší většinou bývají nejlajdáčtější. Mladší v sobě pořád živí naději na postup.

„Jedu nahoru ke Spencerovi Gutmanovi,“ vyštěkl a podíval se na hodinky.

„Jméno?“ zeptal se starý zřízenec.

„Lincoln,“ odvětil Reacher.

Ten muž byl mrzutý a unavený, ale udělal přesně to, co měl. Vytáhl zpod desky nějaký papír a začal ho studovat.

„Máte domluvenou schůzku?“

„Právě mi volali,“ ujišťoval ho Reacher. „Podle mě to asi dost spěchá.“

„Lincoln jako to auto?“

„Jako prezident,“ doplnil Reacher.

Starý muž kývl a projížděl silným prstem po dlouhém seznamu jmen.

„Vy na seznamu nejste,“ řekl. „Nemůžu vás pustit dovnitř, když vás nemám na seznamu.“

„Pracuji pro Costella,“ naléhal Reacher. „Nahoře mě potřebují, právě teď.“

„Můžu jim zavolat,“ smiloval se. „Kdo vás přijme?“

Reacher pokrčil rameny. „Pan Spencer, alespoň myslím. S tím většinou jednám.“

Muž se tvářil otráveně. Zastrčil papír pod desku.

„Pan Spencer zemřel před deseti lety,“ řekl. „Když se chcete dostat dovnitř, budete si muset domluvit schůzku, rozumíte?“

Reacher kývl. Tady to bylo doopravdy bezpečné. Otočil se na patě a zamířil zpět k autu.

* * *

Marylin Stoneová počkala, dokud jí Chesterův mercedes nezmizel z dohledu, pak se rozběhla zpět do domu a pustila se do práce. Byla to prozíravá žena a tušila, že pravděpodobná doba mezi soupisem a uzávěrkou si vyžádá určité vynaložené úsilí.

První telefonát směřoval do úklidové služby. Všude v domě bylo dokonale čisto, ale hodlala pohnout s několika kusy nábytku. Dospěla k názoru, že když předvede dům lehce vyprázdněný, dodá mu tak zdání větší prostornosti. Bude vypadat dokonce ještě větší, než ve skutečnosti je. Nechtěla, aby si případný kupec udělal předem představu podle jejího zařízení. Například italská kredenc se výborně hodila do chodby, ale nechtěla, aby kupec nabyl dojmu, že jinak si chodbu nemůže zařídit. Lepší, když tam nenechá nic, pak bude jeho představivost muset naplno zapracovat, a třeba s kusem nábytku, který zrovna má.

Takže když chtěla pohnout nábytkem, potřebovala úklidovou službu, aby vyčistila a vyleštila volné plochy, které po něm zbydou. Když v místnosti není moc nábytku, působí prostorně, ale zjevně prázdná místa vypadají smutně. Proto se na ně obrátila a zavolala hned i stěhovákům a do skladu, protože musela vybraný nábytek někam odvézt. Pak zatelefonovala správci bazénu a zahradníkovi. Požadovala, aby až na další docházeli na jednu hodinu denně. Potřebovala, aby všechno vypadalo jako ze škatulky. Dokonce i když si byla vědoma, jaký to všechno asi vezme konec.

Pak se snažila vzpomenout na všechno, co kdy četla o dobře zařízeném domě, nebo na zkušenosti, které jí sdělovali známí. Květiny, jistě, všude musí stát vázy s květinami. Zavolala do květinářství. Vzpomněla si, že jí někdo tvrdil, že talířky s čističem oken absorbují pachy, které se vyskytují v každé domácnosti. Mělo to něco společného s amoniakem. Kdesi také četla, že když dá do rozpálené trouby hrst kávových zrnek, vytvoří to příjemné aroma, které hosté při příchodu vždy ocení. V kuchyňské zásuvce měla proto po ruce nenačatý sáček. Byla přesvědčená, že když dá trochu kávy do trouby pokaždé, když jí Sheryl zavolá, že k ní přiveze klienta, bude to přesně ono, alespoň co se týká vůně.

08 KAPITOLA

DEN PRO CHESTERA STONEA ZAČAL JAKO KAŽDÝ JINÝ. VYJEL do práce v obvyklou dobu. Benz předl spolehlivě jako obvykle. Slunce zářilo jako v červnu. Provoz směrem do města se také nelišil od normálu. Běžný provoz, o nic menší nebo větší. Na mýtném jako obvykle prodavači růží a novin. Když projížděl Manhattanem, provoz nebyl tak hustý, což signalizovalo, že si cestu dobře načasoval, to také nebylo nic neobvyklého. Zaparkoval jako každý den na svém místě a vyjel výtahem do kanceláře. Ale tady veškerá normálnost končila.

Nikdo tu nebyl. Jako kdyby se jeho společnost přes noc vypařila. Personál zmizel, instinktivně, jako když krysy opouštějí potápějící se loď. Na vzdáleném stole drnčel jediný telefon. Nebyl tu nikdo, kdo by ho zvedl. Všechny počítače byly vypnuté. Obrazovky monitorů na něj hleděly jako oslepené šedé obdélníky, odrážející světla na stropě. Jeho vlastní kancelář byla vždycky tichá, ale teď ji zahaloval oblak tajemného mlčení. Vešel dovnitř a připadal si jako v hrobě.

„Jsem Chester Stone,“ pronesl do ticha.

Řekl to, jen aby zaslechl nějaký zvuk, ale jeho vlastní hlas vyzněl jako zaskřehotání. Nemohl tu uslyšet ozvěnu, protože silné koberce a zvukotěsné stěny zachytily každý zvuk jako houba. Jeho hlas se jen rozplynul v prázdnotě.

„Doprdele,“ ulevil si.

Měl vztek. Hlavně na sekretářku. Pracovala pro něj už dlouho. Patřila k tomu druhu zaměstnanců, od nichž by očekával, že budou stát při něm a zůstanou loajální, nesměle mu položí ruku na rameno, v očích zář jako příslib, že zůstanou a budou se bít za své vyhlídky, ať už by naděje na úspěch byla sebenepatrnější. Ale ona udělala to samé jako všichni ostatní. Donesla se k ní šuškanda z finančního oddělení, že společnost jde do háje, šeky se budou vracet. Vysypala z kartonu nějaké staré složky a uložila si tam fotografie svých pitomých synovců v laciných měděných rámečcích a ovadlou popínavou rostlinu ze svého psacího stolu a všechny krámy ze zásuvek. Všechno si odvezla podzemkou do svého malého uklizeného bytečku, ani nevěděl, kde vlastně bydlí. Její malý uklizený byteček, vyzdobený a zařízený z jeho splatných šeků, ovšem datovaných v lepších časech. Teď si tam asi sedí, v županu, usrkává zvolna kávu, vychutnává si nečekané ranní volno, nikdy se už k němu nevrátí, třeba si pročítá nabídky na dovolenou na zadní straně novin, vybírá, kam by měla nejdřív zavolat.

„Doprdele,“ zopakoval.

Otočil se na podpatku a potácel se zpátky přes sekretariát a pořád dál až k výtahu. Sjel dolů na ulici a vyšel do slunečního svitu. Otočil se na západ a nasadil rychlé tempo, zuřil, srdce mu bušilo na poplach. Nad ním se tyčil mohutný blyštící se kolos Twin Towers. Přeběhl přes patium do výtahu. Potil se. Chladný vzduch z haly mu pronikl na kůži i přes sako. Vyjel expresním výtahem do osmdesátého osmého patra. Vystoupil a prošel podruhé za čtyřiadvacet hodin úzkou chodbičkou do Hobieho měděné a dubové vstupní haly.

Recepční seděl za přepážkou. Na druhé straně haly vycházel z malé kuchyňky podsaditý muž v drahém obleku, v jedné ruce nesl dva hrnky. Ke Stoneovi se doneslo aroma kávy. Viděl, jak z nich stoupá pára, a zahlédl i hnědou pěnu. Pohlédl z jednoho muže na druhého.

„Potřebuji mluvit s Hobiem,“ řekl.

Ignorovali ho. Podsaditý chlapík přešel k přepážce a položil jeden šálek před recepčního. Pak přešel za Stonea a usadil se poblíž dveří do haly. Recepční se natáhl, uchopil hrnek a začal s ním kroužit, dával pozor, aby nevyšplíchl kávu.

„Potřebuji mluvit s Hobiem,“ zopakoval Stone a upíral pohled přímo před sebe.

„Jmenuji se Tony,“ představil se mu recepční.

Stone se jen otočil a bezvýrazně na něj pohlédl. Muž měl na čele červenou skvrnu, vypadala jako čerstvá podlitina. Vlasy na spánku si očividně právě učesal, ale byly mokré, jako by si na hlavu přikládal studený obklad.

„Potřebuji mluvit s Hobiem,“ připomněl už potřetí.

„Pan Hobie tu dnes není,“ řekl Tony. „Pro dnešek s vámi nejnaléhavější záležitosti vyřeším já. Měli bychom snad něco prodiskutovat, ne?“

„To bychom měli,“ souhlasil Stone.

„Takže půjdeme dovnitř,“ vybídl ho Tony a postavil se.

Kývl na druhého muže, ten se protáhl za přepážkou a usedl na jeho židli. Tony přešel k dalším dveřím. Podržel je před ním otevřené a Stone vešel do stejného přítmí jako předchozího dne. Žaluzie byly pořád zatažené. Tony tiše přešel příšeřím ke stolu. Obešel ho a usadil se na Hobieho židli. Do ticha zasténalo pérování opěradla. Stone následoval jeho příkladu. Pak se zarazil a rozhlédl se zleva doprava, nebyl si jistý, kam by si měl sednout.

„Zůstanete stát,“ řekl mu Tony.

„Cože?“ Stone nevěřil vlastním uším.

„Po dobu pohovoru zůstanete stát.“

„Cože?“ na nic jiného se Stone v úžasu nezmohl.

„Přímo tady, před stolem.“

Stone tam stál, ústa sevřená.

„Ruce podél těla,“ sykl Tony. „Držte se zpříma, nehrbte se.“

Pronesl to chladně, tiše, stroze, ani se nepohnul. Pak se rozhostilo ticho. Jen neznatelné zvuky, které oživovaly budovu, a tlukot Stoneova srdce. Jeho oči se přizpůsobily přítmí. Rozeznal na desce stolu rýhy od Hobieho háku. Tvořily zmatené ornamenty vyryté hluboko do dřeva. To ticho ho rozčilovalo. Vůbec netušil, jak by měl na celou situaci reagovat. Pohlédl na pohovku na levé straně. Takhle tam stát bylo strašně pokořující. Navíc když mu to přikázal pitomý recepční. Vrhl pohled na pohovku napravo. Věděl, že by se měl bránit. Mohl by prostě jít a posadit se na jednu z pohovek. Vykašlat se na toho chlapa. Prosté to udělat. Jen si sednout a ukázat tomu člověku, kdo je tady pánem. Jako kdyby zasadil vítěznou ránu, nebo vynesl trumf. Jen si, proboha, sednout, říkal si v duchu. Ale nemohl se pohnout. Jako kdyby ochrnul. Pořád tam stál, kousek před stolem, zasažený vztekem a pokořením. A strachem.

„Máte na sobě sako pana Hobieho,“ vyštěkl na něj Tony. „Mohl byste si ho laskavě sundat, prosím?“

Stone na něj zíral. Pak pohlédl na své sako. Bylo opravdu jeho, Savile Row. Uvědomil si, že si oblékl poprvé v životě nevědomky dva dny za sebou stejný oblek.

„To je moje sako,“ řekl.

„Ne, je pana Hobieho.“

Stone zakroutil hlavou. „Koupil jsem ho v Londýně. Je to docela určitě moje sako.“

Tony se v přítmí rozesmál.

„Vy jste to nepochopil, viďte?“ zeptal se.

„Co jsem měl pochopit?“ pronesl Stone bezbarvě.

„Že vás pan Hobie teď vlastní. Patříte teď jemu. A všechno, co bylo vaše, je teď jeho.“

Stone si ho nevěřícně prohlížel. V pokoji už zase panovalo ticho. Jen neznatelné zvuky, které oživovaly budovu, a tlukot ve Stoneově hrudi.

„Takže si svlečte sako pana Hobieho,“ nabádal ho Tony tiše.

Stone na něj pořád zíral, otvíral a zavíral ústa, ale nevycházel z nich žádný zvuk.

„Svlečte ho,“ opakoval Tony. „Není to vaše vlastnictví. Nemůžete tu přece stát a mít přitom na sobě cizí sako.“

Hovořil tichým hlasem, ale už v něm zaznívala hrozba. Stoneův obličej znehybněl v šoku, ale pak najednou pohnul jakoby mimovolně rukama. Setřásl ze sebe sako, držel ho za límec, jako by byl v pánském oddělení s oblečením v obchodním domě a vracel kus oděvu, který si vyzkoušel, ale nechtěl si ho koupit.

„Na stůl, prosím,“ přikázal Tony.

Stone položil sako na stůl. Narovnal ho a cítil, jak kvalitní vlna zadrhla o nějakou nerovnost na povrchu desky. Tony si ho přitáhl a začal prohledávat kapsy, jednu po druhé. Vyrovnal jejich obsah před sebou na malou hromádku. Zmuchlal sako a hodil ho nenucené přes stůl nalevo na pohovku.

Vybral si plnicí pero Mont Blanc. Uznale našpulil rty a strčil si ho do kapsy. Pak vytáhl svazek klíčů. Rozložil si je na stole a začal se jimi probírat, pěkně jeden po druhém. Oddělil klíček od auta, držel ho mezi palcem a ukazováčkem.

„Mercedes?“

Stone omámeně kývl.

„Jaký model?“

„500SEL,“ zamumlal.

„Nový?“

Stone pokrčil rameny. „Asi tak rok.“

„Barva?“

„Tmavěmodrá.“

„Kde?“

„U mé kanceláře,“ zamručel Stone. „Na parkovišti.“

„Stavíme se pro něj později,“ řekl Tony.

Otevřel zásuvku a hodil do ní klíče. Zavřel ji a přesunul pozornost na náprsní tašku. Obrátil ji naruby, zatřásl s ní a ještě ji prohledal prsty. Když se přesvědčil, že je prázdná, hodil ji pod stůl. Stone slyšel, jak spadla do odpadkového koše. Tony pohlédl na obrázek Marylin a vyhodil ho stejně jako náprsní tašku. Stone zaslechl sotva znatelné ťuknutí, jak tvrdý fotografický papír narazil na kov. Tony na sebe třemi prsty naskládal kreditní karty a odstrčil je stranou jako krupiér.

„Známe chlapa, který nám za tohle dá sto babek,“ řekl.

Pak probral papírové peníze a srovnal je podle hodnoty. Spočítal je a sepnul sponkou na papír. Hodil je do stejné zásuvky jako klíče.

„Co po mně chcete?“ vyptával se Stone.

Tony k němu vzhlédl.

„Chci, abyste si sundal kravatu pana Hobieho,“ přikázal.

Stone bezmocně pokrčil rameny.

„Ale teď už vážně, co po mně chcete?“

„17,1 milionu dolarů. Přesně tolik nám dlužíte.“

Stone kývl. „Já vím, zaplatím vám.“

„Kdy?“ zeptal se Tony.

„Potřebuji trochu času,“ odvětil Stone.

Tony přikývl. „Dobře, máte na to hodinu.“

Stone na něj zíral. „Ne, já potřebuji víc než hodinu.“

„Hodinu, víc nedostanete.“

„To za hodinu nemůžu stihnout.“

„Já vím, že nemůžete,“ připustil Tony. „Na to vám nemůže stačit hodina, den, týden, měsíc nebo rok, protože vy se z toho nikdy nevyhrabete, protože jste úplně nahovno, nemám pravdu?“

„Cože?“

„Měl byste se za sebe stydět, Stone. Převzal jste firmu, které váš dědeček upsal život, váš otec ji velebil, a vy jste ji hodil rovnou do hajzlu, protože jste naprostej blbec, víte o tom?“

Stone pokrčil rameny. Pak polkl.

„No dobře, nedařilo se mi,“ připustil. „Ale co mám teď dělat?“

„Sundejte si kravatu,“ zaječel na něj Tony.

Strhl si ji. Položil ji na stůl. Ležela tam zauzlovaná.

„Děkuji vám, pane Stone,“ řekl Tony tiše.

„Co po mně chcete?“ zašeptal Stone.

Tony otevřel jinou zásuvku a vytáhl ručně popsaný papír. Byl žlutý a počmáraný hustými, neurovnanými klikyháky. Byl to dokument s konečným součtem v dolní části.

„Vlastníme třicet devět procent vaší společnosti,“ řekl. „Do dnešního rána. To, co po vás chceme, je dalších dvanáct procent.“

Stone na něj pohlédl. V hlavě se mu honila čísla. „Rozhodující podíl akcií?“

„Přesně tak,“ souhlasil Tony. „Máme třicet devět procent, s dalšími dvanácti to bude dohromady jedenapadesát, což představuje zmíněný kontrolní balík akcií.“

Stone znovu polkl a zakroutil hlavou.

„Ne,“ bránil se. „Ne, to nemůžu udělat.“

„Dobře, tak potom tedy chceme 17,1 milionu dolarů -během hodiny.“

Stone tam stál a rozhlížel se rozčileně zleva doprava. Dveře za ním se otevřely, vešel podsaditý muž v drahém obleku a přešel nehlučně přes koberec, zastavil se a položil ruku na opěradlo za Tonyho levé rameno.

„Hodinky, prosím,“ požádal ho Tony.

Stone pohlédl na své levé zápěstí. Byly to rolexky. Vypadaly jako kovové, ale byly z platiny. Koupil si je v Ženevě. Rozepl je a podal mu je. Tony kývl a uložil je do další zásuvky.

„A teď si svlečte košili pana Hobieho.“

„Nemůžete na mně chtít, abych vám toho dal ještě víc,“ bránil se Stone.

„Myslím, že můžeme. Sundejte si tu košili, rozumíte?“

„Podívejte, mě nezastrašíte,“ řekl Stone tak sebejistě, jak jen to dokázal.

„Ale to už se nám povedlo,“ opáčil Tony. „Nemám pravdu? Vždyť už jste se málem podělal do kalhot pana Hobieho. To by, mimochodem, byla velká chyba, protože bychom vás je nechali vyčistit.“

Stone nic neříkal. Jen zíral na sluneční skvrnu, která se objevila mezi muži.

„Dvanáct procent kmenových akcií,“ zašeptal Tony vemlouvavě. „A proč ne? Vždyť stejně nemají žádnou cenu. Pořád vám ještě zbyde devětačtyřicet procent.“

„Potřebuji se poradit s právníkem,“ řekl Stone.

„V pořádku, jen si poslužte.“

Stone se zoufale rozhlížel po místnosti. „Kde je tady telefon?“

„Tady nenajdete telefon,“ vysvětloval Tony. „Pan Hobie nesnáší telefony.“

„Tak co mám dělat?“

„Křičte,“ radil mu Tony. „Když budete křičet opravdu nahlas, možná vás váš právník uslyší.“

„Cože?“

„Křičte,“ zopakoval Tony. „Vám to ale strašně pomalu zapaluje, nezdá se vám, pane Stone? Dejte si dvě a dvě dohromady a hned budete mít výsledek. Není tu telefon, nemůžete opustit místnost a chcete se poradit s právníkem, takže budete muset křičet.“

Stone se rezignovaně rozhlížel.

„Křičte, vy zasranej nýmande,“ zaječel Tony.

„Ne, nemůžu,“ zareagoval Stone bezmocně. „Nechápu, co tím sledujete.“

„Svlečte si košili,“ zařval Tony.

Stone se prudce zachvěl. Zaváhal s napůl zvednutýma rukama.

„Svlečte si ji, vy zasranej nýmande,“ zaječel Tony znovu.

Stoneovy ruce vylétly a rozepnuly ji, odshora až dolů. Strhl ji, stál tam s košilí v rukou jen v nátělníku a třásl se.

„A pěkně ji složte, prosím,“ nabádal ho Tony. „Pan Hobie si na to potrpí.“

Stone dělal, co mohl. Protřepal ji, přeložil ji napůl a pak znovu a ještě jednou. Sklonil se a položil ji na sako na pohovce.

„Dejte nám těch dvanáct procent,“ řekl Tony.

„Ne,“ bránil se Stone a sevřel pěsti.

Nastalo ticho. Ticho a přítmí.

„Efektivita,“ pronesl Tony tiše. „O to nám jde. Měl jste víc dbát na efektivitu, pane Stone. Pak by možná vaše firma nebyla v hajzlu. Takže co by pro nás bylo nejefektivnější?“

Stone bezmocně pokrčil rameny. „Vůbec nechápu, o čem to tu mluvíte.“

„Pak vám to budu muset vysvětlit,“ řekl Tony. „Chceme, abyste nám vyhověl. Chceme na vás jen podpis na kusu papíru. Ale jak ho z vás dostat?“

„Nikdy ho nedostanete, vy zkurvysynu,“ vyštěkl Stone. „Nejdřív zkrachuju, vem to čert. Zákon číslo jedenáct. Nedostanete to ze mě. Vůbec nic. Budete se tlouct po soudech pět let, minimálně.“

Tony shovívavě zakroutil hlavou, jako učitel na základní škole, který za svou dlouhou praxi už posté musí vyslechnout špatnou odpověď.

„Dělejte si, co chcete,“ ujišťoval ho Stone. ‚Já vám svou firmu nenechám.“

„Mohli bychom vám způsobit bolest,“ řekl Tony.

Stoneův pohled bloudil temnotou, potom dopadl na stůl. Pořád tam ležela jeho kravata, přímo u hlubokých rýh po háku.

„Dolů s kalhotami pana Hobieho,“ hulákal Tony.

„Ne, to, sakra, nejde,“ naříkal Stone.

Chlap za Tonym zasunul ruku pod paži. Ozvalo se zavrzání kůže. Stone na něho nevěřícně hleděl. Muž vytáhl malou černou pistoli. Držel ji v napřažené ruce v úrovni očí a zamířil. Vykročil zpoza stolu ke Stoneovi. Blíž a blíž. Stone na něho upíral vytřeštěné oči. Zíral na pistoli. Mířila mu přímo do obličeje. Třásl se a potil. Muž tiše našlapoval, pistole byla čím dál blíž, už skoro šilhal, když se ji snažil sledovat. Zastavila se mu ústím o čelo. Muž na ni tlačil. Ústí bylo tvrdé a studené. Stone se chvěl. Uhýbal před tlakem dozadu. Zakopl, snažil se zaostřit zrak na černou šmouhu, to byla pistole. Vůbec si nevšiml, že muž sevřel druhou ruku v pěst. Nezaregistroval, jak se natočil, aby mu zasadil ránu. Zasáhl ho vší silou do břicha a on se složil k zemi jako pytel, nohy mu podklesly, svíjel se, prudce oddechoval a zvedal se mu žaludek.

„Svlíkni si kalhoty, ty zasranče,“ řval na něj Tony.

Druhý muž ho s gustem nakopl, Stone vykřikl, točil se dokola na zádech jako želva, zajíkal se a dusil, Zatáhl za pásek. Podařilo se mu ho uvolnit. Nahmatal knoflík a zip. Serval si kalhoty z nohou. Zachytily se o boty, pomohl si, když je obrátil naruby.

„Vstaňte, pane Stone,“ přikázal mu Tony tiše.

Stone se zapotácel, když si stoupal, ale nakonec stál, nejistě, nachýlený dopředu, hlavu skloněnou, funěl, ruce na kolenou, žaludek měl jako na vodě, z boxerek mu trčely tenké, bílé nohy bez jediného chloupku, tmavé ponožky a boty působily směšně.

„Mohli bychom vám způsobit bolest,“ upozornil ho Tony. „Už jste to snad pochopil, ne?“

Stone kývl a zasupěl. Tiskl si obě předloktí na žaludek. Cítil, že se každou chvíli pozvrací.

„Pochopil jste to, viďte?“ ptal se Tony podruhé.

Stone se přinutil k dalšímu přikývnutí.

„Vyslovte ta slova, pane Stone,“ naléhal Tony. „Řekněte, že bychom vám mohli způsobit bolest.“

„Mohli byste mi způsobit bolest,“ vydechl Stone.

„Ale to neuděláme. Takhle pan Hobie nerad řeší svoje záležitosti.“

Stone zvedl ruku, setřel slzu a s nadějí v duši vzhlédl.

„Pan Hobie radši způsobuje bolest ženám,“ upřesnil Hobie. „To je efektivnější, nezdá se vám? Tak dosáhne rychleji svého. A konečně jsme u toho. Měl byste teď začít vážně myslet na Marylin.“

* * *

Pronajatý taurus byl mnohem rychlejší než bravada. Na suchých silnicích v červnu o tom nebylo pochyb. Možná by za sněhu v lednu nebo při únorových plískanicích dal přednost normální čtyřkolce, ale pro rychlou jízdu podél Hudsonu v červnu jeep na sedan neměl, to bylo jasné. Byl nízký a stabilní, jelo se v něm pěkně, vybíral dobře zatáčky. A jel tiše. Bylo v něm také rádio naladěné na místní stanici, a žena, která si říkala Wynnona Juddová, se ho z něj ptala: proč ne já? Připadalo mu, že by mu Wynnona Juddová zrovna moc nesedla, protože kdyby se ho někdo zeptal, jestli se mu líbí country zpěvačky, které tklivě prozpěvují o lásce, asi by podle svého přesvědčení po pravdě přiznal, že ne. Ale měla úžasný hlas a to samé se dalo říct o kytarovém doprovodu. A lyrika mu nebyla úplně proti srsti, protože si mohl představovat, že mu nezpívá Wynnona Juddová, ale Jodie. Zpívala, proč ne já, když stárneš? Proč ne já? Začal si prozpěvovat s ní, jeho bas temně podbarvoval vzletný alt, za chvíli vystřídaly písničku reklamy. Připadal si, jako kdyby měl dům a stereo jako každý jiný člověk a právě si koupil desku. Proč ne já?

Mířil na sever po trase 9, před sebou měl otevřenou mapu, ta mu ukázala, že Brighton je na půli cesty mezi Peekskillem a Poughkeepsie směrem na západ, musel tedy kopírovat tok Hudsonu. Vedle mapy si položil adresu starých manželů napsanou na papíru vytrženém z bloku v ordinaci McBannermanové. Držel vůz na stabilní pětašedesátce, což stačilo, aby dojel včas a zároveň jel dost pomalu, aby se nemusel bát, že ho zastaví dopravní policie. Tušil, že číhá za každým zalesněným prostranstvím a čeká, že zvýší přínos do obecní pokladny pomocí svých radarů a pokutových bloků.

Trvalo mu hodinu, než se dostal zase na úroveň Garrisonu. Napadlo ho, že by mohl zamířit na sever k dálnici. Vzpomínal si, že se stáčí přes řeku na východ k Newburghu. Měl by z dálnice sjet před Hudsonem, tak by do Brightonu dorazil shora. Pak už jen stačí vyhledat dům podle udané adresy, což by nemuselo být zrovna jednoduché.

Ale nebylo to zase tak složité, protože silnice, která ho odvedla na jih do Brightonu z jihozápadní trasy, nesla stejné označení jako druhá řádka na adrese starých manželů. Zabočil na jih, sledoval poštovní schránky a čísla domů. Pak už to šlo hůř. Schránky tvořily bloky po šesti dohromady, stály samostatně, nenapovídaly nic o tom, ke kterým domům patří. Ve skutečnosti bylo na dohled jen pár domů. Připadalo mu, že se všechny táhnou podél úzkých vesnických cest, dlážděných a vyspravovaných asfaltem, rozbíhaly se doprava i doleva a mizely v lesích jako v tunelu.

Našel správnou schránku. Byla umístěna na dřevěném sloupu, který se pod vlivem povětrnostních podmínek nakláněl dopředu. Nahoru se po něm pnuly mocné zelené šlahouny psího vína. Byla to velká schránka, matně zelená, po straně měla zvýrazněné číslo domu, vykroužené sice vybledlým, ale pořád úhledným rukopisem. Otevřená dvířka povlávala ve větru, protože schránka byla přeplněná až nadoraz. Vybral ji a poštu narovnal na sedadlo spolujezdce vedle sebe. Dvířka zavrzala, když je zavíral, na jejich přední straně se objevilo jméno vykroužené stejně úhledným rukopisem: Hobie.

Všechny schránky stály po pravé straně cesty, aby si pošťák usnadnil práci, ale cesty se rozbíhaly do obou směrů. Z místa, kde zastavil, zahlédl hned čtyři, dvě z nich zatáčely doprava, dvě doleva. Pokrčil rameny a rozjel se doprava po první, která mířila k řece.

Nebyla to ta pravá. Objevil na ní dva domy, jeden na severu, druhý na jihu. Jeden z nich měl na vratech cedulku znějící na jméno Kozinsky. U druhého parkoval pod novým basketbalovým košem na štítové zdi garáže červený Pontiac Firebird.

Na trávníku se povalovala dětská kola. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tu bydleli staří lidé s omezenou hybností.

První odbočka vlevo také nebyla správná. To, co hledal, objevil na druhé odbočce doprava. Souběžně s řekou z ní vedla na jih zarostlá příjezdová cesta. Na vratech spatřil starou, zrezavělou poštovní schránku z dob, kdy poštovní doručovatel dojížděl až k domu. Stejně bezvýrazná zelená barva, ale ještě vybledlejší. Stejně pečlivý rukopis, sotva z něj šlo vyčíst jméno Hobie. Rozeznával elektrické vedení a telefonní dráty, které se ztrácely v psím víně, jež spadalo k zemi jako záclony. Strhl auto na příjezdovou cestu, prodíral se po obou stranách vegetací a zastavil za starým sedanem Chevy, zaparkovaným pod přístřeškem pro auta. Staré auto se tu tyčilo ve své velikosti, léty získalo stejně bezvýraznou hnědou barvu jako všechna stará auta.

Vypnul motor a vystoupil. Natáhl se zpátky dovnitř pro hromádku pošty, pak se postavil a rozhlížel se. Dům byl nízký, přízemní, byl situovaný od něj na západ, směrem k řece. Působil stejně bezvýrazně hnědě jako auto, prastaré roubení a šindele. Pozemek nebylo jednoduché definovat slovy. V něco takového se asi může pěstovaná zahrada proměnit po patnácti letech bez péče, kdy se na ní střídají vlhká jara s horkými léty. Zahlédl širokou cestu klikatící se od přístřešku pro auta k předním dveřím, ale z obou stran ji tísnily přerostlé křoviny. Rozhlédl se, pomyslel si, že by tu oddíl pěchoty s plamenomety zmohl víc než zahradník.

Propracoval se ke dveřím, křoviny se mu zachytávaly a omotávaly okolo kotníků. Našel tlačítko zvonku, ale to bylo zarezlé. Naklonil se a zabušil na dveře. Vyčkával. Nikdo se neozval. Zaťukal znovu. Vnímal, jak džungle za ním žije. Bzučení hmyzu. I přes příjezdovou cestu slyšel tikání tlumiče chladnoucího taurusu. Znovu zaklepal. Čekal. Z hloubi domu k němu zaznělo vrzání parket. Zvuk se přibližoval zároveň s kroky. Ty se zastavily na druhé straně dveří, odkud k němu dolehl ženský hlas, ztlumený a zkreslený dřevem.

„Kdo je tam?“ zavolala.

„Reacher,“ odvětil. „Přítele generála Garbera.“

Promluvil opravdu hlasitě. Za ním v křovinách se rozléhal zmatený dupot. Neviditelná zvířata se dala na útěk. Před sebou zaslechl klapnutí odemykaného zámku a cvaknutí odjištěné západky. Dveře se se skřípěním otevřely. Uvnitř panovalo přítmí. Vykročil dopředu do stínu pod okapem a spatřil starou ženu, která na něj čekala. Mohlo jí být tak osmdesát, byla hubená, bílé vlasy, nahrbená, na sobě měla pomačkané šaty s květinovým motivem, vzdouvající se od pasu nad nylonovou spodničkou. Takové šaty vídával na fotografiích žen z předměstských gardenparty v padesátých a šedesátých letech. K takovým šatům se normálně nosily dlouhé bílé rukavičky, široký klobouk a spokojený měšťácký úsměv.

„Čekali jsme vás,“ řekla.

Otočila se a ustoupila stranou. Kývl a vešel. Objem sukně napovídal, že se kolem protáhne jen za doprovodu hlasitého šustění nylonu.

„Přivezl jsem vám poštu,“ informoval ji. „Měli jste plnou schránku.“

Napřáhl ruku se stohem pokroucených obálek a čekal.

„Děkuji vám,“ řekla. „Jste velmi laskav. Pěšky je to odsud daleko a my na zpáteční cestě neradi zastavujeme. Je to moc rušná silnice. Lidé jezdí strašně rychle, víte. Podle mého rychleji, než by měli.“

Reacher kývl. Byla to jedna z nejopuštěnějších silnic, po které kdy projížděl. Mohl by přenocovat přímo na žluté čáře a měl by do rána velkou šanci na přežití. Pořád držel v rukou poštu. Stará dáma o ni neprojevovala žádný zájem.

„Kde byste si přála, abych ji odložil?“

„Mohl byste ji odnést do kuchyně?“

Chodba byla temná, obložená tmavým dřevem. V kuchyni to bylo ještě horší. Měla malá okénka, krytá rákosovými žaluziemi. Stálo tam několik nesourodých zašlých kusů tmavého nábytku a podivné staré smaltované spotřebiče, poseté zelenými a hnědými skvrnami, všechny na krátkých nožkách. Celá místnost vydávala pach starého jídla a rozpálené trouby, ale byla přitom čistá a uklizená. Vetchý kobereček na prošlapaném linoleu. Zahlédl otlučený hrníček z čínského porcelánu a na něm položené silné brýle. Položil hromádku pošty vedle hrnku. Až návštěva odejde, může si nasadit brýle a projít poštu, hned jak si uloží své nejlepší šaty zase zpátky do naftalínu.

„Mohla bych vám nabídnout koláč?“ zeptala se.

Vrhl pohled na sporák. Spatřil porcelánový talíř, pokrytý lněnou utěrkou. Něco pro něj upekla.

„A kávu?“

Vedle sporáku stál historický překapávač se, zelenými skvrnami, na vrchu měl zelený skleněný knoflík, se zdířkou ho spojoval kabel izolovaný roztřepenou textilií. Kývl.

„Rád bych si dal kávu i koláč,“ ujistil ji.

S potěšením přikývla. Rozběhla se a namáčkla sukni na dvířka od trouby. Tenkým roztřeseným prstem zapnula překapávač. Byl už naplněný, stačilo jen zmáčknout knoflík.

„Chvilku to bude trvat,“ řekla. Pak se odmlčela a zaposlouchala se. Starý překapávač začal vydávat hlasitý zajíkavý zvuk. „Pojďte se seznámit s panem Hobiem, je právě vzhůru a celý netrpělivý, až vás uvidí. Než se nám uvaří káva.“

Vedla ho chodbou až dozadu do malého salónku. Mohl mít rozměry tak dvanáctkrát dvanáct metrů, byl přecpaný křesly, pohovkami a nízkými skříňkami s vitrínami plnými porcelánových sošek a váziček. V jednom z křesel seděl starý muž. Měl na sobě formální seržový oblek, místy ošoupaný a oblýskaný, minimálně o tři čísla větší, než by vyžadovala jeho vychrtlá postava. Límeček košile se mu okolo bledého, hubeného krku vyjímal jako velká tuhá obruč. Z vlasů už mu zbyly jen nepravidelné bílé chomáčky. Z rukávů obleku mu vyčuhovala zápěstí jako hůlky. Hubené a kostnaté ruce spočívaly uvolněně na opěrkách křesla. Na uších měl zachycené čiré plastikové trubičky, které se mu sbíhaly pod nosem. Za ním, na vozíku, stála láhev s kyslíkem. Vzhlédl a zhluboka a nahlas se nadechl kyslíku, potřeboval načerpat sílu, aby dokázal zvednout ruku.

„Majore Reachere,“ řekl, „rád vás poznávám.“

Reacher k němu přistoupil, uchopil jeho ruku a potřásl s ní. Byla studená a suchá, připadala mu jako ruka kostlivce zabalená do flanelu. Starý muž se odmlčel, znovu se nadechl kyslíku, pak pokračoval.

„Jmenuji se Tom Hobie, majore. A tahle krásná žena je moje žena Mary.“

Reacher kývl.

„Je mi ctí,“ uklonil se. „Ale já už nejsem major.“

Starý pán přikývl a vtáhl do nosu kyslík.

„Byl jste v armádě,“ řekl. „Proto si myslím, že na svou hodnost máte nárok.“

Uprostřed jedné stěny spatřil krb, obložený přírodním kamenem. Jeho římsa překypovala fotografiemi v ozdobných stříbrných rámečcích. Většina záběrů byla barevnou variací na stejné téma, hleděl z nich mladý muž v šedozelené pracovní uniformě, v různých postojích a situacích. Mezi nimi se vyjímal vyrudlý černobílý obrázek staršího data, stál na něm jiný muž v uniformě, vysoký, vzpřímený, usměvavý, svobodník z odlišné generace vojáků. Možná pan Hobie sám, v dobách, než ho začala zevnitř stravovat srdeční choroba, ale Reacher by za to ruku do ohně nedal. Žádnou vnější podobu tu neviděl.

„To jsem já,“ potvrdil pan Hobie, který sledoval jeho pohled.

„Druhá světová válka?“ vyptával se Reacher.

Starý muž přitakal. V očích se mu zračil smutek.

„Nikdy jsem se nedostal za moře,“ vysvětloval. „Přihlásil jsem se dobrovolně, ale byl jsem slabý na srdce, už tenkrát. Nevzali mě. Tak jsem zůstal ve skladě v New Jersey.“

Reacher kývl. Hobie sáhl za sebe, snažil se uvolnit ventil lahve a zvýšit přívod kyslíku.

„Přinesu kávu,“ oznámila stará dáma. „A koláč.“

„Můžu vám s něčím pomoct?“ zeptal se jí Reacher.

„Ne, já to zvládnu,“ ujistila ho a se šustěním pomalu vyšla z pokoje.

„Posaďte se, majore, prosím vás,“ vybídl ho Tom Hobie.

Reacher poděkoval a tiše se posadil do malého křesílka, dost blízko na to, aby zachytil skomírající hlas starého pána. Slyšel, jak při nádechu chroptí. Nic víc, snad jen tlumené syčení z ventilu kyslíkové lahve a cinkání porcelánu z kuchyně. Všudypřítomné domácké zvuky. Okno kryla zelenobílá plastiková žaluzie, chránící pokoj proti světlu. Někde za okny musela být řeka, asi za zarostlým pozemkem, dům se mohl nacházet tak třicet mil proti proudu nad domem Leona Garbera.

„Tak tady to máme,“ volala paní Hobiová z chodby.

Tlačila před sebou servírovací stolek. Na něm byl vyrovnaný porcelánový servis, šálky, podšálky, talířky s malou konvičkou s mlékem a cukřenkou. Lněná utěrka zůstala v kuchyni, na podnosu spatřil koláč, pokapaný jakousi žlutou polevou. Možná citrónovou. Ze starého překapávače se linula vůně kávy.

„Jakou kávu pijete?“

„Bez mléka, hořkou,“ odpověděl Reacher.

Nalila kávu do šálku, hubené zápěstí se jí samou snahou chvělo. Hrníček poskakoval na podšálku, když mu ho podávala. Následoval talířek se čtvrtkou koláče. I talířek se chvěl. Kyslíková lahev syčela. Starý muž mu vyprávěl svůj příběh, musel dělat přestávky, aby nasál tolik kyslíku, kolik by mu umožnilo alespoň chvíli hovořit.

„Byl jsem tiskař,“ vyhrkl najednou. „Měl jsem svou vlastní dílnu. Mary pracovala pro jednoho z mých největších zákazníků. Seznámili jsme se a na jaře v sedmačtyřicátém jsme se vzali. V červnu roku 1948 se nám narodil syn.“

Otočil se a pohledem přelétl fotografie na krbové římse.

„Náš syn, Victor Truman Hobie.“

V pokoji se rozhostilo ticho, jako při obřadu.

„Uznávám vojenskou službu,“ pronesl starý pán. ‚Já sám jsem nevyhovoval požadavkům pro aktivní službu, a litoval jsem toho. Hořce jsem toho litoval, majore. Ale byl jsem šťastný, že mohu být prospěšný své zemi a udělal jsem pro to maximum. A i našeho syna jsme vychovávali v tomto duchu, k lásce k vlasti a povinnosti jí sloužit. Přihlásil se jako dobrovolník do Vietnamu.“

Starý pan Hobie zavřel ústa a nosem se nadechl kyslíku, jednou, podruhé, pak se sklonil na podlahu vedle sebe a zvedl v kůži vázané desky. Položil si je na kostnatá kolena a otevřel je. Vytáhl z nich fotografii a podal mu ji. Reacher odložil šálek a talířek a naklonil se, aby ji převzal z chvějící se ruky. Byl to pomačkaný barevný obrázek chlapce na zápraží. Mohlo mu být tak devět deset let, byl podsaditý, zubatý, pihovatý, rozesmátý, měl na hlavě nasazenou dnem vzhůru kovovou mísu, přes rameno dětskou pušku, nažehlené denimové kalhoty zastrčené do ponožek, chtěl tak napodobit kalhoty od uniformy sešněrované do kamaší.

„Chtěl se stát vojákem,“ vysvětloval pan Hobie. „Od malička. Byl to jeho sen. Samozřejmě jsem ho v tom podporoval. Nemohli jsme mít další děti, takže Victor byl jedináček, světlo našeho života. Domníval jsem se, že touha být vojákem a sloužit své vlasti je pro jediného syna otce-patriota logickým vyústěním výchovného působení.“

A zase ticho. Zakašlání. Syčení kyslíku. Ticho.

„Schvaloval jste Vietnam, majore?“ obrátil se na něj Hobie s nečekanou otázkou.

Reacher pokrčil rameny.

„Byl jsem moc mladý, než abych si udělal vlastní názor,“ vysvětloval. „Ale kdybych měl tenkrát dnešní zkušenosti, musel bych odpovědět, že ne. Teď bych Vietnam neschvaloval.“

„Proč ne?“

„Špatné místo,“ řekl Reacher. „Špatné načasování, špatné důvody, špatné metody, špatné zahájení, špatné velení. Žádná skutečná podpora, nikdo doopravdy netoužil zvítězit, ani stopy po promyšlené strategii.“

„Šel byste tam?“

Reacher kývl.

„Ano, šel bych,“ odvětil. „Neměl bych na výběr, byl jsem také synem vojáka. Ale záviděl bych generaci svého otce. Pro ně bylo mnohem jednodušší jít do druhé světové války.“

„Victor chtěl létat v helikoptéře,“ vyprávěl Hobie. „Nadchl se pro to. Obávám se, že jsem opět udělal chybu. Vzal jsem ho na okresní výstavu a zaplatil jsem dva dolary, aby se mohl proletět. Byl to starý Bell, práškovací letadlo. Potom už netoužil po ničem jiném než být pilotem helikoptéry. A usoudil, že v armádě by pro to měl největší šanci.“

Vytáhl z desek jinou fotografii. Podal mu ji. Byl na ní ten samý chlapec, teď dvakrát tak starý, vysoký, pořád usměvavý, v zánovní uniformě, stál před armádní helikoptérou. Byl to H-23 Hiller, starý tréninkový stroj.

„To je Fort Wolters,“ řekl Hobie. „Dole v Texasu. Základní výcvikové středisko pro výuku létání na helikoptérách armády Spojených států.“

Reacher se zeptal: „Létal ve Vietnamu na vrtulnících?“

„Při závěrečných zkouškách měl nejlepší studijní výsledky ve své třídě,“ pronesl hrdě Hobie. „Nás to ani nepřekvapilo. Byl to vždycky vynikající student, celou střední školu. Byl zvlášť schopný v matematice. Vyznal se v účetnictví. Doufal jsem, že půjde na vysokou školu a pak se stane mým partnerem, nechal bych ho vyřizovat všechno papírování. Už jsem se na to těšil. Já jsem ve škole nijak neexceloval, majore. Teď už se za to nemusím stydět. Nejsem vzdělaný muž. Proto jsem byl šťastný, když jsem viděl, jak si vede Victor. Byl to strašně šikovný chlapec. A moc hodný. Šikovný a dobrý, měl zlaté srdce, skvělý syn. Náš jediný syn.“

* * *

Stará dáma nepromluvila. Nejedla koláč, ani se nenapila kávy. „Studium dokončil ve Fort Ruckeru,“ upřesňoval Hobie. „Dole v Alabamě. Rozjeli jsme se tam, abychom to viděli.“

Podával mu další fotografii. Byl to duplikát jednoho ze zarámovaných obrázků na krbové římse. Vybledlý odstín původně jásavých barev trávníku a oblohy, vysoký chlapec ve slavnostním stejnokroji, čepici nasazenou do očí, ruku držel okolo ramen starší ženy v potištěných šatech. Ta žena byla štíhlá a hezká. Fotograf nezaostřil přesně, horizont se mu trochu sesunul stranou. Vizitka neohrabaného manžela a otce, celého bez sebe pýchou.

„To je Victor s Mary,“ vysvětloval starý muž. „Vůbec se nezměnila, viďte, vypadá pořád stejně.“

„Vůbec ne,“ obelhával ho Reacher.

„Milovali jsme našeho chlapce,“ pronesla stará žena tiše. „Čtrnáct dní poté, co jsme pořídili tuhle fotografii, byl odvelen do zámoří.“

„V červnu v osmašedesátém,“ upřesnil Hobie. „Bylo mu dvacet let.“

„A co se stalo pak?“ vyptával se Reacher.

„Sloužil celou válku. Byl dvakrát vyznamenán. Domů se vrátil s medailí. Došlo mi, že by pro něj bylo málo vést účetnictví malé tiskárny. Myslel jsem, že si odslouží svá léta a pak bude létat pro naftové společnosti. Třeba v Zálivu. Tam si mohli armádní piloti přijít na pěkné peníze. Mohl přejít i k válečnému loďstvu nebo k vojenskému letectvu, samozřejmě.“

„Ale jeho tohle nezajímalo,“ řekla paní Hobiová. „Odjel zase do Vietnamu.“

„Podepsal to podruhé,“ vydechl Hobie. „Nemusel to dělat. Ale tvrdil, že je to jeho povinnost, že už je součástí toho všeho. Vyslovil tak vlastně ideu vlastenectví.“

„A co dál?“ vyzvídal Reacher.

Dočkal se dlouhé odmlky.

„Nevrátil se,“ odvětil Hobie.

Ticho doléhalo na všechny, kdo byli v místnosti, jako závaží. Kdesi tikaly hodiny. Najednou tikot zesílil a za chvíli vyplňoval prostor jako údery kladiva.

„Už jsem se z toho nevzpamatoval,“ přiznal Hobie tiše.

Do sevřeného hrdla se dral kyslík, nebylo to tak jednoduché, musel svést tvrdý zápas.

„Úplně mě to položilo. Říkal jsem si: celý zbytek života obětuji za jediný den s ním.“

„Zbytek svého života,“ opakovala jeho žena jako ozvěna. „Za jediný den s ním.“

„A trvám na tom pořád,“ řekl Hobie. „Pořád to můžu udělat. Pořád, majore. Teď se na mě podívejte, už toho nemůžu moc nabídnout, viďte? Už mi moc života nezbývá. Ale nepřestávám na to myslet a říkám si to každý den, celých třicet let, bůh je mým svědkem, že to myslím doopravdy. Zbytek života za jediný den s ním.“

„Kdy ho zabili?“ vyptával se Reacher opatrně.

„Nezabili ho,“ řekl Hobie. „Padl do zajetí.“

„Šel do vězení?“

Starý muž přikývl. „Nejdřív nám řekli, že byl prohlášen za pohřešovaného. Mysleli jsme si, že je mrtvý, ale nepřipouštěli jsme si to, nevzdávali jsme se naděje. Byl prohlášen za pohřešovaného a zůstal pohřešovaným. Nikdy nám oficiálně neoznámili, že je mrtvý.“

„Tak jsme čekali,“ ozvala se paní Hobieová. „Pořád jsme čekali, rok za rokem. Pak jsme se začali vyptávat. Řekli nám, že Victora pohřešují, předpokládají, že je mrtvý. To bylo všechno, co nám byli schopní prozradit. Jeho helikoptéru sestřelili v džungli, vrak nikdy nenašli.“

„Pak jsme se s tím smířili,“ řekl Hobie. „Víme, co se stalo. Spousta chlapců zemřela a nikdo neví, kde jsou pohřbeni. Tak už to ve válce chodí.“

„Potom byl vztyčen památník,“ řekla paní Hobieová. „Viděl jste ho?“

„Myslíte Zeď?“ ptal se Reacher. „V D.C.? Ano, byl jsem tam. Viděl jsem ho. Připadal mi působivý.“

„Odmítli na něm uvést jeho jméno,“ poznamenal Hobie.

„Proč?“

„To nám nikdy nevysvětlili. Vyptávali jsme se, doprošovali, ale pravou příčinu nám nikdy neobjasnili. Jen nám řekli, že už není považován za oběť.“

„Tak jsme se ptali, za co je považován,“ pokračovala paní Hobieová. „Řekli nám jen, že za pohřešovaného v akci.“

„Ale pohřešovaní v akci přece na památníku jsou,“ namítl Hobie.

A zase ticho. Ve vedlejším pokoji odbíjely hodiny.

„Co vám na to řekl generál Garber?“ vyptával se Reacher.

„Nechápal to,“ řekl Hobie. „Vůbec tomu nerozuměl. Snažil se pro nás vypátrat, kdy zemřel.“

Ticho. Syčení kyslíku, tikot hodin.

„Ale my víme, co se stalo,“ vyhrkla paní Hobieová.

„Vy to víte?“ podivil se Reacher. „Co?“

„Je tu jediná možnost,“ vysvětlovala. „Musel padnout do zajetí.“

„A nikdy se z něho nedostal,“ doplnil Hobie.

„Proto se to armáda snaží ututlat,“ řekla paní Hobieová. „Vláda z toho má zamotanou hlavu. Pravdou je, že se odtamtud někteří naši chlapci nikdy nedostali. Vietnamci se jich nechtěli vzdát, drží je jako rukojmí, aby od nás po válce získali zahraniční pomoc, obchodní výhody a úvěry. Jako vyděračství. Vláda se s nimi dohodla už před lety, až na to, že naši chlapci jsou pořád v jejich zajetí. Takže to nemohou přiznat. Místo toho všechno zamlžují a nechtějí o tom mluvit.“

„Ale my to teď můžeme dokázat,“ řekl Hobie.

Vytáhl z desek další fotografii. Podal ji Reacherovi. Tahle nebyla tak stará. Jasné barvy na lesklém fotografickém papíře. Byl to snímek pořízený dálkovým objektivem skrz tropickou vegetaci. Na plotě z bambusových tyček byl natažený ostnatý drát. Stála tam postava s exotickými rysy v hnědé uniformě a se šátkem uvázaným okolo hlavy. V ruce svírala pušku. Byl to jasně sovětský AK-47. O tom nemohlo být pochyb. Na obrázku spatřil ještě jednu postavu. Vysokého bělocha, zhruba padesátníka, hubeného až vychrtlého, nahrbeného, s šedým obličejem, na sobě měl světlou potrhanou uniformu. Byl napůl otočený od exotického vojáka, právě asi ucukl.

„To je Victor,“ vydechl pan Hobie. „To je náš syn. Tahle fotka byla pořízená loni.“

„Třicet let jsme po něm pátrali,“ pokračoval Hobie. „Nikdo nám nepomohl. Vyptávali jsme se všude. Pak jsme potkali muže, který nám vyprávěl o těchhle tajných táborech. Není jich moc. Jen pár, a v nich hrstka zajatců. Většina z nich už zemřela. Zestárli a umřeli, nebo je umučili hladem. Ten člověk jel do Vietnamu a pátral tam pro nás. Dostal se tak blízko, že mohl fotografovat. Dokonce mluvil přes drát i s jedním zajatcem. Potají, v noci. Bylo to hrozně nebezpečné. Vyptával se, jak se jmenuje ten zajatec, kterého právě vyfotografoval. Byl to Victor Hobie, pilot helikoptéry obrněné jednotky.“

„Ten muž neměl peníze, aby ho odtamtud dostal,“ vyprávěla paní Hobieová. „Všechno, co jsme měli, jsme mu dali na cestu. Už nám nic nezbylo. Když jsme v nemocnici potkali generála Garbera, všechno jsme mu řekli a prosili jsme ho, jestli by nemohl přesvědčit vládu, aby zaplatila.“

Reacher zíral na fotografii. Prohlížel si pohrbeného muže se šedým obličejem.

„Kdo ještě viděl tuhle fotku?“

„Jen generál Garber,“ odvětila paní Hobiová. „Ten muž, co ji pořídil, nás zapřísahal, abychom to udrželi v tajnosti. Protože je to moc ožehavá záležitost, politicky. Strašně nebezpečná. Je to temná stránka národní historie. Ale generálu Garberovi jsme ji museli ukázat, protože on, v jeho postavení, nám mohl pomoci.“

„A co chcete, abych podnikl já?“ zeptal se Reacher.

Do ticha zasyčel kyslík. Nádech, výdech a znovu nádech a výdech přes čirou plastikovou trubičku. Ústa starého muže se pohnula.

„Chci ho jen dostat zpátky,“ vyhrkl. Jen bych ho chtěl zase vidět. Na jeden jediný den, než umřu.“

* * *

Potom už staří manželé nehovořili. Nachýlili se k sobě a upřeli zamžený pohled na řadu fotografií na římse. Reacher tiše vyčkával. Pak se starý pán otočil zpátky, oběma rukama zvedl kožené desky z kolenou a podával mu je. Reacher se naklonil a vzal si je od něj. Nejdřív si myslel, že do nich má vrátit ty tři fotografie. Pak pochopil, že převzal štafetu. Byl to téměř slavnostní okamžik. Jejich pátrání na sebe vzal Leon, teď to bylo na něm.

Desky byly tenké. Kromě tří fotografií, které si už prohlédl, tam nebylo nic víc než pár dopisů od jejich syna a formální listy z ministerstva obrany. A svazek účtů mapujících likvidaci jejich životních úspor a převod osmnácti tisíc dolarů ověřeným šekem na určitou adresu do Bronxu, na fond průzkumné mise do Vietnamu, vedené mužem jménem Rutter.

Dopisy od chlapce začínaly stručnými poznámkami z nejrůznějších míst na jihu, kterými prošel - Dix, Polk, Wolters, Rucker, Belvoir, Benning -, to všechno v rámci výcviku. Pak tu byla krátká zmínka o Mobile v Alabamě, když se nalodil na loď na měsíční plavbu Panamským kanálem a napříč Tichým oceánem do Indočíny. Potom našel tenké listy z vojenské pošty v samotném Vietnamu. Osm z prvního pobytu, šest ze druhého. Papír byl třicet let starý, ztvrdlý a vyschlý jako starodávný papyrus. Jako něco, co objevili archeologové.

Nebyl to zjevně žádný zkušený pisatel dopisů. Dopisy byly plné banálních frází, které píše domů téměř každý mladý voják. Stovky milionů rodičů musely uchovávat dopisy podobné těmto v různých dobách, z těch nejrůznějších válek, napsané odlišnými jazyky, ale sdělení byla stejná: strava, počasí, zprávy o akcích, uklidňování.

Odpovědi z ministerstva obrany odrážely třicet let kancelářské techniky. Nejdřív byly psané na starých mechanických psacích strojích, některé z nich měly nepravidelné řádkování, jiné chybné mezery, další červené skvrny v místech, kde sklouzla páska. Potom už došla řada na elektrické psací stroje, dokumenty byly úhlednější a s jednotnější úpravou. A potom počítač a listiny bez nejmenší chybičky, lepší papír. Ale sdělení zněla pořád stejně. Žádné zprávy. Pohřešován v akci, zřejmě zabit. Projevy soustrasti. Nic víc.

Spolupráce s chlapíkem jménem Rutter je přivedla na mizinu. Byl tu ještě nějaký skromný společný majetek a mizivá hotovost. Nalistoval papír, popsaný roztřeseným rukopisem, Reacher usoudil, že to psala stará žena, vyčíslující měsíční výdaje, všechno několikrát přepočítala, snažila se je snížit natolik, aby se vešli do sociálních dávek a nemuseli sahat na kapitál. Společné úspory vybrali v hotovosti před osmnácti měsíci a zároveň s hotovostí, kterou měli v rezervě, byla celá částka převedena do Bronxu. Našel i potvrzení od Ruttera, že celou částku věnoval na průzkumnou cestu, na niž odjel okamžitě. Pak tu byla žádost o další informace, které by se mu mohly hodit, včetně služebního čísla, popisu a fotografií. Nato narazil na dopis, datovaný o tři měsíce později, podrobně popisující odhalení utajeného tábora, riskantní fotografování, šepot přes drát. Potom objevil návrh záchranné mise, naplánované do nejmenších detailů, Hobieovy by to přišlo na čtyřicet pět tisíc dolarů. Pětačtyřicet tisíc dolarů, které neměli.

„Pomůžete nám?“ vznesla do ticha otázku stará žena. „Je vám všechno jasné? Nebo je tu ještě něco, co byste rád věděl?“

Pohlédl na ni úkosem a zjistil, že sleduje, jak se probírá dokumenty. Zavřel desky a pohlédl na jejich ohmataný kožený obal. Jediné, co by rád věděl, bylo, proč, proboha, Leon neřekl těmhle lidem pravdu?

09 KAPITOLA

MARYLIN STONEOVÁ ZMEŠKALA OBĚD, PROTOŽE MĚLA MOC práce, ale vůbec jí to nevadilo. Byla spokojená s tím, jak se dům začal měnit. Zjistila, že se tím vlastně dost nevzrušeně baví, což ji poněkud překvapilo, protože to byl nakonec její domov, který se chystala prodat, její vlastní domov, místo, které si pečlivě vybrala a byla z něj nadšená, a nebylo to zase tak dávno. O takovém domě už dlouho snila. Byl o hodně krásnější a mnohem větší, nikdy ani nevěřila, že něco takového bude mít. Když si na tu dobu vzpomněla, znovu zažívala přímo fyzickou slast. Jak procházela pokoji, připadalo jí, že zemřela a ocitla se v ráji. Teď už si to tu prohlížela jako exponát, jako tržní nabídku. Neprocházela pokoji, které zařizovala a žila v nich, byla v nich šťastná a milovala je. Necítila bolest. Žádné melancholické pohledy do míst, kde s Chesterem odpočívali, smáli se, jedli a spali. Pouze bleskové a střízlivé rozhodnutí dovést atmosféru tohoto místa k naprosté dokonalosti.

Nejdřív se začalo hýbat s nábytkem přesně tak, jak si to naplánovala. Musela dostat kredenc z chodby a Chesterovo křeslo z obývacího pokoje. Ne proto, že by to nebyl kvalitní kus nábytku, ale prostě tu překážel. Bylo to jeho oblíbené křeslo, vybral si ho přesně tak, jak si muži vybírají osobní věci - kvůli pohodlí a důvěrnosti, ne s ohledem na styl a přiměřenost. Byla to jediná věc, kterou s sebou přivezli z domu, kde žili předtím. Postavil si ho do rohu ke krbu. Den ode dne jí bylo milejší. Dodávalo pokoji atmosféru zabydlenosti. Byl to tah, který proměnil pokoj z aranžmá podle časopisu v útulný domov. A přesně proto muselo jít pryč.

Musela přimět stěhováky, aby také odnesli řeznický špalek z kuchyně. Dlouho a uvážlivě rozmýšlela o stolu. Nesporně dodával kuchyni smysluplný ráz. Jako by to bylo místo skutečně zasvěcené práci, kde se doopravdy plánují a vyvářejí chutná domácí jídla. Ale bez něj se tu najednou rozprostírala ničím nepřerušená plocha třiceti stop vykachlíkované podlahy, táhnoucí se až k okennímu výklenku. Věděla, že když nablýská dlažbu, světlo, dopadající z okna, udělá s tou rozlehlou plochou divy. Vžila se do role případného kupce a sama sobě položila otázku: Co by tě nadchlo víc? Klasická kuchyň? Nebo spíš prostorná, nezastavěná kuchyň? Tak tedy řeznický špalek skončil ve stěhovacím voze.

Televize z pracovny tam putovala také. S televizní technikou měl Chester problémy. Video mu na televizi zpřeházelo programy, některé filmy nemohl vůbec sledovat, a on neměl sílu ani chuť pídit se po nejnovějších vymoženostech techniky. Takže měl v pracovně obstarožní RCA, nebylo k němu připojené ani gramorádio. Okolo obrazovky se blýskala umělá hmota napodobující chrom, celé to vypadalo trochu jako akvárium. Když projížděla 125. ulicí, viděla, jak se na chodníku mezi harampádím povalují lepší kousky. Takže požádala stěhováky, aby televizor odnesli, a místo toho nechala přinést z apartmá pro hosty knihovničku na zaplnění prázdného místa. Pomyslela si, že pokoj takhle vypadá mnohem líp než dřív. Jenom knihovna, kožené pohovky a tmavá stínítka na lampách - takový pokoj přímo vyzařoval kultivovanost. Pokoj vzdělance. Ten musel nadchnout každého. Jako kdyby kupec s domem přebíral i životní styl.

Nějaký čas věnovala pečlivému výběru knih na kávové stolky. Pak dorazila květinářka s plochými lepenkovými kartony plnými květin. Požádala dívku, aby umyla všechny vázy, a pak jí svěřila evropské časopisy a poradila jí, aby z nich čerpala inspiraci při aranžování. Chlapík od Sheryl přinesl oznámení o dražbě, nechala ho vylepit na sloupek vedle poštovní schránky. V okamžiku, kdy odjížděli stěhováci, dorazili zahradníci, což se neobešlo bez nemotorného manévrování na příjezdové cestě. Prováděla vedoucího po zahradě, vysvětlovala mu, co bude zapotřebí udělat, a pak se vydala zpátky do domu. Udržbář bazénů vešel do dveří zároveň s úklidovou četou. Vrhala pohledy z jednoho na druhého, na okamžik ji to zaskočilo, nebyla si jistá, s kým by měla začít. Ale pak úsečně kývla, řekla uklízečům, aby počkali, a obešla s údržbářem bazén, aby mu ukázala, co od něj potřebuje. Pak pospíchala zpátky, byla hladová, už pociťovala, že vynechala oběd, ale hřál ji pocit zadostiučinění z toho, co za tak krátkou dobu dokázala.

* * *

Oba se šourali chodbou, aby ho vyprovodili. Starý pán nasál tolik kyslíku, aby se mohl sám zvednout z křesla, pak pomalu odstrčil láhev, napůl se o ni opřel jako o hůl, napůl ji před sebou tlačil jako vozík na golfové hole. Jeho žena se sunula se šustotem před ním, sukní se otřela o obě futra i o protilehlé stěny úzké spojovací chodby. Reacher je následoval, pod paží svíral kožené desky. Stará dáma odemkla zámek na dveřích, starý muž namáhavě oddechoval a opíral se o držadlo vozíku s bombou. Dveře se otevřely a dovnitř se prodral závan svěžího vzduchu.

„Bydlí tu ještě některý z Victorových starých přátel?“ zeptal se Reacher.

„Je to důležité, majore?“

Reacher pokrčil rameny. Už dávno se přesvědčil, že když chce někoho připravit na špatné zprávy, musí od začátku působit svědomitě. Lidé vás vyslechnou klidněji, když budou přesvědčeni, že jste vyčerpali všechny možnosti.

„Jen si potřebuji o celé věci udělat ucelený obrázek,“ vysvětloval.

Vypadali zmateně, ale i tak na něj spoléhali, protože byl jejich poslední nadějí. Měl život jejich syna ve svých rukou, doslova.

„Ed Steven, alespoň myslím, ze železářství,“ vyhrkl nakonec pan Hobie. „S Victorem byli jedna ruka, od školky až do maturity. Ale od té doby uplynulo pětatřicet let, majore. Nechápu, jaký by to teď mělo mít význam.“

Reacher kývl, protože to už teď opravdu nemělo význam.

„Zapsal jsem si vaše číslo,“ řekl. „Zavolám vám, hned jak se něco dozvím.“

„Spoléháme na vás,“ ujišťovala ho stará žena.

Reacher znovu přikývl.

„Rád jsem vás oba poznal,“ řekl. „Děkuji za kávu a koláč. A mrzí mě, že musíte mít takové starosti.“

K tomu už nepoznamenali nic. Vždyť ať už by řekli cokoli, bylo by to stejně k ničemu. Třicet let utrpení a jeho mrzí, že musí mít takové starosti? Nezbývalo mu než se otočit, potřást jejich křehkýma rukama a vyjít na zarostlý dvorek. Prodíral se k taurusu, nesl desky, ještě jednou se ohlédl.

Couval po příjezdové cestě, do auta z obou stran šlehaly větve, podařilo se mu dostat z vyjetých kolejí. Zabočil doprava a po klidné silnici, kterou opustil, když hledal dům, zamířil na jih. Před ním se vyloupl Brighton. Silnice se rozšířila, její povrch byl hladší. Míjel pumpu a požární zbrojnici. Malý městský park. Supermarket s velkým parkovištěm, banku, řadu malých krámků se stejnou fasádou.

Zdálo se, že parkoviště u supermarketu tvoří geografický střed města. Pomalu okolo něj projel a spatřil pěstitelskou školku s řadami keřů v květináčích pod ostřikovací, slunce na proudech vody vykreslilo duhu. Pak narazil na velký přístřešek, natřený nevýraznou červenou barvou, stál na vlastním pozemku. Stevenovo železářství. Zastavil taurus a zaparkoval ho vzadu vedle dřevěné branky.

Vchod tvořily obyčejné dveře v zadní stěně přístřešku. Vedly do bludiště chodbiček přecpaných množstvím věcí, tady by si musel každý vybrat, ať už by si usmyslel koupit cokoli. Šrouby, hřebíky, ruční nářadí, popelnice, poštovní schránky, tabulky skla, celá okna, dveře, plechovky s barvou. Labyrint ústil do hlavní místnosti, tam na čtvercovém půdorysu stály pod jasnými zářivkami čtyři prodejní pulty. V prostoru, který ohraničovaly, byl jeden muž a dva chlapci, všichni na sobě měli džínsy, košile a plátěné zástěry. Muž byl malý a hubený, mohlo mu být tak padesát, chlapci museli být podle podoby jeho synové, mladší verze jednoho a téhož obličeje i tělesné stavby, něco mezi osmnácti a dvaceti.

„Ed Steven?“ zeptal se Reacher.

Přikývl, naklonil hlavu a zdvihl obočí, přesně jako člověk, který strávil třicet let vyřizováním objednávek od obchodníků a zákazníků.

„Mohl bych si s vámi promluvit o Victoru Hobiem?“

Muž na okamžik nasadil nicneříkající pohled, pak pohlédl na své chlapce, jako kdyby odvíjel vzpomínky až do doby, kdy se narodili, a ještě mnohem dál, až ke dnům, kdy se stýkal s Victorem Hobiem.

„Zemřel ve Vietnamu, ne?“ řekl.

„Potřeboval bych pár podrobností z jeho života.“

„Pátráte zase pro jeho rodiče?“ Vůbec nebyl překvapený, ale vypadal otráveně. Jako kdyby byl problém Hobieových ve městě veřejným tajemstvím, sice zdvořile tolerovaným, co už ale nedokáže vzbudit ve spoluobčanech žádné velké pochopení.

Reacher kývl. „Rád bych se dozvěděl, jaký to byl chlapec. Prý jste se dobře znali.“

Steven opět nasadil nicneříkající pohled. „To ano. Ale to jsme ještě byli děti. Po střední škole jsem se s ním setkal jen jednou.“

„Nechcete mi o něm vyprávět?“

„Mám moc práce. Musím dohlídnout na vykládku.“

„Mohl bych vám pomoct. Přitom bychom si mohli povídat.“

Steven hodlal zdvořile odmítnout, ale pak pohlédl na Reachera, všiml si jeho tělesných proporcí a zasmál se jako nádeník, jemuž nabídli, že může kdykoli použít vysokozdvižný vozík.

„Fajn,“ řekl. „Za krámem.“

Prošel mezi pulty a vyvedl Reachera zadními dveřmi. Vedle otevřeného přístřešku s plechovou střechou parkoval malý zaprášený pick-up. Byl naložený pytli s cementem. Regály v otevřeném přístřešku byly prázdné. Reacher si svlékl sako a položil ho na kapotu náklaďáku.

Pytle byly vyrobené ze silného papíru. Z dob, kdy pracoval na úpravě bazénů, věděl, že když pytel uchopí oběma rukama uprostřed, přehne se a může prasknout. Nejlepší bylo ho chytit jednou rukou za roh a zvednout. Zároveň by si tak nezašpinil novou košili. Byly to padesátikilové pytle, takže mohl popadnout do každé ruky jeden, stáhnout ho z náklaďáku, vyrovnávat rovnováhu a přitom si je držet od těla. Steven na něj zíral, jako kdyby Reacher provozoval nějakou atrakci v cirkuse.

„Tak mi vyprávějte o Victoru Hobiem,“ zavrčel Reacher.

Steven pokrčil rameny. Stál pod střechou ve stínu a opíral se o sloupek. „To už je dávno,“ řekl. „Co vám mám vyprávět. Byli jsme ještě děti, vždyť víte. Naši otcové spolu byli v obchodní komoře. Jeho byl tiskař. Můj pracoval tady, ale tenkrát tu měl jen kupu harampádí. Absolvovali jsme spolu celou školu. Stejného dne jsme nastoupili do školky, stejného dne jsme odmaturovali. Potom jsem ho už viděl jen jednou, přijel na dovolenou. Byl rok ve Vietnamu a chtěl se tam zase vrátit.“

„Tak jaký byl?“

Steven znovu pokrčil rameny. „Nejsem si jistý, jestli vám tu mám vykládat své názory.“

„Proč? Nějaké špatné zprávy?“

„Ne, ne, nic takového,“ bránil se Steven. „Nemám co skrývat. Byl hodné dítě. Ale je to jen názor jednoho dítěte na druhé po pětatřiceti letech, chápete? Možná to vůbec nemusí být spolehlivá informace.“

Reacher se odmlčel, s padesátikilovým pytlem v každé ruce. Pohlédl na Stevena. Opíral se v červené zástěře o sloupek, uvolněně a v pohodě, typický obrázek toho, co Reacher považoval za opatrného maloměstského amerického obchodníka. Byl to druh chlapa, jenž by si dokázal stát na svém. Kývl.

„Ano, to je jasné. Budu to tak brát.“

Steven zopakoval kývnutí, jako kdyby si stanovili svá vlastní pravidla. „Kolik vám je?“

„Osmatřicet,“ odvětil Reacher.

„Jste odněkud odsud?“

Reacher zakroutil hlavou. „Ani ne.“

„Fajn, tak byste měl pár věcí pochopit,“ upozornil ho Steven. „Tohle je malé šosácké městečko a my s Victorem jsme se narodili v osmačtyřicátém. Bylo nám právě patnáct, když zastřelili Kennedyho, a šestnáct, když nastoupili Beatles, a dvacet, když začal ten blázinec v Chicagu a L.A. Víte, o čem tu mluvím?“

„To byl jiný svět,“ řekl Reacher.

„To si pište, že jo,“ odsekl Steven. „Vyrůstali jsme v jiném světě. Celé dětství. Odvahu jsme hodnotili úplně jinak než vy teď. To si musíte uvědomit, jestli mě chcete vyslechnout.“

Reacher kývl. Vytáhl z korby náklaďáku devátý a desátý pytel. Trochu se potil, nebyl si docela jistý, co Jodie řekne nové košili, až ho uvidí.

„Victor byl velice upřímný kluk,“ začal Steven. „Velmi upřímný a normální. A rád bych pro srovnání upozornil na to, že se držel zpátky, když si většina z nás myslela, že už jsme dost staří, abychom zůstávali na sobotních večírcích do půl desáté a nalévali se mléčnými koktejly.“

„O co se zajímal?“ vyptával se Reacher.

Steven si odfoukl a pokrčil rameny. „Co vám mám povídat? O totéž jako my všichni, alespoň myslím. O baseball, Mickeyho Mantla. Taky se nám líbil Elvis. Zmrzlina a Lone Ranger. A podobné blbiny. To bylo normální.“

„Jeho otec říkal, že chtěl být odjakživa vojákem.“

„To jsme chtěli všichni. Nejdřív nás uchvátili kovbojové a indiáni, potom vojáci.“

„Takže jste byl taky ve Vietnamu?“

Steven zakroutil hlavou. „Ne, mě to nadšení pro vojáčky dost brzy pustilo. Ne snad proto, že bych to neschvaloval. Chápejte, to bylo strašně dávno předtím, než tu začali vyvádět všichni ti vlasatci. Nikdo neměl nic proti armádě. Ani já jsem z vojny neměl strach. Když se tak podívám zpátky, vlastně jsme se neměli čeho bát. Byli jsme přece Američané, ne? Museli jsme přece těm šikmookým hubám dát na prdel, dýl než šest měsíců to nemohlo trvat. Nikdo z toho neměl strach. Teď to může působit směšně. Všichni jsme to respektovali, milovali jsme všechny ty historky kolem, ale připadalo nám, že už to snad máme za sebou, chápete, jak to myslím? Chtěl jsem začít pracovat. Chtěl jsem zvelebit otcovo hokynářství na velkou korporaci. To mi přišlo důležitější. Alespoň mně. Myslel jsem si, že tak udělám pro Ameriku víc, než kdybych vstoupil do armády. I teď mi to připadá stejně vlastenecké.“

„Takže jste nebyl odveden?“ vyzvídal Reacher.

Steven kývl. „Zavolali si mě, ale ještě jsem nedostal vyjádření k přihlášce na vysokou školu, tak mě přeskočili. Otec tam měl známého, ale to, myslím, nehrálo žádnou roli.“

„Jak na to reagoval Victor?“

„Bral to. Nebylo co řešit. Nebyl jsem pacifista nebo něco takového. Byl jsem pro Vietnam, stejně jako každý jiný. Byla to jen otázka osobní volby, rozhodnout se pro dnešek nebo zítřek. Já jsem si zvolil zítřek, Victor armádu. Dobře věděl, do čeho jde. Pravdou je, že ho dost ovlivňoval jeho otec. Za druhé světové války byl neschopen služby. Můj táta byl pěšák, odveleli ho do Pacifiku. Victor se asi domníval, že jeho rodina ještě neodvedla svůj díl. Chtěl to udělat, považoval to za svou povinnost. Teď to asi zní staromódně, viďte? Povinnost? Ale my všichni jsme to tak brali. To se vůbec nedá srovnat s těmi mladými dnes. My všichni tady jsme byli dost slušní a staromódní, Victor možná o trochu víc než ostatní. Velice vážný, vzorný. Ale v podstatě nevybočoval z normálu.“

Reacher už vyprázdnil tři čtvrtě korby. Zastavil se a opřel se o dveře pick-upu. „Byl chytrý?“

„Dost chytrý, alespoň myslím,“ usoudil Steven. „Dobře se učil, nijak zvlášť se nedřel. Za těch let se tu vyskytlo pár dětí, ze kterých se stali právníci, doktoři nebo něco jiného. Jednoho z nich vzali do NASA, byl o něco mladší než my s Victorem. Byl dost chytrý, ale vzpomínám, že na maturitu se přece musel učit.“

Reacher se vrátil k pytlům. Naplnil nejdřív nejvzdálenější regál, teď byl rád, protože už ho začínala bolet předloktí.

„Měl někdy nějaké problémy?“

Steven se zatvářil netrpělivě. „Problémy? Vy jste mě asi neposlouchal, pane. Victor byl přímočarý, rovný už tenkrát, teď by mladí považovali i tehdejšího největšího vyvrhele za andílka.“

Ještě šest pytlů. Reacher si otřel dlaně o kalhoty.

„A jaký byl, když jste ho viděl naposledy? Mezi dvěma pobyty ve Vietnamu?“

Steven se odmlčel, přemýšlel. „Trochu starší. Já jsem zestárl o rok, on vypadal o pět let starší. Ale nezměnil se. Byl to pořád stejný kluk. Pořád vážný, vzorný. Když přijel domů, uspořádali pro něj přehlídku, protože dostal vyznamenání. Uvedlo ho to do rozpaků, říkal, že ta medaile přece nic neznamená. A pak znovu odjel. A už se nikdy nevrátil.“

„Jak jste to snášel?“

Steven se opět odmlčel. „Pěkně blbě. Byl to přece kluk, kterého jsem znal od narození. Byl bych samozřejmě radši, kdyby se vrátil, ale byl jsem rád, že se nevrátil na vozíku nebo nějak zmrzačený, tak jako tolik jiných.“

Reacher dokončil práci. Zatlačil poslední pytel do regálu a opřel se o sloupek proti Stevenovi.

„A co říkáte na tu záhadu? Na to, co se mu stalo?“

Steven zakroutil hlavou a smutně se usmál. „Žádná záhada. Zabili ho. To jen ti dva starouškové odmítají akceptovat tři nepříjemné pravdy, to je všechno.“

„Jaké?“

„To je jednoduché,“ odvětil Steven. „První pravdou je, že jejich syn je mrtvý. Druhou, že zemřel v té bohem zapomenuté neproniknutelné džungli, kde ho nikdy nikdo nenajde. A třetí pravdu charakterizuje to, že vláda se tenkrát nezachovala čestně a přestala uvádět pohřešované v akci jako oběti, takže mohli udržet svá hlášení v rozumných mezích. O co šlo? O deset chlapců ve Vicově vrtulníku, když se zřítil? Těch deset jmen ve zprávách, které běžely každou noc, vynechali. Byla to taktika a teď už je pozdě trvat na tom, aby něco podnikli.“

„Tak se na to díváte vy?“

„Jistě,“ odpověděl Steven. „Ta válka nebyla správná a vláda se s ní správně nevypořádala. Má generace se s tím těžce vyrovnávala, to vám můžu potvrdit. Vy, mladší, už v tom máte víc jasno, proto rozumíte tomu, že staří lidé jako Hobieovi to nikdy nepochopí.“

Pak mlčel, jen nepřítomně těkal pohledem mezi prázdným pick-upem a plnými regály. „Vy jste přetahal tunu cementu. Nechtěl byste jít dovnitř a umýt se? Zatím bych vám koupil sodu.“

„Potřebuju se najíst,“ řekl Reacher. „Neobědval jsem.“

Steven kývl a pak se mu po tváři rozlil posmutnělý úsměv. „Támhle je levná restaurace, hned za nádražím. Tam jsme si dávali mléčné koktejly každou sobotu po půl desáté. Tehdy jsme si připadali úplně jako Frank Sinatra.“

* * *

Restaurace prošla mnoha proměnami od dob chlapců s baseballovými kartičkami na kolech bicyklů, kteří tu usrkávali v sobotu v noci mléčné koktejly. Teď to byla jídelna ve stylu sedmdesátých let s nízkým stropem a čtvercovým půdorysem, cihlovými zdmi, zelenou střechou, říznutá pozlátkem let devadesátých, v každém okně se blýskaly neonové nápisy. Reacher si vzal kožené desky s sebou, otevřel dveře a ponořil se do mrazivého vzduchu nasáklého freonem, hamburgery a umatlanými stoly, které ještě nikdo nesetřel. Usedl k baru, usměvavá mohutná dívka, asi tak přes dvacet, ho obdarovala příborem a papírovým ubrouskem. Podala mu jídelní lístek, který bezmála dosahoval velikosti billboardu a v němž si vedle názvů a složení jídel mohl prohlédnout i jejich fotografie. Objednal si půllibrový hamburger s ementálem - ten měli málokde -, salát a cibulové kroužky a uzavřel sám se sebou sázku, že skutečnost nebude v žádném případě odpovídat fotografiím na jídelním lístku. Pak popíjel svou tradiční ledovou vodu, a než otevřel desky, objednal si ještě jednu.

Soustředil se na Victorovy dopisy rodičům. Celkem jich bylo sedmadvacet, třináct z výcvikových táborů a čtrnáct z Vietnamu. Potvrzovaly všechno, co právě vyslechl od Eda Stevena. Dodržování gramatických pravidel, pravopis, jednoduché a výstižné slovní obraty. Stejný rukopis měli všichni, kdo v Americe chodili do školy v období mezi dvacátými a šedesátými lety, ten jeho měl však obrácený sklon. Musel být levák. Ve všech dopisech bylo na první stránce jen několik řádek. Svědomitá osoba. Byl to člověk, který věděl, že je nespolečenské zakončit osobní dopis na první stránce. Slušný, svědomitý, levák, bezvýrazný, konvenční, běžná osoba se solidním vzděláním, ale v žádném případě ne typ raketového vědce.

Děvče mu přineslo hamburger. Byl dost velký, ale do gigantické pastvy pro oči z fotografie na jídelním lístku měl daleko. Salát se topil v bělavé octové zálivce ve zprohýbaném papírovém kelímku a cibulová kolečka byla připálená a všechna měla stejnou velikost, jako malé automobilové pneumatiky. Ementál byl nakrájený na skoro průhledné tenoučké plátky, ale aspoň chutnal jako sýr.

Fotografii, pořízenou po přehlídce na počest složení zkoušek v Ruckeru, nebylo zrovna jednoduché interpretovat. Byla špatně zaostřená, štítek čepice Victorovi úplně zastínil oči. Ramena tlačil dozadu, tělo vypjaté. Buď se tak dmul pýchou, nebo ho uváděla do rozpaků matka. Těžko říct. Poté, co zkontroloval výraz rtů, přiklonil se Reacher nakonec k pýše. Pevně sevřené, v koutcích směřovaly lehce dolů, jako by musel kontrolovat lícní svaly, aby zabránil radostnému úsměvu. Byla to fotografie muže, který se domníval, že dosáhl maxima. Dosáhl všech vytčených cílů, splnil si své sny. Za čtrnáct dní už byl za mořem. Reacher listoval dopisy, chtěl se dostat k poznámkám z Mobile. Dopis psal na kavalci, těsně před vyplutím. Byl podán na poštu v Alabamě. Suché fráze, stránka a čtvrt. Úzkostlivě šetřil city. Pouhá sdělení, nic víc.

Zaplatil, nechal děvčeti dva dolary spropitného za to, že byla tak usměvavá. Napsala by domů stránku a čtvrt nicneříkajících nesmyslů v den, kdy by odjížděla do války? Ne, protože ona by se nikdy nevydala do války. Victorova helikoptéra se zřítila asi tak sedm let předtím, než se narodila, a Vietnam pro ni znamenal jen něco, čím ji jedenáct let školní docházky otravovali.

Bylo moc brzy na to, aby se rozjel na Wall Street. Jodie říkala, aby přijel v sedm. Musel někde zabít minimálně dvě hodiny. Nasedl do taurusu a zapnul naplno klimatizaci, aby se co nejdřív zbavil horka, které ho zatím zahltilo. Pak rozprostřel mapu na kožené desky a hledal nejlepší trasu na cestu z Brightonu. Mohl by jet trasou 9 na jih k dálnici Bear Mountain, z Beam pokračovat k Taconicu, odtud na Sprain a stále jižním směrem až na dálnici Bronx River. Tak by se dostal přímo k botanické zahradě, kde nikdy nebyl, ale bylo to místo, kam by se měl podívat.

* * *

Marylin se dostala k obědu až po třetí hodině. Bylo třeba nejdřív zkontrolovat práci úklidové čety, než ji propustila, ale musela uznat, že odvedli skvělý výkon. Na koberec v hale použili parní čistič, ne že by byl tak špinavý, ale protože to byl nejlepší způsob, jak odstranit otisky, které v povrchu zanechaly nožky kredence. Pára vytáhla vlněná vlákna a po důkladném vyluxování by nikdo nepoznal, že tu ještě nedávno stál těžký kus nábytku.

Dala si pořádnou sprchu a vytřela dosucha celou kabinu, chtěla, aby se dlaždičky jen blýskaly. Rozčesala si vlasy a nechala je jen uschnout. Věděla, že jí je červnový vlhký vzduch vždycky trochu zvlní. Pak se oblékla. To představovalo jediný kus oděvu. Rozhodla se pro šaty, které na ní měl Chester nejradši, tmavě růžový pouzdrový model, který vynikl nejlépe, když pod ním nic neměla. Sahaly jí nad kolena, a i když se nedalo říct, že by byly upnuté, zdůrazňovaly přesně ty partie, které měly, jako kdyby byly ušité na míru, což ve skutečnosti byly, i když o tom Chester neměl ani potuchy. Domníval se, že je to pouhá konfekce. Ráda ho v tom bludu nechávala, ne snad kvůli penězům, ale protože jí to prostě dělalo dobře. Netušil, že takovéhle sexy šaty by v konfekci nekoupila. A udělalo to na něj opravdu velký dojem. Ty šaty působily jako spouštěcí signál. Oblékala si je, když cítila, že potřebuje odměnit. Nebo přivést na jiné myšlenky. A on dnes večer opravdu potřeboval přivést na jiné myšlenky, takže byla připravená podniknout cokoli, aby mu to umožnila, ať už pomocí šatů nebo jinak.

Obula si boty na vysokém podpatku od Gucciho. Dobře kontrastovaly s barvou šatů a prodlužovaly jí nohy. Pak sešla do kuchyně a snědla jablko a čtvereček nízkotučného sýra. Vešla do koupelny a vyčistila si zuby. Rozmýšlela se nad make-upem. Když byla pod šaty nahá a vlasy jí spadaly v přirozených vlnách k ramenům, nepotřebovala žádné nalíčení, ale uznávala, že na takhle přirozený styl už nemá věk, takže zahájila složitý proces, aby dokázala, že zrovna s tímhle si nemusí dělat starosti.

Zabralo jí to dvacet minut, pak se pustila do nehtů.

Potom na sebe dvakrát stříkla svůj oblíbený parfém, přesně tolik, aby jím zaujala, ale nepřehnala to. Zazvonil telefon. Byla to Sheryl.

„To je Marylin?“ zeptala se. „Chtělo to jen šest hodin a už se někdo chytil!“

„Vážně? Kdo? Jak je to možné?“

„Fakt. Je to teprve první den, ještě jsem se o tom ani pořádně nikde nezmínila, není to báječné? Je to jeden džentlmen, který se sem stěhuje s rodinou, projíždí si to tady a viděl tvou vývěsku. Přijel se hned informovat o detailech. Jsi připravená? Můžu ho přivést?“

„No ne, hned teď? Vážně? To je teda rychlost! Ale ano, jsem připravená. Kdo to je, Sheryl? Myslí to podle vás vážně?“

„Určitě, a je tu jen dnes. V noci se zase vrací na Západ.“

„Výborně, tak ho přivezte. Budu vás čekat.“

Uvědomila si, že ji teď čeká představení bez zkoušky, a nesmí z toho mít strach. Pohybovala se rychle, ale nebyla nervózní. Položila telefon a pospíchala rovnou dolů do kuchyně, aby zapnula troubu na nejnižší stupeň. Nabrala lžičku kávových zrnek a vysypala je na talířek, ten položila na střední rošt. Zavřela dvířka od trouby a otočila se ke dřezu. Vyhodila ohryzek od jablka do odpadků a zastrčila talířek do myčky. Vytřela dřez papírovou utěrkou a odstoupila, ruce v bok, kontrolovala místnost. Přešla k oknu a seřídila žaluzie, aby na podlahu dopadaly sluneční paprsky.

„Perfektní,“ řekla si pro sebe.

Pak zase vyběhla nahoru po schodech, aby prohlédla horní část domu. V obývacím pokoji úplně odtáhla žaluzie, aby vynikla podlaha. V pracovně rozsvítila stolní lampu a naopak žaluzie zatáhla, ze ztemnělého pokoje přímo dýchalo pohodlí. Pak pospíchala do dalšího pokoje. Kruci, Chesterův stolek tu zůstal, přímo proti místu, kde stálo křeslo. Jak na to mohla zapomenout? Popadla ho oběma rukama a běžela s ním po schodech do sklepa. Zaslechla, jak po štěrkové cestě přijíždí Sheryl. Otevřela dveře do sklepa, seběhla dolů, nechala tam stolek a hnala se zpátky nahoru. Zabouchla za sebou dveře a zamířila do toaletního pokoje. Narovnala ručník, lehce se dotkla vlasů a ještě jednou se zkontrolovala v zrcadle. Bože! Nechala si na sobě tu hedvábnou druhou kůži. Pod ní byla nahá. Hedvábí se jí přisálo k tělu. Co si o ní ten člověk pomyslí?

Zvonek u dveří zazvonil. Ztuhla. Neměla by se převléknout? Na to samozřejmě neměla čas. Stáli za dveřmi, zvonek drnčel. A co třeba sako nebo přes sebe něco přehodit? Zvonek se rozezněl podruhé. Nadechla se, uhladila si šaty na bocích a sešla do haly. Ještě jednou se zhluboka nadechla a otevřela dveře.

Sheryl se na ni usmívala, ale Marylin měla oči jen pro kupce. Byl to vyšší muž, asi tak padesát pětapadesát let, šedovlasý, v tmavém obleku, byl k ní natočen bokem, prohlížel si vegetaci podél příjezdové cesty. Vrhla pohled dolů na jeho boty, protože Chester vždycky tvrdil, že bohatství a dobré vychování se pozná podle bot. Pohled na ně ji uspokojil. Solidní šněrovací polobotky, pečlivě vyleštěné. Usmála se. Mohlo by jí to vyjít? Prodat dům za šest hodin? To by bylo z pekla štěstí. Vrhla krátký spiklenecký pohled na Sheryl a otočila se k muži.

„Pojďte dál,“ vyzvala ho vesele a zvedla ruku.

Odvrátil pohled od zahrady a pohlédl jí přímo do tváře. Zíral na ni, bezostyšně a nestydatě. Pod jeho ostrým pohledem si připadala nahá. Vlastně prakticky byla. Ale přistihla se, že si ho sama zrovna tak zkoumavě prohlíží, protože si všimla jeho strašlivých popálenin. Polovinu jeho obličeje tvořila jedna velká slitá růžová jizva. Zdvořilý úsměv jí zmrzl na rtech, natáhla k němu ruku. Chvíli vyčkával. Pak zvedl ruku, aby se s ní přivítal, ale nebyla to ruka. Byl to třpytící se kovový hák. Ne umělá ruka, žádná protetická pomůcka, pouhý hrůzostrašný kovový hák, vyrobený z blýskavé oceli.

* * *

Reacher dorazil před šedesátipatrovou budovu na Wall Street deset minut před sedmou. Nechal motor běžet a očima pročesával trojúhelník, jehož vrchol tvořil východ z budovy, strany, táhnoucí se napříč náměstím, ohraničovaly prostor, kam by mohl někdo proniknout dřív než on. Uvnitř trojúhelníku se nepohyboval nikdo podezřelý. Nikdo tam nepostával, nerozhlížel se, jen úředníci, kteří do sebe strkali, aby se dostali co nejdřív na ulici, se saky přes ruku a nacpanými aktovkami. Většina na chodníku zabočila doleva a mířila k podzemce. Někteří se proplétali mezi zaparkovanými auty a vyhlíželi v hustém provozu taxík.

Ostatní zaparkovaná auta byla neškodná. O dvě parkovací místa před ním stál náklaďák a pár vozů, vedle nichž postávali uniformovaní řidiči. Nevinné hemžení na konci vyčerpávajícího rušného pracovního dne. Reacher se opřel do opěradla a čekal, očima těkal zleva doprava, dopředu i za sebe, ale pořád se vracel k otáčejícím se dveřím.

Vyšla před sedmou, to bylo dřív, než čekal. Zahlédl ji přes sklo v hale. Zaregistroval její vlasy a šaty a záblesk nohou, když zahnula k východu. Chvíli si myslel, jestli nečeká nahoře v kanceláři. Měl to dobře načasované. Mohla zahlédnout auto z okna a jít rovnou do výtahu. Opřela se do dveří a vyšla na náměstí. Vystoupil z auta a okolo kapoty přešel na chodník, tam se zastavil a čekal. Pod paží nesla aktovku. Sluneční svit ji zahalil, vlasy se jí rozzářily jako na pozdrav. Smála se na něj, ještě než k němu došla.

„Ahoj, Reachere,“ volala.

„Ahoj, Jodie,“ pozdravil.

Něco se dozvěděla. Viděl to na ní. Měla pro něj žhavé novinky, ale usmívala se, jako kdyby s tím chtěla dělat drahoty.

„Tak co?“ vyptával se.

Znovu se rozesmála a zakroutila hlavou. „Nejdřív ty, ano?“

Sedli si do auta a on jí vylíčil všechno, co mu vyprávěli staří manželé. Úsměv jí rychle vyprchal z tváře, teď se tvářila zachmuřeně. Pak jí podal kožené desky a nechal ji, aby si všechno prošla, zatímco se prodíral provozem na náměstí proti směru hodinových ručiček, čímž se stočil směrem na jih k Broadwayi. Byli dva bloky od jejího domu. Zajel na parkoviště před espressem. Četla Rutterovo hlášení a pozorně si prohlížela fotografii vychrtlého šedého muže s asiatským vojákem.

„Neuvěřitelné,“ řekla tiše.

„Dej mi klíče,“ požádal ji. „Dojdi si na kafe a já za tebou přijdu, až se přesvědčím, že je u tebe všechno v pořádku.“

Neprotestovala. Ta fotka jí otřásla. Jen sáhla do kabelky pro klíče, vystoupila z auta, přešla chodník a zamířila do kavárny. Sledoval ji, dokud nezašla dovnitř, a pak pokračoval v jízdě na jih. Zabočil rovnou do garáže. Měl jiné auto a pomyslel si, že jestli na něj někdo dole čeká, bude mu chvíli trvat, než se vzpamatuje, což by mu mělo stačit. Ale v garáži panovalo ticho. Stejná auta, jako kdyby se odtud celý den nehnula. Postavil taurus na vyhrazené místo a vyšel po kovových schodech do haly. Nikde nikdo. Ani ve výtahu, ani na chodbě ve čtvrtém patře. Dveře nenesly žádné známky poškození. Ticho, nehybný vzduch. Nikdo tam nebyl.

Sešel do haly po požárním schodišti a skleněnými dveřmi vyšel na ulici. Minul dva bloky směrem na sever a zamířil ke kavárně. Seděla sama u chromovaného stolku a pročítala dopisy Victora Hobieho, netknuté espresso vedle lokte.

„Budeš to pít?“ zeptal se.

Položila fotografii z džungle na dopisy.

„To naznačuje hodně,“ řekla.

Vyložil si to jako ne, přitáhl si šálek a jedním lokem ho vypil. Káva byla vlažná a příjemně silná.

Jdeme,“ pobídla ho. Nechala ho, aby jí vzal aktovku, a cestou okolo dvou bloků se do něj zavěsila. U domovních dveří jí podal klíče, do haly vešli společně a v tichosti zamířili k výtahu. Odemkla dveře u bytu a vešla dovnitř před ním.

„Takže nás pronásledují ve státním zájmu,“ usoudila.

Neodpověděl. Jen ze sebe setřásl nové sako a hodil ho na pohovku pod Modrianovu kopii.

„Musí to tak být,“ usoudila.

Přešel k oknu a vytáhl roletu. Dovnitř proniklo denní světlo a bílý pokoj se rozzářil.

„Dostali jsme se na stopu těm utajeným táborům,“ pokračovala. „Vláda se nás snaží umlčet. Možná CIA.“

Vydal se do kuchyně. Otevřel lednici a vytáhl láhev s vodou.

Jsme vážně v nebezpečí,“ zdůraznila. „Nezdá se, že by sis kvůli tomu dělal zrovna velké starosti.“

Pokrčil rameny a napil se vody. Byla studená. Byl by radši, kdyby měla pokojovou teplotu.

„Život je moc krátký na to, abychom ho strávili ve starostech,“ odpověděl.

„Táta si je dělal. To jeho srdci nepomohlo.“

Kývl. „Já vím a je mi to líto.“

„Tak proč to ty nebereš vážně? Ty tomu nevěříš?“

„Věřím tomu,“ řekl. „Věřím všemu, co mi vyprávěli.“

„A ta fotka to dokazuje, viď? To místo zjevně existuje.“

„Já vím, že existuje,“ připustil. „Byl jsem tam.“

Zírala na něj. „Tys tam byl? Kdy? Jak je to možné?“

„Není to tak dávno,“ odvětil. „Dostal jsem se zrovna tak blízko jako tenhle Rutter.“

„Proboha, Reachere,“ vydechla. „Co s tím budeš dělat?“

„Koupím si zbraň.“

„Ne, měli bychom jít na policii. Nebo možná za nějakým novinářem. Vládní úředníci s tím nic nezmůžou.“

„Čekej na mě tady, rozumíš?“

„Kam jdeš?“

„Koupit zbraň. Pak koupím k večeři pizzu. A přinesu ji sem.“

„Nemůžeš si koupit zbraň, alespoň ne v New York City, proboha. Na to jsou zákony. Potřebuješ identitku a povolení, navíc musíš čekat minimálně pět dní.“

„Zbraň se dá koupit všude,“ utrousil. „Zvlášť v New York City. Jakou chceš pizzu?“

„Máš dost peněz?“

„Na pizzu?“

„Na zbraň,“ odsekla.

„Ta zbraň mě přijde na míň než pizza,“ řekl. „Zamkni za mnou, ano? A neotevírej, dokud se v kukátku nepřesvědčíš, že jsem to já.“

Nechal ji stát uprostřed kuchyně. Seběhl po požárním schodišti do haly a stál dost dlouho v hemžení na chodníku, aby se zorientoval. Ve vedlejším bloku jižním směrem byla pizzerie. Vydal se tam a objednal velkou pizzu, napůl s ančovičkami a kapary a napůl s pálivými feferonkami, měl si ji vyzvednout za půl hodiny. Pak opustil provoz na Broadwayi a vydal se na východ. Byl už v New Yorku tolikrát, aby pochopil, že to, co lidé říkají, je pravda. Všechno se v New Yorku semele rychle. Všechno se rychle mění. Rychle ve smyslu chronologie i geografie. Jedno sídliště se může za pár bloků změnit v jiné. Někdy dům zepředu budí dojem, že si tam střední třída musí žít jako v ráji, a zatím vzadu v průjezdu mohou přespávat bezdomovci. Uvědomoval si, že jej deset minut ostré chůze přivede do úplně odlišného světa, než jaký představuje Jodiina luxusní čtvrť.

To, co hledal, našel ve stinných zákoutích pod nájezdem na Brooklynský most. Krčila se tam nepřehledná změť uliček a na sever a východ se rozšiřovala mohutná bytová výstavba. Několik zpustlých, nepravidelně rozmístěných obchodů a basketbalové hřiště s řetězy pod obručemi místo sítí. Vzduch zde byl horký a vlhký, plný kouře a hluku. Zabočil za roh a stanul na rozhraní dvou světů se zvuky basketbalového klání za zády. Panoval tu překotný provoz, projížděla tudy auta, lidé pospíchali, stejný počet vozů zastavil a nechal naprázdno běžet motor, okolo nich se shlukovali lidé. Projíždějící auta se proplétala okolo stojících, troubila a prudce uhýbala, procházející lidé do sebe naráželi, omlouvali se a uskakovali až do vozovky, aby se vyhnuli skupinkám zevlounů. Občas auto prudce zabrzdilo a před oknem řidiče gestikuloval chlapec. Rychle se domluvili, z ruky do ruky putovaly peníze a jako mávnutím kouzelného proutku chlapec uskočil, skryl se ve vchodu do domu a zmizel. Za okamžik se objevil znovu a nacpal se do auta. Řidič se rozhlédl na obě strany, převzal od něj malý balíček a zařadil se zpátky do proudu aut, do bublání výfuků a ječeni klaksonů. Chlapec se mohl vrátit na chodník a čekat na dalšího.

Někdy se obchod uskutečnil i mezi pěšími, ale systém byl stejný. Chlapci plnili funkci spojky. Odnášeli peníze a přinášeli zboží, protože na soudní stíhání byli moc mladí. Reacher je sledoval, vraceli se přesně do tří vchodů. Uprostřed těch tří míst probíhal obchod nejčileji. Tak dvě ku jedné v obchodní hantýrce. Počítáno od jižního rohu, byla to jedenáctá budova. Odlepil se od plotu a vydal se na východ. Před ním se objevil prázdný pozemek, ten mu poskytl výhled na řeku. Nad hlavou se mu klenul most. Stočil se na sever a vyšel v úzkém průchodu za budovami. Mapoval situaci před sebou, při chůzi odpočítal jedenáct nouzových východů. Vrhl pohled na úroveň okolí a zaregistroval černý sedan, namáčknutý do úzkého prostoru u jedenáctého zadního východu. Na kapotě seděl asi devatenáctiletý mladík, v ruce mobilní telefon. Ten všechno jistil, o jeden stupínek v hierarchii výš než jeho kumpáni pendlující na chodníku.

Okolo už neviděl nikoho dalšího. Kluk pracoval na vlastní pěst. Reacher vešel do průjezdu. V takovém případě bylo pravidlem vyrazit rychle a zaměřit se na něco v určité vzdálenosti za skutečným cílem. Ten kluk musel nabýt dojmu, že s ním nemá nic společného. Reacher rozehrál divadlo, díval se na hodinky a upíral pohled do dáli. Pospíchal, skoro běžel. V posledním okamžiku pohlédl na auto, jako kdyby ho nečekaná překážka vrátila zpátky na zem. Chlapec ho sledoval. Reacher uskočil doleva, dobře věděl, že tudy se kvůli autu nedostane. Vztekle se vrátil a zahnul doprava, ohlédl se s nasupeným výrazem spěchajícího člověka, kterého nesmyslně zdržují. Vymrštil levou ruku a zasáhl dětskou kavku do spánku. Chlapec se zakymácel a on udeřil znovu, pravou rukou, napřáhl se jen málo. Nepotřeboval, aby ho odvezli do nemocnice.

Nechal ho spadnout z kapoty, chtěl se přesvědčit, jak bude reagovat. Člověk při smyslech by se snažil svůj pád ztlumit. Tenhle chlapec to neudělal. Žuchnul na dláždění průjezdu jako pytel. Reacher ho otočil a prohledal mu kapsy. Našel pistoli, ale s něčím takovým se nehodlal vítězoslavně vrátit domů. Byla to čínská dvaadvacítka, napodobenina sovětské napodobeniny něčeho, čím ani nemělo cenu se zabývat. Pohodil ji mimo dosah pod auto.

Věděl, že zadní dveře do domu by měly být otevřené, protože to tak v rušných lokalitách 150 yardů od policejní stanice chodí. Oni přicházejí zepředu, ty musíš mít možnost vypadnout zadem, aniž bys musel štrachat po kapsách a hledat klíče. Do dveří stačilo strčit prstem a otevřely se, vešel a snažil se rozkoukat v temnotě. Ze zadní chodby, stáčející se doprava, vedly dveře do místnosti, v níž se svítilo. Stačilo deset kroků.

Na vyčkávání nebyl čas. Určitě si nedávali šlofíka po večeři. Udělal deset kroků a stanul ve dveřích. Budova páchla hnilobou, potem a močí. Panovalo zde ticho. Opuštěný dům. Napínal uši. Z místnosti vycházel tichý hlas. Pak mu někdo odpověděl. Museli tam být nejméně dva lidé.

Pootevřel dveře, nahlédl dovnitř a zjistil, že takhle to nepůjde. Ten, kdo by zaváhal, byl už předem mrtvý. Reacher odhadl, že místnost může být tak patnáct stop široká, z toho musel odpočítat tři na chodbu, v níž stál. Takže si spočítal, že mu zbývá dvanáct stop do pokoje, než si vůbec uvědomí, že tu je. Budou se pořád dívat na dveře a třást se, kdo ještě přijde.

Nadechl se a rozrazil dveře, jako by tam ani nebyly. Ty se za ním zase zabouchly. Dvěma mohutnými skoky zdolal místnost. Matné světlo. Jediná žárovka. Dva muži. Na stole balíčky. Peníze. Ruční zbraň. Zasáhl prvního muže úderem s širokým rozmachem do spánku. Muž se sesul stranou, Reacher ho nabral kolenem do břicha, když si klestil cestu k druhému muži, který vstával v šoku ze židle, oči vytřeštěné, ústa dokořán. Reacher se vysoko napřáhl a zasáhl ho tvrdým, vodorovně vedeným úderem předloktí mezi obočí a linii vlasů. Zásah vedl s dostatečnou razancí, ten chlap byl na hodinu odepsaný, ale lebku měl celou. Hodlal tu nakupovat, ne popravovat.

Zastavil se a zaposlouchal, jestli se něco neděje za dveřmi. Nic. Mladík v podchodu nevnímal svět a hluk zvenku vytvořil účinnou clonu, aby nezburcoval děti z ulice. Pohlédl na stůl s znovu se rozhlédl, protože ruční zbraň, která tu ležela, byl Colt Detective Special. Šestiranná osmatřicítka, revolver z ocele zakalené domodra s černou plastovou rukojetí. Krátká hlaveň. To mu nevyhovovalo. Nic takového nehledal. Krátká hlaveň nebyla výhodná a ráže ho taky zklamala. Vzpomněl si na policajta z Louisiany, s nímž se setkal, policejního kapitána s malou pravomocí kdesi ve stojatých vodách. Ten člověk nastoupil k vojenské policii jako poradce pro střelné zbraně a Reacher s ním měl spolupracovat. Ten chlap mu vylíčil všechny nevýhody osmatřicítek, které používali jeho muži. Řekl mu: nemůžeš se spolehnout, že s ní dostaneš člověka, když o to budeš zrovna stát. Vyprávěl mu historku o sebevraždě. Ten člověk potřeboval pět ran, než ho osmatřicítka poslala na pravdu boží. Reacher nezapomněl na neveselý výraz toho muže a rozhodl se, že se od osmatřicítek bude radši držet dál. Ani teď nehodlal tohle pravidlo měnit. Takže se obrátil zády ke stolu, zůstal stát a znovu naslouchal. Nic. Přistoupil k muži, jehož zasáhl do hlavy, a začal mu prohledávat sako.

Nejpracovitější dealeři vydělávají nejvíc peněz a za ty nakupují ty nejlepší hračky - to proto zabrousil do tohoto domu a ne k líné konkurenci. V mužově levé náprsní kapse našel přesně to, co hledal. Něco o moc lepšího než mrňavou osmatřicítku Detective Special. Byla to velká černá automatická pistole, Steyr GB, devítimilimetrový oblíbenec zvláštních jednotek. Vytáhl ji a podrobil pečlivé prohlídce. V zásobníku bylo všech osmnáct nábojů. Přičichl k revolveru, nezdálo se, že by z něj někdo už střílel. Natáhl spoušť a zkontroloval spouštěcí mechanismus. Potom zbraň uvedl do původního stavu, zastrčil si ji vzadu za opasek a usmál se. Zůstal sedět na bobku vedle nehybného muže a zašeptal: „Pozvu tě za to na panáka, zavrť hlavou, jestli se ti na tom něco nelíbí, jo?“

Pak se znovu usmál a postavil se. Vytáhl ze své roličky dolarovou bankovku a zatížil ji na stole pistolí, kterou si nevybral. Tiše přešel do chodby. Všude ticho. Udělal deset kroků a zalilo ho světlo. Rozhlédl se napravo i nalevo a po celém průjezdu a obešel zaparkovaný sedan. U řidičových dveří, našel páčku a otevřel kufr. Byl v něm černý sportovní pytel, prázdný. Malá lepenková krabička s devítimilimetrovými náhradními náboji pod změtí červených a černých kabelů. Strčil náboje do pytle a vystoupil. Když se vrátil na Broadway, už na něj čekala pizza.

* * *

Přišlo to náhle. Bez varování. Okamžitě jak se za nimi zavřely dveře, muž udeřil Sheryl, zuřivý úder do obličeje, nechápala, jak to dokázal, když musel mít prázdný rukáv. Marylin zděšeně strnula. Viděla, jak hák opsal blyštivý oblouk a zaslechla mlaskavé křupnutí, když jeho paže udeřila Sheryl do obličeje, přitiskla si obě dlaně na ústa, jako kdyby bylo nezbytně nutné, aby nevykřikla. Viděla, jak se muž vrhl k ní, zalovil v pravém podpaží a levou rukou vytáhl pistoli. Viděla, jak Sheryl podklesla v kolenou a rozplácla se na koberci, právě tam, kde ještě byla vlhká skvrna po čištění. Sledovala, jak zbraň opsala stejný oblouk, ale v opačném směru, zamířila přímo na ni. Pistole byla zhotovená z tmavého kovu, šedého, spatřila na ní kapičky oleje. Kov byl matný, ale byla pěkně vyleštěná. Zastavila se a mířila jí na prsa, pohlédla dolů, prohlížela si ji, jediné, na co byla schopná pomyslet, bylo: tak tohle je tedy matně modrošedá barva.

„Pojďte blíž,“ řekl muž.

Stála tam jako zkamenělá. Dlaně přitisknuté na obličej a oči tak vykulené, že jí kůže na obličeji skoro praskala.

„Blíž,“ opakoval.

Pohlédla dolů na Sheryl. Snažila se zvednout na loktech. Oči jí šly šejdrem a z nosu jí tekla krev. Horní ret měla napuchlý a brada krvácela. Sukně se jí vyhrnula přes pokrčená kolena. Bylo vidět, jak tenké punčocháče nahoře přecházejí v zesílenou část. Dýchala přerývaně. Pak jí lokty podjely dopředu a kolena se rozevřela. Hlava jí s lehkým žuchnutím dopadla na podlahu a přepadla na stranu.

„Pojďte blíž,“ řekl muž.

Pohlédla mu do tváře. Byla nehybná. Jizvy vypadaly jako tvrdá umělá hmota. Jedno oko se skrývalo pod víčkem, silným a zbytnělým. Druhým na ni bez mrknutí upíral chladný pohled. Nespouštěla oči ze zbraně. Byla jen kousíček od její hrudi. Ani se nehnula. Ruka, která ji svírala, byla hladká. S pěstěnými nehty. Posunula se o kousíček vpřed.

„Blíž.“

Sunula nohy dopředu, dokud se pistole nedotkla látky šatů. Přes tenké hedvábí cítila tvrdost a chlad šedého kovu.

„Blíž.“

Pohlédla na něj. Měl obličej téměř u jejího. Levou polovinu tváře měl šedou a vrásčitou. Zdravé oko lemovaly vrásky. Pravé oko mrklo. Víčko bylo těžké, pohybovalo se pomalu. Zvedalo se a klesalo, záměrně, jako stroj. Naklonila se dopředu. Pistole se jí zabořila do prsou.

„Blíž.“

Posunula nohy. Přitlačil na zbraň. Kov se jí bolestivě nořil do jemné kůže. Drtil jí ňadro. Hedvábí povolilo a roztrhlo se. Táhlo jí to bradavku do strany. Bolelo to. Muž zvedl pravou paži. Hák. Držel jí ho zvednutý před očima. Byla to jen ohnutá ocel, naleštěná, až se blýskala. Pomalu s ním otočil, neohrabaně pohnul předloktím. Zaslechla šustění kůže z jeho rukávu. Konec háku byl zbroušený do špičky. Stočil špičku stranou a položil jí hák plochou částí na čelo. Ucukla. Byl tak studený. Hák sjel po čele a přejel jí po kořeni nosu. Pak sklouzl pod nos; Zatlačil na horní ret. Posunul se dolů a tlačil tak dlouho, dokud neotevřela ústa. Jemně ťukl o zuby. Zastavil se na dolním rtu, protože byl suchý. Táhl jí ret dolů, dokud mu to pružnost pleti dovolovala. Pokračoval po oblouku brady. Dolů ke krku. Pak trochu nahoru a zpátky, pod čelist, dokud se mu nepodařilo zvednout jí hlavu. Pohlédl jí do očí.

„Jmenuji se Hobie,“ řekl.

Stála na špičkách, snažila se ulehčit krku. Začínala se dusit. Vůbec se nepamatovala, že by se od té doby, co otevřela dveře, nadechla.

„Zmínil se vám o mně Chester?“

Hlava se jí vyvrátila nahoru. Zírala do stropu. Pistole se jí bořila do prsou. Už nebyla studená. Tepotem srdce ji zahřála. Zakroutila hlavou, drobný naléhavý pohyb, jako by visela na háku.

„On se o mně nezmínil?“

„Ne,“ vydechla. „Proč? Měl to udělat?“

„On je tajnůstkář?“

Opět zakroutila hlavou. Stejný naléhavý pohyb, ze strany na stranu, kůže na krku se zachytávala zleva i zprava o hák.

„Vyprávěl vám o svých obchodních problémech?“

Mrkla. A zase zakroutila hlavou.

„Takže je to tajnůstkář.“

„Možná,“ zašeptala. „Ale já jsem to stejně věděla.“

„Má milenku?“

Znovu mrkla. Zavrtěla hlavou.

„Jak si můžete být tak jistá?“ vyptával se Hobie. „Když je to přece takový tajnůstkář.“

„Co chcete?“ zachrčela.

„Ale on podle mě milenku nepotřebuje. Vy jste moc pěkná.“

Mrkla. Stála na špičkách. Vysoké podpatky bot od Gucciho byly nad zemí.

„Teď jsem vám složil poklonu,“ řekl Hobie. „Neměla byste na to reagovat? Buďte zdvořilá.“

Zvýšil tlak. Ocel se jí nořila do hrdla. Jednu nohu už měla nad zemí.

„Děkuju,“ zašeptala.

Hák povolil. Oči mohla zase upírat před sebe a podpatky ťukly o podlahu. Zjistila, že dýchá. Zhluboka se nadechla a vydechla, znovu a znovu.

„Velmi krásná žena.“

Hák sjel z krku. Dotkl se pasu. Přejel po křivce boků. A dolů po stehně. Upřeně jí zíral do obličeje. Pistole se jí tvrdě bořila do těla. Hák se otočil, plochá strana se odlepila od stehna, zůstal jen hrot. Přesouval se dolů. Cítila, jak klouže po hedvábí na nahých nohou. Byl ostrý. Ne jako jehla. Jako špička tužky. Zastavil se. Pak se rozjel zezadu nahoru. Přitlačil, jemně. Poškrábal ji. To jí bylo jasné. Ale pevná kůže odolala. Pohnul se nahoru. Zajel pod hedvábí. Cítila kov na stehně. A ještě výš. Hedvábí se hrnulo a namotávalo okolo háku. Sunul se nahoru. Lem šatů se jí zezadu sunul nahoru po nohách. Na podlaze se pohnula Sheryl. Hák se zastavil a Hobieho děsivé pravé oko se pomalu stočilo do strany a dolů.

„Dejte mi ruku do kapsy,“ přikázal jí. „Do pravé kapsy.“

Zírala na něj,

„Levou ruku,“ vysvětloval jí, „do mé pravé kapsy.“

Musela přistoupit ještě blíž a proplést se mu mezi rukama. Obličejem se ho skoro dotýkala. Voněl mýdlem. Natáhla se ke kapse. Strčila dovnitř prsty a sevřela je okolo malého válečku. Vytáhla ho. Byla to srolovaná izolační páska, asi dva a půl centimetru široká. Stříbrná. Mohlo jí být tak pět metrů. Hobie od ní odstoupil.

„Omotejte tím Sheryl zápěstí,“ řekl jí.

Zavrtěla boky, aby setřásla nachumlané šaty zpět tam, kam patřily. Sledoval ji přitom a usmíval se. Těkala pohledem mezi Sheryl na podlaze a roličkou stříbrné pásky.

„Otočte ji,“ přikázal.

Světlo, které propustilo okno, dopadlo na pistoli. Poklekla vedle Sheryl. Zvedala ji za jedno rameno a zároveň tlačila na druhé, dokud se nepřevalila na břicho.

„Dejte jí lokty k sobě,“ nařizoval.

Zaváhala. Zvedl o kousek zbraň, potom i hák, paže držel od sebe, zosobnění ozbrojeného bojovníka. Ušklíbla se. Sheryl se znovu pohnula. Na podlaze se pod ní rozlévala kaluž krve. Hnědá a lepkavá. Marylin jí oběma rukama spojila lokty za zády. Hobie ji sledoval.

„Teď je upevněte,“ řekl.

Nehtem odloupla konec pásky a kus odtáhla. Obtáčela pásku kolem Sheryliných předloktí pod lokty.

„A teď utáhnout,“ štěkl úsečně. „Až nahoru.“

Omotávala pásku pořád dokola, nahoru nad lokty a až dolů k zápěstím. Sheryl se zmítala a bránila se.

„Tak, a teď ji posaďte,“ řekl.

Vytáhla ji do sedu s rukama spoutanýma za zády. Obličej měla zalitý krví. Nos byl oteklý, začínal modrat. Ústa opuchlá.

„Zalepte jí pusu,“ pokračoval Hobie.

Zuby utrhla asi šest centimetrů pásky. Sheryl mrkala a snažila se vyprostit. Marylin na ni vrhala zoufalé pohledy, jako kdyby se snažila bezmocně omluvit, a přelepila jí pásku přes ústa. Byla to silná páska, s pevnými zesílenými vlákny ve stříbrném plastikovém povrchu. Ten byl lesklý, ale díky síti z vláken nebyl kluzký. Objela prsty dokola, aby pásku upevnila. Sheryl se u nosu začaly tvořit bublinky a v úděsu vytřeštila oči.

„Proboha, vždyť ona nemůže dýchat,“ vydechla Marylin.

Chystala se strhnout pásku, ale Hobie jí odstrčil ruku.

„Zlomil jste jí nos,“ namítala Marylin. „Nemůže dýchat.“

Zbraní jí mířil na hlavu. Svíral ji pevně v ruce. Jen dvacet centimetrů od ní.

„Vždyť takhle umře,“ sténala Marylin.

„To je jasné,“ opáčil Hobie.

Zděšeně k němu vzhlédla. V Sherylině zlomeném nose hlasitě bublala krev. Vysílala kolem sebe zoufalé pohledy. Hrudník se jí dmul. Hobie přisál pohled na tvář Marylin.

„Chcete, abych byl hodný?“ zeptal se.

Horlivě kývala.

„A budete na mě taky hodná?“

Pohlédla na svou přítelkyni. Její hrudník se stáhl v křeči, lapala po vzduchu, který jí nemohl proniknout do plic. Hlava se jí zmítala ze strany na stranu. Hobie se sklonil a stočil hák tak, že překřížil hrot přes pásku. Pak ho silou zabodl a protrhl stříbrnou pásku. Sheryl strnula. Hobie pohnul paží, zleva doprava, dolů a nahoru. A vytáhl hák. V pásce se objevila díra s roztřepenými okraji, dovnitř i ven proudil vzduch. Páska se Sheryl odlepovala od úst a přisávala se k nim podle toho, jestli se nadechovala nebo vydechovala.

„Byl jsem hodný,“ připomínal Hobie. Jste teď mou dlužnicí, nezapomeňte.“

Sheryl se zhluboka nadechovala přes díru v pásce. Soustředila se na to. Očima šilhala dolů, jako kdyby se chtěla přesvědčit, jestli je tam pro ni dost vzduchu. Marylin ji sledovala, seděla u ní na bobku, zcepenělá strachem.

„Pomozte jí do auta,“ vybídl ji Hobie.

10 KAPITOLA

Chester Stone byl sám v koupelně v osmaosmdesátém patře. Tony ho tam donutil jít. Ne fyzicky. Jen tam stál a němě mu naznačoval a Stone přecupkal přes koberec, v nátělníku a spodkách, v tmavých ponožkách a naleštěných botách. Pak Tony spustil paži, přestal ukazovat a řekl mu, aby tam zůstal a zavřel za sebou dveře. Takhle se všechny zvuky v kanceláři ještě ztlumily a ti dva muži museli za chviličku odejít, protože Stone zaregistroval zvuk zabouchnutých dveří a následné zahvízdání výtahu. Pak se všechno ponořilo do ticha a temnoty.

V koupelně si sedl na podlahu, zády se opřel o šedou žulovou dlažbu, zíral do ničím nerušeného ticha. Dveře u koupelny nebyly zamčené. To věděl. Když se dveře zabouchly, neozvalo se žádné zacvaknutí. Byla mu zima. Vydlážděná podlaha ho tlačila, tenkou vrstvou bavlny boxerek se do jeho těla rozléval chlad. Roztřásl se. Pociťoval hlad i žízeň.

Pozorně naslouchal. Nic. Zvedl se z podlahy a přešel k umyvadlu. Otočil kohoutkem a přes šumění vody se znovu zaposlouchal. Nic. Natočil hlavu a napil se. Jeho zuby narazily na kov kohoutku, ochutnal chlorovanou užitkovou vodu. Lokl si, nepolkl a nechal vodu vsáknout do vysušeného jazyka. Pak vodu vyplivl a vypnul kohoutek.

Vyčkával hodinu. Celou hodinu, seděl na zemi, zrak upíral na nezamčené dveře, ozvěnou se mu vracelo jen ticho. V místech, kde ho ten chlap zasáhl, cítil bolest. Ostrou bolest tam, kde pěst sklouzla po žebrech. Kost proti kosti, tvrdý náraz, zaskřípání. A pak lehký pocit nevolnosti ve vnitřnostech, kde úder skončil. Upíral oči na dveře, snažil se překonat bolest. Budova lehce duněla a šuměla, jako kdyby na světě existovali i jiní lidé, ale ti byli strašně daleko. Výtahy, klimatizace a proudění vody v trubkách a nárazy větru na okna jen umocňovaly příjemné tiché šumění, kterého by si člověk jinak ani nevšiml. Pomyslel si, že by mohl zaslechnout, jak se otevírají dveře výtahu, třeba o osmdesát osm pater níž, nezřetelné, hluboké ťukání, ozývající se z výtahové šachty pod ním.

Byla mu zima, žaludek se mu svíral hlady, byl zraněný a vyděšený. Stoupl si, žaludeční nevolnost a bolest ho donutily, aby se přikrčil, naslouchal. Nic. Koženými podrážkami klouzal po kachlíkách. Zůstal stát s rukou na klice dveří. Pozorně poslouchal. Pořád nic. Otevřel dveře. Obrovská kancelář tonula v šeru a tichu. Byla prázdná. Vykročil přes koberec a zastavil se u dveří do recepce. Teď už nebyl daleko od výtahů. Slyšel, jak kabiny v šachtách s hvízdáním projíždějí nahoru a dolů. Poslouchal za dveřmi. Nic. Otevřel dveře. V recepci se nesvítilo, nikdo tam nebyl. Dub se matně blýskal, jasnější nesouvislé záblesky pocházely od mosazných doplňků. Rozeznal i hučení motoru lednice v kuchyni, které k němu doléhalo zprava. Ucítil vychladlou kávovou sedlinu.

Dveře do haly byly zamčené. Byly to mohutné, silné dveře, měly patrně i protipožární úpravu a alarm, jištěný bezpochyby na několika místech. Povrch tvořil matný dub, u pantu ho upoutal záblesk oceli. Zalomcoval klikou, ani se nepohnuly. Stál tam dlouho, upíral pohled na dveře, vyhlížel ven tabulí z kouřového skla, třicet stop od výtahových knoflíků a svobody. Pak se otočil zpět k přepážce.

Sahala až k hrudníku, tak se to zdálo při pohledu zepředu. Z druhé strany byla vysoká jako normální stůl, ono zvýšení tvořily přihrádky s kancelářskými potřebami a úhledně vyrovnanými šanony. Na stole byl telefon, přímo před Tonyho židlí. Nebyl to obyčejný telefon, nalevo bylo sluchátko, napravo knoflíky pod malým obdélníkovým okénkem. V něm si přečetl, že telefon je vypnutý. Zvedl sluchátko a neslyšel vůbec nic, až na burácení vlastní krve v uších. Mačkal náhodně zvolené knoflíky. Nic. Přejížděl z jedné strany číselníku, nevynechal jediný knoflík. Našel jeden, označený OPERATE. Zmáčkl ho a malá obrazovka ožila, objevila se na ní slova VSTUPNÍ KÓD.

Vymačkal zase několik náhodně zvolených knoflíků a obrazovka se zase vypnula.

Pod deskou stolu byly zásuvky. Malá dubová dvířka. Všechna zamčená. Za každou zatáhl a slyšel, jak se malé kovové jazýčky zachytily o kovovou plošku. Vrátil se do Hobieho kanceláře. Přešel mezi nábytkem ke stolu. Na pohovce nebylo nic. Jeho šaty zmizely. Na stole také nic. Zásuvky byly zamčené. Deska stolu byla pevná, kvalitní, poničená škrábanci od háku a zámky u zásuvek držely pevně. Sedl si na bobek, ve spodním prádle působil komicky, a zatáhl za úchytky. Dvířka trochu povolila, ale dál to nešlo. Pohled mu padl na odpadkový koš pod stolem. Byl to mosazný válec, nijak vysoký. Naklonil ho. Našel svou náprsní tašku, prázdnou a na pohled dost ubohou. Vedle ležela obličejem dolů fotografie Marylin. Na rubu se donekonečna opakoval nápis Kodak. Sáhl do koše a vytáhl ji. Otočil ji. Usmívala se z ní na něj. Byl to tradiční záběr hlavy a ramenou. Měla na sobě hedvábné šaty. Ty sexy, nechala si je ušít na míru. Netušila, že o tom ví. Byl sám doma, když volali z obchodu. Řekl jim, aby zavolali znovu, a nechal ji přitom, že uvěřil, že jsou z konfekce. Na téhle fotce je na sobě měla poprvé. Usmívala se plaše, oči ji však usvědčovaly, že nemyslí doopravdy, aby objektivem nemířil moc dolů, aby nebylo vidět, jak se jí tenké hedvábí lepí na prsa. Položil si obrázek na dlaň a prohlížel si ho, a pak ho zase hodil do koše, protože neměl žádné kapsy.

Rychle se postavil, obešel kožené křeslo a přistoupil ke stěně s okny. Oběma rukama rozhrnul žaluzie a vyhlédl ven. Musí přece něco udělat. Ale byl v osmdesátém osmém patře. Nemohl zahlédnout nic, jen řeku a New Jersey. Nemohl na sebe upozornit sousedy odnaproti. Naproti němu nebylo vůbec nic, a to až k místům, kde Appalačské pohoří přechází do Pensylvánie. Nechal žaluzie klesnout do původní polohy a prošel každičký centimetr kanceláře, totéž udělal i v recepci, pak se vrátil, aby to celé zopakoval. Beznadějné. Byl v pasti. Stál uprostřed místnosti, třásl se, snažil se něco objevit, ale nebylo co.

Byl hladový. Netušil, kolik je hodin. V kanceláři nebyly žádné hodiny a jemu je sebrali. Slunce klesalo k západu. Pozdní odpoledne nebo časný večer, a on ani neobědval. Dovlekl se do dveří. Opět se zaposlouchal. Nic, jen klidný bzukot velké budovy a rachocení motoru lednice. Překročil práh a vydal se do kuchyně. Zarazil se s prstem na vypínači, nakonec rozsvítil.

Zářivka zablikala. Osvítila místnost a její netrpělivě bzučení se přidalo k těm několika málo zvukům, které k němu doléhaly. Kuchyň byla malá, s typickým nerezovým dřezem a pultem odpovídající délky. Zaregistroval vypláchnuté hrnky postavené dnem vzhůru a překapávač se starou kávou. Pod pultem malá lednička. Našel tam mléko, karton se šesti plechovkami piva a pytel od Zabara, pečlivě uzavřený. Otevřel ho. Uvnitř našel cosi zabalené v novinách. Bylo to těžké a tuhé. Stoupl si a na pultu noviny rozbalil. Objevil se plastikový pytel. Zespoda ho zmáčkl a na pult vypadla ruka. Prsty na ní byly bílé a pokroucené, houbovité rudé maso, roztříštěná bílá kost a prázdné modré žíly vybíhající ze zápěstí. Světlo zářivky se zhouplo, jako kdyby sledovalo jeho pohled, když se kácel k zemi.

* * *

Reacher položil ve výtahu pizzu na zem, vytáhl pistoli z opasku a hodil ji do sportovního pytle s náhradními náboji. Pak se sklonil právě v okamžiku, když se za ním zavřely dveře výtahu ve čtvrtém patře. Dveře bytu se otevřely, aniž by zazvonil, jen se objevil před kukátkem. Jodie stála v předsíni, čekala na něj. Pořád na sobě měla lněné šaty. Na bocích už byly trochu pomačkané, protože v nich seděla celý den.

„Nesu večeři,“ hlásil.

Ale ona se soustředila na sportovní pytel.

„Máme poslední šanci, Reachere. Měli bychom se s někým poradit.“

„Ne,“ řekl.

Položil pytel na podlahu a překročil ho, aby zamkl dveře.

„Tak dobře,“ připustila. Jestli je to ve státním zájmu, asi máš pravdu. Možná bychom do toho neměli motat policajty.“

„Správně,“ utrousil.

„Takže jsme na jedné lodi.“

„Pojďme se najíst,“ vybídl ji.

Odnesl pizzu do kuchyně. Prostřela stůl. Vešli se k němu jen dva, seděli proti sobě. Talíře, vidličky a nože, papírové ubrousky, sklenice se studenou vodou. Jako dva lidé, kteří tu spolu žijí odjakživa. Položil krabici na linku a otevřel ji.

„Vyber si,“ pobízel ji.

Stála těsně u něj. Přímo fyzicky cítil její přítomnost. Dlaní se mu opřela o záda. Pálilo ho to. Na okamžik ji tam nechala, potom ho odstrčila stranou.

„Rozdělíme si ji,“ řekla.

Nesla krabici na stůl. Oddělovala jednotlivé kousky od sebe, krabice se prohýbala a kymácela. Pak je vyrovnala na mísu mezi talíře. Sedl si, usrkával vodu a sledoval ji. Byla štíhlá a pevná, dokázala, že každá pozemská činnost, kterou provozovala, vypadala jako elegantní baletní představení. Odvrátila se a vyhodila umaštěnou krabici. Šaty se přetáčely s ní. Znovu se posadila. Zaslechl šustění lnu po kůži, pod stolem se nohou dotkla jeho kolena.

„Promiň,“ omlouvala se.

Otřela si prsty do ubrousku, odhodila vlasy na záda a naklonila se, než se poprvé zakousla. Jídlo si přidržovala levou rukou, dílek přeložila a hladově se do něj pustila.

„Neobědvala jsem,“ vysvětlovala. „Řekls mi, abych nevycházela z budovy.“

Vystrčila špičku jazyka a olízla nitku sýra. Usmívala se rozpačitě, když si ho soukala zpět mezi rty. Měla je celé mastné. Zhluboka se napila vody. „Ančovičky miluju. Jak jsi to věděl? Ale je po nich pěkná žízeň, viď? Jsou hrozně slané.“

Měla na sobě šaty bez rukávů, prohlížel si její ruce od křehkých zápěstí až po ramena. Byla drobná a opálená. Téměř bez svalů, jen tenounké bicepsy, spíš šlachy. Byla tak nádherná, až se mu tajil dech, klamala však tělem. Byla vysoká, ale křehká, že nechápal, kam se do ní vejdou všechny nezbytné orgány. Štíhlá jako proutek, přitom plná života, energická a silná. Ještě si dokázal vybavit pocit, když ho před patnácti lety objala kolem pasu. Jako by ho někdo v půli těla omotal silným lanem.

„Nemůžu tu zůstat přes noc,“ řekl.

Pohlédla na něj úkosem. „Proč ne? Jestli něco plánuješ, tak jdu s tebou. Už jsem ti přece řekla, že jsme na jedné lodi.“

„To ne, jen tu zkrátka nemůžu zůstat,“ trval na svém.

„A proč ne?“ zeptala se znovu.

Zhluboka se nadechl a zadržel dech. Vlasy se jí pod světlem jen blýskaly.

„Nehodí se, abych tu bydlel,“ vysvětloval.

„Ale proč ne?“

Rozpačitě pokrčil rameny. „Je to tak, Jodie. Protože ty mě bereš jako bratra nebo strýce, něco takového, a to kvůli Leonovi, ale já nejsem nic takového, víš?“

Upřeně na něj hleděla.

„Promiň,“ omlouval se.

Oči měla doširoka otevřené. „Cože?“

„Nebylo by to správné,“ vysvětloval rozechvěle. „Nejsi má sestra ani neteř. Jen ti to tak připadá, protože jsme si byli blízcí s tvým otcem. Pro mě jsi nádherná žena a není možné, abych tu s tebou žil.“

„Proč ne?“ vyrazila ze sebe, sotva popadala dech.

„Bože, Jodie, a ty se ptáš? Protože to nejde, proto. Nemusím ti snad všechno vysvětlovat. Nejsi žádná moje příbuzná a já už nehodlám předstírat, že tomu tak je. Ta přetvářka mě ničí.“

Teď znehybněla. Zírala na něj. Pořád nemohla popadnout dech.

„Jak dlouho mě takhle bereš?“ zeptala se.

Opět pokrčil rozpačitě rameny. „Mám takový dojem, že odjakživa. Od prvního okamžiku, když jsem tě potkal. Už mě nech, Jodie, vždyť nejsi dítě. Věkem jsem ti byl blíž než Leonovi.“

Mlčela. Nadechl se, očekával slzy. Vztek. Šok. Ale ona se na něj jen dívala. Litoval, že o tom začal mluvit. Měl radši mlčet. A mohlo být ještě hůř, až na to, že si nedokázal přesně představit kdy a kde.

„Promiň,“ omlouval se podruhé.

Z jejího obličeje nedokázal nic vyčíst. Upírala na něj velké modré oči. Lokty na stole. Zahlédl ramínko podprsenky, tenké a bílé v kontrastu s pokožkou ramene. Pohlédl do její zmučené tváře, zavřel oči a nešťastně si povzdechl. Pravdomluvnost jako nejlepší taktika? Na to zapomeň.

Pak udělala něco zvláštního. Pomalu si stoupla, otočila se a odstrčila stranou židli. Popošla dopředu a sevřela okraj stolu, oběma rukama, tenké svaly se napjaly jako provázky. Odstrčila stůl stranou. Pak změnila pozici, otočila se a strčila do něj, až se všemi věcmi na desce tvrdě přistál u linky. Reacher zůstal sedět na židli, najednou opuštěný uprostřed pokoje. Ustoupila o krok a stanula před ním. Dech mu uvízl v hrudi.

„Myslíš na mě jako na ženu?“ vypravila ze sebe pomalu.

Kývl.

„Ne jako na sestru? Nebo na neteř?“

Zakroutil hlavou. Odmlčela se.

„Má to něco společného se sexem?“ zašeptala.

Přikývl, rozpačitě a odevzdaně. „Pochopitelně že má. A co sis myslela? Podívej se na sebe. V noci jsem skoro nespal.“

Jen tam stála a pozorovala ho.

„Musel jsem ti to říct,“ vysvětloval. „Vážně mě to mrzí, Jodie.“

Zavřela oči. Pevně k sobě stiskla víčka. Pak spatřil úsměv. Rozlil se jí celým obličejem. Rozpřáhla ruce a vrhla se k němu. Přistála mu v náručí, ruce mu sevřela za krkem a políbila ho tak, jako kdyby jí připadalo, že kdyby přestala, určitě by umřela.

* * *

Bylo to auto Sheryl, ale nechal Marylin, aby ho řídila. Sedl si dozadu za Marylin, vedle něj seděla Sheryl s rukama spoutanýma za zády. Ústa měla pořád přelepená páskou, sotva popadala dech. Hák jí pořád držel na noze, se špičkou zabořenou do kůže na stehnu. Levou rukou držel pistoli. Přikládal ji Marylin k zátylku, dost často, aby nezapomínala, že je tady.

Tony je spatřil v podzemní garáži. Bylo po úředních hodinách a všude panoval klid. Tony vytáhl Sheryl a Hobie se chopil Marylin a celá čtveřice vyrazila k nákladnímu výtahu. Hobie odemkl dveře z chodby a vešel do recepce. V kuchyni se svítilo. Na podlaze ležel Stone ve spodním prádle. Marylin se zajíkla a rozběhla se k němu. Hobie sledoval vlnění jejího těla pod tenkými šaty a usmíval se. Otočil se a zamkl dveře. Zastrčil do kapsy klíče i pistoli. Marylin se na chvíli zastavila a rozhlédla se po kuchyni, ruce přitiskla znovu na ústa, vytřeštila oči, obličej zkřivený hrůzou. Hobie sledoval její pohled. Na desce ležela dlaní vzhůru ruka, prsty pokroucené jako u prosícího žebráka. Pak Marylin pohlédla plna úzkosti dolů.

„Nebojte se,“ uklidňoval ji Hobie. „Není jeho. Ale vypadá to tak, viďte? Mohl bych mu uříznout ruku, kdyby nesplnil mé přání.“

Marylin na něj vytřeštěně zírala.

„Nebo bych ji mohl uříznout vám,“ promluvil k ní. „A musel by se dívat. Možná by to musel udělat za mě.“

„Vy nejste normální,“ vydechla Marylin.

„Udělal by to, víte,“ pokračoval Hobie. „Udělal by cokoli. Je mi ho líto. Prohlédněte si ho ve spodním prádle. Myslíte, že mu to takhle sluší?“

Neodpověděla.

„A co vám?“ vyptával se Hobie. „Vypadáte dobře ve spodním prádle? Nechtěla byste si svléknout šaty a předvést se mi?“

Otočil se k Sheryl. Opírala se o dveře, tlačila tak silně na spoutané ruce. Ztuhla.

„Co vy na to?“ zeptal se. „Vám to ve spodním prádle sluší?“

Zuřivě zakroutila hlavou. Dech jí pískal dírou v pásce. Hobie k ní přistoupil a přitlačil ji na dveře. Zastrčil jí hák pod pásek u sukně.

„Tak si to prověříme.“

Zakroutil hákem, Sheryl zavrávorala a látka povolila. Knoflíky se rozletěly a ona klesla na kolena. Zvedl nohu a chodidlem jí pomohl. Kývl na Tonyho. Tony přiklekl a stáhl jí roztrženou sukni z nehybných nohou.

„Punčocháče,“ odfrkl si Hobie. „Bože, jak já nesnáším punčocháče. Něco tak neromantického.“

Sehnul se a špičkou háku roztrhal nylon na cáry. Vyzuly se jí boty. Tony sbalil sukni, boty a cáry nylonu a všechno odnesl do kuchyně a vyhodil do odpadků. Sheryl stáhla holé nohy pod sebe, seděla tu a lapala přes pásku po dechu. Měla na sobě miniaturní bílé kalhotky, snažila se přes ně přetáhnout cípy blůzy. Marylin ji v šoku sledovala s otevřenými ústy.

„Fajn, teď se pobavíme,“ ohlásil Hobie. „Nebo ne?“

„Na to můžete vzít jed,“ přisvědčil Tony. „Ale ne tolik, kolik bychom si zasloužili.“

Hobie se zasmál a Stone se pohnul. Marylin k němu poklekla a pomohla mu, aby si mohl sednout na podlahu v kuchyni. Hobie kolem nich přešel a zvedl uříznutou ruku z linky.

„Takhle dopadl poslední chlápek, co mě zlobil,“ řekl.

Stone otvíral a zavíral oči, jako kdyby tak mohl odstranit scénu, která se před ním odehrávala. Pak pohlédl na Sheryl. Marylin si uvědomila, že ji nikdy předtím nespatřil. Netušil, kdo to je.

„Do koupelny,“ rozkázal Hobie.

Tony postavil Sheryl na nohy a Marylin pomohla Chesterovi. Hobie kráčel mezi nimi. Vešli do velké kanceláře a přes ni zamířili do koupelny.

„Dovnitř,“ štěkl Hobie.

Stone šel první. Ženy ho následovaly. Hobie si je prohlížel a zůstal stát ve dveřích. Kývl na Stonea. „Tony tu vedle bude spát na pohovce. Takže zase nevylézejte. A využijte toho, že vám dávám čas. Vyříkejte si všechno se svou ženou. Zítra dojde na převod akcií. Bude lepší, když se celá transakce uskuteční v duchu vzájemného porozumění. O mnoho lepší. Jinak to bude mít neblahé následky. Chápete, co tím myslím?“

Stone na něj beze slov zíral. Hobie věnoval ještě pohled ženám a zamával jim na rozloučenou uříznutou rukou, pak za sebou zabouchl dveře.

* * *

Jodiinu bílou ložnici zalévalo světlo. Každý červnový večer na pět minut, když se slunce sklánělo k západu, našlo si úzkou, přímou cestičku mezi manhattanskými vysokými budovami a plnou silou se jí opřelo do okna. Žaluzie žhnula jako v ohni a stěny světlo odrážely, dokud celá místnost nevybuchla v tiché bílé explozi. Reacher si pomyslel, že to přesně odpovídá dané situaci. Ležel na zádech, šťastnější, než si kdy dovedl představit.

Kdyby se nad tím pořádně zamyslel, musel by si dělat starosti. Musel by si vzpomenout na dosah přísloví jako chudák, kdo dosáhne toho, po čem touží. A lepší putování s nadějí než návrat. Někomu by možná dosažení toužebných přání po patnácti letech připadalo divné. Ale nebylo tomu tak. Bylo to něco jako let raketou do míst, o nichž neměl nikdo ani potuchy. Splnilo se mu všechno, čem snil, milionkrát. Už to nebyla jen představa. Vedle něj leželo stvoření z masa a kostí, pevné a silné, houževnaté a voňavé, vřelé i plaché a vstřícné.

Ležela mu uvelebená v podpaží, vlasy rozhozené po jeho obličeji. Když se chtěl nadechnout, měl jich plná ústa. Ruku jí položil na záda. Přejížděl po žebrech. Páteř jí vězela v prohlubni obklopené dlouhým nízkým svalem. Projížděl po ní prstem. Zavřela oči a usmívala se. Věděl o tom. Na krku ho škrábaly její řasy a rameno si pomalu zvykalo na otisk jejích úst. Dokázal to už dešifrovat z napětí jejích obličejových svalů. Smála se. Pohnul rukou. Měla chladivou a jemnou pleť.

„Teď bych se měla rozbrečet,“ pronesla tiše. „Vždycky jsem si představovala, že to tak bude. To když jsem si říkala, jestli se to někdy stane. Budu potom plakat.“

Přitáhl ji k sobě pevněji. „Proč bychom měli plakat?“

„Za všechna ta promarněná léta,“ odpověděla.

„Lepší pozdě než nikdy,“ namítl.

Zvedla se na loktech. Napůl se nad ním vztyčila, ňadra na jeho hrudi. „To, cos mi tu vyprávěl, bych ti mohla zopakovat stejnými slovy. Přála jsem si to už strašně dávno. Ale nemohla jsem.“

Já jsem taky nemohl,“ řekl. „Připadalo mi to jako tajemství, za které bych se měl stydět.“

„Ano,“ souhlasila. „Já jsem se za to taky styděla.“

Sedla si na něj obkročmo, narovnala se a pořád se smála.

„Ale teď už to není tajemství,“ řekla.

„Ne,“ souhlasil.

Natáhla ruce a zívla, ale stejně se nakonec zasmála. Položil ruce na její útlý pas. Sunul je vzhůru k ňadrům. Její úsměv se ještě rozšířil. Ještě?“

Zdolal ji rty, povalil na stranu a něžně ji položil na postel. „Musíme to dohnat ne? Všechna ta promarněná léta.“

Kývla. Byl to jen neznatelný pohyb, smála se, zabořila hlavu do polštáře.

* * *

Marylin se vzpamatovala první. Cítila, že musí být silná. Chester se Sheryl byli jako ve snách, což bylo pochopitelné, protože je dva nejvíc potupili. Dokázala si představit, jak bezbranně se musí cítit, napůl oblečení. Sama si připadala polonahá, ale tím se nehodlala zrovna teď znepokojovat. Strhla Sheryl pásku z úst a držela ji v náručí, dokud se nevyplakala. Pak si klekla vedle ní, uvolnila jí zápěstí a lokty. Zmuchlala lepkavou hmotu a odhodila ji do odpadků. Vrátila se, aby jí promasírovala ramena. Pak našla houbičku, napustila do umyvadla horkou vodu, aby mohla smýt Sheryl z obličeje zaschlou krev. Nos měla zhmožděný, začínal černat. Uvažovala, že by ji měla určitě dopravit k doktorovi. Snažila se alespoň trochu srovnat v hlavě nové události. Vzpomínala na filmy, v nichž si zločinci brali rukojmí. Někdo vždycky pasoval sám sebe na mluvčího a rozhodně prohlásil: žádnou policii, a dopravil zraněné propuštěné rukojmí do nemocnice. Ale jak to udělat?

Stáhla z věšáku ručníky a obtočila osušku Sheryl okolo pasu jako sukni. Zbytek rozdělila na tři hromádky a položila je na podlahu. Uvědomila si, že dlaždičky vychladnou. Teď bylo nezbytné zajistit tepelnou izolaci. Usedla, opřela se zády o dveře, Chestera měla po levé, Sheryl po pravé straně. Vzala je za ruce a pevně je stiskla. Chester její stisk opětoval.

„Moc mě to mrzí,“ řekl.

„Kolik mu dlužíš?“ zeptala se.

„Víc než sedmnáct milionů.“

Ani se ho neptala, jestli to může splatit. Neležel by tu polonahý na podlaze, kdyby mohl.

„Co chce?“ vyptávala se.

Zoufale se k ní přitiskl.

„Všechno,“ odvětil. „Chce celou společnost.“

Kývla a zahleděla se na trubku pod výlevkou.

„A co nám zůstane?“

Mlčel, pak pokrčil rameny. „Možná mu upadne ze stolu nějaký ten drobeček. Ale nejspíš vůbec nic.“

„A co dům?“ ptala se. „Pořád nám patří, ne? Dala jsem ho do dražby. Tahle paní je zprostředkovatel. Říká, že bychom ho mohli prodat nejmíň za dva miliony.“

Stone pohlédl na Sheryl. Pak zakroutil hlavou. „Dům patří společnosti. Byla to technická záležitost, jednodušší kvůli placení. Takže si ho Hobie vezme stejně jako všechno ostatní.“

Kývla a rozhlédla se. Napravo vedle ní spala vsedě Sheryl. Násilí ji zmohlo.

„Měl by sis taky zdřímnout,“ doporučila Chesterovi. Já snad něco vymyslím.“

Stiskl jí znovu ruku a opřel si hlavu dozadu. Zavřel oči.

„Je mi to líto,“ řekl.

Neodpověděla. Jen si stáhla tenké hedvábí přes boky, zahleděla se přímo před sebe a usilovně přemýšlela.

* * *

Než skončili podruhé, slunce jim zmizelo z obzoru. Proměnilo se v zářivý pás vinoucí se z okna. Ten se pak protáhl v úzký horizontální paprsek, sunoucí se pomalu po bílé stěně, a probleskoval zvířenými částečkami prachu. A najednou tu slunce nebylo, zhaslo jako lampa, pokoj se teď topil v chladném, sotva postižitelném červánku stmívání. Leželi vyčerpaně, přitisknutí k sobě na zmuchlaných prostěradlech, uvolněná těla, zhluboka oddechovali. Cítil, jak se znovu rozesmála. Zvedla se na lokti a pohlédla na něj se stejným škádlivým úsměvem, který na něj vrhla před kancelářskou budovou.

„Co je?“ ptal se.

„Musím ti něco říct,“ odpověděla.

Čekal.

„Je to služební záležitost.“

Zkoumavě jí pohlédl do očí. Pořád se smála. Měla bílé zuby a zářivě modré oči, dokonce i ve večerním příšeří. Uvažoval jaká úřední záležitost? Byla právničkou, která likviduje zmatky, k nimž dochází, když někdo dluží někomu milion dolarů.

„Já nemám žádné dluhy,“ ujišťoval ji. „A pochybuji, že by někdo něco dlužil mně.“

Zakroutila hlavou. Nepřestávala se smát. Jako vykonavatel tátovy poslední vůle.“

Přikývl. Bylo pochopitelné, že ji Leon zmocnil. Když je v rodině právník, obvykle se to tak dělá.

„Otevřela jsem ji a přečetla,“ vysvětlovala. „Dnes v práci.“

„Tak co tam je? Byl utajený skrblík? Miliardář z veřejných záchodků?“

Znovu zavrtěla hlavou. Ale neřekla nic.

„Věděl, co se stalo s Victorem Hobiem a všechno vylíčil v poslední vůli?“

Nepřestávala se usmívat. „Něco tam pro tebe nechal. Odkaz.“

Nezbývalo mu než znovu pomalu přikývnout. To také souhlasilo. To byl celý Leon. Vzpomněl si na něj a vybral pro něj nějakou maličkost, sentimentální upomínku na staré přátelství. Ale co? Otočil se. Asi nějaký suvenýr. Třeba jeho vyznamenání? Nebo možná ta jeho puška, kterou si přivezl z Koreje. Byla to stará mauserovka, německý originál, zabavený podle všeho Sověty na východní frontě a prodaný za deset let korejským zákazníkům. Byl to ďábelský stroj. S Leonem si vybavovali akce, jichž se musel účastnit, a to nejednou. Docela rád by takovou věc měl. Jako milou vzpomínku. Ale kde ji, sakra, mohl schovávat?

„Odkázal ti svůj dům,“ prozradila.

„Cože?“

„Svůj dům,“ opakovala. „Už jsme tam byli. V Garrisonu.“

Zíral na ni nevěřícně. „Ten dům?“

Kývla. A smála se.

„Tomu nevěřím,“ vyhrkl. „A nemohl bych to ani přijmout. Co bych s ním dělal?“

„Co bys s ním asi dělal? Žil bys v něm, Reachere. K tomu přece domy jsou, ne?“

„Ale já nežiju v domech,“ bránil se. „Nikdy jsem v žádném nebydlel.“

„No dobře, tak teď bys to mohl v jednom zkusit.“

Odmlčel se. Pak zavrtěl hlavou. Jodie, já to prostě nemůžu přijmout. Vždyť by měl patřit tobě. Měl ti ho odkázat. Je to přece tvoje dědictví.“

„Já ho nechci,“ odvětila stroze. „On to věděl. Mám radši město.“

„Fajn, tak ho prodej. Ale je tvůj, rozumělas? Prodej ho a peníze si nech.“

Já nepotřebuju peníze. To taky věděl. Za rok si vydělám víc.“

Pohlédl na ni. „Měl jsem dojem, že je to vyhledávaná lokalita, je to přímo u řeky.“

Kývla. „To je.“

Zmateně zmlkl.

„Jeho dům?“ opakoval už poněkolikáté.

Kývla.

„Vědělas, že to má v plánu?“

„To zrovna ne,“ odvětila. „Ale věděla jsem, že mně ho neodkáže. Myslela jsem, že by chtěl, abych ho prodala a peníze věnovala na charitativní účely. Pro staré vojáky nebo na něco podobného.“

„Tak to teď můžeš udělat.“

Znovu se usmála. „Reachere, to přece nejde. Teď už to nezáleží na mně. V jeho poslední vůli je závazná instrukce. Té se nemůžu zpronevěřit.“

„Jeho dům,“ pronesl mlhavě. „Odkázal mi svůj dům?“

„Měl o tebe strach. Dva roky si dělal starosti. Od té doby, co tě propustili. Věděl, jaké to pro tebe může být, celý život jsi prožil v armádě a najednou jsi nebyl nikdo. Zajímalo ho, jak si vedeš.“

„Ale nevěděl, jak žiju,“ namítl.

Přikývla. „Ale určitě si to dokázal představit, viď? Byl to ostřílený starý vlk. Tušil, že se někde potloukáš. Říkával, že potloukat se je bezvadné tak tři nebo čtyři roky. Ale co když je někomu padesát? Šedesát? Sedmdesát? Moc si s tím lámal hlavu.“

Reacher pokrčil rameny, natažený na zádech, nahý, zíral do stropu.

„Já jsem o tom nikdy neuvažoval. - Jeden den z mnoha - to bylo mé motto.“

Na to neřekla nic. Jen se sklonila a políbila ho na hruď.

„Připadám si jako zloděj, Jodie,“ řekl. Je to přece tvoje dědictví. Měla bys ho přijmout.“

Znovu ho políbila. „Byl to tátův dům. I kdybych po něm toužila, měli bychom respektovat jeho přání. Ale já ho opravdu nechci. Nikdy jsem ho nechtěla. On to věděl. Měl naprosto volnou ruku v tom, co si s ním počne. A on to udělal. Odkázal ho tobě, protože chtěl, abys ho měl.“

Upíral pohled do stropu, ale v duchu procházel domem. Po příjezdové cestě, mezi stromy, napravo garáž, zastřešená spojovací chodba, snížený pozemek nalevo. Pracovna, obývací pokoj, okolo se líně valil široký tok Hudsonu. Nábytek. Odtud přímo dýchala útulnost. Možná by mohl mít i stereo. Pár knih. Dům. Svůj dům. V duchu vyslovil ta slova: můj dům. Ani mu to nešlo přes rty. Můj dům. Roztřásl se.

„Chtěl, aby sis ho nechal,“ opakovala. Je to odkaz. Tomu se nemůžeš bránit. Už je to tak. A mně to vůbec nevadí. To ti přísahám, stačí?“

Pomalu kývl.

„Dobře,“ řekl. „Ale je to divné. Vážně, asi osud.“

„Dal by sis kávu?“ zeptala se.

Otočil se a upřeně jí pohlédl do tváře. Mohl mít svůj vlastní kávovar. Ve svém domě. Zavedenou elektřinu. Svou elektřinu.

„Kávu?“ opakovala otázku.

„Třeba,“ vydechl.

Sklouzla z postele a šmátrala po botách.

„Černou, bez cukru, viď?“

Stála před ním, nahá až na boty. Značkové, na vysokém podpatku. Uvědomila si, že ji pozoruje.

„Podlaha v kuchyni je studená. Nikdy tam nejdu bez bot.“

„Tak zapomeň na kávu.“

* * *

Spali v její posteli, celou noc, už od setmění. Reacher se probudil první, vyprostil svou ruku z její a pohlédl na hodinky. Skoro sedm. Spal devět hodin. Takhle nádherně se ještě nikdy nevyspal. A že už přespal ve spoustě postelí. Ve stovkách, možná dokonce v tisících. Ale tahle byla nejlepší. Jodie spala vedle něj. Ležela na břiše, v noci odhodila prostěradlo. Záda až k pasu měla nahá. Pod ní se dmula ňadra. Vlasy jí zahalily ramena. Zvedla jedno koleno a položila mu ho na stehno. Hlavou tlačila do polštáře, zmuchlala ho. Vypadala skoro jako atletka. Políbil ji na krk. Pohnula se. „Dobrýtro, Jodie,“ řekl.

Otevřela oči. Pak je zavřela a znovu otevřela. Usmála se. Hřejivý ranní úsměv.

„Už jsem se bála, že se mi to zdálo,“ zabručela. „Nebylo by to poprvé.“

Znovu ji políbil. Lehce, na tvář. A pak už ne tak jemně, na ústa. Obemkla ho rukama a on se na ni převalil. Znovu se milovali, už počtvrté za patnáct let. Pak se spolu sprchovali, to poprvé. A potom snídaně. Cpali se, jako kdyby týden nejedli.

„Potřebuju jet do Bronxu,“ řekl.

Kývla. „Rutter, viď? Zavezu tě tam. Zhruba asi vím, kde by to mohlo být.“

„A co práce? Myslel jsem, že tam musíš být.“

Vrhla na něj nicneříkající pohled.

„Říkalas mi, že máš úřední hodiny,“ poznamenal. „Připadalas mi nepostradatelná.“

Odtažitě se usmála. „To jsem si přibarvila. Mám čas, vážně. Řekli mi, že si klidně můžu vzít na týden volno. Jen jsem se na tebe nechtěla přilepit, když jsem cítila to, co jsem cítila. To proto jsem tu první noc tak uháněla do postele. Mohla jsem ti předvést pokoj pro hosty, já vím, jako správná malá hostitelka. Ale nechtěla jsem s tebou zůstat sama v ložnici. Asi by mi z toho přeskočilo. Tak blízký, ale přitom tak vzdálený, vždyť víš, jak to myslím.“

Kývl. „Ale cos potom dělala ten den v kanceláři?“

Uchichtla se. „Nic. Jen jsem tam tak celý den seděla a neměla do čeho píchnout.“

„Ty jsi úplný cvok,“ poznamenal. „Proč jsi mi to neřekla?“

„A proč jsi mi to neřekl ty?“

„Já jsem ti to řekl.“

„Nakonec,“ připustila. „Po patnácti letech.“

Přikývl. „Já vím, ale bál jsem se. Myslel jsem, že bych mohl zranit tvé city. Předpokládal jsem, že tohle je poslední věc, kterou bys zrovna chtěla slyšet.“

„Přesně tak,“ souhlasila. „Myslela jsem si, že už bys se mnou do smrti nepromluvil.“

Podívali se na sebe a usmáli se. Pak už se pořád smáli. Nakonec se rozesmáli nahlas a nepřestali po celých pět minut.

„Jdu se obléknout,“ oznámila, ale nepřestala se smát. Procházel za ní po ložnici a sbíral šaty z podlahy. Byla v půli cesty do šatny, potřebovala si vybrat čisté oblečení. Sledoval ji a nebyl si jistý, jestli jsou v Leonově domě šatny. Ne, v jeho domě. Tam samozřejmě musí být. Ve všech domech jsou šatny, nebo snad ne? Tak by se měl postarat, aby v jeho domě nechyběly.

Vybrala si džínsy a košili, doplnila to koženým páskem a luxusními botami. Odnesl si na chodbu nové sako a do kapsy si zastrčil steyr ze sportovního pytle. Do druhé kapsy nacpal dvacet náhradních nábojů. Sako teď vším tím kovem pěkně ztěžklo. Připojila se k němu a v rukou držela kožené desky. Překontrolovávala si Rutterovu adresu.

„Připraven?“ zeptala se.

„Jako vždycky,“ odpověděl.

V každém poschodí ji nechal čekat a nejdřív prozkoumal terén. Přesně stejný postup zvolil i předchozího dne. Tehdy pro něj byla její bezpečnost důležitá. Teď jí přikládal životní důležitost. Ale všude panoval klid. Prázdná chodba, prázdný výtah, prázdná hala, prázdná garáž. Nastoupili společně do auta, objela blok, zamířila zpět na sever a potom na východ.

„East River Drive k I-95, říkám to správně?“ zeptala se. „Když uhnu na východ, Cross Bronx Expressway.“

Pokrčil rameny a pokusil se najít upřesnění v mapě. „Pak najeď na Bronx River Parkway. Potřebujeme se dostat k zoologické zahradě.

„Zoologická zahrada? Rutter nebydlí nikde v okolí zoo.“

„Ne přesně u zoo. U botanické zahrady. Tam by ses měla podívat.“

Pohlédla na něj a pak se už soustředila na jízdu. Provoz byl hustý, těsně po dopravní špičce, ale nezastavil se. Kopírovali řeku na sever, pak se stočili na severozápad k Washingtonovu mostu a potom na východ k Bronxu. Na dálnici to šlo pomalu, ale na té severní už to bylo lepší, protože mířila ven z města a většina lidí v této hodině proudila do New Yorku. Auta směřující na jih se jen stěží proplétala hustým provozem.

„A kam teď?“ zeptala se.

„Projeď kolem Fordhamské univerzity. Okolo skleníku, tam někde zaparkuj.“

Kývla a přejela do druhého pruhu. Nalevo Fordham a pak napravo skleník. Využila vjezdu do muzea a zaparkovala hned vedle něj. Parkoviště bylo skoro plné.

„Co teď?“

Vzal s sebou kožené desky.

„Snaž se být nepředpojatá,“ odpověděl.

Skleník stál necelých sto metrů před nimi. Prostudoval si o něm všechno už včera v letáku. Byl pojmenován po komsi, kdo se jmenoval Enid Haupt, byl postaven roku 1902 a stálo to pěkný majlant a na desetinásobnou sumu přišla po pětadevadesáti letech rekonstrukce. Byly to dobře investované peníze, protože výsledek byl velkolepý. Mohutná a vyumělkovaná stavba, dokonalé zosobnění městské dobročinnosti, ztvárněné v železe a mléčném skle.

Uvnitř bylo horko a vlhko. Reacher vedl Jodie k místu, které jí chtěl ukázat. Exotické rostliny byly natěsnany na velkých záhonech, ohraničených nízkými zídkami a ohradami. V ohbí cestiček stály lavičky. Mléčné sklo, které propouštělo paprsky světla, zahalovalo celý interiér do třpytivého přítmí. Ve vzduchu se vznášel pach zeminy nasáklé vodou a pronikavá vůně květin.

„No a co?“ zeptala se. Tvářila se pobaveně, ale zároveň byla dost netrpělivá. Našel záhon, který hledal, a ustoupil stranou až k nízké zídce. Ukročil vlevo, pak ještě kousek, dokud si nebyl jistý.

„Stůj tady,“ přikázal.

Zezadu ji uchopil za ramena a přesunul ji na stanoviště, kde sám stál. Sklonil k ní hlavu a zkoumal terén.

„Stoupni si na špičky,“ řekl jí. „A dívej se přímo před sebe.“

Vytáhla se a upřeně zírala před sebe. Záda měla napnutá, vlasy jí zahalily ramena.

„Tak,“ poznamenal. „A teď mi řekni, co vidíš.“

„Nic,“ odvětila. „No jo, tak tedy rostliny a všechno kolem.“

Kývl a otevřel kožené desky. Vytáhl z nich lesklou fotografii šedého vychrtlého zápaďáka, uhýbajícího před puškou strážce. Držel ji před ní v napřažené paži. Pohlédla na ni.

„No a co?“ zeptala se znovu, napůl pobaveně, napůl podrážděně.

„Porovnej si to,“ řekl.

Nehýbala hlavou a vrhla pohled vpravo a vlevo, mezi fotografii a scenérii před sebou. Pak mu obrázek vytrhla a držela ho sama v natažené ruce. Oči se jí rozšířily a obličej zbledl.

„Bože,“ vydechla. „Sakra, to fotili tady? Přímo tady? Je to tak, viď? Ty rostliny jsou stejné.“

Znovu se sklonil a podíval se před sebe. Držela fotografii tak, že stíny rostlin dopadaly naprosto stejně. Nalevo skupina palem, patnáct stop vysokých, napravo a vzadu navzájem propletené vějíře kapradin. Ty dvě postavy musely stát tak dvacet stop od kraje hustě porostlého květinového záhonu, teleobjektiv posunul perspektivu a zkreslil rozmístění vegetace. Až vzadu vyrůstala džungle listnatých stromů, kterou fotoaparát musel zabírat z větší vzdálenosti, protože byla zobrazena jen v nejasných konturách. Ty musely ve skutečnosti růst na jiné ploše.

„Sakra,“ ulevila si. „Sakra, nemůžu tomu uvěřit.“

Osvětlení také odpovídalo. Paprsky, které propouštělo mléčné sklo nad nimi, rozehrávaly hodnověrnou iluzi stinné džungle. Na většině území Vietnamu panuje šero. Drsné hory stahují mraky dolů, hodně lidí vzpomíná na husté mlhy a opar, jako kdyby ze samotné země pořád vycházela pára. Jodie těkala pohledem mezi fotografií a realitou před sebou, trhaně přebíhala zleva doprava, aby se utvrdila v tom, co už jí bylo předem jasné.

„Ale co ten drát? Bambusový plot? Ten vypadal reálně.“

„Rekvizity,“ vysvětloval. „Tři tyčky a pár metrů ostnatého drátu. To si přece může obstarat každý. Všechno si přinesli, pravděpodobně zabalené.“

„Ale kdy? A jak?“

Pokrčil rameny. „Třeba brzy ráno. Když je ještě zavřeno. Třeba znají někoho, kdo tu pracuje. A možná se jim to podařilo, když to tu rekonstruovali.“

Prohlížela si obrázek, držela ho blízko u očí. „Počkej chvilku. Vidíš tu lavičku? Tamhle je vidět její roh.“

Ukázala mu, co přesně má na mysli, nehet položila přesně na lesklý povrch fotky. Byla tam malá nejasná čtyřhranná šmouha, čistě bílá. Byl to roh železné lavičky napravo, za hlavní scénou. Čočky teleobjektivu byly přesně seřízené, ale jak bylo vidět, ne naprosto dostatečně.

„Toho jsem si nevšiml,“ řekl. „Máš pravdu.“

Otočila se, aby mu viděla do tváře. „To sice ano, ale asi se z toho zblázním, Reachere. Ten Rutter si za tuhle mizernou fotku vzal osmnáct tisíc dolarů.“

„A co víc, nechal je žít ve falešných nadějích.“

„Tak co s tím uděláme?“

„Půjdeme ho navštívit,“ poznamenal.

Uplynulo šestnáct minut, co vystoupili z taurusu, a už byli zase zpátky. Jodie kličkovala zpátky na dálnici, bubnovala prsty na volant a vzrušeně hovořila.

„Ale tys mi říkal, že tomu věříš. Tvrdila jsem, že fotografie dokazuje, že to místo existuje, a ty jsi souhlasil. Vyprávěl jsi, že jsi tam byl a že to není tak dlouho, že ses dostal stejně blízko jako Rutter.“

„To je všechno pravda,“ odvětil Reacher. „Věděl jsem, že existuje botanická zahrada. Právě jsem se odtamtud vrátil. A dostal jsem se stejně blízko jako Rutter. Stál jsem přímo u té zídky, odkud musel fotografovat.“

„Kristepane, Reachere, co je to? Nějaká hra?“

Pokrčil rameny. „Včera jsem nevěděl, co to je. Myslím tím, jak moc budu potřebovat se o to s tebou podělit.“

Přikývla a i přesto, že byla rozčilená, se usmála. Uvědomovala si rozdíl mezi včerejškem a dneškem. „Ale jak si mohl myslet, že mu to vyjde? Skleník v newyorské botanické zahradě, bože můj.“

Narovnal se na sedadle. Natáhl ruce před sebe až k čelnímu sklu.

„Psychologie,“ vysvětloval. „To je základ každého podvodu, chápeš? Řekneš lidem, co chtějí slyšet. Ti staroušci chtěli slyšet, že jejich syn pořád žije. Tak jim potvrdil, že je to nejspíš pravda. Oni potom vynaložili spoustu naděje a peněz, čekali jako na jehlách celé tři měsíce, on jim dal fotku a oni v podstatě vidí, co chtějí vidět. A on je mazaný. Vyptával se jich na jméno a jednotku, požadoval fotografie chlapce, pak si mohl vybrat nějakého chlápka středního věku, zhruba stejné výšky a alespoň trochu podobného a vyfotit ho. A udal jim správné jméno a jednotku. Psychologie. Vidí, co chtějí vidět. Mohl navléknout chlapa do kostýmu gorily, vyfotit ho, a oni by uvěřili, že je to reprezentant místní divoké zvěře.“

„Tak jak jsi to prokouknul?“

„Stejnou cestou,“ vysvětloval. „Stejnou psychologií, ale v opačném pořadí. Nechtěl jsem tomu uvěřit, protože jsem věděl, že to nemůže být pravda. Tak jsem hledal něco, co by nesedělo. Nakonec mě trkla ta uniforma, co měl na sobě. Všimla sis jí? Stará obnošená americká uniforma. Ten člověk se zřítil s helikoptérou před třiceti lety. Je absolutně nemožné, aby uniforma přežila třicet let v džungli. Ta by shnila za šest týdnů.“

„Ale jak jsi došel na tohle místo? Co tě přivedlo zrovna do botanické zahrady?“

Napřáhl prsty ke sklu, zatlačil, aby uvolnil napětí v ramenou. „Kde jinde by našel takovou vegetaci? Možná na Havaji, ale proč vyhazovat za letenku pro tři lidi, když může něco podobného najít za humny?“

„A ten Vietnamec?“

„Asi nějaký vysokoškolák,“ usoudil. „Možná zrovna odsud, z Fordhamu. Třeba z Columbie. A možná to nebyl vůbec Vietnamec. Mohl to být číšník z čínské restaurace. Rutter mu asi zaplatil dvacet dolarů, aby se nechal vyfotit. Třeba s sebou vzal čtyři kamarády, aby sehráli americké zajatce. Velký bílý chlap, malý bílý chlap, velký černý chlap, malý černý chlap, teď měl obsazené všechny role. Všichni to byli vandráci, takže museli být hubení a ztrhaní. Vyplatit je mohl v burbonu. Zřejmě nafotil všechny obrázky najednou. Mohl prodat jednu a tu samou fotku třeba dvanáctkrát. Každý, kdo postrádá vysokého chlapce, by dostal jednu kopii. Pak je zapřísahal, aby to udrželi v tajnosti - proto celý ten blábol o státním spiknutí. Takže se vlastně nikdo nic nemohl dozvědět.“

„To je odporné,“ otřásla se.

Kývl. „To teda je. Rodiny těch, které nikdy nenašli, mu umožňují pořád dobrý obchod a on z něj tyje jako červ.“

„Které nikdy nenašli?“ vyptávala se.

„Tělo, které nebylo objeveno,“ vysvětloval. „Zabit v akci, tělo nebylo nikdy objeveno.“

„Zabit? Ty nevěříš, že pořád existují ještě nějací zajatci?“

Zakroutil hlavou.

„Nejsou žádní zajatci, Jodie,“ řekl. „Už ne. To je blbost.“

„Jseš si jistý?“

„Naprosto.“

Jak si můžeš být tak jistý?“

„Prostě to vím,“ odvětil. Jako vím, že obloha je modrá a trávník zelený a že ty máš nádherný zadek.“

Řídila a přitom se smála. „Jsem právnička. Takový důkaz mi nestačí.“

„Historická fakta,“ řekl. „Báchorky o zadržování amerických rukojmích kvůli dosažení americké pomoci jsou od začátku nesmysl. Plánovali, že jakmile odtamtud vypadneme, potáhnou dolů, což bylo proti Pařížským dohodám, takže věděli, že by stejně žádnou pomoc nedostali. Všechny zajatce proto v třiasedmdesátém propustili, sice to trvalo dlouho, já vím, ale nechali je jít. Když jsme v pětasedmdesátém opouštěli území, vybrali asi stovku opozdilců a pak nám je předali, což nemělo nic společného se zadržováním rukojmí. Mimoto pro ně bylo životně důležité, abychom odminovali jejich přístavy, nemohli si tedy dovolit nějakou špinavou hru.“

„Zpožďovali vydávání ostatků,“ poznamenala. „Pamatuješ, všichni ti kluci zabití při leteckých neštěstích nebo v bitvách. Tenkrát hráli špinavou hru.“

Kývl. „Vlastně tomu ani nerozuměli. Pro nás to bylo důležité. Požadovali jsme na nich dva tisíce těl. Nemohli pochopit proč. Už čtyřicet let válčili - s Japonci, Francouzi, Američany, Číňany. Mohli si napočítat tak milion lidí nezvěstných po akci. Naše dva tisíce pro ně byly kapkou v moři. Navíc to byli komunisté. Oni si tak necenili jednotlivců. A zase se dostáváme k psychologii. Ale to neznamená, že by tajně zadržovali zajatce v utajených táborech.“

„To není moc přesvědčivá námitka,“ namítla suše.

Opět přikývl. „Leon dokázal přesvědčit. Tvůj táta a lidé jako on. Znám ty lidi. Stateční, vážení lidé, Jodie. Bojovali tam, později se dočkali moci a uznání. Je jich plný Pentagon. Je mi to jasné stejně jako ostatním, ale vždycky tu bude dost lidí, podobných jako Leon, kteří se nikdy nezpronevěřili svému svědomí. Odpověz mi na jednu otázku: kdyby Leon věděl, že ve Vietnamu jsou pořád zajatci, co by asi udělal?“

Pokrčila rameny. „To nevím. Jasně že by to nenechal jen tak.“

„To si piš, že by něco udělal,“ řekl přesvědčeně. „Leon by rozebral Bílý dům, cihlu po cihle, dokud by ty kluky nedostal bezpečně domů. Ale on to neudělal. A nebylo to proto, že by o tom nevěděl. Leon věděl všechno, co se okolo tohohle problému šustlo. Není možné, že by se jim podařilo uchovat takové tajemství před těmihle Leony, ne tak dlouho. Velké spiknutí, které by trvalo šest funkčních období? Spiknutí, které by lidé jako Leon neodhalili? Na to zapomeň. To by takoví Leonové nikdy nedopustili. To je nezvratný důkaz, alespoň já jsem o tom přesvědčen, Jodie.“

„Ne, je to jen víra,“ namítla.

„Ať už je to, co chce, mně to stačí.“

Sledovala provoz před sebou a přemýšlela. Pak kývla, protože koneckonců víra ve vlastního otce stačila i jí.

„Takže Victor Hobie je mrtvý?“

Reacher kývl. „Musí být. Zabit v akci, tělo nikdy nenalezeno.“

Pokračovala pomalu v jízdě. Mířili na jih a provoz houstl.

„Tak dobře, žádní zajatci, žádné tábory,“ řekla. „Žádné státní spiknutí. Takže to nebyli státní zaměstnanci, kdo na nás střílel a naboural nám auto.“

„To jsem si nikdy nemyslel,“ oznámil. „Většina státních zaměstnanců, s nimiž jsem se setkal, byla poněkud schopnější. I já jsem byl státní zaměstnanec, když už o tom mluvíme. Ty si myslíš, že bych promarnil dva dny pro blbou rvačku?“

Stočila auto doprava a prudce zastavila na krajnici. Otočila se na sedadle a pohlédla mu do očí, modré oči široce otevřené.

„Pak to musel být Rutter,“ vyhrkla. „Kdo jiný by to mohl být? Rozjíždí lukrativní kšeft, viď? A je připravený si ho pohlídat. Myslí si, že mu na to přijdeme. Tak nás pronásleduje. A teď se mu hrneme rovnou do náručí.“

Reacher se rozesmál.

„No jo, život je jedno velké dobrodružství,“ řekl.

* * *

Marylin zjistila, že musela usnout, protože ji, ztuhlou a prochladlou, probudily zvuky, doléhající přes dveře. V koupelně nebylo okno, takže vůbec netušila, kolik může být hodin. Asi je ráno, protože cítila, že se trochu prospala. Chester nalevo vedle ní zíral do vzduchu, zrak zaostřený tisíce mil za instalaci pod umyvadlem. Nehýbal se. Otočila se a pohlédla na něj, nedočkala se žádné odezvy. Napravo ležela na podlaze zkroucená Sheryl. Hlasitě oddechovala ústy. Nos měla černý, lesklý a napuchlý. Marylin na ni hleděla a polkla. Obrátila se zpátky a přitiskla ucho na dveře. Pozorně naslouchala.

Byli tam dva muži. Rozeznala to podle zvuku dvou hlubokých hlasů, které spolu hlasitě rozmlouvaly. Zdáli zaslechla výtah. Velice ztlumený dopravní chaos s kvílivým ječením houkaček. Dokonce i hučení letadel, jako kdyby se na západ přes přístav stáčelo velké tryskové letadlo z Kennedyho letiště. Zvedla se z podlahy.

Během noci se jí vyzuly boty. Našla je pod svou hromádkou ručníků. Obula si je a tiše přešla k umyvadlu. Chester zíral skrz ni. Zkontrolovala se v zrcadle. Ještě to ujde, pomyslela si. Naposledy strávila noc na podlaze koupelny po dámské jízdě před více než dvaceti lety, teď nevypadala o nic hůř než tenkrát.

Upravila si prsty vlasy a vodou opláchla oči. Pak se přikradla zpátky ke dveřím a naslouchala.

Dva muži, ale byla si naprosto jistá, že ani jeden z nich není Hobie. Hovor hladce plynul. Byla to vyvážená konverzace, žádné rozkazy a pokora. Odsunula nohou hromádku ručníků, zhluboka se nadechla a otevřela dveře.

Oba muži ztichli a otočili se k ní. Jeden z nich, říkali mu Tony, seděl stranou na pohovce před stolem. Druhý, kterého neznala, seděl vedle něj na bobku u kávového stolku. Byl to pořízek v tmavém obleku, nebyl vysoký, ale těžká váha. Za stolem neseděl nikdo. Ani památky po Hobiem. Žaluzie byly zatažené až nadoraz, ale zaregistrovala paprsky slunce, prodírající se zvenčí. Bylo víc hodin, než předpokládala. Ohlédla se k pohovce a spatřila Tonyho, jak se na ni usmívá.

„Jak jste se vyspala?“ vyptával se.

Neodpověděla. Jen na něj upírala nicneříkající pohled, dokud mu smích nezmrzl na rtech. Jedna - nula, pomyslela si.

„Pohovořila jsem si s manželem,“ vymýšlela si.

Tony na ni vyčkávavě hleděl, čekal, co dodá. Nechala ho čekat. Dva - nula.

„Souhlasíme s převodem,“ pokračovala. „Ale nebude to tak lehké. Nějaký čas to potrvá. Jsou tu určité okolnosti, s nimiž jste asi nepočítali. Uskutečníme to, ale očekáváme od vás alespoň náznak spolupráce.“

Tony kývl. „Co tím myslíte?“

„To si proberu s Hobiem,“ poznamenala. „Ne s vámi.“

V kanceláři se rozhostilo ticho. Doléhaly k nim jen nejasné zvuky z okolního světa. Soustředila se na pravidelné dýchání. Nádech, výdech, nádech, výdech.

„Dobře,“ řekl Tony.

Tři - nula, pomyslela si.

„Chceme kávu,“ oznámila. „Tři šálky, smetanu a cukr.“

* * *

Zpáteční adresa na Rutterově dopise je dovedla k omšelému průčelí, v téhle lokalitě už nikdo nemohl doufat v městskou asanaci. Byla to prkny pobitá budova sevřená z obou stran polorozpadlými čtyřpatrovými budovami. Dřív než z nich před desetiletími vymizel život, mohly to být továrny nebo skladiště. Rutterovo místo mělo vlevo špinavé okno, uprostřed vchod a otevřené roletové dveře vpravo, ty odhalovaly úzkou garáž.

Stál v ní zbrusu nový Lincoln Navigator, který vyplňoval celý prostor. Reacher identifikoval model podle inzerátů, se kterými se už setkal. Byl to obrovský vůz s pohonem na čtyři kola a s dostatečně přepychovým vybavením, které ho opravňovalo přiřadit se k divizi lincolnů. Tenhle byl kovově černý a měl pravděpodobně větší cenu než nemovitost, kam ho nacpali.

Jodie projela okolo domu přijatelnou rychlostí - ne rychle, ne pomalu - odpovídající městské ulici plné výmolů. Reacher otáčel hlavou do všech stran, snažil se uplatnit svůj cit pro teritorium. Jodie zatočila vlevo, objela blok a vracela se zpátky. Reacher vrhl letmý pohled do uličky, táhnoucí se za řadou domů. Zrezavělá požární schodiště se tu zdvíhala nad horami odpadků.

„Tak co podnikneme?“ zeptala se ho Jodie.

„Půjdeme rovnou dovnitř,“ odpověděl. „Nejdřív musíme sledovat, jak zareaguje. Kdyby věděl, kdo jsme, sehrajeme to jinak, než kdyby to vůbec netušil.“

Zaparkovala o dvě parkovací místa dál na jih od průčelí, ve stínu špinavého cihlového skladiště. Zamkla auto a společně vyrazili na sever. Z chodníku mohli nahlédnout, co se skrývá za špinavým oknem. Spatřili ubohou přehlídku přebytků vojenského vybavení, zaprášené staré maskáčové bundy, polní lahve a boty. Byly tam i polní rádiové stanice, balíčky s denní dávkou potravin a pěchotní přilby. Některé z těch krámů byly zastaralé už v době, kdy Reacher absolvoval West Point.

Dveře šly otevřít ztuha, a když se to povedlo, rozezněl se zvonek. Byl to primitivní mechanický systém, kdy pohybující se dveře narazí do pružiny a ta zase do zvonku, který zazvoní. V místnosti nikdo nebyl. Napravo stál pult a za ním dveře vedoucí do garáže. Na kulaté chromované polici byly naskládány nejrůznější součásti oblečení a na jediném regále do výšky nakupené další nesourodé harampádí. Také odsud vedly zadní dveře do uličky, zamčené a jištěné alarmem. Vedle zadních dveří stálo vyrovnáno pět čalouněných židlí. Všude okolo židlí byly poházené nedopalky cigaret a prázdné pivní lahve. Osvětlení sice bylo slabé, ale i tak nešlo přehlédnout, jak se všude usadil mnohaletý prach. Reacher vstoupil před Jodie. Podlaha pod ním zaskřípěla. Po dvou krocích si všiml otevřeného poklopu za pultem. Byly to masivní dveře vyrobené ze starého vyschlého dřeva, pobité mosazí, a v místech, kde se jich dotýkaly generace rukou, oslnivě vyblýskané. V otvoru byly viditelné podlahové nosníky a úzké schodiště ze stejného starého dřeva, které vedlo dolů do jasného elektrického světla. Slyšel, jak pod ním ve sklepě po cementové podlaze rachotí kroky.

„Kdo to, sakra, je? Hned jsem tam,“ ozval se hlas z díry. Ten hlas patřil muži středního věku, osciloval mezi překvapením a podrážděnosti. Byl to hlas muže, který nečekal návštěvníky. Jodie pohlédla na Reachera a Reacher sevřel v kapse ruku okolo pažby steyru.

Nad úrovní podlahy se objevila mužova hlava, pak ramena, potom trup, jak vystupoval po schodech. Byl tělnatý a dělalo mu problémy vylézt z díry. Měl na sobě pomačkanou šedou uniformu. Mastné šedé vlasy, střapaté šedé vousy, masitý obličej, malá očka. Vylezl po čtyřech a postavil se.

„Přejete si?“ zabručel.

Pak se za ním objevila další hlava a ramena. A další. A další. A další. Po schodech ze sklepa vylezli čtyři muži. Jeden po druhém se narovnali, mlčeli, pohlédli tvrdě na Reachera s Jodie a pak přešli k řadě židlí. Byli to velcí chlapi, tlustí, tetovaní, měli na sobě stejné šedé uniformy. Posadili se, velké ruce zkřížené na velkých břichách.

„Přejete si?“ opakoval první muž otázku.

„Vy jste Rutter?“ zeptal se Reacher.

Chlap kývl. V očích ani náznak poznání. Reacher vrhl pohled na řadu mužů na židlích. Ti představovali komplikaci, s níž nepočítal.

„Co chcete?“ ptal se Rutter.

Reacher změnil plán. Zhruba odhadl, s čím se tady obchoduje a co se asi kupí ve sklepě.

„Potřebuju tlumič,“ řekl. „Pro Steyr GB.“

Rutter se zasmál, upřímně a pobaveně, v očích se mu rozsvítily plamínky.

„Jeho prodej i držení jsou protiprávní.“

Monotónnost, s níž to odrecitoval, znamenala stoprocentně přiznání, že žádané zboží má a prodá mu je. V hlase zazněl blahosklonný podtón, který říkal: Mám něco, co potřebuješ, a proto jsem lepší než ty. V tom hlase se neskrývala opatrnost. Ani podezření, že je Reacher policajt, který se ho snaží dostat. Nikdo nikdy Reachera nepodezříval, že by byl policajt. Na to byl moc velký a drsný. Nebyl bledý nebo nenápadný, jak si lidé většinou představovali policisty. Rutter z něj neměl strach. Byl nesvůj z Jodie. Nevěděl, kdo to je. Mluvil s Reacherem, ale díval se na ni. Ona jeho pohled neuhýbavě opětovala.

„Proti právu koho?“ zeptala se přezíravě.

Rutter se podrbal ve vousech. „Proto je to všechno tak drahé.“

„V porovnání s čím?“ vyptávala se.

Reacher se v duchu usmál. Znejistila ho pouhými dvěma otázkami, sedmi slovy, nevěděl kudy kam. Třeba by to mohla být nóbl dáma z Manhattanu, obávající se únosu svých dětí, nebo manželka miliardáře, která chce brzy dědit, anebo žena, co se chystá rozetnout komplikovaný milostný trojúhelník. Hleděla na něj jako žena zvyklá jít svou vlastní cestou, aniž by jí v tom kdokoli bránil. Určitě nemá nic společného s právem ani s nějakými špinavými kšefty v Bronxu.

„Steyr GB?“ zeptal se Rutter. „Chcete pravý rakouský?“

Reacher kývl, jako kdyby ho zdržoval triviálními detaily. Rutter luskl prsty a jeden z tučných chlapů se odlepil od židle a zmizel ve sklepě. Za dost dlouho vylezl s černým válečkem zabaleným v papíru, který byl díky mazacímu oleji průhledný.

„Dva tisíce babek,“ řekl Rutter.

Reacher přikývl. Byla to docela slušná cena. Pistole se už nevyráběla, ale spočítal si, že maloobchodní cena by byla asi tak osm nebo devět set dolarů. Konečná výrobní cena tlumiče možná víc než dvě stě. Dva tisíce za ilegální dodávku po deseti letech a čtyři tisíce mil od bran továrny, to odpovídalo.

„Podívám se na to,“ řekl.

Rutter otřel trubku o kalhoty. Podal mu ji. Reacher vytáhl pistoli a tlumič nasadil. Ne jako ve filmu. Nemusí se zvedat k očím a šroubovat, pomalu, pozorně a láskyplně. Stačí jen lehce, rychle přitlačit a napůl otočit, zapadne na místo jako objektiv do foťáku.

Zbraň to vylepšilo. Její vyváženost. V devětadevadesáti případech ze sta pistole střílí vysoko, protože zpětný ráz vyhodí ústí nahoru. Váha tlumiče tuhle pravděpodobnost eliminuje.

„Je spolehlivý?“ ptal se Reacher.

„Jasně,“ odvětil Rutter. „Není to žádná napodobenina.“

Chlap, který ho přinesl ze sklepa, už seděl na židli. Čtyři muži, pět židlí. Když chceš dostat gang, musíš nejdřív dopadnout šéfa. To je obecné pravidlo. Reacher k němu došel, už když mu byly čtyři. Zjistit, kdo je kápo, a prvního ho tvrdě složit. Tahle situace měla být odlišná. Rutter byl šéf, ale zatím se mu nic nestane, protože Reacher s ním měl jiné plány.

„Dva tisíce babek,“ opakoval Rutter.

„Zkouška v terénu,“ řekl Reacher.

Steyr GB nemá žádnou bezpečnostní pojistku. První rána vyžaduje tlak čtrnácti liber na spoušť, to by mělo stačit, aby nedošlo k náhodnému výstřelu, kdyby zbraň upadla, protože čtrnáct liber - to předpokládá zamýšlenou akci. A tady není žádný bezpečnostní mechanismus. Reacher švihl rukou vlevo a zmáčkl čtrnáct liber. Pistole vystřelila a prázdná židle odletěla stranou. Výstřel byl hlasitý. Ne jako ve filmu. Takové to slabé zakašlání. Žádné zdvořilé malé štípnutí. Vypadá to asi tak, jako byste zvedli nad hlavu manhattanský telefonní seznam a vší silou jím praštili o stůl. Žádný tichý zvuk. Ale přece jenom tišší, než by mohl být.

Čtyři chlapi strnuli hrůzou. Ve vzduchu se vznášelo potrhané polstrování a špinavé koňské žíně. Rutter zíral před sebe, nemohl se pohnout z místa. Reacher ho tvrdě zasáhl levou rukou do žaludku, kopl a složil ho na podlahu. Pak zamířil steyr na chlapa vedle roztříštěné židle.

„Dolů,“ rozkázal. „Všichni. A hned, jasný?“

Nikdo se nepohnul. Reacher nahlas odpočítal jedna, dvě a po tři znovu vystřelil. Stejně hlasitý výstřel. U nohou prvního muže se rozletělo podlahové prkno na stovky třísek. Jedna, dvě a Reacher znovu vystřelil. A zas jedna, dvě a pal. Do vzduchu vylétl sloupec prachu a třísek. Místnost se opakovaně otřásala hlukem výstřelů. Z tlumiče se linul odporný zápach střelného prachu a ocelové vlny. Po třetí ráně se všichni najednou zvedli. Strkali do sebe a motali se okolo dvířek. Nakonec do nich rychle naskákali. Reacher za nimi dveře zabouchl a ještě přes ně postavil pult. Rutter ho na čtyřech sledoval. Reacher ho nakopl do zad a v kopání nepřestával, dokud se nedoplazil zpátky, kde hlavou narazil na posunutý pult.

Jodie držela v ruce zfalšovanou fotografii. Naklonila se a podržela mu ji před očima. Zamrkal a podíval se na ni. Ústa se mu otvírala, jako proláklina v plnovousu. Reacher si sedl na bobek a popadl ho za levé zápěstí. Zvedl mu ruku nahoru a chytil ho za malíček.

„Budu se vás ptát,“ upozornil ho. „A zlomím vám prst pokaždé, když zalžete.“

Rutter se s ním začal prát, vší silou se mu snažil vykroutit. Reacher ho znovu uhodil, tvrdá rána do břicha, a šel znovu k zemi.

„Víte, kdo jsme?“

„Ne,“ zasípěl Rutter.

„Kde byla focená tahle fotka?“

„V tajném táboře,“ šeptal Rutter. „Ve Vietnamu.“

Reacher mu zlomil malíček. Jen ho zkroutil stranou a kloub lupnul. Stranou je to jednodušší než ho ohýbat dozadu. Rutter zaječel bolestí.

„Kde?“

„V bronxské zoo,“ vydechl Rutter.

„Kdo je ten mladík?“

„Někdo z ulice.“

„A kdo je ten muž?“

„Přítel,“ supěl Rutter.

„Kolikrát jste to udělal?“

„Možná patnáctkrát,“ řekl Rutter.

Reacher mu vykroutil prsteníček.

„Je to pravda,“ naříkal Rutter. „Víckrát než patnáctkrát to nebylo, přísahám. A nikdy jsem vám nic neudělal. Ani vás neznám.“

„Znáte Hobieovy?“ zeptal se Reacher. „Z Brightonu.“

Sledoval, jak Rutter zmateně pátrá v paměti. Pak poznal, že si vzpomněl. Potom se pokoušel pochopit, jak je možné, že se těm starým páprdům podařilo poštvat na něj tohohle Zorra mstitele.

„Ty jsi odporná sračka, víš o tom?“

Rutter zoufale kroutil hlavou ze strany na stranu.

„Řekni to, Ruttere,“ zařval Reacher.

„Jsem odporná sračka,“ kňučel Rutter.

„Do které banky chodíš?“

„Banka?“ opakoval Rutter monotónně.

„Tvoje banka,“ štěkl Reacher.

Rutter zaváhal. Reacher zatlačil na prsteníček.

„V desátém bloku odsud,“ vypískl Rutter.

„Papíry k auťáku?“

„V šuplíku.“

Reacher kývl na Jodie. Zvedla se a přešla za pult. S chřestěním vytáhla zásuvku a vytáhla svazek listin. Chvatně je prolistovala a kývla. „Zaregistrované na jeho jméno. Stálo čtyřicet tisíc.“

Reacher povolil stisk a chytil Ruttera za krk. Zmáčkl mu rameno a tlačil vší silou tak dlouho, dokud rukou zespodu nenarazil na Rutterovu čelist.

„Koupím tvou káru za dolar,“ řekl. „Stačí jen zakroutit hlavou, jestli se ti to nelíbí, jo?“

Rutter se ani nepohnul. Oči mu pod Reacherovým stiskem lezly z důlků.

„A pak tě odvezu do banky,“ pokračoval. „Ve svém novém autě. Vybereš osmnáct tisíc dolarů v hotovosti a já je vrátím Hobieovým.“

„Ne,“ křikla Jodie. „Devatenáct tisíc šest set padesát. I s úroky. Dejme tomu šest procent za rok a s polovičním nárůstem.“

„Fajn,“ souhlasil Reacher. Zvýšil tlak. „Devatenáct tisíc šest set padesát pro Hobieovy a devatenáct tisíc šest set padesát pro nás.“

Rutter pátral očima Reacherovi ve tváři. S úpěnlivým výrazem, nechápavě.

„Tys je podvedl,“ řekl Reacher. „Vyprávěls jim, že jsi zjistil, co se stalo s jejich chlapcem. Nebyla to pravda. Tak to teď pro ně musíme udělat my. Potřebujeme peníze na výdaje.“

Rutter začal modrat v obličeji. Rukama tlačil na Reacherovo zápěstí, zoufale se snažil zmírnit stisk.

„Rozuměls?“ ptal se Reacher. „To teď musíme udělat. Kdybys s čímkoli nesouhlasil, stačí jen zakroutit hlavou.“

Rutter se snažil odtáhnout Reacherovo zápěstí, ale hlavou nepohnul.

„Považuj to za daň,“ řekl Reacher. „Daň za podvod.“

Odtrhl ruku a vstal. Za patnáct minut byli v Rutterově bance. Rutter nechal levou ruku v kapse a šek podepsal pravou. O pět minut později si mohl Reacher uložit do sportovního pytle 39 300 dolarů v hotovosti. Za dalších patnáct minut vysadil Ruttera v zadní uličce za jeho obchodem, do úst mu nacpal šek na dva dolary, jeden za tlumič a jeden za auto. Po pěti minutách sledoval Jodiin taurus na zpáteční cestě v LaGuardii. Po patnácti minutách už seděli v novém lincolnu spolu a mířili k Manhattanu.

11 KAPITOLA

VeČer přichází v Hanoji o plných dvanáct hodin dříve než v New Yorku. Takže slunce, které stálo pořád vysoko, když Reacher s Jodie opouštěli Bronx, právě zapadalo za hory v severním Laosu, dvě stě mil na západ od letiště Noi Bai. Obloha se zbarvila dooranžova a dlouhé stíny pozdního odpoledne nahradilo náhle nepochopitelné šero tropického soumraku. Aroma města a džungle překrýval zápach petroleje, zvuky automobilových klaksonů a nočního hmyzu přehlušovalo neustálé kvílení motorů tryskáčů, běžících naprázdno.

Na parkovací ploše stál obrovský Starlifter C-141 amerického letectva, míli od obležených terminálů vedle neoznačeného hangáru. Zadní schůdky byly spuštěné a motory běžely na plné obrátky, aby zajistily dostatek proudu pro vnitřní osvětlení. Uvnitř neoznačeného hangáru se svítilo. Pod vlnitou plechovou střechou zářila stovka obloukových lamp a zalévala rozlehlý prostor ostrým žlutým jasem.

Hangár byl velký jako stadion, ale ukrýval jen sedm truhel. Každá byla šest a půl stopy dlouhá, vyrobená z nablýskaného vroubkovaného hliníku, měla tvar rakve, kterou také ve skutečnosti byla. Stály vedle sebe pečlivě vyrovnané, na podstavcích, pokryté americkou vlajkou. Vlajky byly čerstvě vyprané a naškrobené, prostřední pruh každé vlajky vždy ležel na prostředním žebru truhly.

V hangáru bylo devět mužů a dvě ženy, stáli u sedmi hliníkových rakví. Šest mužů zde stálo jako čestná stráž. Byli to řádní vojáci armády Spojených států, umytí a oholení, oblečení do čistých slavnostních uniforem, stáli bez pohnutí v pozoru, stranou od zbývajících pěti. Tři z nich byli Vietnamci, dva muži a žena, malí, tmaví, chladní. Měli na sobě také uniformy, ale byly to všední uniformy, ne slavnostní. Z tmavošedého plátna, obnošené a pomačkané, s neznámým označením hodností.

Zbývající dva byli Američané oblečení v civilu, nicméně jejich oblečení přesto naznačovalo vojenské postavení, stejně jako uniforma. Mladá žena měla plátěnou sukni střední délky a khaki blůzu s dlouhými rukávy, na nohou těžké hnědé boty. Muž byl vysoký, se stříbrnými vlasy, mohlo mu být tak pětapadesát, pod lehkým přepásaným baloňákem vykukoval khaki tropikový oblek. V ruce držel ošoupanou hnědou koženou aktovku a na zemi u nohou mu ležel stejně opotřebovaný vak na šaty.

Šedovlasý muž pokynul čestné stráži, nenápadné gesto, téměř nepozorovatelné. Velitel vydal rozkaz a šest mužů se seřadilo do dvou řad po třech. Pomalu pochodovali dopředu, zabočili vpravo a znovu pomalu pochodovali, dokud nebyli přesně vyrovnáni, tři po obou stranách první rakve. Na okamžik stáli bez hnutí, pak se sehnuli a položili si rakev na ramena, stačil jim k tomu jediný plynulý pohyb. Velitel znovu promluvil a oni se pomalu vydali ke dveřím hangáru, rakev na ramenou, jediný zvuk obstarávalo šoupání bot po betonu a ječeni motorů.

Na parkovací ploše se stočili doprava a vykroužili pomalu široký půlkruh skrz horký závan od motoru letadla, pak se seřadili u schůdků starlifteru. Pomalu vystupovali po střední úrovni schůdků, jistotu jim dodávaly kovové úchyty pro nohy, které tam namontovali, aby jim usnadnili stoupání, pokračovali do útrob letadla. Čekala na ně pilotka. Byla to kapitánka amerických vzdušných sil, elegantní, v uniformě určené do tropů. Posádka stála v pozoru okolo ní, druhý pilot, palubní mechanik, navigátor, radista. Proti nim stál člen posádky letadla zodpovědný za náklad, se svými lidmi, všichni v zelených uniformách. Stáli tváří v tvář ve dvou nehybných řadách, mezeru mezi nimi postupně vyplňovala čestná stráž, až k nákladnímu prostoru. Tam poklesli v kolenou a opatrně položili truhlu na polici, která se táhla podél trupu letadla. Čtyři muži odstoupili, hlavy skloněné. První a poslední muž společně zasunuli rakev na určené místo. Vystoupil člen posádky zodpovědný za náklad a zajistil ji gumovými pásy. Potom odstoupil, připojil se k čestné stráži a všichni vzdali rakvi poctu.

Než naložili všech sedm rakví, zabralo jim to hodinu. Lidé v hangáru tiše vyčkávali, pak následovali sedmou truhlu na parkovací plochu. Srovnali krok s pomalou chůzí čestné stráže a čekali u schůdků starlifteru, v řevu motorů a večerním vlhku. Čestná stráž vyšla ven, splnila svou povinnost. Vysoký šedovlasý Američan jim zasalutoval, potřásl si rukou se třemi vietnamskými důstojníky a pokynul Američance. Nepadlo jediné slovo. Hodil si přes rameno vak s obleky a svižně vyběhl po schůdcích do letadla. Silný motor burácel, schůdky zajely a dveře se za ním zavřely. Motory nabíraly obrátky a mohutné letadlo vyjelo z brzdných zarážek a začalo rolovat. Nemotorně vykroužilo široký oblouk doleva a zmizelo za hangárem. Hluk zeslábl. Pak v dáli znovu zesílil a pozorovatelé uviděli, jak se vrací po ranveji, motory ječely, rychle nabíraly obrátky, letadlo se odlepilo od země. Změnilo směr, ostře stoupalo, stáčelo se do strany, jedno křídlo níž než druhé, a najednou bylo pryč, zbyl po něm jen trojúhelník slabě blikajících světel a neurčitá šmouha kerosinového kouře, vykreslující točitou dráhu do nočního vzduchu.

Čestná stráž se v tichosti rozešla, Američanka si potřásla rukou se třemi vietnamskými důstojníky a odcházela ke svému vozu. Tři vietnamští důstojníci se vydali opačným směrem ke svému. Byl to japonský sedan nastříkaný nevýraznou vojenskou zelení. Žena řídila, oba muži seděli vzadu. Projeli jen krátkou vzdálenost do centra Hanoje. Žena zaparkovala v řetězem ohraničeném prostoru za nízkou betonovou budovou, omítnutou pískovou barvou. Muži beze slova vystoupili a přešli okolo budovy k jinému vchodu. Ona vyšla po několika schůdcích do své kanceláře. Na stole ležela vázaná účetní kniha. Pečlivým rukopisem potvrdila bezpečné odeslání nákladu a knihu zavřela. Odnesla ji do skříně na písemnosti a zamkla za ní dveře. Vystrčila hlavu ze dveří a rozhlédla se po chodbě. Pak se vrátila ke stolu, zvedla telefonní sluchátko a vytočila číslo místa vzdáleného jedenáct tisíc mil - v New York City.

* * *

Marylin vzbudila Sheryl a snažila se Chestera udržet při smyslech, než jim podsaditý muž přinese do koupelny kávu. Byla v hrnečcích, v jedné ruce nesl dva, ve druhé jeden, nevěděl, kam je položit. Chvíli otálel a pak přešel k umyvadlu a vyrovnal je na úzkou žulovou římsu pod zrcadlem. Pak se beze slova otočil a vyšel ven ze dveří. Důrazně je za sebou zavřel, ale nepráskl s nimi.

Marylin rozdala hrnky, jeden po druhém, protože se třásla a bylo jí jasné, že kdyby vzala dva najednou, vybryndala by je. Sedla si na bobek, první podala Sheryl a pomohla jí, aby se mohla napít. Pak se vrátila k Chesterovi. Bez zájmu si ho od ní vzal a hleděl na něj, jako kdyby nevěděl, co to je. Třetí si vzala sama, opřela se o umyvadlo a žíznivě vypila všechno najednou. Byla to dobrá káva. Cukr a smetana jí dodaly energii.

„Kde jsou akcie?“ zašeptala.

Chester jí věnoval apatický pohled. „V bance, v mojí přihrádce.“

Marylin kývla. Bylo jí jasné, že neví, ve které bance. Nebo co to jsou akcie na jméno.

„Kolik jich je?“

Pokrčil rameny. „Původně jich bylo tisíc. Tři sta jsem použil jako záruku při půjčkách. Musel jsem se jich dočasně vzdát ve prospěch věřitele.“

„A teď je má Hobie?“

Kývl. „Koupil ty dluhy. Pošlou mu záruky, možná už dnes. Už jim nejsou k ničemu. A já jsem mu slíbil dalších devadesát. Ty jsou ještě v přihrádce. Asi mu je budu muset dodat co nejdřív.“

„A jak takový převod ve skutečnosti probíhá?“

Znovu pokrčil rameny, unaveně, neurčitě. „Přepíšu je na něj, on si vezme papíry a zaregistruje je na burze, a když jich zaregistruje na své jméno pět set jedna, stane se z něj většinový vlastník.“

„Kde je tvá banka?“

Chester si poprvé lokl kávy. „Asi tři bloky odsud. Tak pět minut pěšky. Pak dalších pět minut na burzu. Dejme tomu deset minut, od začátku až do konce, a z nás budou žebráci a bezdomovci.“

Postavil hrnek na podlahu, klesl zpátky a zíral před sebe. Sheryl byla apatická. Nepila kávu. Pleť měla chladnou a vlhkou. Možná byla vyděšená. Možná pořád v šoku. To Marylin nevěděla. V tomhle směru neměla žádné zkušenosti. Nos vypadal úděsně. Byl černý a opuchlý. Pod očima se jí rozlívaly podlitiny. Rty měla suché a rozpraskané, protože musela celou noc dýchat ústy.

„Zkuste se trochu napít kávy,“ řekl jí. „Udělá vám to dobře.“

Sedla si na bobek vedle ní a vedla jí ruku k ústům. Naklonila hrnek. Sheryl usrkla. Trochu horké tekutiny jí steklo na bradu.

Znovu se napila. Vzhlédla k Marylin s úpěnlivým pohledem. Marylin jí nerozuměla, ale usmála se na ni, snažila se jí dodat odvahu.

„Dostaneme vás do nemocnice,“ zašeptala.

Sheryl zavřela oči a kývla, jako by se jí najednou ulevilo. Marylin poklekla vedle ní, držela ji za ruku, pohlédla na dveře a nedovedla si představit, jak dostojí svému slibu.

* * *

„Ty si tu věc necháš?“ zeptala se Jodie.

Mluvila o Lincolnu Navigator. Reacher o tom uvažoval, když museli čekat. Stáli uvěznění v dopravní zácpě na příjezdu k Triboroughu.

„Možná,“ připustil.

Byla to víceméně nová značka. Navíc bylo auto tiché a dalo se s ním jet plynule. Zvenčí černý lesk, uvnitř kůže, na tachometru čtyři sta mil, pořád tu bylo cítit novou kůži, nové koberečky a ostrou vůni plastikového příslušenství nového vozu. Pohodlná sedadla, žádné se nelišilo od sedadla řidiče, spousta nosníků s držáky na nápoje a malá víka, připomínající tajný úložný prostor.

„Já si myslím, že je moc neohrabaný,“ řekla.

Zasmál se. „Ve srovnání s čím? S těmi malými titěrnými věcičkami, které jsi řídila?“

„Byly o tolik menší než tohleto.“

„A ty jsi o tolik menší než já.“

Na okamžik ztichla.

„Patřil Rutterovi,“ namítla. Je poskvrněný.“

Kolona aut se pohnula a pak se na půli cesty přes Harlem River znovu zastavila. Budovy Midtownu se tyčily v dálce nalevo, v mlze, jako nejasný příslib.

„Vždyť je to jen nástroj,“ namítl. „A nástroje nemají paměť.“

„Nenávidím ho,“ vyhrkla. „Myslím, že víc než kohokoli jiného.“

Kývl.

„Já vím,“ řekl. „Celou dobu, co jsme tam byli, jsem vzpomínal na Hobieovy tam nahoře v Brightonu, opuštěné v jejich malém domě, na výraz jejich očí. Poslat jediného syna do války, to je peklo, a být potom obelhán a podveden, Jodie, pro to neexistuje omluva. Kdybych trochu posunul chronologii, mohli by to být mí rodiče. A on to udělal patnáctkrát. Měl jsem ho zmáčknout víc.“

„A může to udělat znovu,“ poznamenala.

Zakroutil hlavou. „Seznam příležitostných cílů se krátí. Už nezbývá moc rodin, které by mu na to mohly skočit.“

Sjeli z mostu a mířili na jih po Druhé avenue. Mohli jet rychle, na obzoru se nerýsovala žádná překážka.

„A na nás nemůže,“ pronesla potichu. „Neví, kdo jsme.“

Reacher opět zakroutil hlavou. „Ne. Kolik těch pitomých fotek bys musela prodat, aby se ti vyplatilo zničit Chevy Suburban? Musíme to rozebrat od začátku, Jodie. Dva zaměstnanci na plný úvazek jeli do Keys a potom do Garrisonu, viď? Dvě výplaty, plus zbraně, letenky a spousta jiných výdajů, a projížděli se i v tahoe, takže se na scéně objevuje třetí zaměstnanec se suburbanem? To je spousta peněz, a to je pravděpodobně jen viditelná špička ledovce. Podle toho by mělo být v sázce něco v hodnotě možná milionu dolarů. To není Rutterova kategorie, ten jen oškubal staroušky za lidovou cenu osmnácti tisíc dolarů.“

„Tak o co tu, proboha, jde!“

Reacher jen pokrčil rameny a jel dál, celou cestu se díval do zpětného zrcátka.

* * *

Hobieho zastihl telefonát z Hanoje doma. Vyslechl krátké hlášení vietnamské ženy a beze slova zavěsil. Pak stál uprostřed obývacího pokoje, naklonil hlavu na stranu a přimhouřil zdravé oko, jako kdyby sledoval něco, co se odehrává přímo před ním. Jako kdyby se díval na baseballový zápas.

Přešel obývací pokoj a vyšel na terasu. Byla situovaná na západ, odtud se mohl z třicátého patra kochat vyhlídkou na park. Tenhle výhled nesnášel, protože mu všechny ty stromy připomínaly dětství. Ale reprezentovalo to jeho majetek, a o to tady šlo. Necítil se zodpovědný za to, že jiné lidi žene jako dobytek na trh. Byli tu jen proto, aby z nich měl užitek. Otočil se a pohlédl vlevo, tam uviděl budovu, kde měl kancelář, dohlédl až do centra města. Twin Towers odsud vypadaly nižší. Přešel zpátky a zabouchl za sebou dveře. Prošel bytem a zamířil k výtahu. Sjel dolů až do garáže.

Jeho auto nebylo nijak upravené, aby mu pomohlo v jeho postižení. Byl to poslední model cadillaku se zapalováním a automatickou převodovkou na pravé straně přístrojové desky. Už jen manipulace s klíčkem nebyla jednoduchá, protože až sem musel natáhnout levou ruku, zastrčit klíček a otočit. Ale potom už šlo všechno lehce. Rozjel se, hákem strčil do automatické převodovky, když vyjížděl z garáže, řídil jednou rukou - levou, hák odpočíval na stehně.

Když dojel na Devětapadesátou ulici, cítil se líp. Park mu zmizel z dohledu a on se ponořil do hlučných ulic Midtownu. Provoz mu vyhovoval. Klimatizace v cadillaku chladila svědící jizvy. V tomto směru pro něj byl červen nejhorším obdobím. Spojení horka a určitého stupně vlhkosti ho dovádělo k šílenství. Ale v cadillaku to bylo lepší. Položil si jalovou otázku, jestli mu Stoneův mercedes poskytne stejné služby. Usoudil, že ne. Nedůvěřoval zahraničním vozům. Měl by ho asi prodat. Znal jednoho chlápka v Queensu, který by po něm hned skočil. Ale tohle zrovna nespěchalo. Musel toho stihnout spoustu a měl málo času.

Zaparkoval v podzemní garáži, na místě, kde dřív parkoval suburban. Natáhl se, vytáhl klíč a zamkl Cadillac. Vyjel nahoru zrychleným výtahem. Tony seděl za recepčním pultem.

„Zase se ozvali z Hanoje,“ řekl Hobie. Je to ve vzduchu.“

Tony uhnul pohledem.

„Co je?“ vyptával se Hobie.

„Takže se teď nebudeme věnovat Stoneovu případu.“

„Dáme jim pár dní navíc, ne?“

„Pár dní asi nebude stačit,“ zamumlal Tony. „Vyskytly se komplikace. Ta ženská mi vyprávěla, že to s ním probrala, nakonec na to přistoupí, ale jsou tu komplikace, o kterých jsme nevěděli.“

„Jaké komplikace?“

Tony zakroutil hlavou. „To mi neřekla. Chce si o tom promluvit přímo s vámi.“

Hobie pohlédl na dveře do kanceláře. „To si snad dělá srandu. Bylo by to pro ni lepší. Já si teď žádné komplikace nemůžu dovolit. Už jsem předprodal parcely, tři jednotlivé transakce. Dal jsem své slovo. Všechno už běží. Jaké komplikace?“

„To mi nechtěla říct,“ opakoval Tony.

Hobieho začal svědit obličej. V garáži nebyla klimatizace. I ta krátká doba, než došel k výtahu, měla na jeho pleť neblahý vliv. Přitiskl si hák na čelo, čekal, že mu dotek kovu uleví. Ale hák byl také horký.

„A co paní Jacobová?“ zeptal se.

„Celou noc byla doma,“ hlásil Tony. „S tím Reacherem.

Prověřil jsem si to. Dnes ráno se něčemu smáli. Poslouchal jsem je z chodby. Pak někam odjeli, na sever po Rooseveltově bulváru. Možná se vrátili do Garrisonu.“

„V Garrisonu je mi k ničemu. Potřebuju ji tady. A jeho taky.“

Tony mlčel.

„Přiveďte mi paní Stoneovou,“ řekl Hobie.

Prošel kanceláří ke svému stolu. Tony se vydal opačným směrem, ke koupelně. Za okamžik byl zpátky, tlačil před sebou Marylin. Hedvábné šaty působily směšně, nepatřičně, jako kdyby šla na večírek, odnesla ji pořádná vichřice a ráno ji vyvrhla zase ve městě.

Hobie pokynul k pohovce.

„Posaďte se, Marylin,“ řekl.

Zůstala stát. Pohovka byla moc nízká. Moc nízká na to, aby na ni usedla v krátkých šatech, a moc nízká na to, aby získala psychologickou výhodu, kterou se chystala uplatnit. Ale zůstat stát před jeho stolem nebylo také vhodné. Připadala by si jako prosebník. Přešla ke stěně s okny. Rozhrnula žaluzie a vyhlédla ven. Pak se otočila a opřela se o parapet. Musel si natočit křeslo, aby na ni viděl.

„O jaké komplikace se jedná?“ zeptal se.

Pohlédla na něj a zhluboka se nadechla.

„K tomu dojdeme,“ řekla. „Nejdřív musíme dostat Sheryl do nemocnice.“

Rozhostilo se ticho. Hrobové, až na dunění a šumění obydlené budovy. Kdesi v dáli na západě se ozvalo nejasné houkání sirény, sanitka možná jela přes Jersey City.

„O jaké komplikace se jedná?“ zeptal se znovu. Hlas měl stejně zabarvený, stejná intonace. Jako kdyby byl ochoten přehlédnout její chybu.

„Nejdřív nemocnice.“

A znovu ticho. Hobie se otočil k Tonymu.

„Přiveď Stonea z koupelny,“ nařídil.

Stone vklopýtal dovnitř, ve spodním prádle, Tony mu po celou cestu ke stolu tlačil klouby do zad. Narazil holení na kávový stolek a sykl bolestí.

„O jaké komplikace se jedná?“ zeptal se ho Hobie.

Divoce se rozhlížel zleva doprava, jako kdyby byl tak vyděšený a dezorientovaný, že nemohl ani mluvit. Hobie čekal, pak kývl.

„Zlom mu nohu,“ vyštěkl. Otočil se, aby mohl sledovat

Marylin. Potom zavládlo ticho. Žádný zvuk vyjma Stoneova přerývaného dechu a nejasného šumu budovy. Hobie hleděl na Marylin, ona jeho pohled opětovala.

„Tak na co čekáte?“ vyjela. „Zlomte mu tu hnátu. Proč by mě to mělo zajímat? Udělal ze mě žebračku. Zničil mi život. Zlomte mu klidně obě hnáty, jestli vám to udělá dobře. Ale tak se nedostanete k tomu, co potřebujete vědět. Protože se skutečně vyskytly nějaké komplikace a čím dřív se o nich dozvíte, tím líp pro vás. Ale nedojdeme k nim, dokud nebude Sheryl v nemocnici.“

Klesla zpět na parapet, opřela se o dlaně, paže od ramen dolů napjaté. Doufala, že tak vypadá uvolněně a nenucené, ale udělala to proto, aby nepadla k zemi.

„Nejdřív nemocnice,“ opakovala. Byla tak soustředěná, že jí její vlastní hlas zněl cize. Potěšilo ji to. Přesně takhle měl znít. Nízký, ostrý tón, pevný a přitom tichý.

„Pak to vyřešíme,“ řekla. Jak budete chtít.“

Hobie poklepal hákem o stůl. Ozvalo se hlasité zadunění. Stone na něj zíral. Hobie si ho nevšímal, vzhlédl k Tonymu.

„Odvez tu čubku do nemocnice,“ ušklíbl se kysele.

„Chester pojede s nimi,“ řekla Marylin. „Pro kontrolu. Musí ji vidět vejít dovnitř, samotnou. A já zůstanu tady, jako rukojmí.“

Hobie přestal klepat. Pohlédl na ni a zasmál se. „Vy mi snad nevěříte?“

„To tedy opravdu ne. Kdybych se takhle nepojistila, jen byste Sheryl odsud odvlekli a zamkli ji někde jinde.“

Hobie se pořád smál. „To by mě ani nenapadlo. Nechám Tonyho, aby ji zastřelil a hodil do moře.“

Zase zavládlo ticho. Marylin se v duchu třásla strachy.

„Jste si jistá, že to chcete takhle udělat?“ zeptal se jí Hobie. „Řekne někomu v nemocnici jediné slovo a jste mrtvá, uvědomujete si to?“

Marylin kývla. „Ona neřekne nikomu nic. Neví, že mě tu pořád držíte.“

„Měla byste se modlit, aby držela hubu.“

„Bude mlčet. Teď nejde o nás. Jde o ni. Ona potřebuje pomoc.“

Nespouštěla z něj zrak, opřela se, cítila, že na ni jdou mdloby. Hledala v jeho obličeji alespoň špetku soucitu. Třeba jen přijetí určité dávky zodpovědnosti. Díval se na ni. V jeho tváři se nezračil soucit. Nevyčetla z ní nic, jen rozmrzelost. Polkla a zhluboka nabrala dech.

„A potřebuje sukni. Nemůže přece vyjít ven bez sukně. To by opravdu nebylo vhodné. Nemocnice by se obrátila na policii. To nikdo z nás nechce. Takže Tony musí jít ven a koupit jí sukni.“

„Půjčte jí svoje šaty,“ řekl Hobie. „Svlečte si je a dejte je jí.“

Rozhostilo se ticho.

„Nebudou jí,“ namítla Marylin.

„To nezní logicky, nezdá se vám?“

Neodpověděla. Ticho. Hobie pokrčil rameny.

„Dobře,“ řekl.

Znovu polkla. „A boty.“

„Co?“

„Potřebuje boty,“ trvala na svém Marylin. „Nemůže přece jít bosa.“

Ježíši,“ povzdechl si Hobie. „A co přijde potom?“

„Potom se domluvíme. Až se Chester vrátí a potvrdí, že ji viděl vejít samotnou dovnitř, tak se domluvíme.“

Hobie přejížděl po háku prsty levé ruky.

„Vy jste inteligentní žena,“ řekl.

To vím, pomyslela si Marylin. A to je první z vašich komplikací.

* * *

Reacher položil sportovní pytel na bílou pohovku pod kopii Modriana. Otevřel ho, obrátil vzhůru nohama a vysypal svazky padesátidolarovek. Třicet devět tisíc a tři sta dolarů v hotovosti. Ty rozdělil na dvě poloviny, dal vždycky jeden svazek na jednu stranu pohovky a další na druhou. Nakonec se vedle něj tyčily dvě impozantní kupičky.

„To znamená vyjet čtyřikrát do banky,“ poznamenala Jodie. „Na menší částku než deset tisíc dolarů se nevztahuje ohlašovací povinnost a my se přece nechceme zodpovídat z toho, jak jsme k těm penězům přišli, viď? Uložíme je na můj účet a necháme na Hobieovy převést devatenáct tisíc šest set padesát dolarů. K naší polovině budeme mít přístup přes mou zlatou kartu, souhlasíš?“

Reacher kývl. „Potřebujeme letenku do St. Louis, Missouri a hotel. Devatenáct tisíc dolarů z banky, tak můžeme získat slušné ubytování a cestovat první třídou.“

„Musíme tam letět,“ řekla. Objala ho rukama okolo pasu, stoupla si na špičky a políbila ho na ústa. On její polibek náruživě opětoval.

„Bude to zábava, ne?“ ptala se.

„Pro nás možná,“ připustil. „Pro Hobieovy ne.“

Absolvovali spolu tři cesty do tří různých bank a skončili ve čtvrté, odkud nechala na pana a paní Hobieovy převést 19 650 dolarů. Úředník jí bankovní příkaz předal v obálce smetanové barvy a ona si ji uložila do své taštičky s doklady. Pak se vrátili na Broadway, drželi se za ruce a ona se musela připravit na cestu. Schovala obálku z banky do sekretáře, chopila se telefonu a zjistila, že do St. Louis je v tuto denní dobu nejlepší letět s United z Kennedyho letiště.

„Mám objednat taxíka?“ ptala se.

Zakroutil hlavou. „Pojedeme sami.“

Velký V-8 dělal v podzemní garáži hrozný randál.

„To je cena za takové hračky,“ neodpustila si Jodie.

Pohlédl na ni.

„Tos nikdy neslyšel?“ zeptala se ho. „Že rozdíl mezi muži a chlapci spočívá v ceně jejich hraček?“

Túroval motor a zasmál se. „Tahle mě přišla na dolar.“

„A teď už jsi prošustroval dva dolary za benzin,“ neodpustila si.

Rozjel se nahoru po rampě. Stočil se na východ k tunelu v Midtownu, 495 k Van Wycku a dolů k prostranství okolo Kennedyho letiště.

„Zaparkuj na krátkodobém stání,“ řekla. „Teď si to snad můžeme dovolit.“

Steyr ani tlumič si s sebou nemohl vzít. Nebylo zrovna jednoduché projít bezpečnostní bránou s velkou pistolí v kapse. Zastrčil ji pod sedadlo řidiče. Lincoln nechali stát přímo proti budově United a o pět minut později si už kupovali jednosměrné letenky do St. Louis. Drahé letenky jim umožňovaly čekat ve speciálním salonku, kde jim letuška v uniformě servírovala výbornou kávu v porcelánu se všemi náležitostmi. Mohli si tu přečíst Wall Street Journal, aniž by ho museli kupovat. Pak Reacher odnesl Jodie tašku až do letadla. Sedadla první třídy byla rozmístěna po obou stranách uličky v prvních šesti řadách. Byla to velice pohodlná sedadla. Reacher se usmál.

„Takhle jsem ještě nikdy neletěl,“ řekl.

Vklouzl na sedadlo u okna. Měl tak dost místa, aby se mohl natáhnout. Jodie se ve svém sedadle ztrácela. Po každé straně by se vešla ještě jedna jí podobná. Ještě než letadlo začalo rolovat, přinesla jim letuška džus. O pár minut později už byli ve vzduchu, stáčeli se na západ přes severní výběžek Manhattanu.

Tony se vrátil do kanceláře s blýskavou rudou taškou od Talbota a s hnědým balíčkem od Ballyho, zavěšeným na zápěstí. Marylin je odnesla do koupelny, odkud za pět minut nato vyšla Sheryl. Nová sukně jí sedla, ale barva byla naprosto nevhodná. Neurčitými pohyby rukou si ji uhlazovala na bocích. Nové boty se nehodily k sukni a navíc byly moc velké. Její obličej vypadal příšerně. Nasadila neurčitý, rozostřený pohled, přesně jak ji Marylin instruovala.

„Co řeknete doktorům?“ zavolal na ni Hobie.

Sheryl se rozhlédla a soustředila se na Marylinin scénář.

„Vrazila jsem do dveří,“ odvětila.

Její hlas byl nízko posazený, nosový. Bezvýrazný, jako by byla pořád v šoku.

„Zavoláte policajty?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to neudělám.“

Hobie kývl. „A co by se stalo, kdybyste to udělala?“

„To nevím,“ odpověděla. Se setrvačností a bezvýrazně.

„Vaše přítelkyně Marylin by zemřela v krutých bolestech. Rozumíte?“

Zvedl hák, nechal ji, aby si ho prohlédla. Pak vystoupil zpoza stolu. Obešel ho a zastavil se přímo za Marylin. Levou rukou jí odhrnul vlasy stranou. Přejel jí rukou po kůži. Ztuhla. Hákem se dotkl tváře. Sheryl chabě kývla.

„Ano, rozumím.“

* * *

Muselo to proběhnout rychle, protože i když teď Sheryl měla na sobě novou sukni a boty, Chester tu stál v boxerkách a nátělníku. Tony je nechal oba čekat v recepci, dokud výtah nepřijel, a pak je před sebou strkal chodbou až do výtahu. V garáži vystoupil a rozhlédl se. Strkal je dál k tahoe, nacpal Chestera na zadní sedadlo a Sheryl na přední. Nastartoval a zamkl dveře. Vyjel po rampě na ulici.

Mohl se obrátit rovnou na nejméně dva tucty nemocnic v Manhattanu, a pokud věděl, většina z nich měla pohotovostní příjem. Instinkt mu velel jet na sever, možná až k Mount Sinai, a ulicí, protože cítil, že by bylo lepší, kdyby zvětšil vzdálenost mezi nimi a Sheryl. Ale honil je čas. Cesta tam a zpátky by mu zabrala hodinu, možná i víc. Tu hodinu si nemohli dovolit. Tak se rozhodl pro St. Vincent na rohu Jedenácté ulice a Sedmé avenue. Bellevue na Sedmadvacáté a První byla geograficky příhodnější, ale obvykle tam z nejrůznějších důvodů postávala spousta policajtů. To mu napověděla vlastní zkušenost, bydlel totiž nedaleko. Takže zvítězil St. Vincent. A věděl, že před vchodem se rozprostírá široké prostranství, právě v místě, kde Greenwich Avenue protínala Sedmou. Plánek měl v hlavě ode dne, kdy se vydali za Costellovou sekretářkou. Velké, rozlehlé území, skoro jako náměstí. Mohli ji sledovat, dokud by nezašla dovnitř, aniž by museli zastavit moc blízko.

Cesta zabrala osm minut. Vyjel na obrubník západní strany Sedmé a odemkl dveře.

„Ven,“ zavelel.

Otevřela dveře a vystoupila na chodník. Nejistě se zastavila. Pak vykročila k přechodu, ani se neohlédla. Tony se natáhl a zabouchl za ní dveře. Natočil se ke Stoneovi.

„Tak ji sledujte,“ vyštěkl.

Stone z ní nespouštěl oči. Viděl, jak se provoz zastavil a na semaforu naskočila zelená pro chodce. Viděl, jak nejistě vykročila s davem. Šla pomaleji než ostatní, šourala se ve velkých botách. Ruku držela před obličejem, snažila se ho zakrýt. Dorazila k chodníku, právě když znovu naskočila červená. Netrpělivý náklaďák zabočoval doprava a projel těsně kolem ní. Pokračovala v cestě ke vchodu do nemocnice. Přes široký chodník, potom se ocitla v ambulantním prostoru. Před ní dvojité dveře. Velké lítací dveře z umělé hmoty. Hned za nimi stála trojice sester, která si sem odskočila na kuřáckou pauzu. Prošla pomalu kolem sester rovnou ke dveřím. Zatlačila do nich oběma rukama. Otevřely se. Pak se za ní zavřely.

„No tak, viděl jste to?“

Stone kývl. „Ano, viděl. Je uvnitř.“

Tony pohlédl do zpětného zrcátka a zařadil se do kolony aut. Za chvíli už byl sto mil daleko směrem na jih, Sheryl čekala u příjmu pohotovosti a pořád si v duchu opakovala Marylininy instrukce.

* * *

Jízda taxíkem z letiště St. Louis do budovy Ústředního vojenského archivu netrvala dlouho a na moc je nepřišla, Reacher si tu připadal jako doma. Většina jeho zahraničních služebních cest představovala minimálně jedno pátrání v archivech, musel vysledovat nejrůznější osoby a události z dob více či méně vzdálených. Ale tentokrát to bude jiné. Přichází sem jako civilista. Velký rozdíl proti tomu, když se tu objevil v uniformě majora. Vůbec to nebude stejné, to mu bylo víc než jasné.

Příchozí kontrolují úředníci za přepážkou v hale. Celý archiv je součástí veřejné kartotéky, ale úředníci byli ochotni klást ty nejrůznější překážky, aby tento fakt zakamuflovali. Reacher dřív s touto taktikou bez výhrad souhlasil. Vojenské záznamy mohou být velice otevřené a je zapotřebí je číst a interpretovat v přísně stanoveném kontextu. Vždycky si cenil toho, že se nedostaly do rukou veřejnosti. Ale teď veřejnost představoval on a netušil, jak to navléknout. V mnoha skladištích se tu kupily miliony složek, nejjednodušší by bylo čekat dny a týdny, než se něco najde, zvlášť když se všude kolem rojí uštvaní úředníci, kteří nikoho nemohou nechat na pochybách, že dělají, co mohou. Už tuto proceduru sledoval mnohokrát, ale z jiného zorného úhlu. Všechno to působilo maximálně hodnověrně. Sledoval to se sarkastickým úsměvem ve tváři.

Takže na chvíli, poté co zaplatili taxík, setrvali v úmorném missourijském slunečním žáru, než se dohodli na taktice. Vešli dovnitř a ihned spatřili velký nápis: Možno vypůjčit jen jednu složku. Postavili se před úřednici a čekali. Byla to mohutná žena středního věku oblečená v uniformě staršího seržanta a zaměstnaná něčím, co vlastně nemělo jiný smysl, než je nechat čekat, až to dokončí. Za dost dlouhou dobu k nim přes přepážku posunula dva čisté formuláře a pokynula k místu, kde byla kouskem provázku přivázána ke stolu tužka.

Formulář byl žádostí o vstup. Jodie uvedla své poslední jméno Jacobová a požadovala všechny dostupné informace o majoru Jacku Reacherovi z Oddělení pro vyšetřování zločinů armády Spojených států amerických. Reacher si od ní vzal tužku a vyžádal si všechny dostupné informace o generálporučíkovi Leonovi Jerome Garberovi. Posunul oba formuláře ke starší seržantce, ta si je prohlédla a položila je do přihrádky. Zazvonila na zvonek u svého lokte a věnovala se znovu svým záležitostem. Zřejmě se měl dostavit vojín, který čekal na zazvonění, vybrat formuláře a začít usilovně hledat složky.

„Kdo dnes slouží jako dozorčí?“ zeptal se Reacher.

To byla přímá otázka. Seržantka se na okamžik zamyslela, snažila se najít výmluvu, aby nemusela odpovědět, ale na nic nepřišla.

„Major Theodore Conrad,“ odvětila neochotně.

Reacher kývl. Conrad? To jméno mu nic neříkalo.

„Mohla byste mu vyřídit, že bychom s ním rádi mluvili? Jen na chvilku. A mohla byste ty složky doručit do jeho kanceláře?“

Svůj požadavek vyslovil způsobem oscilujícím mezi veselostí, zdvořilou prosbou a nevysloveným rozkazem. Takovým tónem vždycky jednal se staršími seržanty. Žena zvedla sluchátko a telefonovala.

„Nechá vás uvést nahoru,“ zabručela, jako kdyby ji samotnou překvapilo, jakou jim Conrad dělá laskavost.

„To nebude třeba,“ odvětil Reacher. „Vím, kde to je. Už jsem tam byl.“

Pokynul Jodie ke schodům, vedoucím z haly do rozlehlé kanceláře ve druhém patře. Major Theodore Conrad je očekával ve dveřích. V letní uniformě, štítek se jménem nad náprsní kapsou. Tvářil se přátelsky, ale možná ho už jeho postavení trochu otravovalo. Mohlo mu být tak pětačtyřicet. Sedět v pětačtyřiceti ve druhém patře Ústředního vojenského archivu, to znamenalo, že už se nemusí za ničím honit. Zarazil se, protože k němu přes chodbu spěchal vojín se dvěma objemnými fascikly. Reacher se usmál. Dostalo se jim prvotřídních služeb. Když se tady rozhodnou, že něco vyřídí rychle, pak je to skutečná rychlost. Conrad převzal složky a vojáka propustil.

„Tak co pro vás můžu udělat, lidi?“ zeptal se. Měl pomalý a zkalený přízvuk, stejný jako Mississippi, odkud pocházel, ale byl jim zjevně nakloněn.

„Opravdu nutně potřebujeme vaši pomoc, majore,“ řekl Reacher. „A doufáme, že po prostudování těchto fasciklů možná sám zatoužíte je předat do rukou policie.“

Conrad pohlédl na složky, které držel, ustoupil stranou a uvedl je do své kanceláře. Byla to tichá obdélníková místnost. Pokynul jim k vyrovnané dvojici kožených křesel a obešel svůj stůl. Usedl a položil složky napříč přes psací mapu, jednu na druhou. Otevřel první, tu Leonovu, a začal jí letmo listovat.

Trvalo mu deset minut, než došel k tomu, co potřeboval. Reacher s Jodie tam seděli a zírali z okna. Město se smažilo ve žhavém slunečním svitu. Conrad se vypořádal s fascikly a teď studoval jména na formulářích. Potom vzhlédl.

„Dva vynikající záznamy,“ poznamenal. „Velmi, velmi působivé. A já jsem na to přišel. Vy jste jasně sám Jack Reacher a předpokládám, že přítomná paní Jacobová je Jodie Garberová, o níž se ve složce mluví jako o generálově dceři, nemám pravdu?“

Jodie přikývla a rozesmála se.

„Myslel jsem si to,“ řekl Conrad. „A vy si myslíte, že když jste takříkajíc rodina, dostanete se rychleji do archivu?“

Reacher zakroutil vážně hlavou.

„To nás ani nenapadlo,“ řekl. „Víme, že všechny žádosti jsou vyřizovány spravedlivě.“

Conrad se usmál a nakonec se rozesmál nahlas.

„Udržujete si kamennou tvář,“ poznamenal. „Výborně. Hrajete poker? To byste mohl, a vy to víte. Tak co pro vás mohu udělat, lidi?“

„Potřebovali bychom informace o Victoru Trumanovi Hobiem,“ vyhrkl Reacher.

„Vietnam?“

„Vy jste ho znal?“ zeptal se Reacher překvapeně.

Conrad na ně vrhl nicneříkající pohled. „Nikdy jsem o něm neslyšel, ale když jedno z jeho jmen zní Truman, musel se narodit v rozmezí let 1945 a 1952, nemám pravdu? To by znamenalo, že byl moc mladý pro Koreu a pro Záliv zase moc starý.“

Reacher kývl. Začínal jako Theodore Conrad. Byl to ostrý chlap. Rád by nahlédl do jeho složky a zjistil, proč tu v Missouri pořád trčí v pětačtyřiceti za stolem jako major.

„Podíváme se na to,“ oznámil Conrad. „Zajímá mě to.“

Zvedl telefon a zavolal přímo do skladiště, obešel staršího seržanta za přijímací přepážkou. Mrkl na Reachera a objednal Hobieho složku. Pak setrvali v družném mlčení, dokud po pěti minutách nedorazil voják s fasciklem.

„To byla rychlost,“ poznamenala Jodie.

„Ve skutečnosti to zase taková rychlost nebyla,“ opáčil Conrad. „Když jsem vyslovil H jako Hobie, upaloval do sekce H, zaměřil se na složky podle prvního a posledního písmene, vytáhl ji a upaloval s ní sem. Mí lidé po stránce fyzické zdatnosti odpovídají běžným vojenským standardům, to znamená, že by možná dokázal uběhnout míli za pět minut. A třebaže je to tu rozlehlé, k tomu, aby zvládl trojúhelník mezi svým stolem, sekcí H a touto kanceláří, ani celou míli nepotřebuje, to mi věřte. Takže se ve skutečnosti poněkud opozdil. Asi ho zastavil starší seržant, jen aby mě rozčílil.“

Desky Hobieho fasciklu byly staré a roztřepané, na obalu byla vytištěná tabulka, kde byly úhledným rukopisem zaznamenány vstupní žádosti.

„Telefonické žádosti,“ poznamenal. „Sám generál Garber v březnu tohoto roku. A někdo jménem Costello, ten volal z New Yorku, počátkem minulého týdne. Proč najednou takový zájem?“

„Na to právě chceme přijít,“ vysvětloval Reacher.

Voják účastnící se bojové akce má silnou složku, a zejména voják, jenž bojoval před třiceti lety. Tři desetiletí stačí na to, aby každá výpověď a poznámka skončila na tom pravém místě. Dokumenty, týkající se Victora Hobieho, poskládané jeden na druhém, představovaly hraničku vyšší než dva palce. Staré svraštělé desky ji pevně obepínaly. Reacherovi připomněly Costellovu černou koženou peněženku, kterou spatřil v baru v Keys. Posunul své křeslo ještě blíž k Jodiinu a zároveň k přední hraně Conradova stolu. Conrad položil složku na stůl přední stranou dolů na vyleštěný stůl a otevřel ji, jako by před zaujatými znalci odhaloval neobvyklý poklad.

* * *

Instrukce Marylin byly podrobné a Sheryl se jich držela do posledního písmene. Nejdřív se musela nechat ošetřit. Přešla k přepážce a potom čekala na tvrdé plastikové židli na pohotovosti. Na příjmu v St. Vincentu nebyl takový nával jako jindy, za deset minut se jí začala věnovat tak mladá doktorka, že by mohla být její dcerou.

„Jak se vám to stalo?“ vyptávala se doktorka.

„Narazila jsem do dveří,“ odvětila Sheryl.

Lékařka ji odvedla za zástěnu a posadila ji na vyšetřovací stůl. Začala prověřovat její reflexy.

„Dveře? Jste si tím naprosto jistá?“

Sheryl kývla. Se svou historkou asi neuspěje. Marylin počítala, že s tím vystačí.

„Byly napůl otevřené. Právě jsem se otočila, takže jsem si jich nevšimla.“

Doktorka na to neřekla nic a namířila světlo do Sherylina levého oka, pak do pravého.

„Vidíte nějaké šmouhy?“

Sheryl přikývla. „Trochu.“

„Bolesti hlavy?“

„Nepředstavitelné.“

Lékařka se odmlčela a studovala vstupní formulář.

„Budeme potřebovat rentgen obličejových kostí, to je jasné, ale budu požadovat i snímek celé lebky a počítačovou axiální tomografii. Musíme zjistit, k čemu ve skutečnosti došlo. Pojištění máte v pořádku, takže vás nechám prohlédnout u chirurga, protože jestli bude třeba přistoupit k rekonstrukčním opatřením, je lepší s nimi začít co nejdřív. Takže si musíte obléknout župan a lehnout si. Potom vám dám nějaký prášek proti bolení hlavy.“

Sheryl slyšela Marylin, která trvala na tom, že si před lékem proti bolestem musí zatelefonovat, protože jinak by se jí zamžilo vědomí a zapomněla by na to.

„Musím si zatelefonovat,“ naléhala úpěnlivě.

„Můžeme zavolat vašemu manželovi, když si to budete přát,“ ujišťovala ji lékařka neutrálním tónem.

„Ne, já nejsem vdaná. Jde o právníka. Musím vyřídit velice naléhavý hovor s právníkem.“

Doktorka na ni pohlédla a pokrčila rameny.

„Dobře, sejděte dolů do haly. Ale pospěšte si.“

Sheryl přešla k řadě telefonů proti příjmu pacientů. Zavolala operátora a požádala o telefonický hovor na účet volaného, přesně podle Marylininých instrukcí. Zopakovala číslo, které si zapamatovala. Po druhém zazvonění někdo zvedl sluchátko.

„Forster a Abelstein,“ oznámil jasný hlas. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Volám v zastoupení pana Chestera Stonea,“ oznámila Sheryl. „Potřebovala bych mluvit s jeho právním zástupcem.“

„To by měl být pan Forster,“ odvětil jasný hlas. „Nezavěšujte, prosím.“

Zatímco Sheryl naslouchala hudbě z telefonu, doktorka dvacet stop od ní telefonovala z centrální recepce. Její hovor nedoprovázela hudba, telefonovala na Jednotku pro potírání domácího násilí newyorské policie.

„Tady St. Vincent,“ ohlásila se. „Něco tu pro vás mám. Tahle tvrdí, že narazila do dveří. Nechce přiznat, že je vdaná, a to, že ji bije, už vůbec ne. Můžete sem přijet a promluvit si s ní, až se vám to bude hodit.“

* * *

První položkou ve fasciklu byl originál žádosti o vstup do armády Victora Hobieho. Byl po stranách zahnědlý a papír léty zpuchřel, rukopis byl naprosto stejný jako v dopisech školáka -leváka - domů do Brightonu. Bylo zde zaznamenáno dosažené vzdělání, touha létat helikoptérou, víc už skoro nic. Nic nenapovídalo, že by se mělo jednat o vycházející hvězdu. Ale v těch dobách se každý chlapec jen třásl, aby mohl dobrovolně vstoupit do armády. Spousta dalších si koupila jednosměrný lístek na Greyhound do Kanady, takže u odvodu po něm hrábli oběma rukama a poslali ho rovnou na lékařskou prohlídku.

Musel absolvovat prohlídku pro práci v letectví, což znamenalo podrobnější zkoumání zdravotního stavu, zejména při kontrole zraku a rovnováhy. Prošel s výsledkem A-l, 183 centimetrů, 76,5 kilogramu, dohled 20 na 20, dobrá kapacita plic, žádná infekční nemoc. Prohlídku absolvoval brzy zjara. Reacher si představil newyorského kluka, pobledlého po dlouhé zimě, který stál v boxerkách na holé dřevěné podlaze s měřičským pásmem přes hrudník.

Další položka dokládala, že obdržel poukázku na dopravné a musel se do dvou týdnů hlásit ve Fort Dix. Následující svazek materiálů pocházel odtamtud. První byl formulář, podepsaný při nástupu, kterým se neodvolatelně zavazoval k věrné službě armádě Spojených států amerických. Ve Fort Dix absolvoval dvanáct týdnů základního výcviku. Bylo zde šest hodnocení zdatnosti. Ve všech prošel s nadprůměrnými známkami. Nikdo nepřipojil jedinou poznámku.

Pak narazili na žádanku o cestovné do Fort Polk a na kopii jeho žádostí o zařazení do měsíčního pěchotního výcviku pro pokročilé. Studovali záznamy o pokrocích při zacházení se zbraněmi. Dostal hodnocení dobrý, to už v Polk něco znamenalo. Když jste byl v Dix ohodnocen jako dobrý, znamenalo to, že na deset kroků rozeznáte pušku. V Polk takové hodnocení svědčilo o vynikající souhře očí a rukou, vyrovnanému ovládání svalů, klidné povaze. Reacher nebyl žádný odborník na létání, ale předpokládal, že by instruktoři mohli považovat tohoto člověka za nadějného adepta.

Následovaly další cestovní náklady, tentokrát do Fort Wolters v Texasu, kde se nacházela Letecká škola základního výcviku létání na helikoptérách. Zde byla připojená poznámka od velícího důstojníka z Polk, která naznačovala, že Hobie v poslední době dělal všechno pro to, aby se dostal zrovna tam. Bylo to jen střízlivé konstatování, ale vyvolávalo příznivou reakci dokonce i po tolika letech. Byl to člověk, který si dokázal jít za svým.

Následovalo větší množství dokumentů z Wolters. Jednalo se o pětiměsíční stáž, bylo to opravdové studium, jako na univerzitě. Nejdřív přišel měsíc předletového výcviku se všeobecným zaměřením na fyziku, aeronautiku a navigaci. Výuka probíhala ve třídách. K postupu bylo nezbytné složit zkoušky. Hobie exceloval. Matematický talent, v jehož zúročení v účetnictví doufal jeho otec, si lehce poradil s příklady předkládanými v učebnicích. Byl mezi nejlepšími ze třídy. Jediná negativní poznámka se týkala jeho postojů. Někteří důstojníci jej kritizovali pro obchodování se soukromými službami. Hobie pomáhal některým nešťastníkům proplout nejrůznějšími problémy a oni mu na oplátku čistili boty a výstroj. Reacher pokrčil rameny. Ten důstojník musel být úplný pitomec. Hobie přece prodělával výcvik na pilota vrtulníku, ne na svatého.

Další čtyři měsíce ve Wolters představovaly základní letecký výcvik, zpočátku na H-23 Hillerech. Hobieho první instruktor se jmenoval Lanark. Rukopis jeho poznámek nebylo možné označit jinak než škrábanice, ale byly velice vtipné, silně nevojenské. Občas opravdu legrační. Tvrdil, že létat na helikoptéře je podobné, jako když se jako dítě učil jezdit na kole. Mršíš to, mršíš to, mršíš to čím dál víc, a najednou je to v pořádku a ty nikdy nezapomeneš, jak se k tomu postavit. Podle Lanarkova názoru Hobiemu možná trvalo déle, než nabyl nezbytných dovedností, ale pak následoval rychlý pokrok z výborných výsledků na vynikající. Přepsal ho z Hilleru na H-19 Sikorsky, což znamenalo, jako kdyby na závodech postoupil o deset míst. Na Sikorskym si vedl lépe než na Hilleru. Byl přirozený talent, když seděl v lepším stroji, podával lepší výsledky.

Absolvoval Wolters jako druhý nejlepší ze třídy, dostal vynikající hodnocení, hned za esem jménem A. A. DeWitt. Další cestovní poukazy je svedly do Fort Rucker v Alabamě, na následující čtyři měsíce leteckého výcviku pro pokročilé.

„Neslyšel jsem už o tom DeWittovi?“ ptal se Reacher. „To jméno mi něco říká.“

Conrad sledoval dokument vzhůru nohama.

„To by mohl být generál DeWitt,“ řekl. „Teď vede leteckou školu pro vrtulníky ve Wolters. To by bylo logické, ne? Zjistím to.“

Zavolal přímo do skladiště a vyžádal si složku Generálmajor A. A. DeWitt. Když zazvonil telefon, podíval se na hodinky. „Teď by to mělo proběhnout rychleji, protože sekci D nemá tak daleko jako sekci H. Pokud ho zase nezdrží starší seržant.“

Lehce se usmál a znovu se připojil k Jodie, která dlela v dobách před třiceti lety. Fort Rucker byl skutečný, zbrusu nové helikoptéry určené pro frontu vystřídaly cvičné letouny. Bell UH-1 Iroquois, přezdívaný Hueys. Velké strašlivé stroje, motory s plynovými turbinami, nezapomenutelný zvuk ramen nosné vrtule, osmačtyřicet stop dlouhých a dvacet jedna palců širokých. Mladý Victor Hobie se řítil na jednom z nich po obloze Alabamy sedmnáct dlouhých týdnů a pak absolvoval s poctami a vyznamenáními na přehlídce, kde ho otec vyfotografoval.

„Tři minuty, čtyřicet sekund,“ zašeptal Conrad.

Dorazil voják se složkou DeWitta. Conrad se natáhl dopředu a převzal ji od něj. Voják zasalutoval a odešel.

„Nemůžu vás do toho nechat nahlédnout,“ řekl Conrad. „Generál je pořád v činné službě, chápete? Ale řeknu vám, jestli se jedná o toho samého DeWitta.“

Otevřel složku na začátku a Reacher zaregistroval stejný odlesk papíru jako u Hobieho. Conrad ji zběžně prohlédl a kývl. „Je to ten samý DeWitt. Přežil džungli a potom zůstal na ministerstvu. Blázen do helikoptér. Podle mě už ve Wolters doslouží.“

Reacher kývl. Vyhlédl z okna. Slunce už klesalo, bylo odpoledne.

„Nedali byste si kávu, lidičky?“ zeptal se Conrad.

„Výborný nápad,“ řekla Jodie. Reacher znovu kývl.

Conrad zvedl sluchátko a zavolal do skladiště.

„Kávu,“ řekl. „To není složka. Jen žádost o občerstvení. Tři šálky, nejlepší porcelán, rozumíte?“

Když dorazil voják se stříbrným podnosem, byl Reacher ve Fort Belvoir s Victorem Hobiem a jeho novým kolegou A. A. DeWittem, hlásili se u 3. transportní jednotky První jízdní divize. Oba chlapci tam pobyli dva týdny, pro armádu to byla dost dlouhá doba na to, aby k označení jejich jednotky přidala slovo vzdušná a pak ji proměnili ve Skupinu B 229. bojového praporu helikoptér. Po uplynutí těchto dvou týdnů se přejmenovaná jednotka přeplavila z pobřeží Alabamy v konvoji sestávajícím ze sedmnácti lodí. Plavili se jedenatřicet dní po moři k zálivu Long Mai, dvacet mil na jih od Qui Nhon a jedenáct tisíc mil od Vietnamu.

Třicet jedna dní na moři, to je celý měsíc, a důstojníci vymysleli nouzové práce, aby se vojáci nenudili. Hobieho složka napovídala, že mu byla svěřena údržba, to znamenalo nekonečné omývání a promazávání Hueyů, aby se odstranila sůl, která se na lodi usazovala. Další poznámka obsahovala potvrzení. Hobie vstoupil na pobřeží Indočíny jako nadporučík, Spojené státy opouštěl jako poručík, třináct měsíců poté, co vstoupil do armády jako důstojnický čekatel. Zasloužené povýšení pro nováčka, který odvedl dobrou práci. Jeden z těch dobrých chlapců. Reacher si vybavil slova Eda Stevena za slunečního žáru před železářstvím: velmi slušný, velmi spolehlivý, ale ne zase tak neobyčejný.

„Smetanu?“ zeptal se Conrad.

Reacher zakroutil hlavou souběžně s Jodie.

„Jen černou,“ pronesli společně.

Conrad jim nalil a Reacher pokračoval ve čtení. V té době se používaly dva typy Hueyů: bojový letoun a dopravní vrtulník přezdívaný slick. Skupina B měla létat se slicky a pokrývat potřeby První jízdní divize na transport. Slick byl dopravní taxík, ale nebyl neozbrojený. Byl to standardní Huey bez bočních dveří, z každého dveřního prostoru visely těžké kulomety. Posádku tvořil pilot s druhým pilotem, dva střelci a velitel posádky, působící jako univerzální technik, a mechanik. Slick unesl tolik vojáků, kolik se jich vešlo do dutého prostoru za zády dvou střelců, nebo tunu munice anebo v určitém poměru obojí.

Prodělávali výcvik v praxi, což samo o sobě naznačuje, že Vietnam toho s Alabamou neměl moc společného. Neexistoval žádný formální žebříček, ale Hobie a DeWitt byli prvními novými piloty přidělenými do džungle. Pak přišel požadavek zúčastnit se pěti bojových akcí jako druhý pilot, a kdo tento úkol splnil, mohl usednout na sedadlo prvního pilota a získal vlastního druhého pilota. Potom už šlo o všechno a odrazilo se to i v materiálech. Celou druhou polovinu složky tvořila hlášení z akcí na vysušeném, křehkém papíře připomínajícím slupku z cibule. Jejich jazyk byl suchý a věcný. Nepsal je sám Hobie. To byla práce dopisovatele skupiny.

Jednalo se o epizodické akce. Všude okolo něj zuřila s nezmenšenou silou válka, ale Hobie trávil dlouhou dobu na pevnině kvůli povětrnostním podmínkám. Po mnoho dní bylo životu nebezpečné letět v mlhách a oparech s helikoptérou nízko nad vietnamskou džunglí. Pak se obloha náhle pročistila a jeden záznam stíhal druhý, všechny se stejným datem: tři, pět, občas i sedm akcí za den, proti nim zuřivý nepřátelský odpor, podporovali, objevovali, dopravovali na místo a zpět pozemní jednotky. Potom zase všechno zahalila hustá mlha a Hueye musely zase nehybně čekat v opevněných táborech. Reacher si představoval Hobieho, naloženého po celé dny v lihu, znechuceného nebo uvolněného, znuděného nebo napjatého, a najednou vrženého do děsivé akce, hodiny trvajícího zoufalého vyčerpávajícího boje.

Hlášení byla rozdělena na dvě části. Předěl tvořily listiny vztahující se ke konci jeho prvního pobytu, rutinní udělení vyznamenání, dlouhá dovolená v New Yorku, začátek druhého pobytu. A pak hlášení z bojových akcí. Přesně stejná práce, stejný model. Ale celkem tu za druhý pobyt bylo méně hlášení z akcí. Poslední dokument ve složce informoval o 991. bojové akci nadporučíka Victora Hobieho. Nebyla to běžná praxe První jízdní divize. Jednalo se o speciální úkol. Odstartoval z Pleiku, mířil na východ k improvizované přistávací zóně blízko An Khe Pass. Podle rozkazu tam měl letět ještě s jedním slickem a dostat tajně z nepřátelského území osoby čekající na přistávací zóně. DeWitt letěl jako rezerva. Hobie tam dorazil první. Přistál uprostřed malé plochy, pronásledovala ho těžká kulometná palba z džungle. Podle svědků vzal na palubu tři muže. Téměř okamžitě se zase vznesl. Jeho Huey dostal několik zásahů z kulometu. Jeho střelci opětovali palbu naslepo do zrakem neproniknutelné džungle. Když se Hobie snažil dostat pryč, DeWitt kroužil okolo. Viděl jak Hobieho Huey absolvoval zásah do motoru při těžké dělostřelecké palbě. V jeho formálním hlášení, zaznamenaném telegrafistou, stálo, že viděl, jak se u Hueye zastavila vrtule a okolí palivové nádrže zachvátily plameny. Helikoptéra se zřítila do džungle čtyři míle západním směrem od přistávací zóny, pod nízkým úhlem a, podle DeWittova odhadu, rychlostí až osmdesát mil za hodinu. DeWitt vypověděl, že přes listoví byl viditelný zelený záblesk, který normálně svědčil o explozi palivové nádrže po dopadu do lesa. Byla vyhlášena pátrací a záchranná operace, která však byla hned v počátcích kvůli počasí odvolána. Nebyly nalezeny žádné trosky havarovaného vrtulníku. Protože území čtyři míle na západ od kritické oblasti bylo považováno za nepřístupnou, nedobytnou džungli, podle obvyklého postupu se předpokládalo, že v bezprostřední blízkosti se nemůže nikdo živý pohybovat. Takže zde nehrozilo okamžité napadení nepřítelem. A proto bylo osm mužů z Hueye vyhlášeno za nezvěstné v akci.

„Ale proč?“ ptala se Jodie. „DeWitt přece viděl výbuch. Proč je tedy uvedl mezi nezvěstné? Museli přece všichni zemřít, nemám pravdu?“

Major Conrad pokrčil rameny.

„Myslím, že ano,“ řekl. „Ale nikdo to nevěděl určitě. DeWitt viděl záblesk mezi stromy, to je všechno. Teoreticky mohli shodit munici a střela ji zasáhla, když padala dolů. Mohlo se stát cokoli. Označit někoho za zabitého v akci bylo možné jedině v tom případě, když o tom panovala nezvratná jistota. Když někdo viděl na vlastní oči, že k tomu došlo. Dvě stě mil nad oceánem se zřítila osamocená stíhačka, pilot byl zařazen mezi pohřešované, ne mezi mrtvé, protože mohl třeba někam doplavat. Když měli někoho prohlásit za mrtvého, museli na to mít očitého svědka. Mohl bych vám ukázat složku desetkrát objemnější, než je tahle, plnou rozkazů přesně stanovujících, jak popsat oběti na životech.“

„Proč?“ vyptávala se Jodie znovu. „Měli snad obavy z tisku?“

Conrad zakroutil hlavou. „Ne, já mluvím o zdejších vnitřních opatřeních. Tady nemusela panovat obava z tisku, stačilo mu předhodit nepravdivou informaci. Všechno to mělo dva důvody. Za prvé nechtěli znepokojovat rodinu. Věřte mi, děly se podivné věci. Byla to záhada. Lidé dokáží přežít nejrůznější okolnosti, až by tomu jeden nevěřil. Někteří se po dlouhé době objevili. Našli je. Po celou dobu probíhaly rozsáhlé pátrací a záchranné kampaně. Někteří padli do zajetí a Charlie nikdy nezveřejnil seznamy zajatců, až po mnoha letech. Nejde říct rodičům, že jejich syn byl zabit, a on by se později mohl objevit. Takže úzkostlivě lpěli na označení nezvěstný tak dlouho, jak jen to šlo.“

Pak se na dlouhou dobu odmlčel.

„Na druhý důvod musím přitakat, ano, měli obavy. Ale ne z tisku. Báli se sami sebe. Báli se přiznat sobě samým, že jen mlátí prázdnou slámu.“

Reacher si vrýval do paměti záznam z poslední akce, zejména jméno druhého pilota. Byl to poručík F. G. Kaplan. Účastnil se s Hobiem většiny akcí při jeho druhém pobytu.

„Mohl bych vidět složku tohoto muže?“ zeptal se.

„Sekce K?“ uvažoval Conrad. „To bude trvat zhruba čtyři minuty.“

Setrvali v tichosti u chladnoucí kávy, dokud nedorazil voják se životním příběhem F. G. Kaplana. Byla to silná, na první pohled letitá složka stejných rozměrů i ročníku jako Hobieho. Na obalu byl vytištěn stejný žebříček znázorňující služební postup. Jediným záznamem za posledních dvacet let byl telefonický dotaz z dubna, vznesený Leonem Garberem. Reacher složku převrátil a začal jí listovat od konce. Začal s předposledním záznamem, ten se shodoval s posledním záznamem Hobieho. Stejné hlášení o akci, stejné očité svědectví DeWitta, zapsané stejným rukopisem.

Ale poslední list v Kaplanově složce byl datován přesně dva roky po hlášení o poslední akci. Bylo to formální prohlášení, učiněné po prověření okolností ministerstvem obrany, že F. G. Kaplan byl zabit v akci čtyři míle západním směrem od An Khe Pass, když byl vrtulník, ve kterém sloužil jako druhý pilot, zasažen nepřátelskou střelou země-vzduch. Tělo nebylo nalezeno, ale smrt byla konstatována s přihlédnutím k nutnosti uctění památky a výplatě čestného důchodu. Reacher položil list papíru na stůl.

„Proč tedy nemá něco takového ve svých spisech i Victor?“

Conrad zakroutil hlavou. „To netuším.“

„Rád bych se podíval do Texasu,“ usoudil Reacher.

Letiště Noi Bai u Hanoje a Hickam Field u Honolulu ležely přesně ve stejné zeměpisné šířce, takže Starlifter vojenského letectva Spojených států neletěl nikdy na sever ani na jih.

Vždycky se přesouval po pevné trase západ-východ přes Tichý oceán, držel se spolehlivě mezi obratníkem Raka a dvacátou rovnoběžkou. Šest tisíc mil, šest set mil za hodinu, deset hodin letu, ale už sedm hodin před startem se přiblížil časovému rozdílu - ve tři hodiny odpoledne předchozího dne. Kapitán jako obvykle oznámil, že přeletěli časové pásmo, a stříbrovlasý Američan v zadní části kokpitu si posunul hodinky dozadu a připočetl si ke svému životu jeden den navíc.

Hickam Field je hlavní vojenskou leteckou základnou na Havaji, ale dělí se o ranvej a řídicí věž s Honolulu International, takže Starlifter musel vykroužit široký okruh nad mořem, čekali než přistane JAL 747 z Tokia. Pak se stočil, srovnal se se zemí a přistál za ním, pneumatiky hvízdaly, motory při zpětném tahu řvaly. Pilotku ani nenapadlo brát ohled na pohodlí civilních cestujících, tvrdě zabrzdila a zastavila tak těsně, aby na první odbočce uhnula z ranveje. Zaregistrovala žádost, aby se vojenská letadla držela stranou turistů. Zejména japonských. Pilotka pocházela z Connecticutu a vůbec ji nezajímaly produkty havajského průmyslu nebo orientální senzitivita, ale po první odbočce se přiblížila k vojenskému prostoru, proto uhnula právě tady.

Starlifter se sunul pomalu, přiměřeně podmínkám, a zastavil se ve vzdálenosti padesáti yardů od dlouhé nízké betonové budovy blízko ohrady. Pilotka vypla motory a tiše vyčkávala. Pozemní personál v uniformách se pomalu pohyboval směrem k letadlu, za sebou táhl silný kabel. Připojili ho k otvoru pod přední částí letadla a letadlový systém znovu naskočil na vlastní přívod proudu letiště. Tak mohl ceremoniál proběhnout v tichosti.

Čestnou stráž v Hickamu onoho dne představovalo jako obyčejně osm mužů v obvyklé mozaice čtyř slavnostních uniforem - vždy po dvou zástupcích armády, námořních sil, námořní pěchoty a letectva Spojených států.

Všech osm pomalu pochodovalo vpřed a setrvávalo ve formaci. Pilotka zmáčkla spínač, vysunuly se zadní schůdky. Dosedly na horký asfaltový povrch amerického teritoria a stráž pomalu směrovala svůj pochod k nákladnímu prostoru letadla. Prošli okolo posádky letadla seřazené v dvojstupech, a pokračovali dál. Člen posádky letadla zodpovědný za náklad odstranil gumové pásky, stráž zvedla první rakev z regálu a vyzvedla si ji na ramena. Pomalu s ní pochodovali zpět pod stínem vrhaným letadlem, po schůdcích dolů do horkého odpoledne, ostře zářící hliník i vlajka se jasně odrážely od modrých vod oceánu a zelených pahorků Oahu. Na parkovací ploše se stočili doprava a pomalu přešli padesát yardů k dlouhé nízké betonové budově. Vešli dovnitř, poklekli a položili rakev na zem. Chvilku tiše postáli, ruce podél těla, hlavy skloněné, pak se otočili a pomalu vykročili zpět k letadlu.

Vyložení všech sedmi rakví trvalo hodinu. V okamžiku, kdy byl celý obřad u konce, opustil vysoký, šedovlasý Američan své sedadlo. Použil pilotovy schůdky, zastavil se nahoře a protáhl si na slunci unavené nohy.

12 KAPITOLA

STONE MUSEL ČEKAT PĚT MINUT ZA ČERNÝM SKLEM V ZADNÍ části tahoe, protože plocha pod Světovým obchodním centrem byla plná. Tony okouněl vedle, opíral se v temnotě o sloupek, čekal, dokud se neuvolní místo. Nakonec využil příznivého okamžiku, vystrkal Stonea před sebou garáží a nacpal ho do nákladního výtahu. Zmáčkl knoflík, v tichosti stoupali vzhůru, hlavy skloněné, hlasitě oddechovali, vdechovali ostrý pach tvrdé gumové podlahové krytiny. Vystoupili v zadní části haly v osmdesátém osmém patře a Tony podrobně zkoumal situaci před sebou. Cesta k Hobieho rezidenci byla volná.

Za recepčním pultem seděl podsaditý muž. Obešli ho a zamířili rovnou do kanceláře. Jako obvykle tam panovalo přítmí. Žaluzie byly těsně zatažené, nikdo nemluvil. Hobie seděl za stolem, mlčel a zíral na Marylin schoulenou na pohovce, s nohama složenýma pod sebou. „V pořádku?“ zeptal se. „Úkol splněn?“ Stone kývl. „Dostala se v pořádku dovnitř.“

„Kam?“ ptala se Marylin. „Do které nemocnice?“

„Do St. Vincenta,“ upřesnil Tony. „Rovnou k příjmu.“ Stone přikývl, potvrdil tak informaci a všiml si, že se Marylin sotva znatelně s úlevou pousmála.

„Tak dobře,“ pronesl Hobie do ticha. Jeden dobrý skutek za den stačí. Teď půjdeme k věci. Tak mi řekněte něco o těch komplikacích, o nichž bych měl vědět.“

Tony strkal Stonea okolo kávového stolku k pohovce. Těžce dosedl vedle Marylin a rozostřeně zíral před sebe.

„No tak?“ připomněl se Hobie.

„Akcie,“ vysvětlovala Marylin. „Nemůže s nimi přímo nakládat.“

Hobie na ni překvapeně pohlédl. „Ale ano, může. Ověřil jsem si to na burze.“

Kývla. „To ano, jistě, vlastní je. Ale nespravuje je. Nemá k nim volný přístup.“

„A proč, sakra?“

„Existuje tu správa majetku. Přístup k němu kontrolují správci.“

„Jaká správa? Proč?“

„To stanovil jeho otec, ještě než zemřel. Nesvěřil Chesterovi výhradní právo nakládat se všemi akciemi. Myslel si, že se mu vyplatí dozor.“

Hobie z ní nespouštěl oči.

„Každý větší pohyb akcií musí zároveň podepsat i správci.“

Rozhostilo se ticho.

„Oba,“ dodala.

Hobie stočil pohled k Chesteru Stoneovi. Jako kdyby paprsek reflektoru šlehl stranou. Marylin sledovala jeho zdravé oko. Viděla, jak přemýšlí. A poznala, že jí na vše skočil, protože to souhlasilo s tím, co dobře věděl. Chester zkrachoval, protože byl špatný obchodník. Blízký příbuzný, jako třeba otec, špatného obchodníka rozpozná velice brzy. A zodpovědný otec pojistí rodinné dědictví správou.

Je to nezvratné,“ ujišťovala ho. „Bůh ví, že jsme se to mnohokrát snažili změnit.“

Hobie kývl. Sotva znatelným pohybem hlavy. Marylin se v duchu smála. Smála se se zadostiučiněním. Její poslední poznámka ji k tomu opravňovala. „Správa je napadnutelná. Lze se o to pokusit. Už jen pokus o to dokazuje, že určitá možnost existuje.“

„Kdo jsou ti správci?“ zeptal se tiše.

„Jedním z nich jsem já,“ odvětila. „Druhým je nejstarší partner z jeho první firmy.“

„Jen dva správci?“

Kývla.

„A vy jste jedním z nich?“

Znovu kývla. „A se mnou můžete počítat. Už to chci všechno mít z krku, i vás.“

Hobie potřásl hlavou směrem k ní. Jste inteligentní žena.“

„Která právní firma?“ vyptával se Tony.

„Forster a Abelstein,“ odpověděla. „Tady ve městě.“

„Kdo je nejstarší partner?“ chtěl vědět Tony.

„Muž jménem David Forster,“ řekla Marylin.

„Jak si s ním můžeme smluvit schůzku?“ ptal se Hobie.

„Zavolám mu,“ navrhla Marylin. „Nebo to může udělat Chester, ale mám dojem, že teď by bylo lepší, kdybych mu zatelefonovala sama.“

„Tak mu zavolejte, smluvte to na dnes odpoledne.“

Zakroutila hlavou. „To nepůjde tak rychle. Může to pár dní trvat.“

Nastalo ticho. Jen šum a hukot obrovské budovy. Hobie klepal hákem o stůl. Zavřel oči. Poškozené oko měl pořád trochu otevřené. Oční bulva se mu stočila nahoru a zůstalo jen bělmo, jako srpek měsíce.

„Zítra ráno,“ pronesl tiše. „Nejpozději. Vysvětlete mu, že je to pro vás životně důležité.“

Pak otevřel oči.

„A požádejte ho, aby mi nafaxoval smlouvu o správě,“ zašeptal. „Okamžitě. Musím přece, sakra, vědět, o co tu vlastně jde.“

Marylin pociťovala vnitřní chvění. Posunula se dolů po jemném čalounění, snažila se nabýt rovnováhu. „To by neměl být problém. V tomhle případě se vážně jedná jen o formalitu.“

„Tak se do toho pusťte,“ pobídl ji Hobie.

Marylin se nejistě postavila. Naklonila se a stáhla si šaty přes boky. Chester se dotkl jejího lokte, jen na prchavý okamžik. Tímto letmým gestem jí chtěl vyjádřit podporu. Vykročila a následovala Hobieho k přepážce v recepci.

„Vytočte devítku, tak se dostanete ven,“ řekl Hobie.

Přešla za přepážku, tři muži ji sledovali. Telefon byl jako malá hrací skříň. Pohledem přelétla knoflíky a neobjevila kombinaci mikrofonu a reproduktoru. Chvilku nabírala dech a potom zvedla sluchátko. Zmáčkla devítku, ozval se oznamovací tón.

„Buďte rozumná,“ nabádal ji Hobie. Jste inteligentní žena, na to nezapomeňte, a ve vlastním zájmu taková zůstaňte.“

Kývla. Zvedl hák. V umělém osvětlení se zablýskal. Vypadal mohutně. Byla to mistrovská práce, pečlivě vyleštěná, jednoduchá z hlediska mechaniky a v případě potřeby neskutečně krutá. Viděla, že jí naznačuje, co by ji mohlo čekat.

„Forster a Abelstein,“ zahlaholil jí do ucha jasný hlas. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Marylin Stoneová,“ ohlásila se. „Prosila bych pana Forstera.“

Najednou jí vyschlo v krku. Její hlas teď byl nízko položený a chraplavý. Ozval se úryvek elektronické hudby a pak ozvěna zvuků z velké místnosti.

„Forster,“ oznámil hluboký hlas.

„Davide, tady Marylin Stoneová.“

Na okamžik se ze sluchátka neozval jediný zvuk. Tehdy pochopila, že Sheryl splnila svůj úkol.

„Odposlouchává nás někdo?“ zeptal se Forster tiše.

„Ne, jsem v pořádku,“ řekla Marylin, její hlas zněl najednou ostře. Hobie položil hák na přepážku, ocel se blýskala na úrovni hrudi, jen osmnáct palců od jejích očí.

„K tomuhle budete potřebovat policii,“ pokračoval Forster.

„Ne, jedná se jen o schůzku správců. Kdy bychom ji mohli nejdřív uskutečnit?“

„Vaše přítelkyně Sheryl mi řekla, co chcete,“ řekl Forster. „Ale je tu problém. Naši zaměstnanci si s něčím takovým neporadí. Na to nejsme zařízení. Nepatříme k takovému druhu právnických firem. Budu vám muset najít soukromého detektiva.“

„Hodilo by se nám to zítra ráno,“ odvětila. „Obávám se, že nás dost tlačí čas.“

„Nechte mě zavolat policii,“ naléhal Forster.

„Ne, Davide, příští týden, to už by bylo opravdu pozdě. Musíme to vyřídit rychle, pokud to jde.“

„Ale já nevím, na koho se obrátit. Nikdy jsme nespolupracovali se soukromými detektivy.“

„Počkejte moment, Davide.“ Zakryla mluvítko dlaní a vzhlédla k Hobiemu. „Jestli trváte na zítřku, bude se schůzka muset odehrát v jejich kanceláři.“

Hobie zakroutil hlavou. „Musí to být tady, v mém rajónu.“

Sňala ruku z mluvítka. „Davide, a co takhle pozítří? Musíme se opravdu sejít tady, mrzí mě to. Bude to choulostivé jednání.“

„Vážně nechcete policii? Jste si úplně jistá?“

„No dobře, vyskytly se komplikace. Vždyť to znáte, co se někdy může semlít, nechceme to vynášet na veřejnost.“

„Dobře, ale hodlám najít někoho vhodného. To zabere nějaký čas. Potřebuju, aby mi ho někdo doporučil.“

„To je výborné, Davide,“ řekla.

„Dobře,“ řekl Forster znovu. „Když jste si jistá, tak jste si jistá. Hned se do toho pustím. Ale není mi tak docela jasné, co tím chcete dokázat.“

„Ano, souhlasím,“ odvětila. „Víte, že nám nikdy nevyhovovalo, jak to otec zařídil. Vnější zásah může leccos změnit, ne?“

„Ve dvě odpoledne,“ upřesnil Forster. „Pozítří. Nevím, kdo to bude, ale seženu někoho opravdu dobrého. Bude vám to takhle vyhovovat?“

„Pozítří, ve dvě odpoledne,“ opakovala. „To je skvělé. Děkuju vám, Davide.“

Třásla se jí ruka, když pokládala sluchátko, zarachotilo ve vidlici.

„Nepožádala jste ho o smlouvu o správě,“ namítl Hobie.

Pokrčila nervózně rameny.

„To není zapotřebí. Je to jen formalita. Mohlo by mu to připadat podezřelé.“

Ticho. Pak Hobie přikývl.

„Nojo,“ zabručel. „Pozítří. Ve dvě odpoledne.“

„Potřebujeme oblečení,“ připomněla. „Má to vypadat jako obchodní jednání. Nemůžeme se ho zúčastnit v tomhle.“

Hobie se zasmál. „V tomhle se mi líbíte. Oba. Ale předpokládám, že tady starý Chester by si ode mě mohl zase vypůjčit můj oblek. Vy můžete zůstat takhle.“

Neurčitě kývla. Byla tak vyčerpaná, že neměla sílu se dohadovat.

„Zpátky do koupelny,“ nařídil Hobie. „Ven můžete zase vyjít až pozítří, ve dvě hodiny. Buďte rozumní a dostanete dvakrát za den najíst.“

V tichosti prošli kolem Tonyho. Ten za nimi zavřel dveře koupelny, prošel temnou kanceláří a připojil se k Hobiemu v recepci.

„Pozítří, to je pěkně pozdě,“ řekl. „Proboha, Havaj se to dozví dnes. Nejpozději zítra, nemám pravdu?“

Hobie kývl.

„Bude to knop, ne?“ zeptal se.

„To si teda pište. Pořád se tomu ještě můžete vyhnout.“

„Nemůžu, Tony. Dal jsem své slovo, takže ty akcie potřebuju. Ale bude to dobrý. Nedělej si starosti. Pozítří v půl třetí budou akcie moje, ve tři budou zaregistrované, v pět prodané, vypadneme odsud právě včas. Pozítří už to budeme mít za sebou.“

„Ale to je šílenství. Tahat do toho právníka? Nemůžeme sem přece pustit právníka.“

Hobie na něj zíral.

„Právník,“ opakoval pomalu. „Víš, co je základem justice?“

„Co?“

„Spravedlnost,“ odpověděl Hobie. „Spravedlnost a rovnost. Oni si přivedou právníka, my si ho můžeme přivést taky, ne? To je přece spravedlivé.“

„Bože, Hobie, přece tu nemůžeme mít dva právníky.“

„Můžeme,“ trval na svém Hobie. „Vlastně si myslím, že bychom měli.“

Obešel recepci a sedl si na místo, kde předtím seděla Marylin. Kůže pořád vydávala teplo jejího těla. Vytáhl z přihrádky Zlaté stránky a otevřel je. Zvedl telefon a zmáčkl devítku. Pak špičkou háku, sedmi přesně mířenými malými pohyby, vymačkal číslo.

„Spencer Gutman,“ ozval se jasný hlas. „Co pro vás můžeme udělat?“

* * *

Sheryl ležela na zádech v posteli se „IV“ napíchnutou do žíly na levé ruce. IV byl vlastně čtvercový plastikový sáček pověšený na ocelovém stojanu za ní. Sáček obsahoval tekutinu, cítila tlak, jak jí pomalu odkapávala do paže. Vnímala, že má vyšší tlak než normálně. Ve spáncích jí syčelo, za ušima pociťovala tepot krve. Tekutina v sáčku byla čirá jako voda, ale plnila svůj účel. Obličej ji přestal bolet. Bolest zkrátka někam zmizela, teď se cítila klidná a ospalá. Už chtěla zavolat sestru a říct jí, že už se obejde bez léků proti bolestem, protože bolest nějak ustala, ale pak se vzpamatovala a uvědomila si, že ji zahnaly právě léky, a kdyby jí IV odpojili, bolest by se zase vrátila. Zkusila se své pomatenosti zasmát, ale dýchání měla tak pomalé, že z ní nevyšel skoro žádný zvuk. Tak se jen pro sebe usmívala, zavřela oči a zabořila se do teplých hlubin postele.

Někde před ní se ozval jakýsi zvuk. Otevřela oči a uviděla strop. Byl bílý a zespoda osvětlený. Natočila pohled k nohám. Musela na to vynaložit dost úsilí. V nohách postele stáli dva lidé. Muž a žena. Hleděli na ni. Měli na sobě uniformy. Košile s krátkými rukávy, dlouhé tmavé kalhoty, pohodlné boty. Na košilích měli odznaky. Blýskavé našité odznaky, kovové znaky a destičky. Měli i opasky ověšené vybavením. Spatřila pendreky, vysílačky a želízka. Revolvery s velkými dřevěnými rukojeťmi měli zastrčené v pouzdrech. Byli to policejní důstojníci. Oba byli staří. Nijak velcí. Nijak štíhlí. S ověšenými opasky vypadali nemotorně.

Přátelsky si ji prohlíželi. Pokusila se znovu usmát. Přišlo jí to komické. Muž byl skoro plešatý. Na holé hlavě se mu odrážel osvětlený strop. Žena měla na vlasech silnou trvalou, navíc je měla nabarvené naoranžovo. Jako mrkev, napadlo ji. Byla starší než on. Muselo jí být přes padesát. Byla to matka. To Sheryl poznala. Pohlížela na ni dolů s laskavým výrazem, jak to dokáží jen matky.

„Můžeme se posadit?“ zeptala se žena.

Sheryl kývla. Kapalina jí burácela ve spáncích, to ji mátlo. Žena si po podlaze přitáhla židli a postavila ji napravo, naproti stojanu. Muž usedl těsně za ni. Žena se naklonila k posteli a muž se naklonil na druhou stranu, takže mu hlava vykukovala za její. Byli moc blízko, dalo jí velkou práci soustředit se na oba obličeje.

„Já jsem strážník O’Hallinanová,“ představila se žena.

Sheryl opět kývla. To jméno se k ní hodilo. Zrzavé vlasy, kulatý obličej, mohutná postava, nemohla mít jiné než irské jméno. Spousta newyorských policistů jsou Irové. To Sheryl věděla. Občas už jí to připadalo jako rodinný podnik. Jedna generace střídala druhou.

„Já jsem strážník Sark,“ představil se muž za ní.

Byl bledý. Jeho pleť byla tak bílá, že vypadala jako papír. Byl oholený, ale na bradě už mu rašilo šedé strniště. Měl zapadlé oči, ale dívaly se na ni laskavě. Vyzařovalo z nich něco hodně blízkého. Sheryl připadal jako strýček. Určitě měl synovce a neteře, kteří ho milovali.

„Chceme, abyste nám vyprávěla, co se stalo,“ naléhala žena jménem O’Hallinanová.

Sheryl zavřela oči. Vážně si nemohla vzpomenout, co se stalo. Věděla, že prošla dveřmi u Marylin. Vybavila si vůni pěny na koberce. Vzpomněla si, že ji napadlo, že je to chyba. Možná klienta napadne, že potřebuje něco zakrýt. Pak najednou ležela na zádech na podlaze na chodbě a z nosu jí vyrážela otupující bolest.

„Můžete nám říct, co se stalo?“ vyptával se muž jménem Sark.

„Vrazila jsem do dveří,“ zašeptala. Potom kývla, jako kdyby chtěla potvrdit svoji výpověď. To bylo důležité. Marylin ji žádala, aby nevolala policii. Zatím ne.

„Do kterých dveří?“

Nevěděla, do kterých dveří. To jí Marylin neřekla. O něčem takovém spolu nemluvily. Do kterých dveří. Zpanikařila.

„Do kanceláře,“ odvětila.

„Máte kancelář tady ve městě?“ zeptala se O’Hallinanová.

Sheryl neodpověděla. Jen upírala nejistý pohled do ženina laskavého obličeje.

„Podle pojistky jsme zjistili, že pracujete ve Werchesteru,“ řekl Sark. „U zprostředkovatele obchodů s nemovitostmi v Pound Ridge.“

Sheryl opatrně kývla.

„Takže jste vrazila do dveří své kanceláře ve Werchesteru,“ ozvala se O’Hallinanová. „A teď ležíte v nemocnici v New York City, padesát mil vzdálené.“

„Jak k tomu došlo, Sheryl?“ ptal se Sark.

Neodpověděla. V prostoru ohraničeném plentou se rozhostilo ticho. Syčení a bzučení ve spáncích.

„Teď vám můžeme pomoct,“ naléhala O’Hallinanová. „Proto jsme tady. Jsme tu, abychom vám pomohli. Můžeme vám zajistit, že se to už nikdy nebude opakovat.“

Sheryl znovu nejistě přikývla.

„Ale musíte nám říct, jak k tomu došlo. Dělá to často?“

Sheryl na ni zmateně zírala.

„To proto jste se vydala sem?“ zeptal se Sark. „Znáte to, nová nemocnice, žádné záznamy z dřívějška. Kdybychom se vyptávali v Mount Kisco nebo ve White Plains, co bychom asi našli? Zjistili bychom, že vás tam znají? Že už jste tam byla? Když vám udělal něco podobného?“

„Vrazila jsem do dveří,“ sípěla Sheryl.

O’Hallinanová zakroutila hlavou. „Sheryl, my víme, že to tak nebylo.“

Stoupla si a sundala ze stěny rentgenové snímky. Prohlížela si je proti světlu na stropě jako doktor.

„Tady je váš nos,“ ukazovala jí. „Tady lícní kosti, tady obočí a tamhle brada. Vidíte? Nos máte polámaný, i lícní kosti, Sheryl. Jsou to stlačené zlomeniny. Tak tomu říkají doktoři. Stlačená zlomenina. Kosti byly stlačeny pod úroveň obočí a brady. Ale bradu i obočí máte v pořádku. Takže to muselo způsobit něco vodorovného, nemám pravdu? Něco jako baseballová pálka vymrštěná stranou.“

Sheryl si prohlížela snímky. Byly šedě a mléčně zbarvené, kosti vypadaly jako nejasně načrtnuté stíny. Oční důlky nepřirozeně veliké. Tišící prostředek se jí rozléval hlavou, připadala si slabá a ospalá.

„Narazila jsem do dveří,“ zašeptala.

„Hrana dveří je svislá,“ poznamenal Sark vlídně. „To byste musela mít zraněnou i bradu a obočí, nemyslíte? Kdyby vám něco svislého stlačilo lícní kosti, muselo by to být znát i na bradě a obočí, že?“

Pohlédl soucitně na rentgenové snímky.

„Můžeme vám pomoci,“ připomínala O’Hallinanová. „Všechno nám řeknete a my se postaráme, aby se vám to už víckrát nestalo. Můžeme mu v tom zabránit.“

„Teď bych chtěla spát,“ sípala Sheryl.

O’Hallinanová se naklonila dopředu a tiše promluvila: „Pomohlo by, kdyby můj partner odešel? Probraly bychom to jen spolu, mezi čtyřma očima.“

„Vrazila jsem do dveří,“ šeptala Sheryl. „A teď už chci spát.“

O’Hallinanová kývla, rozumně a laskavě. „Nechám vám tu vizitku. Kdybyste si se mnou chtěla promluvit, až se probudíte, stačí jen zavolat.“

Sheryl neurčitě kývla, O’Hallinanová vytáhla z kapsy vizitku, sklonila se a položila ji na noční stolek vedle postele.

„Nezapomeňte, že vám můžeme pomoct,“ zašeptala.

Sheryl neodpověděla. Už skoro spala, nebo to alespoň předstírala. O’Hallinanová se Starkem zatáhli plentu a vyšli ke stolu. Doktorka k nim vzhlédla. O’Hallinanová zakroutila hlavou.

„Všechno popírá,“ řekla.

„Narazila do dveří,“ dodal Sark. „Do dveří, které patrně obživly, vážily dvě stě liber a oháněly se baseballovou pálkou.“

Doktorka zavrtěla hlavou. „Proč, proboha, vždycky ty parchanty chrání?“

Sestra zvedla hlavu. „Viděla jsem ji, když přišla. Bylo to vážně divné. Odskočila jsem si na cigaretu. Vystoupila z auta, ale dost daleko na ulici. Přešla sama celou tu cestu až sem. Měla hrozně velké boty, všimla jste si? V autě seděli dva chlapi, sledovali ji na každém kroku a potom rychle odjeli.“

„Jaké to bylo auto?“ zeptal se Sark.

„Takové obrovské černé,“ odpověděla sestra.

„Nepamatujete si číslo?“

„Jsem snad robot?“

O’Hallinanová pokrčila rameny a pohnula se ke dveřím.

„Ale bude to na videu,“ dodala náhle sestra.

„Na jakém videu?“ vyptával se Sark.

„Bezpečnostní kamera nad dveřmi. Stáli jsme přímo pod ní, takhle totiž může vedení kontrolovat, jestli nemáme velké prostoje. Takže co jsme viděli, musela zabrat i kamera.“

Přesný čas Sherylina příchodu byl zaznamenán na kartě u příjmu. Během minuty nastavili čas, pak pustili pásku pomalu pozpátku, přes ambulanci, náměstí, přes chodník, křižovatku, před velké černé auto. O’Hallinanová málem přilepila hlavu až na obrazovku.

„Mám to,“ řekla.

* * *

Jodie našla hotel, kde by mohli přespat. Uchýlila se do oddělení cestovatelských publikací v prvním knihkupectví, na které narazila poblíž budovy Ústředního vojenského archivu. Stála tam a listovala místními průvodci, dokud nenarazila na místo, které by doporučovaly alespoň tři z nich.

„To je legrační,“ poznamenala. „Jsme v St. Louis a tady mají víc průvodců po St. Louis než po jiných pamětihodnostech. Tak co je to za oddělení příruček pro turisty? Mohla bych ho přejmenovat na oddělení Zůstaň doma.“

Reacher byl trochu nervózní. Tenhle způsob mu nebyl vlastní. Takové lokality, které pravidelně navštěvoval on, obvykle nebyly doporučované v průvodcích. Spoléhaly se na neonové upoutávky na vysokých sloupech, honosná lákadla, která přestala být lákadly a stala se součástí lidského pohodlí už před dvaceti lety, jako třeba klimatizace, kabelová televize a bazén.

„Podrž to,“ řekla.

Vzal od ní knihu a držel prst na vybrané stránce, aby ji nemuseli znovu hledat. Ona si zatím sedla na bobek a otevřela příruční zavazadlo. Prohledala je a nakonec našla mobilní telefon. Vzala si od něj zpátky knihu, ustoupila kousek stranou a telefonovala do hotelu. Sledoval ji. On nikdy nevolal do hotelu. V místech, v nichž pobýval, nezáleželo na tom, kdy dorazil, stejně měl vždycky rezervovaný pokoj. V takových lokalitách jim způsobilo trauma, když měli ubytovací kapacity obsazené z víc než padesáti procent. Naslouchal konci Jodiina telefonátu, suma, o níž se zmínila, by mu stačila na ubytování na měsíc, musel by ovšem trochu smlouvat.

„Dobře,“ souhlasila. „Už to máme rezervované. Je to apartmá pro novomanžele. Postel s nebesy. To jde, ne?“

Zasmál se. Apartmá pro novomanžele.

„Potřebujeme se najíst,“ připomněl jí. „Podávají tam večeři?“

Zakroutila hlavou a listovala publikací k oddílu restaurací.

„Když si zajdeme někam jinam na večeři, bude to ještě zábavnější,“ usoudila. „Máš rád francouzskou kuchyni?“

Kývl. „Má matka byla Francouzka.“

Prolistovala knihu, vytáhla mobil a zamluvila stůl pro dva v luxusní restauraci v historické části města blízko hotelu.

„V osm hodin,“ oznámila. „Musíme se tu trochu porozhlédnout. Pak se můžeme stavit v hotelu a dát se do pořádku.“

„Zavolej na letiště,“ zarazil ji. „Musíme odletět co nejdřív. Dallas-Fort Worth, to by bylo nejlepší.“

„Zavolám tam zvenku,“ řekla. „Nemůžu volat na letiště z knihkupectví.“

Vzal jí tašku, ona koupila průvodcovskou turistickou mapu St. Louis a vyšli do žhavých paprsků pozdního odpoledne. Studoval mapu a ona z chodníku zavolala na letiště a rezervovala jim dvě sedadla v první třídě do Texasu, na půl devátou ráno. Pak se vydali na procházku po břehu Mississippi protékající městem.

Procházeli se ruku v ruce devadesát minut, ušli asi čtyřicet mil, obešli celý historický střed města. Hotel byl starým panským sídlem střední velikosti na široké klidné ulici, lemované kaštany. Měl velké vstupní dveře, natřené blýskavou černou barvou, a dubové podlahy barvy medu. Recepci představoval starodávný mahagonový stůl, který stál osamocený v rohu chodby. Reacher z něj nemohl spustit oči. V místech, kde obvykle pobýval, byla recepce za drátěnou mříží nebo obehnaná neprůstřelným sklem. Elegantní bělovlasá dáma zkontrolovala Jodiinu kartu a podala jí mosazný klíč.

„Přeji vám příjemný pobyt, paní Jacobová,“ řekla.

Apartmá pro novomanžele zabíralo celé podkroví. Procházeli po stejně medově zbarvené dubové podlaze, vyleštěné do maximálního lesku, přes niž byly položeny starožitně působící koberce. Strop představoval složitý geometrický systém zkosených rovin a střešních oken. V jednom rohu se rozkládal obývací pokoj se dvěma pohovkami se světlým čalouněním s květinovými vzory. Pak následovala koupelna a nakonec ložnice. Té kralovala obrovská postel s nebesy a stejným květinovým čalouněním, ovšem na vyvýšeném místě. Jodie tam vyskočila, ruce sepjala pod koleny, nohama kývala ve vzduchu. Smála se, ozařovalo ji slunce, dopadající z okna za ní. Reacher položil tašku na zem, zůstal tiše stát a jen se na ni díval. Měla na sobě modrou košili, něco mezi chrpovou modří a odstínem jejích očí. Byla ušitá z jakéhosi jemného materiálu, možná z hedvábí. Knoflíky vypadaly jako malé perly. První dva měla rozepnuté. Váha límce doširoka rozhalovala výstřih. Probleskovala tudy světlá kůže, světlejší než dubová podlaha. Košile byla malá, ale kolem jejího těla pořád dost volná. Zastrčila si ji za pásek kalhot. Pásek byl z černé kůže, utažený těsně kolem jejího štíhlého pasu. Protažený konec byl dost dlouhý a spadal jí přes džínsy, staré a seprané, vzorně vyžehlené. Boty si obula naboso. Byly to malé modré mokasíny z jemné kůže na nízkém podpatku, asi italské. Když přehazovala nohy, zahlédl podrážky. Boty byly nové. Téměř nenošené.

„Na co se to díváš?“ zeptala se.

Sklonila hlavu, stydlivě a přitom uličnicky.

„Na tebe,“ odpověděl.

Ty knoflíky, to byly perly, přesně jako perly z náhrdelníku, vyvlečené po jedné z nitě a našité na košili. Pod jeho neobratnými prsty se ztrácely a klouzaly. Bylo jich pět. Vyvlékl čtyři z knoflíkových dírek a jemně vytáhl košili z džínsů a rozepnul pátý. Zvedla ruce, nejdřív pravou, pak levou, aby mohl rozepnout manžety. Stáhl jí košili z ramen. Neměla pod ní nic.

Naklonila se a začala mu rozepínat knoflíky. Odshora. Byla hbitá. Měla malé šikovné a rychlé ruce. Rychlejší než jeho. Manžety neměl zapnuté. Jeho mohutná zápěstí nebylo možné spoutat jakoukoli konfekční manžetou. Přejížděla mu rukama po hrudi a předloktími mu stáhla košili. Sjela mu z ramenou a z rukou. Dopadla na podlahu, knoflíky líně ťukly o dřevo. Objížděla mu prstem spáleninu ve tvaru slzy na hrudi.

„Vzal sis s sebou mast?“

„Ne,“ přiznal.

Objala ho okolo pasu, sklonila hlavu a ránu políbila. Cítil její ústa, pevná a chladná na citlivé kůži. Pak se popáté za patnáct let pomilovali, v posteli s nebesy v posledním patře starého panského sídla, zatímco slunce za oknem zapadalo směrem ke Kansasu.

* * *

Jednotka pro potírání domácího násilí obvykle úřadovala, kde se dalo, právě teď se nacházela ve velké místnosti nad administrativními místnostmi na One Police Plaza. O’Hallinanová se Sarkem tam dorazili hodinu před koncem směny. Tuto hodinu měli věnovat výkazům, přešli proto rovnou ke svým stolům, otevřeli poznámkové bloky na první stránce s dnešním datem a zasunuli papír do stroje.

Patnáct minut před odchodem se dostali k návštěvě pohotovosti v St. Vincentu. Uvedli ji jako zjevné nedorozumění s nespolupracující obětí. O’Hallinanová vytáhla formulář ze stroje, pohled jí padl na poznávací číslo tahoe, naškrábané v rohu stránky. Zvedla telefon a zavolala na Oddělení motorových vozidel.

„Černý Chevrolet Tahoe,“ řekl úředník. „Registrovaný na Cayman Corporate Trust s adresou ve Světovém obchodním centru.“

O’Hallinanová pokrčila rameny a poznamenala si to do poznámkového bloku. Přemýšlela, jestli má založit formulář zpátky do stroje a doplnit nové informace, když jí znovu zavolal úředník, s nímž právě mluvila.

„Mám tu další poznámku,“ hlásil. „Stejný vlastník opustil včera na dolní Broadwayi černý Chevrolet Suburban. Havárie tří aut. Patnáctý okrsek odtáhl vrak.“

„Kdo to má na starosti? Zjistil jste si to na patnáctém?“

„To ne, je mi líto.“

O’Hallinanová zvedla sluchátko a zavolala na dopravní oddělení v patnáctém okrsku, ale sloužila už jiná směna, takže se stejně k ničemu nedopracovala. Naškrábala si poznámku na papírek a hodila ho do přihrádky na došlou poštu. Pak se ručička hodin přesunula přes celou a Sark naproti ní se zvedl.

„A padáme,“ ohlásil. „Samé pachtění jen pro hovada dobré jest, viď?“

„No jo,“ přitakala. „Dáš si pivo?“

„To teda jo,“ přitakal Sark. „Možná i dvě.“

„Tak jdeme,“ pobídla ho.

* * *

Dlouho se spolu sprchovali v prostorné koupelně novomanželského apartmá. Pak se Reacher natáhl v osušce na pohovku a sledoval ji při přípravách. Sáhla do tašky a vytáhla šaty. Měly stejný střih jako ty žluté, lněné, co si oblékla do kanceláře, ale tyhle byly temně modré a hedvábné. Navlékla si je přes hlavu a stahovala je dolů, dokud jí přesně nesedly. Měly jednoduchý nabíraný výstřih a sahaly jí nad kolena. Obula si k nim stejně modré mokasíny. Vysušila si vlasy osuškou a stáhla si je dozadu. Pak znovu sáhla do tašky a vytáhla náhrdelník, který jí koupil v Manile.

„Pomůžeš mi?“

Odhodila si vlasy stranou z krku a on pevně zaklapl uzávěr. Náhrdelník tvořil mohutný zlatý řetěz. Asi nebyl z pravého zlata, ne za cenu, kterou za něj zaplatil, i když na Filipínách nebylo nic nemožné. Měl silné prsty a nehty roztřepené a polámané od fyzické práce s lopatou. Musel zadržet dech a uzávěr se mu podařilo zaklapnout až napodruhé. Pak ji políbil na krk a ona nechala vlasy sklouznout na místo. Byly těžké a vlhké a voněly jako slunce.

„Tak já jsem hotová,“ prohlásila.

Ušklíbla se, zvedla z podlahy jeho šaty a on si je oblékl, bavlna se mu zachytávala na vlhké kůži. Půjčil si od ní hřeben a prohrábl si s ním vlasy. Objevila se za ním v zrcadle. Vypadala jako princezna, která vyráží na večeři se zahradníkem.

„Možná mě nepustí dovnitř,“ řekl.

Natáhla se a uhladila mu vzadu límec a sjela dlaní po jeho mohutných svalech.

„A jak by tě chtěli udržet venku? Zavolali by Národní gardu?“

K restauraci se dostali procházkou okolo čtyř bloků. Červnový večer v Missouri, blízko řeky. Vzduch byl voňavý a vlhký. Nad nimi zářily hvězdy na temně modré obloze v barvě jejích šatů. Kaštany tiše ševelily v mírném, teplém vánku. Na ulicích už začínal panovat čilejší provoz. Byly lemovány stromy, ale projížděla tudy auta a občas pod nimi zaparkovala. Čas od času se před nimi objevil hotel, ale některé budovy byly menší a nižší s malovanými vývěsními štíty a nápisy ve francouzštině. Nápisy osvětlovala nasměrovaná bodová světla. Restaurace, kde rezervovala místa, se jmenovala „La Préfecture“. Zasmál se, napadlo ho, jestli lidé v bezvýznamném městečku někde ve Francii také jedí v restauraci nazvané „Obecní úřad“, což byl doslovný překlad názvu jejich restaurace.

Ale jinak to bylo velice příjemné místo. Mladík odkudsi ze Středozápadu, pokoušející se o francouzský přízvuk, je přivítal a pokynul jim ke stolu na osvětlené verandě s výhledem na zadní zahrádku. Byla tam fontána s měkkým podvodním osvětlením, stromy osvětlovala bodová světla upevněná k jejich kmenům. Na stole nažehlený ubrus a prostřené stříbrné příbory. Reacher si objednal americké pivo, Jodie pernod a vodu.

„Je to tu hezké, vid?“ řekla.

Kývl. Noc byla teplá a klidná.

„Pověz mi, jak se cítíš,“ vybídl ji.

Pohlédla na něj překvapeně. Já se cítím dobře.“

„A jak dobře?“

Usmála se ostýchavě. „Reachere, ty jsi blázen.“

Také se na ni usmál. „Ne, jen mě něco napadlo. Cítíš se uvolněná?“

Kývla.

„V bezpečí?“

Opět kývla.

„Já taky,“ řekl. „V bezpečí a uvolněný. Tak co to znamená?“

Chlapec jim na stříbrném tácku přinesl nápoje. Pernod nalil do vysoké sklenice a servíroval ho s autentickou francouzskou konvičkou na vodu. Pivo ve vychlazené sklenici. V místě, jako bylo tohle, se na stůl nepokládaly lahve.

„Tak co to znamená?“ vyptávala se Jodie.

Nalila vodu do jantarové tekutiny a ta se mléčně zabarvila. Zakroužila sklenicí, aby nápoj promíchala. Nasál silné anýzové aroma.

„To znamená, že ať už se děje cokoli, nejde o nic moc,“ řekl. „Malá operace situovaná do New Yorku. Tam jsme byli nervózní. Ale tady se cítíme v bezpečí.“

Zhluboka si lokl piva.

„Je to jen pocit,“ namítla. „Nic to nedokazuje.“

Přikývl. „Ne, ale pocity jsou přesvědčivé. A je tu jeden závažný důkaz. Tam nás pronásledovali, útočili na nás, ale tady si nás nikdo ani nevšiml.“

„Ty sis to prověřoval?“ vyptávala se zneklidněně.

„Já si to vždycky prověřuju,“ ubezpečil ji. „Procházeli jsme se pomalu a všem na očích. Nikdo za námi nešel.“

„Nikdo?“

Znovu kývl. „Dva chlapi jeli do Keys a potom do Garrisonu, pak jeden řídil suburban. Podle mě je to všechno, jinak by už byli tady a pásli by po nás. Takže je to malá skupina se sídlem v New Yorku.“

Přitakala.

„Myslím si, že je to Victor Hobie,“ řekla.

Přišel číšník s blokem a tužkou. Jodie si objednala paté a jehněčí, Reacher polévku a porc aux pruneaux, to měl vždycky jako dítě v neděli k obědu, pokaždé když byla matka schopná v nejrůznějších koutech světa, kde pobývali, sehnat vepřové a švestky. Bylo to krajové jídlo od Loiry, a třebaže matka pocházela z Paříže, ráda je svým synům vařila, protože to považovala za zhuštěný úvod do rodné kultury.

„Já si nemyslím, že by to byl Victor Hobie,“ namítl.

„Já myslím, že ano,“ trvala na svém. „Myslím, že se mu nějak podařilo přežít, a domnívám se, že nechce, aby ho našli.“

Zakroutil hlavou. „Taky mě to napadlo, hned na začátku. Ale psychologicky je to celé postavené na hlavu. Četla jsi jeho záznamy. Jeho dopisy. Vyprávěl jsem ti, co mi řekl jeho starý kamarád Ed Steven. Byl to čestný kluk, Jodie. Naprosto nezajímavý, úplně normální. Nemůžu uvěřit, že by nechal rodiče takhle živořit. Třicet let? Proč by to dělal? To vůbec nejde dohromady s tím, co jsme se o něm dozvěděli.“

„Možná se změnil,“ namítla Jodie. „Táta vždycky tvrdil, že Vietnam lidi změnil. A pokaždé k horšímu.“

Reacher kroutil hlavou.

„On zemřel,“ řekl. „Čtyři míle západním směrem od An Khe, před třiceti lety.“

„Je v New Yorku,“ pronesla tvrdohlavě Jodie. „Právě teď, chce se tam ztratit.“

* * *

Stál na terase ve třicátém patře, opíral se o zábradlí zády do parku. Držel u ucha bezdrátový telefon, prodával mercedes Chestera Stonea komusi v Queens.

„Máme tu i BMW,“ říkal. „Kupé, osmá série. Teď právě je v Pound Ridge. Bude to dělat padesát centů na jeden dolar v hotovosti, zítra.“

Zmlkl a poslouchal, jak si člověk na druhém konci drátu vysává zuby, to dělávají překupníci aut, když se s nimi bavíte o penězích.

„Řekněme třicet papírů za oba, v hotovosti, zítra.“

Chlap zachrochtal na znamení souhlasu a Hobie v duchu otočil stránku.

„Pak tu mám tahoe a Cadillac. Dejme tomu čtyřicet kilo, o jednom z nich můžeme uzavřít oboustranně výhodnou dohodu, záleží na vás, které si vyberete.“

Chlápek chvíli mlčel, pak si vybral tahoe. Čtyřkolku bude snazší znovu prodat, zvlášť někam na jih, a Hobie věděl, že právě tam někam míří. Vypnul telefon a vešel posuvnými dveřmi do obývacího pokoje. Levou rukou otevřel malý kožený diář a hákem si založil stránku. Znovu zapnul telefon a zavolal obchodníkovi s nemovitostmi, který mu dlužil dost peněz.

„Potřebuji splatit dluh,“ oznámil.

Naslouchal, jak muž zpanikařil a začal zmateně polykat. Dlouhou dobu se neozvalo nic. Pak zaslechl, jak muž ztěžka dosedl.

„Můžete mi zaplatit?“

Žádná odpověď.

„Víte, co se stane lidem, kteří mi nemohou zaplatit?“

Ticho. A zuřivé polykání.

„Nemějte strach,“ poznamenal. „Můžeme se nějak dohodnout. Mám na prodej dvě nemovitosti. Panské sídlo v Pound Ridge a mé apartmá na Páté avenue. Za dům chci dva miliony a tři a půl za apartmá. Dáte mi to a já vám proti příkazu k výplatě odepíšu dluh, souhlasíte?“

Tomu člověku nezbývalo nic jiného než souhlasit. Hobie mu nadiktoval podrobnosti ohledně bankovního převodu na Cayman Corporate Trust a požádal ho, aby do měsíce uvedl celou záležitost do pořádku.

„Měsíc, to je teda ohromný,“ řekl muž.

Jak se mají děti?“ zeptal se Hobie.

Další polykání.

„Tak dobře, měsíc,“ souhlasil.

Hobie vypnul telefon a na stránku, kde měl poznamenaná tři auta a dvě nemovitosti, si zapsal pět milionů čtyřicet tisíc dolarů. Pak zavolal na letiště a informoval se o letech na pobřeží na večer následujícího dne. Měl spoustu možností. Usmál se.

* * *

Když Hobie odešel, Marylin se cítila natolik bezpečně, že se rozhodla dát si sprchu. Kdyby seděl vedle v kanceláři, neudělala by to. Pořád po ní mlsně pošilhával. Připadalo by jí, že ji sleduje i přes koupelnové dveře. Ale s Tonym si nedělala těžkou hlavu. Ten byl úzkostlivý a poslušný. Hobie mu řekl, že ručí za to, že nevyjdou z koupelny. To může splnit, ale nic víc. Nevešel by dovnitř a neobtěžoval by je. Nechá je samotné. O tom byla přesvědčená. A ten druhý člověk, ten obtloustlý chlapík, který jim přinesl kávu, udělá, co mu Tony rozkáže. Takže se cítila bezpečně, ale Chester pořád stál u dveří s rukou na klice.

Natáhla se, pustila ve sprše teplou vodu, svlékla si šaty a zula boty. Šaty pečlivě rozvěsila na rám plenty okolo sprchy tam, kam nedopadal proud vody, nechtěla si je pomačkat. Pak si stoupla do bazénku, umyla si vlasy a namydlila se od hlavy k patě. Ulevilo se jí. Uvolnila se. Napětí z ní odtékalo společně s vodou. Stála tam s obličejem zdviženým a dlouhou dobu po sobě nechala stékat proudy vody. Potom nechala puštěnou vodu, vylezla ven, zabalila se do osušky a vyměnila si místo s Chesterem.

„‚Jen běž,“ pobízela ho. „Udělá ti to dobře.“

Byl otupělý. Jen přikývl a pustil se kliky. Na okamžik se zarazil, nakonec si svlékl nátělník i boxerky. Sedl si nahý na podlahu a zouval si boty a svlékal ponožky. Všimla si, že má na boku nažloutlou podlitinu.

„Bili tě?“ zašeptala.

Znovu přikývl. Zvedl se a vešel do sprchy. Stál pod přívalem vody, oči zavřené a ústa dokořán. Pak se zdálo, že mu voda vrací život. Našel mýdlo a šampon a důkladně se celý umyl.

„Nech vodu běžet,“ poradila mu. „Trochu se to tu vyhřeje.“

Měla pravdu. Horká voda uvedla teplotu v koupelně na přijatelnou hranici. Vylezl a vzal si osušku. Utřel si obličej a uvázal si ji okolo pasu.

„A přes ten hluk neuslyší, co si povídáme,“ dodala. „A my si musíme promluvit, viď?“

Pokrčil rameny, jako kdyby si toho neměli zase tolik co říct. „Nechápu, co to děláš. Nemáme přece žádné správce. On na to přijde a pak teprve začne řádit.“

Sušila si osuškou vlasy. Nechala toho a pohlédla na něj přes kupící se páru ze sprchy. „Potřebujeme svědka. Copak to nechápeš?“

„Svědka čeho?“

„Toho, co se tu děje,“ odvětila. „David Forster sem pošle nějakého soukromého detektiva, co proti tomu může Hobie podniknout? Pak jen potvrdíme, že už správa neexistuje, a všichni půjdeme do banky a předáme Hobiemu akcie. Na veřejném prostranství, před svědkem. Svědek a bodyguard v jednom. A pak budeme moci odejít.“

„Vyjde to?“

„Myslím, že ano,“ řekla. „Nějak moc spěchá. Všiml sis toho? Něco ho tlačí. Zmatkuje. Nejlepší, co můžeme udělat, je protahovat vše, jak jen to půjde, a pak vypadnout, se svědkem, který bude sledovat, co se děje, a poskytne nám ochranu. Hobie si bude tak usilovně hlídat čas, že nestihne zareagovat.“

„Tomu nerozumím,“ opakoval. „Myslíš tím, že to soukromé očko dosvědčí, že jsme jednali pod nátlakem, takže budeme moct Hobieho zažalovat, aby nám akcie vrátil?“

Na okamžik se odmlčela. Ohromeně. „Ne, Chestere, nebudeme nikoho žalovat, Hobie dostane akcie a my na všechno zapomeneme.“

Zíral na ni přes páru. „Ale to není správné. Takhle nezachráníme společnost. Ne když Hobie dostane akcie a my proti tomu nic nepodnikneme.“

Opětovala mu pohled. „Proboha, Chestere, copak jsi nic nepochopil? Společnost už neexistuje, měl by ses s tím vyrovnat. Tady nejde o záchranu společnosti. My si musíme zachránit život.“

* * *

Polévka byla výborná a vepřové ještě lepší. Na takové by matka byla pyšná. Podělili se o láhev kalifornského vína a dojedli ve spokojeném mlčení. Tato restaurace patřila mezi podniky, které vám ponechají dost času mezi předkrmem a dezertem. Nikdo na vás nespěchá, protože potřebuje uvolnit stůl. Reacher si užíval luxusu. Na něco takového nebyl zvyklý. Opřel se a natáhl si nohy. Pod stolem kotníky sevřel Jodiiny nohy.

„Zamysli se nad jeho rodiči,“ řekl. „Mysli na něj jako na dítě. Otevři si encyklopedii u písmene N - normální americká rodina -, pak před sebou uvidíš Hobieovy, všechny tři. Uznávám, že Vietnam lidi poznamenal. Bral bych to tak, že si rozšíří obzor. I oni to věděli. Tušili, že se nevrátí a nebude pracovat v nějaké pitomé tiskařské dílně v Brightonu. Představovali si, že bude létat v Zálivu pro nějakou naftařskou společnost. Ale zůstal by s nimi v kontaktu, ne? I kdyby byl kdovíkde. Přece by je takhle neopustil. To by bylo strašně kruté, chladnokrevné a důsledné - po celých třicet let. Všimla sis čehokoli v jeho záznamech, co by naznačovalo, že by byl něčeho podobného schopen?“

„Možná něco provedl,“ namítla. „Něco hanebného. Třeba jako My Lai, nějaký masakr nebo něco podobně hrozného. Možná se styděl vrátit domů. Možná chce pořád skrývat nějaké strašné tajemství.“

Netrpělivě zavrtěl hlavou. „To by měl v záznamech. A neměl k tomu ani příležitost. Byl pilotem vrtulníku, ne pěšákem. Nikdy neviděl nepřítele zblízka.“

Číšník se vrátil s blokem a tužkou.

„Dezert?“ vyptával se. „Kávu?“

Objednali si malinový sorbet a černou kávu. Jodie dopíjela víno. Ve světle svíčky červeně jiskřilo.

„Tak co teď podnikneme?“

„Zemřel,“ řekl Reacher. „Dřív nebo později o tom získáme nezvratný důkaz. Pak půjdeme za jeho rodiči a řekneme jim, že strávili třicet let v marných nadějích.“

„A jak to vysvětlíme sobě? Že nás napadl duch?“

Pokrčil rameny, tuhle otázku nechal bez odpovědi. Přinesli sorbet, v tichosti se do něj pustili. Nakonec káva a účet v kožených deskách se zlatým logem podniku. Jodie na ně položila kreditní kartu, aniž by si zkontrolovala sumu. Potom se usmála.

„Výborná večeře,“ pochvalovala si.

Také se na ni usmál. „Ještě lepší společnost.“

„Zapomeneme alespoň na chvilku na Victora Hobieho,“ navrhla.

„Na koho?“ zeptal se, to už se rozesmála.

„Na co jiného tedy budeme myslet?“ ptala se.

Smál se. „Přemýšlel jsem o tvých šatech.“

„Líbí se ti?“

„Myslím, že jsou nádherné,“ řekl.

„Cože?“

„Ale mohly by vypadat ještě líp. Víš, třeba pohozené na podlaze.“

„Myslíš?“

„Tím jsem si jistý,“ prohlásil. „Ale je to jen hrubý odhad. Potřeboval bych podniknout průzkum. Chápej, srovnání před a potom.“

Vrhla na něj přehnaně vyčerpaný pohled. „Reachere, musíme vstávat v sedm. Letíme brzy ráno, nezapomeň.“

„Jsi mladá,“ prohlásil. „Když to vydržím já, tak ty se nemáš čeho bát.“

Zasmála se. Odstrčila židli a postavila se. Poodstoupila od stolu a ustoupila do postranní uličky. Šaty se napínaly společně s jejím tělem. Zezadu to vypadalo úžasně. Vlasy jí ve světle svíček zlatě zářily. Přistoupila k němu, sklonila se a zašeptala mu do ucha.

„Dobře, takže teď zkoumej část před. A pojď už, abys na to při srovnávání nezapomněl.“

* * *

Sedm hodin ráno odbilo v New Yorku o hodinu dřív než v St. Louis. O’Hallinanová se Sarkem tuto hodinu strávili ve služební místnosti a plánovali si směnu. Vzkazy, které došly přes noc, ležely na hromádce došlé pošty. Jednalo se o telefonáty z nemocnic a výpovědi noční směny, která vyrážela do bytů k hlášenému rušení nočního klidu. Bylo nutné je roztřídit, vyhodnotit a v neposlední řadě bylo třeba vytýčit trasu, s ohledem na geografické rozmístění a stupeň naléhavosti. Byla to průměrná noc v New York City, což znamenalo, že O’Hallinanová se Sarkem sestavili seznam osmadvaceti zbrusu nových případů, které se dožadovaly jejich pozornosti. Telefonát dopravní hlídky patnáctého okrsku přišel na řadu až za deset minut osm. O’Hallinanová vytočila číslo, po desátém zazvonění zvedl telefon seržant v ústředně.

„Odtáhli jste černý suburban,“ řekla. „Byl před pár dny poškozen na dolní Broadwayi. Už máte nějaké další informace?“

V telefonu bylo slyšet, jak úředník listuje dokumenty.

„Je na stanovišti odtahové služby. Zajímá vás kvůli něčemu?“

„Máme v nemocnici ženu se zlomeným nosem, dopravili ji tam v tahoe lidé, kteří vlastní i vaše auto.“

„Možná řídila. Došlo k havárii tří vozů a známe jenom jednoho řidiče. Tak tu máme suburban, který způsobil nehodu, řidič zmizel. Potom je tu Olds Bravada, ta vjela do boční ulice, řidič i pasažér se vypařili. Suburban byl služební, patří nějaké finanční společnosti v tomhle okrsku.“

„Cayman Corporate Trust?“ zeptala se O’Hallinanová. „Ten vlastní i naše tahoe.“

„Správně,“ odvětil úředník. „Bravada patří paní Jodie Jacobové, ale ta oznámila krádež. To není ta vaše žena se zlomeným nosem, viďte?“

Jodie Jacobová? Ne, naše žena se jmenuje Sheryl, příjmení neznám.“

„Fajn. Možná řídila suburban. Je malá?“

„Docela malá, alespoň podle mě,“ přitakala O’Hallinanová. „Proč?“

„Aktivoval se airbag,“ vysvětloval úředník. „Malé ženě by to mohlo přivodit zranění právě tohoto druhu.“

„Chcete si to prověřit?“

„Ne, podle nás jsme našli jejich vozidlo, oni to tak chtěli, přijdou si k nám pro ně.“

O’Hallinanová zavěsila a Sark na ni vyčkávavě hleděl.

„Tak co se děje?“ vyptával se. „Proč tvrdila, že narazila do dveří, když šlo ve skutečnosti o dopravní nehodu?“

O’Hallinanová pokrčila rameny. „Nevím. A proč by žena z realitní kanceláře z Westchesteru řídila auto firmy ze Světového obchodního centra?“

„Ale zranění tomu napovídají,“ namítal Sark. „Airbag, možná i náraz na volant, tak k tomu přece mohlo dojít.“

„Třeba,“ připustila O’Hallinanová.

„Takže bychom se na to měli podívat?“

„Alespoň podle mě bychom to měli zkusit, protože jestliže to byla dopravní nehoda, znamená to pro nás pravděpodobnost, ne jen možnost.“

„Dobrá, ale nezapisujte to nikam, protože jestliže nešlo o dopravní nehodu, případ se znovu otevře a všechno se bude znovu přetřásat, to by asi pro nás byla pěkná pecka.“

Oba se současně zvedli ze židlí a zastrčili si poznámkové bloky do kapes uniformy. Sešli po schodech a po cestě k policejnímu vozu si užívali ranního sluníčka.

* * *

Stejné slunce se v St. Louis koulelo na západ a v sedm hodin nevypadalo jinak. Probleskovalo střešním oknem a vysílalo k posteli s nebesy paprsky z úplně jiného úhlu. Jodie vstala první, právě byla ve sprše. Reacher se ocitl sám ve vyhřáté posteli, protahoval se, netušil, co znamená neznámý zvuk, který se rozléhá místností.

Zkontroloval záznamník na telefonu. Nebo jestli Jodie nenařídila budík, to v noci nezaregistroval. Nic. Ale zvuk neustával, nijak nerušil, ale pořád se připomínal. Převalil se a posadil. Nová poloha mu jej pomohla lokalizovat v okolí Jodiiny tašky. Vstal a nahý přešel pokojem. Otevřel tašku. Zvuk zesílil. Byl to mobilní telefon. Pohlédl směrem ke koupelně a telefon vytáhl. Hlasitě mu vyzváněl v ruce. Očima přejížděl tlačítka, nakonec zmáčkl SEND. Cvrlikání ztichlo.

„Haló,“ ozval se.

Chvíli bylo ticho. „Kdo to je? Pokouším se sehnat paní Jacobovou.“

Byl to mužský hlas, mladý, uspěchaný, ztrápený. Ten hlas znal. Byl to tajemník Jodie v právnické firmě, ten chlapec mu nadiktoval Leonovu adresu.

„Je právě ve sprše.“

„Aha,“ ozvalo se na druhém konci drátu.

Pak další odmlka.

„Jsem její přítel,“ dodal Reacher.

„No jo,“ poznamenal hlas. Jste pořád v Garrisonu?“

„Ne, jsme v St. Louis, v Missouri.“

„Panebože, to jsou komplikace. Mohl bych mluvit s paní Jacobovou?“

„Je ve sprše,“ zopakoval mu Reacher. „Může vám zavolat zpátky. Nebo bych jí snad mohl vyřídit vzkaz.“

„Byl byste tak laskav?“ zaradoval se mladík. „Obávám se, že je to naléhavé.“

„Nezavěšujte,“ řekl Reacher. Vrátil se k posteli a přinesl si z nočního stolku malý bloček a tužku. Posadil se a přehodil si mobil do levé ruky.

„Tak povídejte,“ pobídl ho. Mladík mu nadiktoval vzkaz. Znělo to celé velice povšechně. Ten chlápek pečlivě volil slova, jako by se snažil celou věc zamlžit. Jasně, přítel nemusí znát žádné tajné právní detaily. Položil tužku i blok na stolek. K ničemu je nepotřeboval.

„Vyřídím jí, aby vám zavolala, jestli jí nebude něco jasné,“ prohlásil dvojznačně.

„Děkuji vám a omlouvám se, že vás ruším, jestli jsem vás ovšem vyrušil.“

„Od ničeho mě nerušíte,“ ujistil ho Reacher. ‚Jak už jsem vám řekl, je právě ve sprše. Ale před deseti minutami byste mě vážně naštval.“

„Panebože,“ vyhrkl mladík za tak krátkou dobu už podruhé a potom telefon oněměl.

Reacher se zasmál, prohlížel si tlačítka a zmáčkl END. Položil telefon na postel, zaznamenal, že se v koupelně zastavila voda. Dveře se otevřely, vyšla z nich Jodie zabalená do osušky, v oblaku páry.

„Právě ti na mobil volal tvůj asistent,“ hlásil. „Myslím, že ho trochu překvapilo, když jsem se ozval já.“

Zachichotala se. „Teď přijdu o svou dobrou pověst. Do oběda o tom budou vědět všichni. Co chtěl?“

„Musíš se vrátit do New Yorku.“

„Proč? Vysvětlil ti to nějak?“

Zakroutil hlavou.

„Ne, byl strašně tajnůstkářský, velice zdvořilý, jako dobrý sekretář. Ale ty jsi podle všeho hvězda mezi právníky. O tvé služby je velký zájem.“

Ušklíbla se. Jsem ze všech nejlepší. Neříkala jsem ti to? Tak kdo po mně touží?“

„Někdo se obrátil na tvou firmu. Nějaká finanční společnost, která s něčím obchoduje. Ptali se jmenovitě po tobě. Asi proto, že jsi ze všech nejlepší.“

Kývla a usmála se. „Řekl ti, v čem je problém?“

Pokrčil rameny. „Jako vždycky, alespoň myslím. Někdo komusi dluží nějaké peníze. Už mi pomalu připadá, že lidé nedělají nic jiného, než že se handrkují o peníze. Zítra odpoledne máš být na schůzce a pokusit se domluvit jedné nebo druhé straně.“

* * *

Dalším z tisíců telefonických hovorů, které se ve stejnou dobu uskutečnily na Wall Street, byl hovor z advokátní kanceláře Forster a Abelstein se soukromým detektivem Williamem Currym. Curry sloužil dvacet let jako detektiv newyorského policejního okrsku, v sedmačtyřiceti byl penzionován. Snažil se vydělávat na výživné jako soukromý detektiv, dokud se jeho bývalá žena znovu nevdá, nezemře, nebo na něj prostě nezapomene. Za dobu svého podnikání už zažil dva hubené roky, takže když mu osobně zavolal šéf renomované advokátní kanceláře z Wall Streetu, byla to převratná událost, potěšilo ho to, ale nepřekvapilo. Dva roky poctivě pracoval za rozumné ceny s jediným cílem - vybudovat si reputaci, takže když se mu to nakonec podařilo a konečně se začaly ozývat velké ryby, měl z toho velkou radost, ale neudivilo ho to.

Ale zarazilo ho, o jakou práci se jednalo.

„Mám představovat vás?“ opakoval.

„To je důležité,“ vysvětloval mu Forster. „Čekají právníka, který se jmenuje David Forster, a toho jim musíme poskytnout. Nedojde k žádnému porušení práva. Patrně nedojde vůbec k ničemu. Bude stačit pouhá přítomnost, aby se celá záležitost dostala do normálních mezí. Nebude to nic komplikovaného. Souhlasíte?“

„Souhlasím,“ řekl Curry. Zapsal si jména zúčastněných stran a adresu, kde mělo k setkání dojít. Naúčtoval si dvojnásobek své normální taxy. Nechtěl působit lacině, určitě ne před chlápky z Wall Streetu. Ty vždycky zaujaly drahé služby. Věděl o tom. A povaha práce, kterou měl odvést, ho k tomu opravňovala. Forster s cenou souhlasil bez jediné námitky a slíbil, že mu pošle šek poštou. Curry zavěsil telefon a v duchu si začal probírat, co by si měl obléci, aby vypadal jako šéf velké firmy z Wall Streetu.

13 KAPITOLA

ZE St. Louis do Fort Worth v Dallasu je to 568 mil vzdušnou čarou, let jim zabral plných devadesát minut, třicet z nich strmě stoupali, třicet letěli vysokou rychlostí a třicet klesali. Reacher s Jodie seděli v první třídě, tentokrát na levé straně letadla, cestovali s velice odlišnou klientelou než při letu z New Yorku. Téměř celou kabinu obsadili texaští byznysmeni ve vlněných oblecích v nejrůznějších odstínech modré a šedé, v botách z aligátoří kůže a se širokými klobouky. Byli silnější, brunátnější a hlučnější než jejich protějšky z východního pobřeží a mnohem víc také proháněli letušky. Jodie si oblékla jednoduché, rezavě zbarvené šaty, takového něco by si mohla obléct třeba Audrey Hepburnová, a byznysmeni z ní nespouštěli oči a přitom se vyhýbali pohledu na Reachera. On působil v pomačkaném khaki oblečení a deset let starých anglických botách jako na druhé koleji, nedokázali si ho nikam zařadit. Sledoval, jak kolem něj krouží, prohlíželi si jeho opálení, ruce i doprovod, považovali ho za bůhvíco, potom předstírali, že je vůbec nezajímá, ale brzy se zase vrátili ke svým spekulacím. Nevšímal si jich, popíjel výbornou kávu z porcelánového šálku a začal uvažovat, jak by pronikl do Wolters a něco se dozvěděl o DeWittovi.

Vojenský policista, který chce něco zjistit o dvouhvězdičkovém generálovi, je jako chlapec, co si hází mincí. Hlava mu přihraje člověka, který zná cenu spolupráce. Možná měl kdysi v minulosti potíže v nějaké jednotce a možná mu je pomohl nějakým kulantním způsobem vyřešit s vojenskou policií. Pak mu bude věřit a instinktivně bude na jeho straně. Bude mu přítelem. Ale orel ho může postavit před člověka, jenž se možná sám svým přičiněním dostal do problémů. Třeba zpackal nebo špatně splnil nějaký rozkaz a vojenská policie se neostýchala ho v tom vymáchat. Od takového může čekat jen těžkosti. Hlava nebo orel, ale je to křivá mince, protože nakonec každá instituce vlastními policisty pohrdá, takže padne orlem nahoru mnohem častěji než hlavou. Taková byla Reacherova zkušenost. A co hůř, býval vojenským policistou, který je teď civilistou. Měl dva trestné body, ještě než se do něčeho pustil.

Letadlo najelo k východu a byznysmeni čekali a pustili před sebe Jodie do uličky. Svědčilo to buď o texaských dobrých mravech, nebo jí chtěli koukat na nohy a na zadek, když šla před nimi, ale to jim Reacher nemohl mít vážně za zlé, protože chtěl dělat přesně to samé. Nesl jí tašku a následoval ji k terminálu. Stoupl si vedle ní, položil jí ruku kolem ramen a cítil, jak mu tucet párů očí provrtává záda.

„Nárokuješ si, co je tvoje?“ zeptala se.

„Ty sis jich všimla?“ odpověděl jí otázkou.

Objala ho rukou kolem pasu a při chůzi se k němu těsněji přivinula.

„To šlo těžko přehlídnout. Asi by mi nedalo velkou práci sjednat si na večer rande.“

„Musela bys je odhánět holí.“

„To ty šaty. Asi jsem si měla vzít kalhoty, ale myslela jsem si, že tady si víc potrpí na tradice.“

„Mohla by sis na sebe navlíct uniformu sovětského tankisty, šedozelenou a vatovanou, a stejně by nad tebou slintali s vyplazenými jazyky.“

Uchechtla se. „Viděla jsem sovětské tankistky. Táta mi je ukazoval na obrázku. Osmdesát kilo, kníry, kouřily fajfku, byly tetované, a přece to byly ženy.“

Terminál byl díky klimatizaci příjemně chladný, a když vyšli ven k řadě taxíků, uhodilo je do tváře vedro. Červen v Texasu, těsně po desáté hodině ranní, a už bylo přes pětatřicet stupňů a vlhko.

„No tohle,“ vydechla. „Možná jsem s těmi šaty zase neudělala tak velkou chybu.“

Stáli ve stínu nadúrovňové vozovky, ale nad ní číhalo doběla rozžhavené slunce. Beton žhnul a okolo něj se tetelil horký vzduch. Jodie se sklonila a vytáhla z tašky sluneční brýle, nasadila si je a vypadala víc než jindy jako blonďatá Audrey Hepburnová. První taxi byl nový Caprice, měl naplno puštěnou klimatizaci a na zpětném zrcátku se pohupoval suvenýr s náboženským motivem. Řidič se nesnažil navázat rozhovor, cesta trvala čtyřicet minut, většinou jeli po betonových dálnicích, které ve slunečním žáru zářily bíle, a provoz na nich houstl.

Fort Wolters byl stálý objekt uprostřed území nikoho, s nízkými elegantními budovami a parčíkem udržovaným v tak sterilním pořádku a čistotě, jak je to možné jen v armádě. Okolo se na míle táhl vysoký plot, každičký metr v bezvadném stavu a ve stejné výšce, okolo ani lísteček plevele. Obrubník u cesty byl natřený nabilo. Na druhé straně plotu mezi budovami se tu a tam proplétaly vnitřní cesty pokryté šedým betonem. Okna se ve slunci jen blýskala. Taxík vykroužil zatáčku a před nimi se objevila plocha velikosti stadionu s helikoptérami, vzorně vyrovnanými v úhledných řadách. Mezi nimi se pohybovaly hloučky posluchačů kurzu.

Hlavní brána byla umístěna kus od cesty, k ní se sbíhaly bílé stožáry. Na nich v horku schlíple visely vlajky. Byl tu i nízký, čtvercový strážní domek s červenobílou závorou, před kterou se museli zastavit všichni nově příchozí. Strážní domek byl od poloviny nahoru prosklený, Reacher viděl, jak uvnitř sedí vojenští policisté a sledují příjezd taxíku. Byli plně vyzbrojení včetně bílých přileb. Normální vojenská policie. Usmál se. Tohle projde hladce. Nebylo to pro něj nic nového.

Taxík je na otočce vysadil a vydal se na zpáteční cestu. Přešli oslepujícím žárem až do stínu převisu střechy strážního domku. Voják vytáhl okýnko a vyčkávavě na ně hleděl. Reacher vnímal, jak na něj zevnitř zavanul vychlazený vzduch.

„Potřebujeme se dostat ke generálu DeWittovi,“ oznámil. „Myslíte, že máme šanci, seržante?“

Voják si ho prohlédl. „Záleží na tom, kdo jste.“

Reacher mu vylíčil, kdo je teď a kým byl, kdo je Jodie a kdo byl její otec, o minutu později už se chladili ve strážním domku. Seržant vojenské policie telefonoval na velitelství.

„V pořádku, jste ohlášeni,“ řekl jim. „Generál bude volný tak za půl hodiny.“

Reacher se zasmál. Ten člověk byl určitě volný už teď, tu půlhodinu potřeboval k tomu, aby si prověřil, jestli jsou opravdu těmi, za koho se vydávají.

„Jaký je generál, seržante?“ zeptal se.

„Říkáme mu SAS, pane,“ odvětil voják se smíchem.

Reacher mu úsměv opětoval. Ve strážním domku se cítil překvapivě dobře, připadal si tu jako doma. SAS byl u vojenské policie kód pro označení „občas pěkný pitomec“, stupid asshole sometimes. Takové hodnocení vlastního generála bylo od seržanta celkem shovívavé. Naznačilo mu, že jestli to vezme za správný konec, ten člověk by s ním mohl být ochoten spolupracovat. Na druhou stranu by také nemusel. Měl alespoň o čem při čekání přemýšlet.

Po dvaatřiceti minutách u závory zastavil světlezelený chevy s pečlivě vyvedeným bílým nápisem a seržant pokynul, aby do něj nastoupili. Řídil ho vojín, který nepromluvil ani slovo. Jen vyčkával, dokud se neusadili, otočil auto a zamířil mezi budovami zpátky. Reacher sledoval, jak mu kolem okna ubíhá povědomý obrázek. Nikdy nebyl ve Wolters, ale poznával tu všechno, protože byl úplně stejný jako spousta jiných základen, kde pobýval. Stejný půdorys, stejní lidé, stejné detaily, jako by je všechny stavěli podle stejného projektu. Cihlová hlavní budova byla dlouhá, dvoupatrová, s výhledem na místo, kde se konají nástupy. Architektura tohoto místa byla přesně tatáž jako u hlavní budovy v Berlíně, kde se narodil. Jenom počasí bylo jiné.

Chevy zastavil u schodů do budovy. Řidič tiše vyhlížel ven čelním oknem. Reacher otevřel dveře a s Jodie vyšli do rozpáleného vzduchu.

„Děkujeme za odvoz, vojíne,“ řekl.

Chlapec tam seděl s běžícím motorem a zíral přímo před sebe. Reacher s Jodi vystoupali po schodech a vešli dovnitř. Ve vychlazené hale stál vojín vojenské policie, bílá přilba, bílé kamaše, přes prsa držel nablýskanou M-16. Když se k němu blížili, přilepil pohled na Jodiiny holé nohy.

„Reacher a Garberová ke generálu DeWittovi,“ hlásil Reacher.

Voják zvedl zbraň do svislé polohy, což mělo tentýž význam jako zvednutá závora. Reacher kývl a zamířil ke schodišti. Vypadalo to tady jako všude na podobných místech, vystavěných podle přesného popisu, udržujícího upjatě rovnováhu mezi bombastičností a funkčností, jako soukromá škola ve staré budově. Ze všeho tu dýchala neposkvrněná čistota, vše z nejlepšího dostupného materiálu, ale výzdoba byla chudá a surová. Na vrcholu schodiště na chodbě stál stůl. Za ním seděl mohutný seržant vojenské policie, zavalený papíry. Za ním byly dubové dveře s tabulkou s DeWittovým jménem, hodností a všemi vyznamenáními. Byla to velká tabulka.

„Reacher a Garberová ke generálovi,“ řekl Reacher.

Seržant kývl a zvedl telefon. Zmáčkl knoflík.

„Vaše návštěva, pane,“ řekl do telefonu.

Vyslechl odpověď, zvedl se a otevřel dveře. Ustoupil stranou, aby kolem něj mohli projít. Zavřel za nimi dveře. Kancelář byla asi tak rozlehlá jako tenisový kurt. Byla obložená dubovým dřevem a na podlaze ležel silný tmavý koberec, vydřený častým vysáváním. Generálovi mohlo být něco mezi padesáti a pětapadesáti, byl vyschlý a šlachovitý, s jemnými šedými vlasy ostříhanými úplně nakrátko. Přivřenýma šedýma očima si prohlížel příchozí. Jejich výraz zařadil Reacher někam mezi zvědavost a podrážděnost.

„Sedněte si,“ řekl jim. „Prosím.“

Blízko ke stolu byla přitažená kožená křesla pro hosty. Stěny kanceláře byly ověšeny upomínkami vztahujícími se k událostem v praporu a divizi, vyznamenání z taktických cvičení, staré pomačkané černobílé fotografie roty. Visela tu vyobrazení a zastřižené nákresy tuctu nejrůznějších vrtulníků. Ale DeWitt si tu nevyvěsil nic osobního. Dokonce si ani na stůl nepostavil rodinnou fotografii.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

Měl neurčitý vojenský styl jednání, získaný ve službě po všech koutech země od lidí, kteří také přicházeli z nejrůznějších oblastí. Možná pocházel ze Středozápadu. Reacher si pomyslel, že možná odněkud od Chicaga.

„Byl jsem majorem u vojenské policie,“ řekl a vyčkával.

„Já vím. Prověřili jsme si to.“

Neutrální odpověď. Nedalo se z ní nic vyčíst. Ani náznak nepřátelství. Ale také žádné uznání.

„Můj otec byl generál Garber,“ připojila se Jodie.

DeWitt beze slov kývl.

„Jsme tu jako soukromé osoby,“ vysvětloval Reacher.

Nakrátko se rozhostilo ticho.

„Vlastně jako civilisté,“ pronesl DeWitt pomalu.

Reacher přikývl. První úder.

„Jedná se o pilota jménem Victor Hobie. Sloužil jste s ním ve Vietnamu.“

DeWitt se držel, aby na sobě nedal nic znát. Zvedl obočí.

„Opravdu?“ zeptal se pochybovačně. „Nevzpomínám si na něj.“

Druhý úder. Nevstřícný.

„Snažíme se zjistit, co se s ním stalo.“

Další krátké mlčení. Pak DeWitt kývl, pomalu, pobaveně.

„Proč? Je to snad váš dávno ztracený strýček? Nebo je snad vaším utajovaným otcem? Možná měl krátký, smutný románek s vaší matkou. Nebo jste koupil jeho rodný dům a našel tam jeho deník, ukrytý za dřevěným obložením společně s Playboyem z roku 1968?“

Třetí úder. Útočně nevstřícný. V kanceláři se opět rozhostilo ticho. Z velké dálky k nim doléhalo rachocení vrtule. Jodie se v křesle naklonila dopředu. Její hlas jemně rozezněl tichou místnost.

„Jsme tu kvůli jeho rodičům, pane. Před třiceti lety ztratili jediného syna a nikdy se nedozvěděli, co se s ním stalo. Pořád se trápí, generále.“

DeWitt k ní obrátil pohled svých šedých očí a zakroutil hlavou.

„Je mi líto. Nevzpomínám si na něj.“

„Byl s vámi na výcviku, právě tady, ve Wolters,“ ozval se Reacher. „Společně jste se přesunuli do Ruckeru a spolu jste se plavili do Qui Nhon. Větší část dvou pobytů jste sloužili spolu, létali jste z Pleiku.“

„Váš otec byl také v armádě?“ zeptal se DeWitt.

Reacher kývl. „Třicet let ve Sboru. Semper Fi.“

„Můj u Osmého vojenského letectva,“ řekl DeWitt. „Ve druhé světové válce létal s bombardéry z východní části Anglie do Berlína a zpátky. Víte, co mi pověděl, když jsem se přihlásil k helikoptérám?“

Reacher vyčkával.

„Dal mi jednu dobrou radu,“ pokračoval DeWitt. „Řekl mi, abych se nepřátelil s piloty. Protože je stejně všechny zabijí a mně to bude hrozně líto.“

Reacher znovu kývl. „Vy si ho vážně nedokážete vybavit?“

DeWitt jen pokrčil rameny.

„Ani kvůli jeho rodičům?“ zeptala se Jodie. „Není přece správné, že se nikdy nedozvěděli, co se stalo s jejich chlapcem, nezdá se vám?“

A zase ticho. Rachocení vrtule pomalu utichlo. DeWitt zíral na Jodie. Pak roztáhl své malé ruce po stole a zhluboka si povzdechl.

„No dobře, myslím, že si ho trochu dovedu vybavit,“ připustil. „Mé vzpomínky se vztahují spíš k prvním společným zážitkům. Potom, když jeden po druhém umírali, jsem si vzal k srdci otcovu radu. Uzavřel jsem se do sebe, rozumíte?“

„Tak jaký byl?“ vyptávala se Jodie.

„Jaký byl?“ opakoval DeWitt. Jiný než já, to je nesporné. Jiný než kdokoli jiný, s kým jsem se kdy setkal. Byl naším pravým opakem. Byl dobrovolník, to víte, ne? Já taky, byla nás tu spousta. Ale Vic byl jiný než ostatní. Tenkrát byl velký rozdíl mezi dobrovolníky a odvedenci. Všichni dobrovolníci byli do všeho hr, však to znáte, šli do toho, protože věřili, že je to správné. Ale Vic takový nebyl. Byl dobrovolník, ale byl tichý jako myška, jako ten nejposlušnější odvedenec. Ale létal, jako kdyby se narodil s vrtulí v zadku.“

„Takže byl dobrý?“ pobízela ho Jodie.

„Lepší než dobrý,“ odpověděl DeWitt. „Od začátku hned po mně, a to je co říct, protože já jsem se určitě narodil s vrtulí v zadku. A Vic si navíc vždycky dokázal obstarat zásoby. To si vzpomínám. Měl jich víc než kdokoli jiný ze třídy.“

„Mohl s tím mít nějaké problémy?“ zeptal se Reacher. „Přátelské služby za pomoc?“

DeWitt odlepil pohled šedých očí od Jodie.

„Vy už jste provedl vlastní pátrání. Viděl jste záznamy.“

„Právě jedeme z Ústředního vojenského archivu,“ poznamenal Reacher.

DeWitt neutrálně kývl. „Doufám, že jste se nedívali i do mých desek.“

„To nám nedovolili,“ odvětil Reacher.

„Nechtěli jsme se za každou cenu dobývat někam, kde bychom nebyli vítáni,“ řekla Jodie.

DeWitt zase přikývl.

„Vic obchodoval s přátelskými službami,“ připustil. „Ale oni tvrdili, že to dělá špatně. Rozpoutal se okolo toho malý spor, pokud si vzpomínám. Čekalo se od vás, abyste pomohl svým kamarádům, víte? Pro dobro jednotky. Však víte, jak to chodí.“

Zmlkl a pohlédl pobaveně na Reachera. Reacher přikývl. Jodiina přítomnost mu pomáhala. Její kouzlo celou věc urychlovalo.

„Ale Vic zachoval klid,“ pokračoval DeWitt. Jako kdyby to byl jen jiný druh matematické rovnice. Jako když hodnota x vznosné síly zvedne vrtulník, a podle toho samého vzorečku se dopracoval k vyleštěným botám. Bylo to jednoduché.“

„A byl chladnokrevný?“ zeptala se Jodie.

DeWitt kývl. „Bezcitný, nejchladnokrevnější člověk, jakého jsem poznal. Pokaždé mě to ohromilo. Nejdřív jsem si myslel, že je to proto, že pochází z nějakého zapadákova, kde nebylo co dělat a ani ho tam nemělo co zaujmout. Ale později jsem zjistil, že prostě nic necítí. Vůbec nic. Bylo to divné. Ale právě proto se z něj stal skvělý letec.“

„Protože se nebál?“ zajímal se Reacher.

„Přesně tak,“ souhlasil DeWitt. „Nebyl odvážný, protože odvážný člověk je někdo, kdo cítí strach, ale dokáže ho překonat. Vic to takhle nikdy neprožíval. To proto byl lepším válečným letcem než já. Já jsem nejlépe absolvoval Rucker, dostal jsem za to i medaili, ale když jsme se dostali do vnitrozemí, byl lepší než já, o tom nemohlo být sporu.“

„V jakém směru?“

DeWitt pokrčil rameny, jako kdyby to nedokázal vysvětlit. „Všechno jsme se učili společně a pak jsme to zúročili v praxi. Pravdou je, že náš výcvik nestál za nic. Jako kdyby nám ukázali něco malého a kulatého a řekli, že to je baseball, a pak by nás rovnou poslali sehrát velký zápas. Na to nezapomínám právě teď, když mám na starosti tuhle základnu. Nikdy bych nechtěl chlapce propustit tak nepřipravené, jako jsme byli my.“

„Hobie se rychle učil?“ zeptal se Reacher.

„Nejlíp ze všech,“ odvětil DeWitt. „Víte něco o létání v džungli?“

Reacher zakroutil hlavou. „Moc toho není.“

„Prvním a největším problémem je LZ,“ řekl DeWitt. „LZ, landing zone, to je přistávací zóna, víte? Přidělí vám hlouček zoufalé, unavené pěchoty pod nepřátelskou palbou, co se potřebuje nepozorovaně dostat z nepřátelského území, oni navážou rádiové spojení a náš dispečer je ujistí, že když nám zbudují přistávací zónu, hned tam budeme a vysvobodíme je. Takže se do toho pustí, použijí výbušniny, pily, prostě všechno, co tam splaší, a vybudují v džungli provizorní přistávací zónu. A teď Huey s vrtulí v chodu potřebuje k přistání prostor přesně osmačtyřicet stop široký a sedmapadesát stop a jedna celá sedm palce dlouhý. Ale pěšáci jsou unavení a spěchají a Vietcong je zasypává minami, takže obvykle nezbudují přistávací plochu dostatečně velkou. Takže jsme je nemohli vyzvednout. To se nám stalo dvakrát nebo třikrát, bylo nám z toho nanic. A jednou v noci jsem přistihl Vica, jak studuje náběžnou hranu vrtule na svém Hueyi. ‚Nad čím tam mudruješ?‘ zeptal jsem se ho. A on mi odpověděl: ‚Tyhle jsou kovové.‘ Pomyslel jsem si, jaké by měly být? Bambusové? Ale on z nich nespouštěl oči. Následujícího dne nás znovu povolali na provizorní přistávací plochu a samozřejmě, že jí zase chybělo po obvodu pár stop. Takže jsem se tam nemohl vejít. Ale Vicovi se to podařilo. Kroužil vrtulníkem pořád dokola a vrtulí si proklestil cestu. Jako obrovský létající žací stroj! Bylo to děsivé. Všude poletovaly úlomky dřeva. Pobral sedm nebo osm mužů a my ostatní jsme ho napodobili a vyzvedli jsme zbytek. Později se tento postup vžil jako obvyklá procedura. Ale vymyslel ji on, protože byl chladnokrevný, dokázal logicky myslet a nebál se ji vyzkoušet. Ten manévr zachránil stovky mužů. Doslova stovky, možná i tisíce.“

„To je úžasné,“ řekl Reacher.

„To si pište,“ opáčil DeWitt. „Druhý velký problém, s nímž jsme se potýkali, byla hmotnost. Předpokládám, že jste se už někdy ocitl v otevřeném prostoru, jako třeba v poli. Pěchota se seběhla okolo a cpala se dovnitř, až už byl vrtulník tak těžký, že se nemohl vznést. Střelec je pak musel shazovat, museli jsme je tam nechat, možná napospas smrti. Nebyl to pěkný pocit. Vic je jednoho dne nechal všechny na palubě, i když mu bylo jasné, že se s nimi neodlepí od země. Strhl řídicí páku dopředu a letěl vodorovně těsně nad zemí, dokud se proud vzduchu nedostal pod vrtuli a vrtulník nenadzvedl. Pak se vznesl a odletěl. Skok s rozběhem. Později další běžná procedura a zase ji vymyslel on. Občas se při ní pustil i dolů, dokonce i podél horských svahů, zdálo se, že to nemůže vybrat, a pak se najednou vznesl. Jak už jsem vám říkal, my jsme ho jenom napodobovali. Victor Hobie, to byla hlava.“

„Vy jste ho obdivoval,“ poznamenala Jodie.

DeWitt přikývl. „Ano. A nestydím se to přiznat.“

„Ale nebyli jste si blízcí.“

Zavrtěl hlavou. „Otec mi radil, abych se nepřátelil s piloty. A já jsem šťastný, že jsem ho poslechl. Tolik jich zemřelo.“

„A co dělal jinak?“ vyptával se Reacher. „V záznamech jsem se dočetl, že jste po spoustu dní nemohli vzlétnout.“

„Počasí nestálo za nic. Vážně. To si nedovedete představit. Rád bych tuhle základnu přestěhoval někam jinam, možná do státu Washington, tam bývá občas mlha a opar. Nemá cenu trénovat v Texasu a Alabamě, když máte jít bojovat někam, kde budete muset čelit nepřízni počasí.“

„A jak jste si zpříjemňoval prostoje?“

„Já? Dělal jsem, co se dalo. Někdy jsem flámoval, někdy spal. Občas jsem vzal auto a vydal se shánět věci, které jsme potřebovali.“

„A co Vic?“ zeptala se Jodie. „Co dělal on?“

DeWitt zase jen pokrčil rameny. „To netuším. Měl pořád co na práci, nikdy neposeděl, ale nemám představu, co vlastně dělal. Už jsem vám to vysvětloval. Nechtěl jsem se zaplétat s ostatními piloty.“

„Byl při druhém pobytu jiný?“ vyptával se Reacher.

DeWitt se ostře zasmál. „Podruhé nebyl nikdo stejný.“

„V jakém směru?“ zajímalo Jodie.

„Byli jsme vzteklejší,“ řekl DeWitt. „Když jsme to podepsali podruhé, tak mezi naším odjezdem uběhlo minimálně devět měsíců, někdy i rok. A když jsme tam dorazili, zjistili jsme, že za dobu, co jsme tam nebyli, se všechno změnilo k horšímu. Zkrátka to tam nestálo zanic. Zařízení, která jsme tam zbudovali, se rozpadla, zákopy, vykopané proti minám, byly do poloviny zatopené vodou, stromy, na jejichž místě byl dřív parkovací prostor pro helikoptéry, už tam zase rostly. Připadalo nám, že naše malé panství vzalo za dobu, co jsme tam nebyli, zasvé kvůli tlupě tupých idiotů. Dohánělo nás to k zuřivosti a propadali jsme depresi. A, po pravdě řečeno, měli jsme pravdu. S naším působením ve Vietnamu to šlo rychle z kopce, celá záležitost se začala vymykat kontrole. Personální obsazení posádek bylo čím dál horší.“

„Takže byste mohl říct, že Hobie podlehl deziluzi?“ zeptal se Reacher.

DeWitt pokrčil rameny. „Na jeho názory si už moc nevzpomínám. Možná se vyrovnal se vším dobře. Pokud si pamatuji, měl silně vyvinutý smysl pro povinnost.“

„Jaký úkol měl při svém posledním letu?“

Šedé oči najednou získaly nepřítomný výraz, jako kdyby se mu přes ně přetáhla clona.

„Nemohu si vzpomenout.“

„Byl sestřelen,“ připomněl mu Reacher. „Letěl přece vedle vás. Vy si opravdu nevzpomínáte, jaký jste měli úkol?“

„Ve Vietnamu jsme přišli o osm tisíc helikoptér,“ namítl DeWitt. „Osm tisíc, pane Reachere, od začátku do konce. Připadá mi, že jsem jich viděl spoustu, jak se řítí k zemi. Tak jak si můžu vybavit právě tu, o kterou vám jde?“

„O co šlo?“ nedal se odbýt Reacher.

„Proč to chcete vědět?“ DeWitt mu položil otázku namísto odpovědi.

„Pomohlo by mi to.“

„V čem?“

Reacher pokrčil rameny. „Při jednání s jeho rodiči. Rád bych jim řekl, že položil život za něco užitečného.“

DeWitt se zasmál. Byl to hořký, cynický smích, jehož hrany za těch třicet let pravidelné užívání otupilo. „No dobře, příteli, musí vám být jasné, že to nemohu udělat.“

„Proč ne?“

„Protože nikdo z naší mise nebyl užitečný. Byla to ztráta času. Mrhání životy. Prohráli jsme válku, nebo snad ne?“

„Byl to tajný úkol?“

Dotázaný se na okamžik zarazil. Chvíle ticha ve velké kanceláři.

„Proč by měl být tajný?“ položil DeWitt neutrální otázku.

„Vzal na palubu jen tři pasažéry. To nebylo běžné. Tentokrát žádný skok s rozběhem.“

„Už si nevzpomínám,“ opakoval DeWitt.

Reacher z něj beze slov nespouštěl pohled. DeWitt pohledem neuhnul.

„Jak bych si to mohl pamatovat? Připomenete mi něco po třiceti letech a já bych si měl na všechno vzpomenout do nejmenších podrobností?“

„To není poprvé po třiceti letech. Už se vás na to vyptávali před pár měsíci. Letos v dubnu.“

DeWitt mlčel.

„Generál Garber volal kvůli Hobiemu do Ústředního vojenského archivu,“ řekl Reacher. „Nedovedu si představit, že by potom nezavolal vám. Nemůžete nám říct, co jste mu vyprávěl?“

DeWitt se zasmál. „Řekl jsem mu, že si nevzpomínám.“

A zase ticho. Vzdálené burácení vrtule, blížilo se.

„Jsme tu v zastoupení jeho rodičů, nemůžete nám to říct?“ zeptala se Jodie měkce. „Pořád se kvůli tomu trápí. Musí se to dozvědět.“

DeWitt zakroutil hlavou. „Nemůžu.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“ zeptal se Reacher.

DeWitt se pomalu zvedl a přešel k oknu. Byl to malý muž. Stál tam ve slunečním svitu a přivřenýma očima hleděl vlevo, odtud se mohla objevit helikoptéra, jejíž zvuk k němu doléhal, na přistávací dráze.

Je to tajná informace,“ řekl. „Nepřísluší mi jakýmkoli způsobem ji komentovat, a já to neudělám. Garber se mě vyptával a já jsem mu řekl to samé. Bez komentáře. Ale naznačil jsem, že by se měl možná porozhlédnout tam u vás. A vám doporučuji to samé, pane Reachere. Porozhlédněte se tam u vás.“

„Tam u nás?“

DeWitt se otočil zády k oknu. „Viděl jste Kaplanovu složku?“

„Jeho druhého pilota?“

DeWitt kývl. „Četl jste jeho předposlední hlášení?“

Reacher zakroutil hlavou.

„To jste měl,“ poznamenal DeWitt. „Lajdácká práce od někoho, kdo byl kdysi majorem u vojenské policie. Ale nikomu neříkejte, že jsem vám to prozradil, protože já bych to popřel a oni by uvěřili mně, ne vám.“

Reacher se rozhlédl. DeWitt přešel zpátky ke stolu a posadil se.

„Je možné, že by byl Victor Hobie pořád naživu?“ zeptala se ho Jodie.

Vzdálená helikoptéra vypnula motory. Teď už v místnosti panovalo naprosté ticho.

„K tomu nemám co poznamenat,“ odvětil DeWitt.

„Už vám někdo před námi položil tuhle otázku?“ nedala se odbýt Jodie.

„K tomu nemám co poznamenat,“ opakoval DeWitt.

„Vy jste ten zásah viděl. Existuje možnost, že by ho někdo přežil?“

„Viděl jsem výbuch přes porost džungle, to je všechno. Měl něco přes půl nádrže. Vyvoďte si z toho vlastní závěr, slečno Garberová.“

„Přežil to?“

„K tomu nemám co poznamenat.“

„Proč je Kaplan oficiálně mrtev, a Hobie ne?“

„K tomu nemám co poznamenat.

Kývla. Na okamžik se zamyslela, přesně jako advokátka, která se musí nějak vypořádat se vzpouzejícím se svědkem. „Čistě teoreticky. Předpokládejme, že by mladý muž s osobností, povahou a zázemím Victora Hobieho, přežil takovou událost v pořádku? Je pravděpodobné, že by se takový muž potom už nikdy nepokusil navázat kontakt se svými rodiči?“

DeWitt si zase stoupl. Byl zjevně nesvůj.

„To nevím, slečno Garberová. Nejsem psychiatr. Sám za sebe vám říkám, že bych ho ani nechtěl poznat. Vypadal jako nanejvýš zodpovědný muž, ale byl chladnokrevný. Ale pokládám to za velice nepravděpodobné. Nezapomeňte, že Vietnam lidi změnil. Jen se podívejte na mě. Kdysi jsem býval docela příjemný chlapík.“

* * *

Strážníku Sarkovi bylo čtyřicet čtyři let, ale vypadal starší. Jeho fyziognomii poznamenalo dětství prožité v chudobě a ignorantská nedbalost v dospělosti. Měl ochablou, bledou pleť a brzy přišel o vlasy. Byl povadlý a vyhublý a vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Ale pravdou bylo, že si toho byl vědom a bojoval s tím. Přečetl si osvětovou příručku, týkající se zdravé výživy a cvičení, kterou jim poslali na policejní okrsek. Omezil příjem tuků a začal se trochu opalovat, jen aby trochu nabral barvu, ale nepokoušel přitom riziko melanomů. Snažil se všude chodit pěšky. Když šel domů, vystoupil z podzemní dráhy o stanici dřív a zbytek cesty absolvoval po svých, dost rychle na to, aby se zadýchal a rozproudil krev, přesně tak zněla rada v příručce. A během pracovní doby přemlouval O’Hallinanovou, aby zaparkovala policejní vůz někde dále, odkud by si mohl na určené místo udělat malou procházku.

O’Hallinanovou sice vůbec nelákalo sportování, ale byla to laskavá a veselá žena a ráda se k němu připojila, zvlášť za letních slunečných dnů. Takže zaparkovala auto u plotu ve stínu kostela Nejsvětější Trojice a od jihu vykročili ke Světovému obchodnímu centru. Vydalo jim to na šest set yardů svižné chůze na slunci, což sice přispělo k Sarkově dobré náladě, ale auto zůstalo ve stejné vzdálenosti od čtvrtmilionu nejrůznějších poštovních adres a ve služební místnosti nezůstal žádný vzkaz, takže nikdo netušil, kam se vlastně vydali.

* * *

„Budete chtít odvézt na letiště?“ zeptal se DeWitt. Reacher pojal nabídku jako propouštěcí akt spojený s gestem,které mělo částečně kompenzovat zdráhavý přístup, který vůči nim uplatnil. Kývl. Armádní chevrolet je na letiště doveze rychleji než taxík, protože celou dobu čekal venku s nastartovaným motorem.

„Díky,“ řekl.

„Jo, bylo mi potěšením,“ opáčil DeWitt.

Vytočil od stolu číslo a do telefonu mluvil, jako by vynášel rozkaz.

„Počkejte tam,“ řekl. „Tři minuty.“

Jodie si stoupla a upravila si šaty. Přešla k oknu a vyhlédla ven. Reacher se vydal na druhou stranu a prohlížel si předměty rozvěšené po zdi. Jedna z fotografií na lesklém papíře představovala přetisk proslulého novinového snímku. Z ohrazeného prostoru ambasády v Saigonu se vznášela helikoptéra, pod ní stála skupinka lidí se zdviženýma rukama, jako by ji chtěli přinutit, aby se pro ně vrátila.

„Pilotem jste byl vy?“ zeptal se Reacher a už předem tušil, že jeho domněnku potvrdí.

DeWitt pohlédl směrem k němu a kývl.

„Vy jste tam byl ještě v pětasedmdesátém?“

DeWitt znovu přikývl. „Pět služebních turnusu a potom jsem byl nějakou dobu na velitelství. Ale bojová akce mi seděla líp.“

Z dálky k nim dolehl hluk. Hluboký, dunivý zvuk blížící se helikoptéry. Reacher si stoupl vedle Jodie k oknu. Ve vzduchu se vznášel Huey, přelétal nad vzdálenými budovami.

„Váš zkušební let,“ oznámil DeWitt.

„Helikoptérou?“ ozvala se Jodie.

DeWitt se zasmál. „A co jste čekala? Tohle je přece výcviková škola pro létání na vrtulníku. Proto sem všichni ti chlapci přijeli. Tady nemáme autoškolu.“

Vrtule vydávala nejdřív hlasitý zvuk. Potom pomalu nepozorovaně přešla k vysokému tónu, to když se vrtulník přiblížil.

„Teď mají větší vrtule,“ křičel DeWitt. „Smíšená konstrukce. Žádná celokovová. Nevím, co by si teď s tím starý Vic počal.“

Huey se stočil stranou, balancoval nad pláckem pro nástup před budovou. Skla v oknech se otřásala. Pak helikoptéra přistála.

„Rád jsem vás poznal,“ křičel DeWitt.

Potřásli mu rukou a vyšli z místnosti. Seržant od vojenské policie jim ve všeobecném hluku pokynul a vrátil se ke svému papírování. Sešli dolů po schodech a ven, kde se do nich opřelo horko, zvířený prach a hluk. Druhý pilot jim otevřel dveře. Přikrčili se a přeběhli krátkou vzdálenost, která je dělila od vrtulníku. Jodie se nahlas smála a všude kolem ní poletovaly vlasy. Druhý pilot k ní napřáhl ruku a vtáhl ji dovnitř. Reacher ji následoval. Připoutali se k sedačce v zadní části helikoptéry, druhý pilot zabouchl dveře a přešel do kabiny. Když se stroj vznesl do vzduchu, všechno se roztřáslo. Podlaha se naklonila a rozhoupala se a okolo nich v okénkách ubíhaly budovy, najednou už se dívali jen na střechy, potom na pastviny, mezi nimiž se jako čáry šedou pastelkou táhly silnice. Předek vrtulníku zamířil dolů a motor řval, když se ustálili na rychlosti sto mil za hodinu.

* * *

Sark si přečetl, že by měl provozovat „silovou chůzi“, musel se tedy přimět k rychlosti čtyř mil za hodinu. Pak se mu zvýší tepová frekvence, což by měl být klíč ke zvýšení aerobní kapacity, a vyhnul by se tak důsledkům poškození holení a kolen, které by riskoval normálním jogingem. Bylo to přesvědčivé tvrzení a on mu uvěřil. Když by to bral poctivě, šest set yardů by rychlostí čtyři míle za hodinu mohl urazit za pět minut, ale počítal spíš s osmi, protože vedle něj šlapala O’Hallinanová. Ráda chodila pěšky, ale nejradši pomalu. Ne, že by nebyla fit, ale pokaždé tvrdila, že potřebuje pohodlí, ne rychlost. Znamenalo to tudíš pro něj kompromis. Potřeboval, aby s ním spolupracovala, když chtěl chodit, takže si nikdy nestěžoval na její tempo. Uvědomil si, že je lepší něco než nic. I to mu mohlo být k něčemu dobré.

„Která budova to je?“ zeptal se.

„Podle mě ta jižnější,“ odpověděla.

Přešli k hlavnímu vchodu do jižní věže a vešli do haly. Za přepážkou tam seděli muži v uniformách ochranky, ale právě se dohadovali se skupinou cizinců v šedých oblecích, takže je Sark s O’Hallinanovou obešli a přistoupili k orientační tabuli. Cayman Corporate Trust podle ní sídlil v osmdesátém osmém patře. Namířili si to k expresnímu výtahu a vstoupili do něj, aniž by si bezpečnostní služba všimla, že pronikli do budovy.

Když se rozjížděli, podlaha výtahu jim tlačila proti nohám. Pak výtah zpomaloval a zastavil s v osmaosmdesátém patře. Dveře se otevřely, ozval se tlumený zvuk zvonku a oni vystoupili do prázdné chodby. Byly tu nízké stropy a celý prostor byl velmi úzký. Cayman Corporate Trust měl moderní dubové dveře s malým okénkem a měděnou klikou. Sark zatlačil do dveří a pustil dovnitř první O’Hallinanovou. Byla dost stará na to, aby u něj předpokládala dobré vychování.

Vešli do recepce z dubu a mědi, za přepážkou v úrovni hrudníku seděl podsaditý muž v tmavém obleku. Sark se zastavil uprostřed místnosti, obtěžkaný opasek zdůrazňoval šířku jeho boků, působil tak mohutněji a vzbuzoval respekt. O’Hallinanová přistoupila k přepážce, promýšlela další postup. Hodlala postupovat nemetodickým způsobem, proto zvolila jakýsi druh frontálního útoku, který, jak věděla, používali detektivové.

„Jsme tu kvůli Sheryl,“ oznámila.

* * *

„Myslím, že bych měla jet domů,“ řekla Jodie.

„Ne, ty se mnou pojedeš na Havaj.“

Vrátili se do přechlazeného terminálu v Dallas-Fort Worthu. Huey musel přistát na vzdálené parkovací ploše a druhý pilot je převezl ve vozíku na popojíždění s golfovými holemi, natřeném nevýraznou zelení. Ukázal jim neoznačené dveře, kudy se dostali po pár schodech do ruchu veřejných prostor.

„Havaj? Reachere, já nemůžu jet na Havaj. Potřebuji se vrátit do New Yorku.“

„Nemůžeš se vrátit sama. V New Yorku číhá nebezpečí, copak jsi na to zapomněla? A já musím jet na Havaj. Takže budeš muset jet se mnou, na tom přece není nic složitého.“

„Reachere, já nemůžu,“ opakovala. „Mám zítra schůzku. To moc dobře víš. Vždyť jsi mi to sám vyřizoval.“

„Je mi líto, Jodie. Sama se tam nevrátíš.“

Když se odhlašovali z novomanželského apartmá v St. Louis, něco se s ním stalo. Za čelním mozkovým lalokem mu začal silně hlodat červík pochybností. Tak, líbánky máš za sebou, kamaráde. Život se ti změnil a teď přijdou starosti. Nevšímal si toho. Ale nyní si všechno vybavil. Poprvé v životě se vystavoval nebezpečí. Měl někoho, o něhož se musel bát. Po většinu času z toho měl radost, ale byla to přece jen přítěž.

„Musím se vrátit, Reachere,“ naléhala. „Nemůžu je zklamat.“

„Zavolej jim, řekni, že to nemůžeš udělat. Namluv jim, že jsi nemocná, nebo co tě napadne.“

„To nemůžu udělat. Můj asistent ví, že nejsem nemocná. A nesmím zapomínat na svou kariéru. Je to pro mě důležité.“

„Ty se tam sama nevrátíš,“ trval na svém.

„A proč vlastně potřebuješ jet na Havaj?“

„Protože tam se skrývá odpověď,“ odvětil.

Poodstoupil k prodeji letenek a z malé chromované poličky vytáhl tlustý letový řád. Ozařovalo ho chladné světlo. Otevřel ho na písmenu D, kvůli odletům z Dallas-Fort Worth, a jel prstem po seznamu konečných stanic až k písmenu H - Honolulu. Pak se přemístil k odletům a vyhledal si linku z Honolulu do New Yorku. Pro jistotu to ještě dvakrát překontroloval a potom se s úlevou zasmál.

„Můžeme to zkusit, zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Podívej. Odsud vyrazíme ve dvanáct patnáct. Do Honolulu se s odečtením časového posunu dostaneme ve tři hodiny. V sedm vyrazíme do New Yorku, doba letu plus časový posun při letu na východ nám umožní přistát na JFK zítra v poledne. Ten chlápek říkal, že schůzka má být odpoledne, ne? Takže ji můžeš stihnout.“

„Musím se dostat do obrazu,“ řekla. „Vůbec netuším, o co tam půjde.“

„Budeš na to mít ještě pár hodin. Ty se učíš rychle.“

„To je šílenství. Na Havaj nám zbudou jen čtyři hodiny.“

„Víc nepotřebujeme. Půjdu to zaplatit.“

„Strávíme celou noc v letadle. Půjdu na schůzku po bezesné noci strávené v pitomém letadle.“

„Tak poletíme první třídou,“ prohlásil. „Rutter to přece platí, ne? Můžeme se prospat v první třídě. Tam mají dost pohodlná sedadla.“

Pokrčila rameny a povzdechla si. „To je šílené.“

„Půjč mi telefon,“ požádal ji.

Podala mu mobil z tašky, vytočil meziměstské informace a vyžádal si číslo. Vymačkal ho a slyšel, jak telefon na šest tisíc mil vzdáleném místě vyzvání. Zazvonil osmkrát pak se ozval hlas, který chtěl slyšet.

„Tady Jack Reacher,“ řekl. „Myslíte, že budete celý den v kanceláři?“

Odpověď přišla pomalu a zněla ospale, protože na Havaji bylo časné ráno, ale dočkal se odpovědi, kterou potřeboval. Ukončil hovor a otočil se k Jodie. Opět si povzdechla, ale tentokrát se do jejího výrazu přimísil úsměv. Přistoupila k přepážce, vytáhla zlatou kartu a koupila dvě letenky do první třídy na trasu Dallas-Fort Worth - Honolulu - New York. Muž u přepážky jim rezervoval místa, poněkud ho zmátlo, že lidé z ojetého sportovního auta si mohou dovolit zaplatit dvacet hodin v letadle a strávit jen čtyři hodiny na souši v Oahu. Podal jim letenky a za dvacet minut usadili Reachera s Jodie po boku do obrovského křesla potaženého ovčí kůží.

* * *

Následoval obvyklý postup v podobných situacích. Ještě nikdy ho nepoužil, ale často a důkladně si ho procvičoval. Podsaditý muž za pultíkem v úrovni hrudníku nonšalantně pohnul rukou a ukazováčkem zmáčkl jeden knoflík a prostředníčkem druhý. První knoflík zablokoval dubové dveře směrem k výtahům. Elektronický mechanismus zaklapl kovový jazýček, tiše a nenápadně. Když už byl jednou aktivován, dveře zůstaly zamčené, dokud jej zase někdo neuvolnil, nesešlo na tom, co by kdokoli prováděl s klikou nebo klíčem. Druhý knoflík rozsvítil červené světlo na domácí telefonní jednotce na Hobieho stole. Červené světlo bylo jasné a místnost vždycky tonula v přítmí, nedalo se přehlédnout.

„Kvůli komu?“ zeptal se obtloustlý muž.

„Kvůli Sheryl,“ zopakovala O’Hallinanová.

„Je mi líto,“ opáčil chlapík. „Tady nepracuje žádná Sheryl. V současné době máme tři zaměstnance a všichni to jsou muži.“

Posunul ruku doleva a položil ji na tlačítko označené TALK, které aktivovalo domácí telefon.

„Jezdíte s černým tahoe?“ vyptávala se O’Hallinanová.

Kývl. „Naše společnost má ve vozovém parku černý tahoe.“

„A co suburban?“

„Ano, myslím, že máme taky něco takového. Jde vám o dopravní přestupek?“

„Jde mi o to, že je Sheryl v nemocnici,“ odsekla O’Hallinanová.

„Kdo?“ ptal se muž znovu.

Sark zezadu přistoupil k O’Hallinanové. „Potřebujeme si promluvit s vaším šéfem.“

„Dobře,“ řekl muž. „Podívám se, jestli by s tím šlo něco udělat. Můžete mi nadiktovat vaše jména?“

„Strážníci Sark a O’Hallinanová, policejní okrsek městské části New Yorku.“

Tony otevřel dveře do kanceláře a tázavě se v nich zastavil.

„Mohu vám s něčím pomoci?“ zavolal.

Při divadelní zkoušce by tuhle scénu sehráli asi následovně: policisté se odvrátí od přepážky a pohlédnou na Tonyho. Možná by i popošli pár kroků směrem k němu. A přesně to se stalo. Sark s O’Hallinanovou se otočili a přešli doprostřed recepce. Obtloustlý muž za přepážkou se sklonil a otevřel zásuvku. Pomalu a neslyšně vytáhl brokovnici.

„Jde o Sheryl,“ opakovala O’Hallinanová.

„O jakou Sheryl?“ zeptal se Tony.

„O Sheryl, která přišla do nemocnice se zlomeným nosem,“ řekl Sark. „A se zlomenými lícními kostmi a otřesem mozku. O tu Sheryl, která vystoupila z vašeho tahoe před pohotovostí v St. Vincent.“

„Aha,“ zabručel Tony. „Nevěděli jsme, jak se jmenuje. Měla tak rozšmelcovaný obličej, že jsme z ní nedostali ani slovo.“

„Ale jak se dostala do vašeho auta?“ vyptávala se O’Hallinanová.

„Byli jsme na Grand Central, vezli jsme tam klienta. Sebrali jsme ji na chodníku, bylo nám jí líto. Vystoupila z vlaku z Mount Kisco a motala se tam. Nabídli jsme jí, že ji odvezeme do nemocnice, protože nám připadalo, že to potřebuje. A vyklopili jsme ji u St. Vincent, protože jsme to měli při cestě.“

„Blíž ke Grand Central je Bellevue,“ poznamenala O’Hallinanová.

„Nechtěl jsem se motat mezi tolika auty,“ vysvětlil Tony neutrálně. „St. Vincent mi vyhovoval.“

„A vás vůbec nezajímalo, co se jí stalo?“ ptal se Sark. Jak přišla ke všem těm zraněním?“

„Ale jistě,“ ujišťoval je Tony. „Vyptávali jsme se jí, ale ona ze sebe nedostala ani slovo. Proto ani nevíme, jak se jmenuje.“

O’Hallinanová nejistě přešlapovala na místě. Sark udělal krok vpřed.

„Sebrali jste ji z chodníku?“

Tony kývl. „Před Grand Central.“

„Nemohla mluvit?“

„Ani slovo.“

„Tak jak víte, že vystoupila z vlaku z Kiska?“

Přesně v tomto okamžiku bylo podle nácviku nutné přejít z obrany do útoku. Bylo to subjektivní východisko. Věřili, že když přijde, rozpoznají je. A nespletli se. Obtloustlý muž se postavil, nabil brokovnici a namířil přes přepážku.

„Stůjte!“ zaječel.

V Tonyho ruce se objevila devítimilimetrová pistole. Sark a O’Hallinanová na ni zírali, potom se ohlédli na brokovnici a zvedli ruce. Žádné žalostné gesto jako ve filmech. Vystřelili je prudce vzhůru, jako kdyby jejich život závisel na tom, jestli se dotknou obložení nad svými hlavami. Chlápek s brokovnicí vystoupil zpoza pultu a zabořil tvrdě ústí zbraně Sarkovi do zad. Tony obešel O’Hallinanovou a udělal přesně to samé s pistolí. Potom z přítmí vystoupil další muž a zastavil se ve dveřích do kanceláře.

„Jsem Hook Hobie,“ prohlásil.

Zírali na něj, nezmohli se na slovo. Jejich pohled putoval od znetvořeného obličeje dolů k prázdnému rukávu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Hobie.

Žádná odpověď. Upírali pohled na hák. Zvedl ho a nechal po něm sklouznout světlo.

„Kdo je O’Hallinanová?“

O’Hallinanová kývla hlavou. Hobie se otočil.

„Takže vy jste Sark.“

Sark přikývl. Byl to jen nepatrný pohyb hlavou.

„Rozepněte si opasky,“ rozkázal Hobie. Jeden po druhém. A rychle!“

Sark přišel na řadu první. Byl rychlý. Spustil ruce a už zápasil s přezkou. Těžký opasek mu dopadl k nohám. Zvedl znovu ruce.

„A teď vy,“ pokynul Hobie O’Hallinanové.

Udělala přesně to samé. Těžký opasek s revolverem, vysílačkou, pouty a obuškem dopadl na koberec. Zvedla znovu ruce, jak nejvýš to šlo. Hobie napřáhl hák. Sklonil se, zaklesl ho do obou spon a vyzvedl opasky do vzduchu. Naparoval se jako rybář po úspěšném dni na břehu řeky. Natočil se a zdravou rukou stáhl oboje pouta.

„Otočte se.“

Otočili se a hleděli přímo do ústí zbraní.

„Ruce za záda.“

Jednoruký muž dokáže nasadit oběti želízka, jestliže se nehýbe a drží zápěstí u sebe. Sark s O’Hallinanovou se ani nepohnuli. Hobie nechal zaklapnout západky pout a pak je utahoval, dokud oba nezačali sténat bolestí. Znovu rozhoupal opasky, dost vysoko, aby je nevláčel po zemi, a vracel se do kanceláře.

„Pojďte dál,“ vyzval je.

Obešel stůl a položil na něj oba opasky jako předmět podrobného zkoumání. Dosedl ztěžka do křesla a čekal, dokud před ním Tony nevyrovná vězně. Nechal je tam stát a věnoval se opaskům. Odepnul revolvery a uložil je do zásuvky. Vytáhl vysílačky a snažil se je ladit tak dlouho, dokud nezačaly nahlas pištět a rachotit. Položil je vedle sebe na kraj stolu, antény mířily ke stěně s okny. Na okamžik naklonil hlavu a zaposlouchal se do ševelení rádiového přenosu. Pak se otočil a vytáhl z opasků oba pendreky. Jeden položil na stůl a druhý potěžkával v levé ruce a podrobně ho zkoumal. Byly to moderní typy s rukojetí a teleskopickým dílem. Upřeně si všechno se zájmem prohlížel.

„Jak to přesně funguje?“

Sark ani O’Hallinanová neodpověděli. Hobie si chvilku pohrával s obuškem a pak pohlédl na podsaditého muže, ten se rozehnal brokovnicí a vrazil ji Sarkovi do ledvin.

„Na něco jsem se ptal,“ připomněl mu Hobie.

„Rozmáchněte se s ním,“ zamumlal. „Rozmáchněte se a švihněte.“

K tomu Hobie potřeboval víc místa, proto si stoupl. Rozmáchl se a švihl pendrekem jako bičem. Teleskopická část zaklapla na své místo. Po nepopálené části tváře se mu rozlil úsměv. Zasunul mechanismus a zkusil to znovu. Opět se usmál. Obcházel ve velkých kruzích kolem stolu, švihal obuškem a bavil se mechanismem teleskopické části. Nejdřív vertikálně, pak i horizontálně. Užíval stále větší síly. Kroužil s ním. Použil backhand, teleskop vyskočil, zatočil s ním a uhodil O’Hallinanovou do tváře.

„Tahle věcička se mi líbí.“

Zavrávorala dozadu, ale Tony ji šťouchnutím pistolí narovnal. Kolena jí podklesla a svezla se k zemi proti přední straně stolu, ruce pevně spoutané za zády, z úst i nosu jí vytékala krev.

„Co vám řekla Sheryl?“ zeptal se Hobie.

Sark zíral dolů na O’Hallinanovou.

„Řekla, že narazila do dveří,“ zabručel.

„Tak proč mě, sakra, otravujete? Proč jste tady?“

Sark vzhlédl. Pohlédl Hobiemu přímo do obličeje.

„Protože jsme jí nevěřili. Bylo nám jasné, že ji někdo zbil. Našli jsme vás podle poznávací značky tahoe, a zdá se, že to byla dobrá stopa.“

V kanceláři se rozhostilo ticho. Až na pípání a šumění policejních vysílaček na kraji stolu. Hobie kývl.

„Přesně tak,“ přitakal. „Tady nikdo do dveří nevrazil.“

Sark přikývl. Byl to dost odvážný muž. Jednotka pro potírání domácího násilí nebyla žádná zašívárna pro zbabělce. Samozřejmě se tu počítalo s tím, že její členové přijdou do styku s chlapy, kteří mají sklon k brutálnímu násilí v krvi. A Sark si s nimi dokázal poradit stejně dobře jako ostatní členové.

„To je ovšem velká chyba,“ poznamenal tiše.

„V jakém směru?“ vyptával se se zájmem Hobie.

„Šlo o to, co jste provedl Sheryl. Nemuseli jsme se bavit o ničem jiném. Opravdu jste se nemuseli pouštět do ničeho jiného. Násilí spáchané na policejních důstojnících, to už je něco jiného. Mohli jsme si popovídat o Sherylině případu. Třeba vás něčím vyprovokovala, znáte to, mohli jsme přijít na nějaké polehčující okolnosti. Ale vy jste nás napadl, teď už na nic nepřijdeme. Právě jste se totiž namočil do mnohem větší šlamastyky.“

Odmlčel se a trpělivě čekal na odezvu. Tenhle postup se často setkával s úspěchem. Vlastní zájem na straně pachatele obvykle udělal své. Ale Hobie nezareagoval nijak. Neřekl nic. V kanceláři panovalo ticho. Sark si připravoval další krok, když najednou zapraskalo ve vysílačce, éterem se přiblížil vzdálený dispečer a odsoudil ho k smrti.

„Pět jedna a pět dva, potvrďte, prosím, přesnou pozici.“

Sark měl tak zažitou odpovědnost, že cukl rukama směrem k místu, kde míval opasek. Ale pohyb brzy zarazila pouta. Vysílačka oněměla. Hobie zíral před sebe.

„Pět jedna, pět dva, potřebuji znát vaši přesnou pozici, prosím.“

Sark v úděsu pozoroval vysílačky. Hobie sledoval jeho pohled a zasmál se.

„Nevědí, kde jste,“ řekl.

Sark zakroutil hlavou. Horečně uvažoval. Statečný muž.

„Samozřejmě vědí, kde jsme. Vědí, že jsme tady. Chtějí jen, abychom jim to potvrdili, to je všechno. Pořád kontrolují, jestli jsme na udaném místě.“

Ve vysílačce znovu zapraskalo. „Pět jedna, pět dva, odpovězte, prosím.“

Hobie upíral pohled na Sarka. O’Hallinanové se podařilo pokleknout, třeštila oči na vysílačky. Tony pohnul pistolí, chtěl ji mít pořád na mušce.

„Pět jedna, pět dva, slyšíte mě?“

Hlas na okamžik zanikl v šumění atmosférické elektřiny a pak se ozval s ještě větší intenzitou.

„Pět jedna, pět dva, máme tu hlášení o případu domácího násilí, Houston, Avenue D. Nejste někde poblíž?“

Hobie se rozesmál.

„To je dvě míle odsud,“ řekl. „Absolutně netuší, kde právě jste, nezdá se vám?“

Pak se ušklíbl. Levá strana obličeje se mu nečekané poskládala do drobných vrásek, ale jizvy na pravé straně se ani nepohnuly. Vypadaly jako kamenná maska.

14 KAPITOLA

REACHER SI POPRVÉ V ŽIVOTĚ UŽÍVAL POHODLNÝ LET. OD svého narození nalétal, nejdřív jako dítě vojáka a pak sám jako voják, určitě miliony mil, ale pokaždé shrbený ve spartánském prostoru vojenských dopravních letadel nebo stísněný v tvrdých sedadlech civilních letadel, užších než jeho ramena. Cestování první třídou, pravidelnou linkou uvedenou v letovém řádu, pro něj představovalo nebývalý luxus.

Kabina byla koncipována okázale. Přímo se vysmívala pasažérům, kteří se uličkou prodírali ke svým sedadlům v druhé třídě. První třída byla úžasná, hýřila pastelovými barvami, jedna řada představovala jen čtyři sedadla, zatímco ve druhé třídě jich bylo deset. Reacher si spočítal, že tady byla sedadla dvaapůlkrát široká, ale připadala mu ještě pohodlnější. Byla zkrátka obrovská. Jako kdyby seděl na pohovce, měl tu dost místa, aby se mohl vyklonit napravo i nalevo, aniž by si boky otlačil o ruce. Fascinoval ho prostor pro nohy. Mohl se pohodlně natáhnout a nenarazil přitom do sedadla před sebou. Mohl zmáčknutím knoflíku položit sedadlo téměř do horizontální polohy a vůbec tím neomezil cestujícího za sebou. Zopakoval si tuto proceduru několikrát, jako když si dítě hraje s novou hračkou. Potom stabilizoval polohu sedadla na neutrálním stupni a otevřel časopis, který v letadle nabízeli. Byl nový, neposkvrněný, ne pomačkaný a ulepený, jakými listovali pasažéři o čtyřicet řad dál.

Jodie se ve svém sedadle ztrácela, zula si boty a nohy zastrčila pod sebe, před sebou měla otevřený stejný časopis a u lokte sklenici vychlazeného šampaňského. V kabině panovalo ticho. Od motorů je dělila poměrně velká vzdálenost a hluk, který vydávaly, byl ztlumený, ozývalo se jen syčení a nebylo hlasitější než to, které propouštěly ventily nad jejich hlavami. Žádné otřesy. Reacher sledoval šumivé zlaté víno v Jodiině sklenici, na hladině nezaregistroval žádné chvění.

„Na něco takového bych si dokázal zvyknout,“ poznamenal.

Vzhlédla k němu a zasmála se.

„Při tvých příjmech ne.“

Kývl a vrátil se k aritmetice. Spočítal si, že by mu denní mzda za hloubení bazénu vystačila na padesát mil letu v první třídě. Deset hodin práce by prošustroval v pěti minutách. Utrácel peníze stodvacetkrát rychleji, než by je dokázal vydělat.

„Co budeš dělat?“ vyptávala se. „Až bude tohle všechno za námi.“

„Nevím,“ odvětil.

Tuto otázku měl ukrytou v podvědomí od té doby, co mu řekla o domu. Samotný dům se uhnízdil v jeho představivosti, občas jeho obraz působil příjemně, jindy se před ním tyčil jako hrozba, něco jako žertovný obrázek, který se mění podle toho, jak na něj necháte dopadnout světlo. Někdy ho zahaloval sluneční svit, vypadal nádherně, nízký a prostorný, obklopený zelení, působil skoro jako domov. Jindy mu připadal jako obrovský mlýnský kámen, který ho nutil běhat pořád dokola, až se nakonec zastavil na startovní čáře. Znal lidi, kteří měli dům. Povídal si s nimi, odměřil jim asi tolik nezúčastněné pozornosti, kterou by věnoval chovatelům hadů nebo účastníkům v soutěžích společenského tance. Domy vás nutí k přijetí určitého způsobu života. I když vám je někdo jen tak věnuje, přesně jako to udělal Leon, znamená to pro vás v mnoha směrech změnu. Znamenalo to určité výdaje. To mu bylo jasné. Bylo tu pojištění pro případ požáru nebo vichřice. Potom údržba. Vlastníci domů, které znal, tento aspekt nikdy nepouštěli ze zřetele. Než přijde zima, mělo by se vyměnit topení, protože to staré už je k ničemu. Nebo ve sklepě prosakuje voda, nastanou komplikace s výkopy. Střechy, to bývá problém. To věděl. Už o tom slyšel dost. Střechy mají omezenou životnost, to ho překvapilo. Krytina potřebuje čas od času vyměnit. Stejně tak fasády. Také okna. Poznal lidi, kteří se rozhodli vyměnit okna. Dlouho zvažovali, jaký typ by měli koupit.

„Budeš si hledat místo?“ zeptala se Jodie.

Vyhlížel ven oválným oknem na jižní Kalifornii, vysušenou a hnědou, sedm mil pod sebou. A jaké místo? Dům přijde možná na deset tisíc dolarů ročně za všechny ty poplatky, pojistné a údržbu. A stál na samotě, takže by si musel nechat i Rutterovo auto. Nic ho nestálo, stejně jako dům, ale jeho provoz by ho přišel na pěkné peníze. Pojistka, výměna oleje, technické prohlídky, benzin. Možná trojnásobek původního výpočtu za rok. Strava, oblečení a další nezbytnosti navrch. A kdyby měl dům, mohl by zatoužit i po jiných věcech. Třeba by potřeboval stereo. Mohl by chtít desku Wynnony Juddové a spoustu dalších. Vybavil si rozpočet staré paní Hobieové. Stanovila si určitou sumu, kterou může utratit za rok, pod ni nemohl jít. Naskočilo mu tak možná třicet tisíc dolarů za rok, to znamenalo vydělat asi tak padesát, aby mohl zaplatit daň z příjmu a dovolit si cestovat týden, kam ho jen napadne a zpátky.

„Nevím,“ zopakoval.

„Mohl by ses pustit do spousty věcí.“

„Jako třeba do čeho?“

„Máš talent. Jsi například výborný detektiv. Táta vždycky říkal, že lepšího nepotkal.“

„To bylo v armádě,“ namítl. „To už teď neplatí.“

„Schopnosti se nedají vymazat, Reachere. Vždycky chtějí ty nejlepší.“

Potom vzhlédla, něco ji napadlo. „Mohl bys převzít klientelu po Costellovi. Teď je volná. Pořád jsme se na něj obraceli.“

„To je dobrý, nejdřív ho nechám zabít a pak mu přeberu kšefty.“

„To nebyla tvoje vina,“ oponovala. „Popřemýšlej o tom.“

Takže sledoval Kalifornii a přemýšlel o tom. Vybavil si Costellovo oblýskané kožené křeslo, jeho věk, nonšalantní vystupování. Uvědomoval si, že tu vysedává v pastelovém prostoru s křišťálově čistými skly oken a vyřizuje všechno po telefonu. Uvědomoval si, kolik by ho stál provoz kanceláře na Greenwich Avenue, plat sekretářky, nový počítač, telefon, zdravotní pojištění a placená dovolená. To vše mimo financování provozu domu v Garrisonu. Mohl by pracovat deset měsíců v roce, aniž by spatřil jediný dolar.

„Nevím,“ řekl znovu. „Nejsem si úplně jistý, že se mi chce o tom přemýšlet.“

„Ale budeš muset.“

„Možná,“ připustil. „Ale ne hned teď.“

Usmála se na znamení souhlasu a opět se rozhostilo ticho. Letadlo se naklonilo dopředu, objevila se letuška s vozíkem a nápoji. Jodie si nechala znovu nalít šampaňské a Reacher požádal o plechovku piva. Prolistoval časopis. Byl plný planých, nicneříkajících článků. Přečetl si inzeráty na finanční služby a malé složité mechanismy, všechny byly černé a fungovaly na baterie. Obrátil na stránku, kde byla na malém barevném obrázku zobrazena vzdušná flotila letecké společnosti. Vyhledal si letadlo, kterým cestovali. Přečetl si, kolik pasažérů pojme, prozkoumal jeho vnitřní uspořádání a kapacitu motorů. Potom se věnoval vzadu křížovce. Zabírala celou stránku a vypadala docela složitě. Jodie byla trochu napřed.

„Jedenáctá dole,“ upozornila ho.

Podíval se.

„Může to být hodně těžké,“ četl. Jedenáct písmen.“

„Odpovědnost,“ řekla.

* * *

Marylin a Chester Stoneovi se tísnili na levé pohovce před stolem, protože v koupelně byl Hobie sám se dvěma policisty. Obtloustlý chlapík seděl na druhé pohovce, v rukou držel brokovnici. Tony se rozvaloval vedle něj, nohy natažené na kávovém stolku. Chester byl netečný, zíral do šera. Marylin bylo zima a měla hlad. Byla vyděšená. Očima těkala po pokoji. Z koupelny k nim nedoléhal jediný zvuk.

„Co tam s nimi provádí?“ zašeptala.

Tony pokrčil rameny. „Asi si s nimi právě teď povídá.“

„O čem?“

„Vyptává se jich, co jim vadí a co ne. Mluvím o fyzické bolesti, rozumíte? To má rád.“

„Proboha proč?“

Tony se usmál. „Víte, připadá mu to demokratičtější nechat oběti rozhodnout o vlastním osudu.“

Marylin se otřásla. „Panebože, nemůže je nechat jít? Domnívají se, že Sheryl zmlátil manžel, nic víc. Nic o něm nevědí.“

„No, tak se o něm něco brzy dozvědí,“ řekl Tony. „Nechá je uhodnout číslo. Neruší, jestli mají zvolit větší nebo menší, protože nevědí, proč to mají dělat. Myslí si, že by mu udělali radost, kdyby číslo uhodli. Budou se ho snažit vypočítat.“

„A nemohl by je nechat jít? Třeba později?“

Tony zavrtěl hlavou.

„Ne,“ prohlásil. „Teď je právě úplně našponovaný. Tímhle se uvolní. Je to něco jako terapie.“

Marylin se na okamžik odmlčela. Ale pak se musela zeptat.

„A k čemu to číslo?“ zašeptala.

„Kolik hodin jim zbývá, než zemřou,“ vysvětlil jí Tony. „Když pak přijde na věc, ten, který zvolí vysoké číslo, toho vždycky lituje.“

„Vy mizerové.“

„Jeden chlápek si vybral sto, ale smilovali jsme se nad ním po deseti.“

„Bastardi.“

„Ale vás nenechá hádat číslo. S vámi má jiné plány.“

Z koupelny k nim nedolehl ani hlásek.

„On není normální,“ zašeptala Marylin.

Tony pokrčil rameny. „Možná trochu. Ale já ho mám rád. Už si v životě užil dost bolesti. Možná právě proto ho to tak baví.“

Marylin na něj vyděšeně zírala. Potom se ozval bzučák od dubových dveří, oddělujících je od přístupu k výtahům. V hrůzostrašném tichu se zdálo, že zní až nepřirozeně hlasitě. Tony i obtloustlý muž s brokovnicí se otočili a pohlédli ke dveřím.

„Prověř to,“ zabručel Tony.

Sáhl do kapsy saka a vytáhl pistoli. Namířil ji neomylně na Chestera s Marylin. Jeho partner s brokovnicí se zvedl z nízké pohovky a přešel okolo stolu ke dveřím. Zavřel je za sebou a kancelář se znovu ponořila do ticha. Tony se postavil a zamířil ke dveřím do koupelny. Zaťukal na ně pistolí, pootevřel je a strčil dovnitř hlavu.

„Návštěva,“ zašeptal.

Marylin se rozhlédla zleva doprava. Tony byl od ní dvacet stop, tedy nejblíž. Vyskočila a zhluboka se nadechla. Přeskočila kávový stolek, protáhla se okolo pohovky a přeběhla ke dveřím do recepce. Rozrazila je. Podsaditý muž v tmavém obleku stál na vzdáleném konci recepce a hovořil s malým mužem stojícím ve dveřích, jež vedly k výtahům.

„Pomozte nám!“ zaječela na něj.

Muž na ni pohlédl. Měl na sobě tmavomodré kalhoty a modrou košili, přes ni rozepnuté krátké sako stejné barvy jako kalhoty. Byla to zřejmě uniforma. Na saku, na levé straně hrudníku, spatřila malý vzorek. V náručí držel hnědý pytel s nákupem.

„Pomozte nám!“ vykřikla znovu.

Najednou se semlely dvě věci. Obtloustlý muž v tmavém obleku se prudce vrhl vpřed, vtáhl návštěvníka dovnitř a zabouchl za ním dveře. A Tony popadl Marylin pevnou rukou zezadu okolo pasu. Vlekl ji zpátky do kanceláře. Vzpouzela se. Prohýbala se a zápasila s ním.

„Proboha, pomozte nám!“

Tony ji zvedl nad zem. Rukou jí drtil ňadra. Krátké šaty se jí vysoukaly přes boky. Kopala okolo sebe a zápasila s ním. Malý muž v modré uniformě na ně třeštil oči. Boty se jí vyzuly. Potom se malý muž rozesmál. Šel za ní do kanceláře, obešel opatrně rozhozené boty a svíral hnědý papírový pytel.

„Hele, taky bych si rád přišel na své,“ řekl.

„Na to zapomeň,“ zasípěl Tony. „Tohle není pro tebe.“

„Škoda,“ zalitoval nově příchozí. „Každý den na něco takového nenatrefiš.“

Tony ji táhl k pohovce. Hodil ji na ni, přistála vedle Chestera. Nový muž pokrčil zadumaně rameny a vysypal pytel na stůl. Na dřevo dopadly svazky bankovek. Dveře z koupelny se otevřely a do místnosti vešel Hobie. Neměl na sobě sako, rukávy košile byly vyhrnuté. Na levé straně měl předloktí svalnaté, hustě porostlé tmavými chlupy. Na pravé straně vykukoval oblýskaný nástavec z tvrdé tmavohnědé kůže, připevněný řemínky, jejichž druhý konec se ztrácel v rukávu košile. Nástavec se směrem dolů zužoval a vycházel z něj blýskavý ocelový hák, šest palců běžel rovně a potom se stáčel.

„Spočítej peníze, Tony,“ řekl Hobie.

Marylin sebou trhla. Otočila obličej k nově příchozímu muži.

„Schovává tu dva policajty,“ vyrážela ze sebe naléhavě. „Chce je zabít.“

Chlápek pokrčil rameny.

„Tak to má být,“ řekl. „Měl byste je pozabíjet všechny, nic jiného si nezaslouží.“

Pohlédla na něj nevěřícně. Tony se přesunul za stůl a začal se probírat svazky bankovek. Pečlivě je rovnal na hromádku a nahlas počítal, překládal je z jednoho konce stolu na druhý.

„Čtyřicet tisíc dolarů.“

„Tak kde jsou klíče?“ vyptával se nový člověk.

Tony otevřel zásuvku u stolu. „Tyhle patří k mercedesu.“

Hodil mu je a sáhl do kapsy pro další svazek.

„A tyhle jsou od tahoe. Stojí dole v garáži.“

„A co BMW?“ zeptal se chlápek.

„Ten je pořád v Pound Ridge,“ ozval se Hobie z druhé strany místnosti.

„Klíče?“ zeptal se muž.

„Asi jsou v domě,“ řekl Hobie. „Nevzala si kabelku a nevypadá na to, že by je mohla někde schovávat, viďte?“

Muž sjel pohledem Marylininy šaty a odporně se zašklebil. Zdálo se jí, že z něj není schopná vnímat nic než rty a jazyk.

„Něco tam má, to je jasné. Ale nevypadá to jako klíče.“

Vrhla na něj znechucený pohled. Přečetla nášivku na jeho saku - Mo‘ s Motors. To bylo vyšito na červeném hedvábí. Hobie prošel pokojem a zastavil se přímo za ní. Naklonil se a zezadu jí strčil před oči hák. Viděla ho z těsné blízkosti. Roztřásla se.

„Kde jsou klíčky?“ zeptal se.

„To BMW je moje,“ odpověděla.

„Teď už ne.“

Přisunul k ní hák ještě blíž. Ucítila pach kovu a kůže.

„Mohl bych ji prohledat,“ ozval se nově příchozí. „Možná je přece někde schovává. Dovedu si představit pár zajímavých míst, kam bych se mohl podívat.“

Otřásla se.

„Klíče,“ promluví k ní Hobie jemně.

„Na lince v kuchyni,“ zasípěla.

Hobie odtáhl hák a se smíchem se postavil před ni. Nový muž vypadal rozmrzele. Kývl na znamení, že rozuměl, a pomalu se vydal ke dveřím, cinkal klíči od tahoe i mercedesu.

„Bylo mi potěšením,“ prohlásil při odchodu. Pak se zastavil ve dveřích a ohlédl se na Marylin.

„Jste si naprosto jistý, že tohle není pro mě, Hobie? Pro starého přítele? Vždyť už jsme toho spolu dost upekli.“

Hobie zakroutil hlavou. „Na to zapomeňte. Tohle patří mně.“

Muž pokrčil rameny a vyšel ze dveří, cinkal si při tom klíči. Dveře se za ním zavřely, za chvíli zaslechli přibouchnutí hlavních dveří. Následovalo klapnutí výtahu, potom se kancelář zase ponořila do ticha. Hobie pohlédl na hromádky dolarových bankovek a zamířil zpátky do koupelny. Marylin s Chesterem seděli bok po boku na pohovce, prochladlí, pokoření a vyhládlí. Světlo, dopadající štěrbinami v žaluziích, přecházelo v nažloutlé večerní přítmí. Z koupelny nepronikl jediný zvuk až do osmi hodin, alespoň tak to odhadla Marylin. Tehdy ticho narušilo sténání.

* * *

Letadlo kopírovalo pohyb slunce směrem na západ, ale na Oahu dorazilo až odpoledne, s tříhodinovým zpožděním. Do první třídy se nahrnuli pasažéři z obchodní a druhé třídy, to znamenalo, že Reacher s Jodie byli odbaveni jako první a první také dorazili na stanoviště taxíků. Teplota i vlhkost tu dosahovaly přibližně stejných hodnot jako v Texasu, ale vlhký vzduch byl díky blízkosti Tichého oceánu prosolený. A žár tolik neoslepoval. Rozeklané zelené hory a azurové moře podtrhovaly tropickou atmosféru ostrova. Jodie si znovu nasadila sluneční brýle a vyhlížela přes plot letiště se zvídavostí někoho, kdo tudy mockrát projížděl, když byl ještě otec v činné službě, ale nikdy se tu vlastně nezastavil. Reacher si připadal stejně. Mnohokrát Havaj využil jako odrazový můstek do této oblasti, ale nikdy tu nesloužil.

Taxík, který na ně čekal na začátku stanoviště, byl věrným obrazem toho, kterým se svezli v Dallas-Fort Worth, čistý Caprice s klimatizací a výzdoba prostoru řidiče oscilovala mezi svatyní a obývacím pokojem. Znechutili řidiče žádostí o nejkratší rito na Oahu. Obnášelo pouze půl míle dlouhý úsek ke vjezdu do letecké základny Hickam. Řidič vrhl významný pohled na řadu vozů za sebou a Reacher pochopil, že si uvědomuje, že ostatní řidiči si tentokrát vydělají víc.

„Deset dolarů spropitného,“ lákal ho.

Chlápek ho odměnil stejným pohledem jako zaměstnanec aerolinií za přepážkou v Dallas-Fort Worthu. Jízdné by sice znamenalo úplný pakatel, ale spropitné deset dolarů? Reacherův pohled padl na fotografii, která zřejmě zobrazovala řidičovu rodinu. Velká rodina, tmavé rozesmáté děti, tmavá usměvavá žena v pestrých šatech, všichni stáli vyrovnaní před čistým jednoduchým domkem. Vzpomněl si na Hobieovy, opuštěné v temném tichu v Brightonu se syčením kyslíkové lahve a vrzáním ošlapaných dřevěných podlah. A na Ruttera v zaneřáděném obchůdku v Bronxu.

„Dvacet dolarů,“ navrhl. „Když vyrazíme hned teď.“

„Dvacet dolarů?“ opakoval řidič ohromeně.

„Třicet. Pro vaše děti. Moc se mi líbí.“

Muž se usmál do zrcátka, položil si prsty na rty a přiložil je opatrně na lesklý povrch fotografie. Projel přes dělicí čáry, rozjel se a brzy musel zastavit, už po osmi stech yardech, před branou do vojenského objektu, úplně stejnou měli ve Fort Wolters. Jodie otevřela dveře a vystoupila do vyhřátého vzduchu a Reacher sáhl do kapsy a vytáhl roličku bankovek. Navrchu byla padesátidolarovka, oddělil ji od ostatních a prostrčil otvorem v okénku z plexiskla.

„Nechte si to.“

Pak ukázal na fotografii. „To je váš dům?“

Řidič kývl.

„Vypadá pěkně. Neplánujete nějakou rekonstrukci?“

Muž zakroutil hlavou. „Ne, je v perfektním stavu.“

„Střechu máte v pořádku?“

„Nestěžuju si.“

Reacher kývl. „Jen se ptám.“

Vystoupil a připojil se k Jodie. Taxík vyrazil směrem k civilním příletům. Od oceánu se zvedal větřík, ve vzduchu bylo cítit sůl. Jodie si odhodila vlasy z obličeje a rozhlédla se.

„Kam jdeme?“

„CIL-HI,“ řekl Reacher. „To je tady.“

Vyslovil to foneticky, rozesmálo ji to.

„Silly jako blbost?“ zopakovala po něm. „Co to znamená?“

„C, I, L, H, I,“ hláskoval. „Ústřední identifikační laboratoř, Havaj. Je to oddělení Ústředního vojenského ústavu.“

„Čím se tu zabývají?“

„To ti ukážu,“ ujistil ji.

Pak se odmlčel. „Alespoň doufám.“

Přešli ke strážnímu domku a zastavili se u okénka. Uvnitř seděl seržant, stejná uniforma, stejný zástřih, stejně nedůvěřivý výraz jako u kolegy ve Wolters. Nechal je chvilku čekat venku v horku, pak okénko otevřel. Reacher k němu přistoupil a nahlásil jména.

„Rádi bychom mluvili s Nashem Newmanem,“ řekl.

Seržant k nim udiveně vzhlédl, přisunul si psací desku a uhladil silným prstem tenké papíry. Zvedl telefon a vytočil číslo. Čtyři číslice. Vnitřní hovor. Ohlásil návštěvu a čekal na odpověď, pak na ně zmateně pohlédl. Přikryl mluvítko dlaní a otočil se k Jodie.

„Kolik je vám let, slečno?“ zeptal se.

„Třicet,“ odvětila Jodie také překvapeně.

„Třicet,“ zopakoval vojenský policista do telefonu. Pak ještě chvíli poslouchal, zavěsil sluchátko a něco si zapsal. Otočil se k nim.

„Běžte dál, za chvíli si pro vás přijde.“

Protáhli se úzkou uličkou mezi zdí strážního domku a těžkým vyvažovacím závažím na konci závory a čekali na rozžhaveném dláždění šest stop od místa, kde vystoupili, ale teď to bylo vojenské dláždění. Výraz seržantova obličeje prošel velkou proměnou. Nedůvěra byla tatam, vystřídal ji nefalšovaný údiv nad tím, že se legendární Nash Newman může přetrhnout, aby tyhle lidi dostal na základnu.

Asi šedesát mil od nich stála nízká betonová budova se světlými dveřmi. Dveře se otevřely a vyšel z nich stříbrovlasý muž. Otočil se, aby je zavřel a zamkl, pak svižně vykročil ke strážnímu domku. Měl na sobě kalhoty a košili od americké tropické uniformy, přes ni si přehodil bílý laboratorní plášť. Probleskovalo jím dostatek kovu, aby každý pochopil, že jde o vysoce postaveného důstojníka. Ostatně ani jeho vznosné držení těla nenechávalo nikoho na pochybách, o koho jde. Reacher vykročil, aby se s ním přivítal, Jodie mu šla v patách. Muži se stříbrnými vlasy mohlo být tak pětapadesát, a třebaže byl vysoký, měl hezký obličej s aristokratickými rysy a přirozené atletické držení těla, začala se už u něj projevovat topornost, provázející od určitého věku každého člověka.

„Generále Newmane,“ oslovil ho Reacher. „Představuji vám Jodie Garberovou.“

Newman pohlédl na Reachera a s úsměvem uchopil Jodiinu ruku.

„Ráda vás poznávám, generále,“ řekla mu.

„Už jsme se setkali,“ poznamenal Newman.

„Vážně?“ vyhrkla překvapeně.

„To si nemůžete pamatovat,“ ujišťoval ji. „Velice by mě překvapilo, kdybyste si vzpomněla. Tenkrát vám byly asi tři roky. Na Filipínách. Na dvorku u domu vašeho otce. Vzpomínám si, že jste mi přinesla sklenici domácího punče. Byla to velká sklenice a velký dvorek a vy jste tehdy byla velice malá dívenka.

Nesla jste ji v obou rukou, samým soustředěním jste vyplazovala jazyk. V obavách jsem vás sledoval, srdce až v krku, jak jsem se bál, že ji upustíte.“

Zasmála se. „Asi máte pravdu, obávám se, že si opravdu nevzpomenu. Byly mi tři? To už je strašně dávno.“

Newman přikývl. „Proto jsem si ověřoval, na kolik asi vypadáte. Nechtěl jsem, aby se vás seržant rovnou zeptal. Chtěl jsem slyšet jeho osobní názor, nic víc. Na něco takového se nikdo dámy nevyptává, viďte? Ale nebyl jsem si jistý, jestli opravdu můžete být Leonovou dcerou.“

Stiskl jí ruku a pak ji pustil. Otočil se k Reacherovi a klepl mu lehce na rameno.

„Jacku Reachere,“ poznamenal. „Rád vás zase jednou vidím.“

Reacher uchopil Newmanovu ruku a pevně jí potřásl, chtěl tak vyjádřit radost nad shledáním.

„Generál Newman byl mým učitelem,“ vysvětloval Jodie. „To už je snad sto let. Vedl řečnická cvičení pro pokročilé, všechno mě naučil.“

„Byl to moc dobrý student,“ řekl Newman Jodie. „Vždycky dával pozor, což se nedá říct o všech.“

„A co děláte teď, generále?“ vyptávala se.

„Zabývám se tak trochu soudní antropologií,“ odvětil Newman.

Je to světová kapacita,“ doplnil Reacher.

Newman na něj zahrozil. „O tom nic nevím.“

„Antropologie?“ vyptávala se Jodie. „To tedy studujete dávné kmeny, jak žily, jejich rituály a náboženství, ne?“

„Ne, tím se zabývá kulturní antropologie,“ opravil ji Newman. „Existuje spousta nejrozličnějších disciplin. Mou parketou je soudní antropologie, která je součástí tělesné antropologie.“

„Jako záchytný bod tady slouží lidské ostatky,“ upřesňoval Reacher.

„Doktor kostí,“ poznamenal Newman. „O to tady jde.

Při rozhovoru přešli po chodníku až ke světlým dveřím. Ty se otevřely, ve vstupní chodbičce je očekával mladší muž. Nebylo by lehké ho charakterizovat, mohlo mu být tak kolem třiceti, pod bílým pláštěm prosvítala uniforma nadporučíka. Newman pokynul směrem k němu. „To je nadporučík Simon. Vede moji laboratoř. Bez něj bych se neobešel.“

Představil mu Reachera a Jodie a všichni si postupně potřásli rukama. Simon nemluvil a zachovával odstup. Reacher si pomyslel, že je to typický laborant, zneklidněný přerušením vžitého koloběhu své práce. Newman je uvedl dovnitř a dál chodbou až ke své kanceláři, Simon na něj beze slov kývl a zmizel.

„Posaďte se,“ pobídl je Newman. „Tady si můžeme popovídat.“

„Takže vy jste něco jako patolog?“ nenechala ho Jodie na pokojí.

Newman zaujal místo za stolem, obracel ruku ze strany na stranu, chtěl tak znázornit rozdíl, který mezi oběma obory panuje. „Patolog má lékařské vzdělání, my antropologové ne. Studoval jsem antropologii, čistou. Fyzická stavba lidského těla, to je moje pole působnosti. Oba obory samozřejmě pracují s mrtvými těly, ale kdybych to chtěl zjednodušit: jestliže je mrtvola relativně Čerstvá, patří patologům. Když už zůstane jen kostra, pustíme se do ní my. Takže já jsem doktor kostí.“

Jodie kývla.

„To je samozřejmě trochu zjednodušená charakteristika,“ připustil Newman. „Čerstvá mrtvola může také nastolit otázky ohledně kostí. Mrtvola může být i rozřezaná. Patologové se na nás mohou obrátit s žádostí o radu. Stačí nám pohled a zjistíme na kostech příznaky, které jim mohou pomoci. Můžeme stanovit, jestli byl pachatel silný nebo slabý, jaký druh pily použil, jestli byl levák nebo pravák. Ale v devětadevadesáti případech ze sta pracuji s kostrami. Vysušené staré kosti.“

A pak se znovu usmál. „Patologové si s vysušenými kostmi nedokáží poradit. V téhle oblasti jsou naprosto bezmocní. Nevědí o nich vůbec nic. Občas se ptám, co je, proboha, na té medicíně učili.“

Ve vychlazené kanceláři se rozhostilo ticho. Žádná okna, jen nepřímé osvětlení ze skrytých osvětlovacích těles, na podlaze koberec. Stůl z růžového dřeva, pohodlná kožená křesla pro hosty. Elegantní hodiny na nízkém podstavci tiše tikaly a ukazovaly přesně půl čtvrté odpoledne. Zbývalo jim právě tři a půl hodiny do zpátečního letu.

„Něco nás sem přivedlo, generále,“ řekl Reacher. „Není to jen společenská návštěva.“

„Ale dost společenská na to, abyste mi přestal říkat generále a oslovoval mě Nashi, ne? A povězte mi, co máte na srdci.“

Reacher kývl. „Potřebujeme, abyste nám pomohl, Nashi.“

Newman vzhlédl. „Se seznamy pohřešovaných v akci?“

Otočil se k Jodie. „Tím se tu totiž zabývám. Dvacet let nedělám nic jiného.“

Přitakala. „Jde o konkrétní případ. Trochu jsme se do něj zapletli.“

Newman souhlasně kývl, pomalu, ale tentokrát se mu vytratila z pohledu jiskra.

„Ano, toho jsem se obával,“ poznamenal. „Mám tu osmdesát devět tisíc sto dvacet takových případů, ale asi tuším, o koho vám jde.“

„Osmdesát devět tisíc?“ opakovala Jodie překvapeně.

„A ještě sto dvacet. Dva tisíce dvě stě z Vietnamu. Osm tisíc sto sedmdesát z Koreje. A sedmdesát osm tisíc sedm set padesát z druhé světové války. Nevzdali jsme to ani u jednoho a můžu vám zaručit, že to neuděláme nikdy.“

„Bože, proč jich je tolik?“

Newman pokrčil rameny, obličej se mu najednou zkroutil hořkostí.

„Války,“ řekl. „Razantní trhavina, taktické přesuny, letadla. Ve válce se bojuje, někdo přežije, jiný zemře. Některé mrtvé najdou, jiné ne. Někdy ani nezůstane nic, co by se dalo identifikovat. Přímý zásah dělostřeleckým granátem dokáže člověka roztrhat snad na jednotlivé molekuly. Potom už zkrátka neexistuje. Možná jen lehká červená mlha, vznášející se ve vzduchu, a třeba ani to ne, třeba se pod tím žárem úplně vypařil. Zbloudilá střela ho roztrhá na kusy. A v boji jde o území, ne? Takže i když ty kusy budou relativně velké, přes území, o něž se vede boj, budou přejíždět nepřátelské nebo spojenecké tanky a rozjezdí kusy těl, že nebudou k poznání. Pak už mrtví přestanou v pravém slova smyslu navždy existovat.“

Zůstal tiše sedět, jen hodiny tikáním odměřovaly čas.

„Letadla jsou ještě horší. Většina našich vzdušných akcí se odehrála nad oceány. Letadlo se zřítí do oceánu a posádka zůstane nezvěstná a nezáleží na tom, kolik úsilí vynaloží instituce, jako je třeba tahle.“

Zamával rukou v gestu, které zahrnovalo tuto místnost i všechen neviditelný prostor za ní, a nakonec ji položil proti Jodie, dlaní nahoru jako němou výzvu.

„Osmdesát devět tisíc,“ opakovala nevěřícně. „Myslela jsem si, že máme nezvěstné jen z Vietnamu. Tak asi dvě stě.“

„Osmdesát devět tisíc sto dvacet,“ zopakoval Newman. „Pořád ještě se nám občas podaří objevit pár z Koreje, občas nějaké z druhé světové války, z japonských ostrovů. Ale máte pravdu, většinou se mluví o Vietnamu. Dva tisíce dvě stě nezvěstných. To opravdu není zase tak moc. V každém jednotlivém dni za čtyři roky trvání první světové války přišlo o život víc lidí. Mužů i chlapců, pohřbených v blátě. Ale Vietnam, to bylo něco jiného. Zčásti kvůli takovým cílům, za jaké se bojovalo třeba v první světové válce. Už se nechceme pouštět do podobných hromadných akcí. Už jsme někde jinde. Lidé už nepropadají takovému zastaralému nadšení.“

Jodie bez komentáře kývla.

„A částečně i proto, že jsme válku ve Vietnamu prohráli,“ dodal tiše Newman. „To na celou věc vrhá úplně jiné světlo. Byla to jediná válka, ve které jsme byli poraženi. O to to bylo horší. Snažili jsme se tedy mnohem usilovněji uvést všechny záležitosti na pravou míru.“

Opsal rukou stejné gesto, snažil se do něj zahrnout celý neviditelný komplex za dveřmi kanceláře a jeho hlas teď zněl jasněji.

„Takže tohle tady děláte?“ ptala se Jodie. „Čekáte na kostry, které objeví někde za mořem, a pak je přivezete sem, abyste je identifikovali? A nakonec si můžete i odškrtnout jméno v seznamu?“

Newman znovu pohnul rukou v nicneříkajícím gestu. „Nedá se říct, že bychom přímo čekali. Když je to možné, jedeme na místo a pátráme po nich. A pokaždé je taky neidentifikujeme, i když se o to samozřejmě snažíme ze všech sil.“

„To musí být těžké,“ řekla.

Kývl. „Technicky to může být velmi náročné. Naleziště bývají většinou zaneřáděná. Dělníci nám posílají zvířecí kosti, kosti místních obyvatel, zkrátka všechno, na co narazí. A my to tady třídíme. Pak se soustředíme na to, co nám zůstalo. Což často také není kdovíco. Po americkém vojákovi občas zůstane jen hrst úlomků kostí, která by se vešla do krabičky od cigaret.“

„To není možné,“ vydechla.

„Často,“ ujišťoval ji. „Právě jsme dostali stovku neúplných koster. Armádní oddělení si nemůže dovolit udělat chybu. Požadují vysoký stupeň pravděpodobnosti a my jim v tom často nemůžeme vyhovět.“

„Kde začínáte?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Kde to jde. Obvykle lékařskými záznamy. Předpokládejme, že by byl tady Reacher považován za pohřešovaného. Kdyby si jako chlapec zlomil ruku, mohli bychom porovnat staré rentgenové snímky se zahojenou zlomeninou na kosti, kterou jsme našli. Nebo bychom nalezli jeho čelist, mohli bychom porovnat stav jeho zubů s kartou od zubaře.“

Reacher si všiml, že si ho prohlíží, představovala si, že z něj zbyly jen žluté vysušené kosti někde v džungli, které porovnávají s rozpadávajícími se rentgenovými snímky, pořízenými před třiceti lety. V kanceláři už zase zavládlo ticho, rušené jen tikáním hodin.

„Leon sem přijel v dubnu,“ řekl Reacher.

Newman kývl. „Ano, navštívil mě. Nebylo to od něj rozumné, protože byl velmi nemocný. Ale já jsem měl radost, že ho zase vidím.“

Potom se otočil k Jodie, jeho výraz vyjadřoval soustrast.

„Byl to dobrej chlap. Vděčím mu za hodně.“

Sklonila hlavu. Něco takového neslyšela poprvé a asi ani naposled.

„Vyptával se vás na Victora Hobieho,“ řekl Reacher.

Newman opět kývl. „Victor Truman Hobie.“

„Co jste mu řekl?“

„Nic,“ odvětil Newman. „A s vámi to dopadne stejně.“

Hodiny odtikávaly čas. Čtvrt na čtyři.

„Proč?“ vyptával se Reacher.

„To je vám určitě jasné.“

„Je to označené jako tajné?“

„Dokonce dvakrát,“ poznamenal Newman.

Reacher se pohnul a porušil ticho, bránil se pocitu zklamání. Jste naše poslední naděje, Nashi. Už jsme opravdu vyzkoušeli všechno.“

Newman zakroutil hlavou. „Víte, jak to chodí, Reachere. Jsem důstojník americké armády, proboha. Nemůžu vám prozradit tajné informace.“

„Prosím, Nashi,“ nevzdával se Reacher. Jeli jsme kvůli tomu až sem.“

„Nemohu,“ bránil se Newman.

„To snad ne,“ žadonil Reacher.

„Dobře, myslím, že byste mi mohl položit pár otázek,“ připustil nakonec.

„Když za mnou přijde bývalý student a zeptá se mě na něco, co se týká jeho vlastních zájmů a pozorování, a já mu odpovím na čistě akademické bázi, nemělo by to nikomu vadit.“

Jako kdyby se najednou odsunuly mraky a slunce se jasně rozzářilo. Jodie pohlédla na Reachera. Ten vrhl pohled na hodiny. Za sedm minut čtyři. Do odletu už jim zbývají necelé tři hodiny.

„Fajn, Nashi, děkuju vám,“ řekl. „Víte něco o tomhle případu?“

„Vím něco o všech. O tomhle zvlášť, od dubna.“

„A byl dvakrát prohlášen za tajný?“

Newman jen přikývl.

Je to tak vážné, že se k tomu nemohl dostat ani Leon?“

„Tak nějak to bude,“ Newman tak vyslovil nepřímý souhlas. „Chápete?“

Reacher pokýval hlavou. Horečně uvažoval. „Co po vás Leon chtěl?“

„Vůbec nic nevěděl,“ vysvětloval Newman. „To musíte mít na zřeteli, rozumíte?“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „A co jste měl udělat?“

„Chtěl, abychom našli místo dopadu.“

„Čtyři míle na západ od An Khe.“

Newman kývl. „Bylo mi Leona líto. Neexistoval jediný důvod, proč by se o tom neměl dozvědět víc, a já jsem mu nemohl říct nic. Mohl jsem se jen pokusit změnit statut utajení. Ale já jsem tomu muži dlužil strašně moc, o moc víc, než bych vám mohl přiznat, takže jsem souhlasil, že to místo najdu.“

Jodie se předklonila. „Ale proč ho už nehledali dřív? Zdá se, že se ví, kde to bylo.“

Newman pokrčil rameny. „Všechno je to neuvěřitelně složité. To si nedovedete představit. Terén i byrokracie. A prohráli jsme válku, na to nezapomínejte. Podmínky si diktovali Vietnamci. My jsme prováděli pátrací akce, ale oni nás kontrolovali. Pořád jde o manipulování a pokořování. Nesmíme tam nosit své uniformy, protože podle nich by americké uniformy traumatizovaly vesnické obyvatelstvo. Abychom se někam dostali, musíme si pronajímat jejich vrtulníky, miliony a miliony dolarů ročně za staré kraksny s polovičním výkonem, než mají naše stroje. Pravdou je, že si vlastně ty staré kosti kupujeme, a oni si stanovují cenu a dosažitelnost. Za každou jednotlivou identifikaci, kterou provedeme, platí Spojené státy víc než tři miliony dolarů, a to mě vážně štve.“

Za čtyři minuty čtyři. Newman zase nasadil nepřítomný pohled, propadl se do vlastních úvah.

„Ale našel jste to místo?“ naléhal Reacher.

„Bylo to zaneseno v plánu, ale bez přesného určení data,“ odvětil Newman. „Věděli jsme zhruba, kde se to stalo a taky co bychom tam asi našli, takže to zase nebylo tak naléhavé. Ale chtěl jsem vyhovět Leonovi. Pustil jsem se do toho a smlouval, aby ten případ zařadili do časového plánu. Chtěl jsem, aby ho uvedli jako další položku na seznamu. Bylo to vážně nechutné dohadování. Zavětřili, že mi opravdu o něco jde, a začali se vzpěčovat jako blázni. To si nedokážete představit. Mlžení? O tom mi povídejte.“

„Ale našel jste to?“ naléhala Jodie.

„Po geografické stránce to bylo vážně šílenství,“ řekl Newman. „Volali jsme DeWittovi do Wolters, ten nám pomohl určit přesnou polohu, víceméně. Tak nepřístupné místo jste ještě neviděl. Hornaté a neprostupné. Mohu se zaručit, že tam nikdy nevstoupila lidská noha, ani jednou v historii této planety. Byl to strašidelný výlet. Ale to místo je ohromné. Naprosto nepřístupné, takže tam nikdo nehrabal.“

„Nehrabal?“ opakovala Jodie. „Myslíte, že tam vyhrabávali pasti?“

Newman zavrtěl hlavou. „Ne, chtěl jsem říct, že tam nikdo nic nevyhrabal. K ničemu se nedostali. Před třiceti lety tam všude žili lidé. Sbírali vojenské identifikační známky, průkazy, přilby, suvenýry, ale většinou šli po čemkoli kovovém. Letadla je zajímala, kvůli zlatu a platině.“

„Kvůli zlatu?“ vyptávala se.

„V elektrických obvodech,“ vysvětloval Newman. „Například F-4 Phantom ukrýval jen ve spojkách vzácné kovy za pět tisíc dolarů. Místní lidé se je naučili vytahovat a prodávat. Když si koupíte levný šperk v Bangkoku, s největší pravděpodobností je vyroben z elektronických přístrojů amerických stíhacích bombardérů.“

„Ale co jste tam našel?“ vyptával se Reacher.

„Relativně dobré zakonzervování,“ informoval Newman. „Huey byl rozbitý a zrezavělý, ale dal se rozpoznat. Z těl zbyly samozřejmě jen kostry. Oblečení už dávno shnilo. Ale nic víc nescházelo. Všichni měli známky. Naložili jsme je a vrtulníkem je převezli do Hanoje. Potom jsme s nimi pokračovali starlifterem až sem, se všemi poctami. Právě jsme se vrátili. Tři měsíce od začátku do konce, jedna z nejlepších akcí, pokud jde o časové měřítko. Identifikace byla jen pouhou formalitou, protože jsme měli známky. Doktor kostí tu ani neměl žádnou práci. Odklepnuto. Je mi moc líto, že se toho Leon nedožil. Mohl by si konečně oddechnout.“

„Těla jsou tady?“ zeptal se Reacher.

Newman kývl. „Hned za vedlejšími dveřmi.“

„Můžeme je vidět?“ ptal se Reacher.

Newman znovu přikývl. „Neměli byste, ale když je to pro vás tak důležité.“

V kanceláři zavládlo ticho, Newman se zvedl a oběma rukama pokynul ke dveřím. Za nimi přecházel nadporučík Simon. Kývl jim na pozdrav.

„Jdeme do laboratoře,“ řekl mu Newman.

„Ano, pane,“ opáčil Simon. Odcházel směrem ke své kanceláři, Reacher s Jodie a Newman se vydali opačným směrem a zastavili se před světlými dveřmi. Newman vytáhl z kapsy klíče a odemkl je. Otevřel a zopakoval oběma rukama stejné formální gesto. Reacher s Jodie vešli do laboratoře před ním.

* * *

Simon sledoval, jak vcházejí dovnitř. Když za nimi zaklaply dveře, zvedl telefon, vytočil devítku, aby mu naskočila linka, a pak desetimístné číslo, jehož začátek tvořila předvolba pro New York City. Telefon dlouho vyzváněl, protože šest mil východním směrem už byl večer. Pak ho konečně zvedli.

„Reacher je tady,“ šeptal Simon. „Právě dorazil, a s nějakou ženskou. Zrovna teď jsou v laboratoři. Čmuchají.“

Hobieho hlas zněl hlasitě, ovládal se. „Kdo je ta žena?“

Jodie Garberová,“ odvětil Simon. „Dcera generála Garbera.“

„Alias paní Jacobová.“

„Co mám dělat?“

Na lince se rozhostilo ticho. Jen šumění přenosu na dlouhou vzdálenost.

„Možná byste je mohl odvézt na letiště. Ta žena má zítra odpoledne v New Yorku schůzku, takže předpokládám, že se budou snažit chytit let v sedm hodin. Jen se přesvědčte, že ho nezmeškali.“

„Rozumím,“ řekl Simon a Hobie přerušil spojení.

* * *

Laboratoř byla prostorná místnost s nízkým stropem. Byla tu dvě okna. Nevýrazné osvětlení zajišťovaly zářivky. Místnost naplňovalo sotva postřehnutelné hučení výkonného odvětrávání, ale přesto se tu šířil zápach, něco mezi ostrou pachutí silného dezinfekčního prostředku a pachu vlhké teplé země. Na vzdáleném konci laboratoře byl výklenek vyplněný policemi. Na nich stály řady lepenkových krabic, označených referenčním číslem. Mohlo jich být tak sto.

„Neidentifikovatelní,“ poznamenal Reacher.

Newman přikývl směrem k němu.

„Už ano,“ řekl tiše. „Vzdali jsme se veškeré naděje.“

Mezi nimi a vzdáleným výklenkem se rozkládala vlastní laboratoř. Podlaha byla vykachlíčkovaná, čistě umytá, až se blýskala. Na ní ve vyrovnaných řadách stálo dvacet čistých stolů. Sahaly do úrovně pasu a pokrývaly je těžké nablýskané desky. Každý stůl byl o něco kratší a užší než polní lůžko. Vypadaly jako masivní verze stolů, které se používají při natírání tapet. Šest z nich bylo naprosto prázdných. Na sedmi leželo sedm vík od naleštěných hliníkových schránek. Zbývajících sedm neslo samotné hliníkové schránky, vzorně vyrovnané, každá ležela v sousedství stolu s příslušným víkem. Reacher tam tiše stál s hlavou nakloněnou na stranu, ale pak se napřímil a poprvé po dvou letech dlouho v tichosti salutoval.

„To je strašné,“ zašeptala Jodie.

Stála tam s rukama spojenýma za zády a skloněnou hlavou, jako kdyby byla na pohřbu. Reacher přestal salutovat a spustil ruku dolů.

„Děkuji vám,“ promluvl tiše Newman. „Líbí se mi, když lidé i tady dokáží projevit úctu.“

„Nic jiného jste od nás nemohl čekat,“ šeptla Jodie.

Zírala na schránky, z očí se jí začaly koulet slzy.

„Tak, Reachere, co vidíte?“ pronesl Newman do ticha.

Reacherův pohled těkal po ozářené místnosti. Byl tak šokován, že se nemohl pohnout z místa.

„Vidím sedm schránek,“ odpověděl tiše. „Čekal jsem, že jich tu uvidím osm. V Huey bylo osm lidí. Pět členů posádky a naložili další tři. Tak to stojí v DeWittově hlášení. Pět a tři je přece osm.“

„A osm bez jedné je sedm,“ řekl Newman.

„Prohledali jste to tam? Důkladně?“

Newman zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Proč ne?“

„Na to byste mohl přijít sám.“

Reacher se otřásl a o krok ustoupil. „Měl bych?“

Jen si poslužte,“ odvětil Newman. „Řekněte mi, co vidíte. Soustřeďte se, a uvidíme, co jste si zapamatoval a na co jste zapomněl.“

Reacher přistoupil k nejbližší schránce a natočil se, takže do ní mohl nahlédnout. Ve schránce byla hrubě opracovaná dřevěná krabice, po každé straně jí chybělo šest palců do rozměru větší z hliníku.

„Tohle nám vnutili Vietnamci,“ vysvětloval Newman. „Prodávají nám tyhle krabice a nutí nás, abychom je používali.

V hangáru na letišti v Hanoji je vložíme do vlastních boxů.“ Dřevěná krabice neměla víko. Byla to spíš mělká přihrádka.

V ní ležela změť kostí. Kdosi se je zhruba snažil uspořádat v anatomickém sledu. Nahoře ležela lebka, zažloutlá a stará. Šklebila se v groteskním smíchu. V ústech se blýskal zlatý zub. Prázdné oční důlky na ně němě zíraly. Obratle byly pečlivě vyrovnané jeden za druhým. Pod nimi lopatky a klíční kosti, žebra chronologicky správně nad pánví. Pažní a ostatní dlouhé kosti byly poskládané po stranách. Okolo krčního obratle matně probleskoval kovový řetízek, který se ztrácel pod plochou levé lopatky.

„Měl bych?“ ptal se znovu Reacher. Newman kývl. „Prosím.“

Reacher tam ještě chvíli tiše postával, potom se naklonil, navlékl si na prst řetízek a vytáhl ho. Kosti se pohnuly a zachřestily, když se jich dotkla známka. Snažil se přečíst vyražené jméno.

„Kaplan,“ řekl. „Druhý pilot.“

„Jak zemřel?“ zeptal se Newman.

Reacher položil jmenovku zpátky přes žebra a snažil se shromáždit důkazy. Lebka byla neporušená. Žádné stopy úrazu na pažích, nohách nebo hrudníku. Ale pánev byla rozmačkaná. Stejně tak obratle v dolní části páteře. A žebra na zádech byla polámaná, osm po obou stranách, počítáno odsdola nahoru.

„Náraz, když Huey dopadl na zem. Zasáhlo ho to do dolní páteře. Rozsáhlá vnitřní zranění a krvácení. Pravděpodobně byl na místě mrtev.“

„Ale byl připoutaný na sedadle,“ namítl Newman. „Byl to frontální náraz do země, tak jak přišel k těm zraněním na zádech?“

Reacher se znovu zahleděl na kosti. Připadal si jako před lety ve třídě, zoufale se snažil, aby se neshodil před legendárním Nashem Newmanem. Jeho pohled prozkoumal každou maličkost, položil lehce ruku na vysušené kosti, přejížděl je konečky prstů. Ale musel mít pravdu. Tady muselo dojít k silnému nárazu do dolní páteře. Nenašel pro zranění žádné jiné vysvětlení.

„Huey se otočil,“ uvažoval. „Dostal se moc nízko a stromy ho otočily. Rozlomil se na dvě části - kabinu a ocasní část — a kabina dopadla na zem pozadu.“

Newman kývl. „Výborně. Přesně ke stejnému názoru jsme došli také. Dopadla pozadu. Místo aby ho pásy zachránily, zabily ho.“

Reacher přešel k další schránce. Uvnitř našel stejnou dřevěnou krabici a podobnou změť žlutých kostí. Stejnou rozšklebenou lebku. Krční páteř pod ní byla zlomená. Vytáhl známku zaklíněnou mezi úlomky polámané kosti.

„Tardelli,“ přečetl.

„Střelec po pravé straně,“ upřesnil Newman.

Tardelliho kostra byla silně poškozená. Střelci stojí přímo v otevřených dveřích, naprosto nechránění, manipulují se zavěšeným těžkým kulometem. Když se Huey řítil k zemi, Tardelliho to hodilo do kabiny.

„Zlomená krční páteř,“ řekl Reacher. „Zaražená až k horním hrudním obratlům.“

Obrátil hrůzu nahánějící žlutou lebku. Byla popraskaná jako vaječná skořápka.

„Navíc zranění hlavy. Řekl bych, že zemřel okamžitě. Nechce se mi pátrat po tom, které zranění bylo přesně příčinou smrti.“

„To by se nechtělo nikomu,“ poznamenal Newman. „Bylo mu devatenáct let.“

Nastalo ticho. Ve vzduchu se vznášel mdle nasládlý zápach vlhké hlíny.

„Podívejte se na dalšího,“ pobídl ho Newman.

Ten vypadal jinak. Tady zaznamenal jediné zranění hrudníku. Známky byly zamotané do roztříštěných kostí. Reacher je nedokázal vyprostit. Musel se ohnout, aby přečetl jméno.

„Bamford.“

„Velitel posádky,“ doplnil Newman. „Měl by sedět na sedadle v kabině čelem dozadu, naproti třem mužům, které nabrali.“

Bamfordův kostnatý obličej k nim vzhlížel v němém šklebu. Pod ním spatřili kompletní neporušenou kostru, až na úzkou hlubokou ránu, která vedla šikmo přes horní část trupu. Vypadala jako tři palce hluboký zákop, procházející napříč jeho hrudníkem. Hrudní kost byla vychýlená až na úroveň páteře, utrhla s sebou tři žebra a s nimi tři obratle.

„Tak co si myslíte o tomhle?“ zeptal se Newman.

Reacher zasunul ruku do krabice a zkoumal rozměry rány. Byla úzká a horizontální. Tři prsty by se do ní nevešly, ale dva ano.

„Nějaký náraz,“ usoudil. „Nějaký napůl tupý nástroj. Udeřil ho zjevně napříč hrudníkem. Srdce se mu mohlo okamžitě zastavit. Byla to vrtule?“

Newman kývl. „Velmi dobře. Vypadá to tak, vrtule narazila na stromy a spadla do kabiny. Musela ho zasáhnout do horní části hrudníku. Přesně jak jste konstatoval, náraz, který mu musel okamžitě zastavit srdce.“

V následující schránce narazil na velmi odlišné kosti. Některé z nich byly stejně zažloutlé, ale většina z nich byla bílá, křehká a narušená. Známky byly zohýbané a zčernalé. Reacher je natáčel, aby na ně dopadlo světlo od stropu, nakonec přečetl: Soper.

„Střelec z levé strany,“ oznámil Newman.

„Tam hořelo,“ usoudil Reacher.

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se Newman jako učitel.

„Známky jsou ohořelé.“

„A?“

„Kosti kalcinované,“ pokračoval Reacher. „Alespoň většina z nich.“

„Kalcinované?“ opakoval Newman.

Reacher přikývl a vybavil si patnáct let starou učebnicovou formulku.

„Organické složky se vypálily, zůstaly jen anorganické. Žárem se kosti zmenšily, zbělaly, vytvořilo se žilkování, jsou mnohem křehčí a narušené.“

„Dobře,“ přitakal Newman.

„Ta exploze, kterou viděl DeWitt,“ připojila se Jodie. „To byla palivová nádrž.“

Newman kývl. „Klasický důkaz. Nešlo o pomalu se šířící oheň. Byla to exploze. Síří se nepravidelně a rychle hoří, což vysvětluje nestejné zasažení kostí. Připadá mi, že Sopera zasáhlo hořící palivo na horní polovině těla, zatímco dolní ležela mimo oheň.“

Když jeho tichá slova dozněla, zůstali všichni tři tiše stát a představovali si hrůzu onoho okamžiku. Rvoucí motory, nepřátelské kulky, narážející do kostry letounu, náhlá ztráta kontroly nad strojem, rychlý únik paliva, oheň, prudký, ničivý náraz na stromy, nářek, poškozená vrtule, ohromující rána, skřípění kovu, rozmetaná lidská těla v místech, kam nikdy nikdo nevkročil. Soperovy prázdné oční důlky je vyzývaly k zamyšlení.

„A teď se podívejte na dalšího,“ řekl Newman.

Další schránka skrývala ostatky muže jménem Allen. Žádné stopy po ohni. Pouze zažloutlé kosti s blýskavými známkami okolo polámaného krku. Ušlechtilá lebka. Dokonce i s bílými zuby. Nepoškozená kulatá lebka s vysokým čelem. Produkt dobré stravy a osvětové výchovy Ameriky padesátých let. Celá záda měl rozdrcená. Jako mrtvý krab.

„Allen byl jedním z těch, které naložili,“ vysvětloval Newman.

Reacher smutně přikývl. V šesté skříňce odpočívala oběť požáru. Jmenoval se Zabrinski. Jeho kosti teď byly vypálené a velmi malé.

„Býval to zřejmě vysoký muž,“ usoudil Newman. „V ohni se vám mohou kosti smrsknout někdy i na polovinu. Takže si nemyslete, že to musel být trpaslík.“

Reacher opět kývl. Probíral se rukou kostmi. Byly lehké a křehké, jako schránky členovců.

„Zranění?“ vyptával se Newman.

Reacher se znovu podíval do krabice, ale nic nenašel.

„Zemřel upálením,“ řekl.

Newman kývl.

„Ano, obávám se, že máte pravdu.“

„To je strašné,“ zašeptala Jodie.

Sedmá a zároveň poslední skříňka obsahovala pozůstatky muže jménem Gunston. A pohled na ně nebyl vůbec hezký. Nejdřív se Reacher domníval, že tam není lebka. Ale pak ji našel na dně dřevěné krabice. Byla roztříštěná na stovky kousků. Většina z nich nebyla větší než nehet od palce.

„Co si o tom myslíte?“ ptal se Newman.

Reacher zakroutil hlavou.

„Na to se mi nechce ani pomyslet,“ sykl. „Už jsem se napřemýšlel dost.“

Newman účastně kývl. „List vrtule ho zasáhl do hlavy. Jeho také naložili na palubu. Seděl proti Bamfordovi.“

„Pět a tři,“ řekla Jodie tiše. „Takže posádku tvořili Hobie a Kaplan, pilot s druhým pilotem, Bamford - velitel posádky, Soper a Tardelli - střelci. Přistáli a naložili Allena, Zabrinskiho a Gunstona.“

Newman kývl. „Tak to stojí ve výkazech.“

„Tak kde je Hobie?“ zeptal se Reacher.

„Něco jste vynechal,“ řekl Newman. „Lajdácká práce od někoho, kdo býval opravdu dobrý.“

Reacher na něj pohlédl. DeWitt řekl něco podobného. Lajdácká práce od nikoho, kdo býval majorem vojenské policie. A dodal: poohlédněte se tam u vás.

„Byli od vojenské policie, viďte?“ vyhrkl.

Newman se zasmál. „Kdo?“

„Dva z nich,“ řekl Reacher. „Dva z trojice Allen, Zabrinski, Gunston. Dva z nich zajali třetího. Byla to speciální mise. Kaplan předešlého dne naložil dva vojenské policisty. Jeho první a poslední samostatný let, o němž jsem se nikde nic nedočetl. Vraceli se, aby naložili je i muže, jehož zatkli.“

Newman přikývl. „Správně.“

„A kdo je kdo?“

„Pete Zabrinski a Joey Gunston byli policajti. Carl Allen byl ten špatný.“

Reacher kývl. „Co provedl?“

„Podrobnosti podléhají úřednímu utajení,“ odvětil Newman. „Váš odhad?“

„Takováhle akce, rychlé dopadení? Podle mě zabití vlastního důstojníka.“

„Co to přesně obnáší?“ zeptala se Jodie.

„Zabití vašeho důstojníka,“ vysvětloval Reacher. „Čas od času se to stávalo. Nějaký nadporučík, celý bez sebe nadšením, nejspíš nováček v území, se hrne na nebezpečné pozice. Bačkorákům se to nelíbí, myslí si, že mu záleží jen na vyznamenání, že by si měli pěkně hřát zadek v teple na jednom místě. Takže když zavelí - pal -, někdo ho střelí do zad nebo po něm hodí granát, což je mnohem účinnější, protože při tom nepotřebuje mířit a dá se to líp zakamuflovat.“

„Takže to bylo zabití vlastního důstojníka?“

„Podrobnosti podléhají úřednímu utajení,“ zopakoval Newman. „Ale jistěže se o tom jednalo, na konci dlouhé a nepovedené kariéry. Alespoň podle záznamů.“

Jodie kývla. „Ale proč to, proboha, patří mezi utajované skutečnosti? Ať už byl jakýkoli, je třicet let po smrti. Podle práva je to nesmysl.“

Reacher se vrátil k Allenově skříňce. Upřeně do ní zíral.

„Opatrnost,“ poznamenal. „Ať už byl nadšeným nadporučíkem kdokoli, jeho rodině bylo sděleno, že zemřel jako hrdina v boji s nepřítelem. Kdyby se někdy dozvěděli, že to bylo jinak, vypukl by skandál. A ministerstvo obrany si na skandály nepotrpí.“

„Správně,“ ohodnotil jeho odpověď Newman.

„Ale kde je Hobie?“ ptal se znovu Reacher.

„Pořád na něco zapomínáte. Jedno po druhém, víte?“

„Ale co je to?“ naléhal Reacher. „A kde?“

„V kostech,“ odpověděl Newman.

Hodiny na zdi laboratoře ukazovaly půl šesté. Do odletu už jim zbývalo jen něco přes hodinu. Reacher se nadechl a prošel znovu kolem schránek v obráceném pořadí. Gunston, Zabrinski, Allen, Soper, Bamford, Tardelli, Kaplan. Šest rozšklebených lebek a jedna sada kostí bez hlavy. Obešel je znovu. Hodiny tikaly. Zastavil se u každé, stiskl chladné hliníkové stěny, naklonil se a nahlédl do nich, zoufale se snažil zachytit pohledem to, co přehlédl. V kostech. Každou prohlídku zahájil odshora. Lebka, krk, klíční kosti, žebra, paže, pánev, nohy, chodidla. Prohrabával krabice, opatrně, pečlivě třídil suché kosti, pořád to neměl. Tři čtvrtě na šest. Za deset minut šest. Jodie ho zneklidněně sledovala. Obcházel schránky už potřetí, začal opět s Gunstonem, policistou. Pak přešel k Zabrinskimu, druhému policistovi. Potom k Allenovi, vězni. Dál k Soperovi, střelci. K Bamfordovi, veliteli posádky. A přišel na to právě v Bamfordově krabici. Zavřel oči. Bylo to jasné. Nad slunce jasnější. Rozběhl se okolo zbývajících šesti krabic, počítal a ještě jednou to po sobě přepočítal. Měl pravdu. Přišel na to. V šest hodin večer na Havaji.

„Je tu sedm těl,“ řekl. „Ale máme tu patnáct rukou.“ • • •

Když je na Havaji šest hodin večer, v New York City je jedenáct v noci. Hobie byl sám ve svém apartmá, třicet pater nad Pátou avenue, v ložnici, chystal se ke spánku. V jedenáct obvykle ještě nechodil spát. Většinou tou dobou býval ještě vzhůru, četl si knihu nebo do dvou hodin ráno sledoval film na kabelové televizi. Ale dnes byl unavený. Byl to vyčerpávající den. Musel vyvinout určitou dávku fyzické aktivity a psychického vypětí.

Seděl na kraji postele. Byla to dvojitá postel, třebaže spal sám a vždycky tomu tak bylo. Stěny byly bílé a benátské záclony také. Ne že by toužil po umělecky sladěné výzdobě, ale protože bílé věci patří vždycky mezi ty nejlevnější. Ať už se zaměříte na cokoli, ložní prádlo nebo malbu, okenní textilie, bílá volba je vždycky cenově nejnižší. Na stěnách neviselo žádné umělecké dílo. Žádné fotografie, dekorativní předměty, suvenýry, tapety. Holá podlaha z dubových parket. Žádný koberec.

Nohama se opíral o podlahu. Měl černé pevné polobotky, vyleštěné do vysokého lesku, položil je tak, aby s parketami svíraly přesně pravý úhel. Sáhl dolů zdravou rukou a rozvázal si tkaničky, jednu po druhé. Zul si boty, jednu po druhé. Nohama je posunul k sobě a zastrčil pod postel. Zahákl palec za gumičku ponožek a svlékl je, jednu po druhé. Odhodil je na podlahu. Rozvázal si kravatu. Vždycky nosil kravatu. To, že si ji dokázal uvázat jednou rukou, ho naplňovalo pýchou.

Vzal kravatu, postavil se a bos přešel k šatníku. Otevřel dveře a prostrčil tenčí konec kravaty za měděnou tyč. Tady visela přes noc. Potom sklonil levé rameno a nechal si sako sklouznout z paže. Levou rukou jej stáhl i z pravé paže. Sáhl do šatníku pro ramínko a pověsil na ně sako, to všechno jednou rukou. Pak pověsil ramínko na konzolí ve skříni. Nato si rozepnul kalhoty a stáhl zip. Vytáhl z nich nohy, dřepl si a vyrovnal je na nablýskané dubové podlaze. Byl to jediný způsob, jak si mohl jednoruký muž složit kalhoty. Položil záložky k sobě a přišlápl je a narovnal nohy. Potom se zvedl, vytáhl ze šatníku druhé ramínko, sklonil se, položil je pod záložky a táhnul je po podlaze až do úrovně kolen. Pak se znovu postavil, švihl ramínkem nahoru a kalhoty se poskládaly přesně tak, jak to měl v úmyslu. Pověsil je vedle saka.

Posunul levou ruku k naškrobeným knoflíkovým dírkám a rozepnul si košili. Pak pravý rukáv. Setřásl košili z ramenou a levou rukou si ji stáhl přes hák. Potom se naklonil na stranu a nechal ji sklouznout z levé ruky. Přišlápl konec a vytáhl ruku z rukávu. Rukáv se obrátil naruby jako vždycky a zdravá ruka vyjela z manžety. Na své garderobě byl nucen udělat jedinou úpravu - musel posunout knoflíky na levé manžetě tak, aby mohl ruku vytáhnout ze zapnutého rukávu.

Nechal košili na podlaze, zajel pod gumu boxerek a stáhl si je přes boky. Vytáhl z nich nohy a sáhl po lemu nátělníku. Teď přišla nejtěžší procedura. Natáhl lem, sklonil se a přetáhl si ho přes hlavu. Přesunul ruku ke krku a táhl nátělník přes obličej. Zatáhl napravo a vytáhl průramkem hák. Potom švihal levou rukou jako bičem, dokud nátělník nepřistál na podlaze. Sebral ho spolu s košilí, boxerkami a ponožkami, odnesl všechno do koupelny a nacpal to do koše na špinavé prádlo.

Nahý se vrátil k posteli a usedl znovu na okraj. Sáhl si rukou přes hrudník a rozepnul pásky ze silné kůže okolo pravého bicepsu. Byly to tři pásky a tři přezky. Uvolnil kožený korzet a stáhl ho z horní části paže. Když se pohnul, tichem se ozvalo klapnutí. Kůže byla silná a masivní, mnohem silnější než kůže na jakýkoli druh bot. Zaoblená v tenkých vrstvách. Byla hnědá a používáním oblýskaná. Léty se vytvarovala, stejně jako ocel. Zmáčkla mu sval, když ji sundával. Uvolňoval si řemínky z lokte. Potom uchopil chladný hák do levé ruky a lehce zatáhl. Jamka se oddělila od pahýlu, mohl konečně zatáhnout. Sevřel hák svisle mezi koleny, mířil dolů k podlaze a jamka směřovala nahoru. Natáhl se přes postel a vytáhl z krabice hrst ubrousků a ze zásuvky plechovku mastku. Sevřel ubrousky v levé dlani a nacpal je do jamky, kroužil jimi jako šroubem a snažil se vytřít pot, který se tam shromáždil za celý den. Potom protřepal krabici s mastkem a vysypal práškem celý vnitřek. Vytáhl další ubrousky a vyleštil kůži a ocel. Potom položil celou soustavu na zem rovnoběžně s postelí.

Na pahýlu pravého předloktí nosil lehkou ponožku. Ta měla zamezit tření kůže nástavce o pokožku. Nešlo o žádný speciální lékařský trik, byla to dětská ponožka. Válcovitá, bez paty, takové nakupují matky dětem, ještě než se naučí chodit. Koupil si tucet párů. Vždycky si kupoval bílé. Ty byly levnější. Stáhl ponožku z pahýlu, protřepal ji a položil vedle krabice s ubrousky.

Samotný pahýl byl zvrásněný. Sice na něm zbyly ještě nějaké svaly, ale když nebyly používány, ochably. Kosti byly na koncích hladce ohoblované a kůže přes ně byla pevná. Byla bílá a stehy červené. Vypadaly jako čínské písmo. Na konci pahýlu mu rašily černé chlupy, protože sem byla přenesená kůže z předloktí.

Stoupl si a vydal se do koupelny. Předchozí majitel nechal nainstalovat nad umyvadlo celou zrcadlovou stěnu. Pohlédl do zrcadla, nenáviděl ten pohled. Ruka mu nevadila. Prostě chyběla. Nesnášel svůj obličej, popáleniny. Paže, to bylo zranění, ale obličej měl znetvořený. Natočil se napůl bokem, aby se na něj nemusel dívat. Vyčistil si zuby a odnesl si láhev pleťové vody do postele. Kápl si na konec pahýlu a prsty ji vetřel. Potom položil láhev vedle dětské ponožky na noční stolek, zalezl pod pokrývku a zhasnul.

* * *

„Pravá nebo levá?“ ptala se Jodie. „O kterou přišel?“

Reacher stál nad Bamfordovou schránkou a probíral se kostmi.

„O pravou,“ řekl. „Ta ruka navíc je pravá.“

Newman nakukoval Reacherovi přes rameno, natáhl se a oddělil dva samostatné úlomky kosti, každý měřil zhruba pět palců.

„Přišel o víc než o ruku,“ poznamenal. „Tady je loketní a vřetenní kost z jeho pravé ruky. Urazilo mu ji to pod loktem, asi to byl úlomek vrtule. Zůstalo mu toho dost, může teď mít docela nenápadný pahýl.“

Reacher vytáhl kosti a přejížděl prsty po jejich koncích.

„Nerozumím tomu, Nashi,“ řekl. „Proč jste to tam neprohledali?“

„A proč bychom to měli dělat?“ odvětil Newman neutrálně.

„Protože jak teď můžeme počítat s tím, že přežil? Byl těžce zraněný. Náraz, utržená ruka. Možná další zranění, třeba vnitřní. Přinejmenším obrovská ztráta krve. Kdoví, jestli neutrpěl i popáleniny. Všude se přece rozlilo hořící palivo. Jen se nad tím zamyslete, Nashi. Pravděpodobně se vyplazil z vraku, měl tepenné krvácení, třeba i hořel, odplazil se na vzdálenost asi tak dvaceti yardů, padl do podrostu a zemřel. Proč jste se po něm, proboha, nepodívali?“

„Položte tuhle otázku sám sobě,“ pobídl ho Newman. „Proč jsme se po něm nepodívali?“

Reacher na něj zíral. Nash Newman, jeden z nejschopnějších chlapů, s nimiž kdy přišel do styku. Tak pečlivý a pozorný člověk, že kdyby našel malý úlomek lebky, dokázal by stanovit, komu patřila, jak ten člověk žil a jakým způsobem zemřel. Muž natolik kvalifikovaný a pečlivý, že se účastnil těch nejdelších a nejsložitějších soudních přelíčení v historii a za celou dobu sklízel jen chválu a potlesk. Jak mohl Nash Newman udělat tak základní chybu? Reacher se na něj díval, potom vydechl a zavřel oči.

„Propána, Nashi,“ pronesl pomalu. „Vy víte, že přežil, viďte? Vy to zkrátka víte. Nehledal jste ho, protože jste si tím jistý.“

Newman kývl. „Správně.“

„Ale jak to víte?“

Newman se rozhlédl po laboratoři. Snížil hlas.

„Protože se potom objevil,“ řekl. „Doplazil se po třech týdnech do padesát mil vzdálené polní nemocnice. Mají to všechno v lékařských záznamech. Byl vyčerpaný horečkou, podvyživený, na jedné straně obličeje měl ošklivé popáleniny, přišel o jednu ruku, pahýl měl prolezlý červy. Většinou mluvil nesouvisle, ale identifikovali ho podle známek. Když ho ošetřili, vyprávěl, že nikdo kromě něj nepřežil. Proto jsem vám říkal, že jsme přesně věděli, co tam najdeme. Proto se o celou věc nikdo nezajímal, dokud to Leon všechno znovu nerozvířil.“

„Tak co se stalo?“ vyptávala se Jodie. „Proč všechno to utajení?“

„Nemocnice byla na severu,“ vysvětloval Newman. „Severovietnamští vojáci postupovali na jih a my jsme se stahovali. Nemocnice se připravovala na evakuaci.“

„A co dál?“ naléhal Reacher.

„Vypařil se noc před plánovaným přesunem do Saigonu.“

„Vypařil se?“

Newman přikývl. „Prostě utekl. Slezl z polního lůžka a zdejchnul se. Už ho nikdy nikdo nespatřil.“

„Dohajzlu,“ ulevil si Reacher.

„Pořád nechápu, proč všechny ty tajnosti,“ oponovala Jodie.

Newman pokrčil rameny. „No dobře, to by mohl spíš vysvětlit Reacher, to je spíš jeho parketa.“

Reacher pořád držel Hobieho kosti. Vřetenní a loketní kost jeho pravé ruky, pečlivě svázané na dolním konci - podobně tomu bylo i za normálních podmínek - surově roztříštěné a rozmačkané na horním konci úlomkem vrtule vlastního vrtulníku. Hobie pečlivě zkoumal její sílu a věděl moc dobře, že by dokázala roztrhat trojnásobně silnou paži. Této síly využil k záchraně lidských životů, a nebylo to jednou. A potom se stejná vrtule ulomila a dokončila ničivé dílo v jeho vlastním kokpitu a připravila ho o ruku.

„Byl to dezertér,“ řekl. „Musíme to tak brát. Byl to voják ve službě a zběhl. Ale bylo přijato rozhodnutí, že po něm nebudeme pátrat. Asi to tak mělo být. Protože co si měla armáda v takovém případě počít? Kdyby ho dopadli, co by s ním provedli? Předali by k soudnímu stíhání muže s příkladnými výsledky, devět set devadesát bojových misí, muže, jenž dezertoval po strašném úrazovém šoku a znetvoření? To nemohli udělat. Válka byla nepopulární. Za takových okolností nebylo možné poslat zohyzděného chlapa za dezerci do Leavenworthu. Ale zároveň nebylo možné podat hlášení, že necháváte dezertovat vojáky. To by vyvolalo skandál z jiných důvodů. Pořád odrovnávali spoustu mužů kvůli dezerci. Ti si to vůbec nezasloužili. Nemohli prozradit, že používají na různé lidi různý metr. Takže se Hobieho složka ztratila a podlehla úřednímu utajení. To proto osobní zápisy končí s jeho poslední akcí. Zbytek je někde pečlivě ukrytý. Někde v Pentagonu.“

Jodie přikývla.

„A proto není na Zdi,“ dodala. „Vědí, že je pořád naživu.“

Reacherovi se nechtělo vrátit kosti na místo. Pořád je držel a přejížděl po nich prsty. Nepoškozené konce byly hladké, dokonalé, připravené umožnit jemný pohyb lidského zápěstí.

„Máte jeho lékařské záznamy?“ zeptal se Newmana. „Jeho staré rentgenové snímky, údaje od zubního lékaře?“

Newman zakroutil hlavou. „On není pohřešovaný v akci. Přežil a dezertoval.“

Reacher se otočil zpátky k Bamfordově skříňce a položil žluté úlomky opatrně do rohu hrubě opracované dřevěné krabice. Zavrtěl hlavou. „Nemohu tomu prostě uvěřit, Nashi. Nic, co jsem se o tomhle člověku dozvěděl, nenapovídá o tom, že by mohl chtít dezertovat. Rodinné zázemí, záznamy, všechno. Něco o dezertérech vím. Něco jsem se jich naproháněl.“

„On dezertoval,“ řekl Newman. „To je fakt, stojí to ve zprávách z nemocnice.“

„Přežil havárii,“ nedal se Reacher. „Myslím, že to nemohu zpochybnit. Byl v nemocnici. O tom také nemůže být sporu. Ale mám dojem, že nešlo o skutečnou dezerci. Předpokládám, že byl dezorientovaný nebo otupený prášky, takového něco. Podle mě jen vyšel ven a ztratil se.“

Newman zakroutil hlavou. „Nebyl dezorientovaný.“

„Ale jak to můžete vědět? Ztráta krve, podvyživenost, horečky, morfium.“

„Od dezertoval,“ tvrdil Newman.

„To nedává smysl,“ bránil se Reacher.

„Válka lidi změní,“ namítl Newman.

„Ale ne natolik,“ oponoval Reacher.

Newman k němu přistoupil blíž a ještě ztišil hlas.

„Zabil sanitáře,“ zašeptal. „Ten chlapec ho přistihl na útěku a snažil se mu v něm zabránit. Všechno to má v záznamech. Hobie řekl, že už se nikdy nevrátí, a uhodil sanitáře lahví do hlavy. Roztříštil mu lebku. Položili ho do Hobieho postele, převoz do Saigonu nepřežil. To proto celé to utajení, Reachere. Nemohli ho prohlásit za dezertéra. Nechali ho odejít jako vraha.“

V laboratoři se rozhostilo hrobové ticho. Vháněný vzduch syčel a vznášel se v něm nasládlý zápach starých kostí. Reacher položil ruku na nablýskané víko Bamfordovy schránky, snažil se udržet rovnováhu.

„Tomu nevěřím,“ řekl.

„Měl byste,“ opáčil Newman. „Protože je to pravda.“

„Tohle jeho rodičům nemůžu říct,“ namítal Reacher. „Prostě nemůžu. To by je zabilo.“

„Hrozné tajemství,“ řekla Jodie. „Nechali ho odejít jako vraha.“

„Politika,“ vysvětloval Newman. „Donebevolající politikaření. Tak to bylo a bude.“

„Možná později zemřel,“ namítl Reacher. „Možná se dostal do džungle a zemřel tam. Byl pořád hrozně zubožený, ne?“

„V čem by vám to pomohlo?“ zeptal se Newman.

„Mohl bych říct jeho rodičům, že je mrtvý, víte, vyhnul bych se detailům.“

„Tonoucí se stébla chytá,“ poznamenal Newman.

„Už musíme jít,“ vložila se do hovoru Jodie. „Potřebujeme chytit letadlo.“

„Neprošel byste si jeho lékařské záznamy?“ zeptal se Reacher. „Kdybych je vyzvedl od jeho rodiny? Udělal byste to pro mě?“

Newman se na okamžik odmlčel.

„Už je mám,“ odvětil. „Leon je přinesl s sebou. Rodina mu je svěřila.“

„Tak si je projdete?“ naléhal Reacher.

„Tonoucí se stébla chytá,“ zopakoval Newman.

Reacher se otočil a ukázal na sto lepenkových krabic vyrovnaných ve výklenku na konci místnosti. „Může být docela dobře tady, Nashi.“

„Je v New Yorku,“ řekla Jodie. „Copak ti to není jasné?“

„Ne, chci, aby byl mrtvý,“ zavrčel Reacher. „Nemůžu přijít k jeho rodičům s tím, že jejich chlapec je dezertér a vrah a za celou dobu se s nimi neobtěžoval spojit. Potřebuju, aby byl mrtvý.“

„Ale on není,“ namítl Newman.

„Ale mohl by být, ne?“ řekl Reacher. „Mohl zemřít později. V džungli nebo někde jinde, možná hodně daleko, na útěku. Nemoci, podvýživa? Možná našli jeho kostru. Projdete si jeho záznamy? Uděláte mi to k vůli?“

„Reachere, už musíme jít,“ naléhala Jodie.

„Projdete si je?“ ptal se Reacher znovu.

„Nemohu,“ odvětil Newman. „Proboha, celá tahle věc podléhá utajení, nemůžete to pochopit? Neměl jsem vám vůbec nic říkat. A teď už nemohu připojit jediné jméno na seznam pohřešovaných v akci. Ministerstvo obrany by na to nepřistoupilo. Očekávají od nás, že počet snížíme, ne že ještě někoho přidáme.“

„Nemohl byste to udělat neoficiálně? Soukromě? Můžete to udělat, viďte? Vždyť to tady řídíte. Prosím vás, Nashi. Kvůli mně.“

Newman zakroutil hlavou. „Tonoucí se stébla chytá, to je všechno.“

„Prosím, Nashi,“ nevzdával se Reacher.

Ticho. Pak Newman vzhlédl.

„Tak jo, sakra,“ utrousil. „Pro vás bych to mohl udělat.“

„Kdy?“ naléhal Reacher.

Newman pokrčil rameny. „Pustím se do toho zítra ráno, stačí?“

„Zavoláte mi hned, jak skončíte?“

„Jistě, ale ztrácíte čas. Číslo?“

„Zavolejte na mobil,“ navrhla Jodie.

Nadiktovala mu číslo. Newman si ho poznamenal na manžetu laboratorního pláště.

„Děkuju, Nashi,“ řekl Reacher. „Moc si toho vážím.“

„Ztráta času,“ zopakoval Newman.

„Musíme jít,“ křikla Jodie.

Reacher mávl rukou a všichni vykročili ke světlým dveřím ve stěně ze škvárobetonových tvárnic. Nadporučík Simon už na ně čekal s nabídkou, že je převeze přes hranice tábora k civilním odletům.

15 KAPITOLA

TŘEBAŽE LETĚLI ZASE PRVNÍ TŘÍDOU, ZPÁTEČNÍ LET BYL zoufalý. Bylo to stejné letadlo, vracelo se na východ do New Yorku po druhé odvěsně obrovitého trojúhelníku. Uklidili ho, navoněli, zkontrolovali a doplnili pohonné látky, na palubě na ně čekala nová posádka. Reacher s Jodie seděli na stejných sedadlech, která opustili před čtyřmi hodinami. Reacher si sedl opět k oknu, ale zažíval úplně odlišný pocit. Sedadlo bylo pořád dvaapůlkrát širší než obyčejně, s luxusním koženým polstrováním, ale on už se z tohoto pohodlí nedokázal radovat.

Světla byla ztlumená na znamení, že se jedná o noční let. Vznesli se do neskutečného tropického západu slunce, zářícího na druhé straně ostrovů, pak se stočili a letěli do příšeří. Zvuk motorů se ustálil na tlumeném sykotu. Letová obsluha byla tichá a nevtíravá. V kabině byl kromě nich jen jediný pasažér. Seděl přes uličku o dvě řady před nimi. Byl to vysoký, hubený muž, oblečený v košili z indické bavlny se světlými proužky. Pravé předloktí měl lehce položené na opěradle sedadla, ruka mu visela dolů, ochable a uvolněně. Oči měl zavřené.

„Jak může být vysoký?“ zašeptala Jodie.

Reacher se naklonil a pohlédl dopředu. „Asi tak sto osmdesát pět centimetrů.“

„Stejně jako Victor Hobie,“ poznamenala. „Pamatuješ, měl to v záznamech.“

Reacher kývl. Vrhl pohled úhlopříčně přes jeho bledé předloktí, odpočívající na opěradle. Ten člověk byl hubený, mohl si prohlédnout vystupující kost na zápěstí, které leželo nehybně v šeru. Viděl tenký sval a pihovatou kůži s vybledlými chlupy. Loketní kost bylo možné postřehnout pouhým okem, běžela nahoru k lokti. Hobie přišel při havárii o šest palců loketní kosti. Reacher se snažil odhadnout tuto délku směrem nahoru od zápěstního kloubu. Délka šesti palců sahala asi do poloviny kosti.

„Asi v polovině, viď?“ řekla Jodie.

„O trochu víc,“ upřesnil Reacher. „Pahýl by podle mě potřeboval obrousit. Kdyby ovšem přežil.“

Muž o dvě řady před nimi se rozespale otočil a přitáhl si ruku k tělu a zároveň mimo dohled, jako kdyby věděl, že o ní mluví.

„On přežil,“ pronesla přesvědčeně Jodie. „Je v New Yorku a snaží se pořád skrývat.“

Reacher se naklonil na druhou stranu a opřel si čelo o chladné okénko.

„Vsadil bych vlastní život, že to tak není,“ řekl.

Díval se ven, i když tam vůbec nic neviděl. Jen černočerná obloha svažující se až k černému oceánu sedm mil pod nimi.

„Proč tě to tak rozčiluje?“ zeptala se do ticha.

Otočil se dopředu a zíral na prázdné sedadlo šest stop před sebou.

„Z mnoha důvodů,“ odvětil.

„Jako třeba…?“

Pokrčil rameny. „Prostě jedno k druhému, jako obrovské stlačené spirálové péro. Profesionální signál. Něco v podvědomí mi naznačilo, že se ubírám špatným směrem.“

Položila mu ruku jemně na předloktí, tam, kde se mu zužoval sval, kousek nad zápěstí. „Něco jsi špatně odhadl, to přece ale neznamená konec světa.“

Zakroutil hlavou. „Někdy ano, někdy ne. To záleží na výsledku, víš? Někdo se mě zeptá, kdo vyhraje skupinu, a já řeknu, že Yankeeové, na tom přece nesejde, viď? Protože jak bych to zrovna já mohl odhadnout. Ale za předpokladu, že bych byl sportovním redaktorem, který se v tom vyzná? Nebo profesionální hazardní hráč? Kdybych si myslel, že v mém životě neexistuje nic jiného než baseball? Kdyby mi potom předpověď nevyšla, zbořil by se mi svět.“

„Co mi to tu povídáš?“

„Vynáším soudy, jako kdyby mi šlo o život. Očekává se to ode mě, protože jsem v tom prý dobrý. A opravdu jsem býval. Vždycky jsem si zakládal na tom, že mám pravdu.“

„Ale neměl ses čeho chytit.“

„Sakra, Jodie. Měl jsem toho spoustu. O moc víc než jindy. Setkal jsem se s jeho rodiči, četl jsem jeho dopisy, popovídal si s jeho starým kamarádem, prošel si jeho záznamy, mluvil s jeho spolubojovníkem, to všechno mi naznačilo že ten chlap se nemohl zachovat tak, jak se podle všeho zachoval. Takže jsem se asi zmýlil, protože co to pro mě teď znamená?“

„V jakém směru?“

„Budu to muset říct Hobieovým,“ začal. „To pro ně bude konec. Měla bys je vidět. Oni toho chlapce zbožňovali. Uctívali armádu, všechno u nich se neslo v duchu vlastenectví, sloužit vlasti, to pro ně byl vrchol lidského poslání. A teď tam mám přijít a vysvětlovat jim, že jejich chlapec je vrah a dezertér. A krutý syn, který je nechal celých třicet let žít v nejistotě. Já tam prostě přijdu a zbořím jim celý jejich svět, Jodie. Rovnou bych měl taky zavolat sanitku.“

Potom už mlčel a otočil se k ní zády k temnému okýnku.

„A dál?“ ptala se.

Otočil se k ní zpátky. „A má budoucnost. Co budu dělat? Dostal jsem dům, potřebuju si najít práci. A jakou? Už nemůžu doufat, že by ze mě mohl být detektiv, ne když jsem se najednou takhle unáhlil. Je to nádherně načasované, ne? Mé profesionální schopnosti se obrátily vniveč, právě když jsem si potřeboval najít práci. Měl bych se vrátit do Keys a do smrti hloubit bazény.“

„Jsi na sebe moc tvrdý. Byl to jen pocit, nic víc. Vnitřní hlas, který ti našeptával špatně.“

„Vnitřní hlas může radit také dobře,“ řekl. „Alespoň u mě to vždycky tak bylo. Můžu ti vyprávět o spoustě případů, kdy jsem se spoléhal na intuici. Čas od času mi to i zachránilo život.“

Na to mu nic neřekla, jen kývla.

„Ale podle statistik bych mohl mít pravdu,“ pokračoval. „Víš, kolik mužů bylo po Vietnamu oficiálně nezvěstných? Asi jen pět. Dva tisíce dvě stě pohřešovaných, ale ti jsou mrtví, všichni to víme. Nash je nakonec všechny najde a odškrtne si je ze seznamu. Ale existuje pět mužů, které nemůžeme nikam zařadit. Tři z nich zběhli na druhou stranu a zůstali v tamních vesnicích, vmísili se mezi domorodce. Dva zmizeli v Thajsku. Jeden z nich žije v chatrči pod mostem v Bangkoku. Pět ztracených existencí z milionu mužů, Victor Hobie je jedním z nich a já jsem se v něm mýlil.“

„Ale tys nebyl úplně vedle,“ oponovala. „ Tys usuzoval podle toho bývalého Victora Hobieho, to je všechno. Pořád jsi měl na zřeteli Victora Hobieho před válkou a před havárií. Válka lidi změní. Jediným svědkem té změny byl DeWitt a ani on si ničeho nevšiml.“

Znovu zavrtěl hlavou. Já jsem to nepouštěl ze zřetele, nebo jsem se o to alespoň snažil. Nepřipouštěl jsem si, že by ho to mohlo změnit tak moc.“

„Možná to způsobila ta havárka,“ namítla. Jen se nad tím zamysli, Reachere. Vždyť kdo to byl, dvaadvacetiletý kluk? Dvacet dva let, asi tolik mu bylo. Sedm lidí zemřelo, možná se za to cítil zodpovědný. Byl přece kapitán na lodi, ne? A byl zohyzděný. Přišel o ruku a asi byl i popálený. Něco takového může mladému člověku způsobit velké trauma, myslím tím fyzické zohavení, víš? A potom, v polní nemocnici, to byl asi omámený léky a vyděšený, že by ho mohli poslat zpátky.“

„Nemohli by ho poslat zpět do akce,“ poznamenal Reacher.

Jodie kývla. „Ano, ale on možná neuvažoval logicky. Po morfiu se každý vznáší v oblacích, ne? Možná ho napadlo, že ho třeba pošlou hned zpátky. Třeba ho napadlo, že ho potrestají kvůli rozbité helikoptéře. Vůbec nevíme, jaký byl tenkrát jeho duševní stav. Takže se pokusil uprchnout a praštil sanitáře do hlavy. Později si asi uvědomil, co udělal. Asi si kvůli tomu připadal hrozně. Tohle všechno mi našeptává zase můj vnitřní hlas. Skrývá se kvůli svému skrytému pocitu viny. Měl by se na to vykašlat, protože ho nikdo nechce z ničeho obviňovat. Polehčující okolnosti jsou přece nad slunce jasnější. Ale on se skryl a pokračoval v tom, což bylo to nejhorší, co mohl udělat. Takhle jen podpořil lavinový efekt.“

„Pořád mi v tom něco nehraje,“ nedal si pokoj. „Tys mi tu právě popsala člověka neschopného logicky uvažovat. Vyplašeného, nerealistického, trochu hysterického. Já jsem si ho představoval jako dříče. Velmi rozumného, racionálního, normálního. Nepoznávám ho.“

Mohutné letadlo se neznatelně zhouplo. Šest set mil za hodinu v takové výšce a jako by se jen nehybně vznášelo ve vzduchu. Velký pastelový zámotek vznášející se sedm mil nad zemí na noční obloze. Zdálo se, že nikam nemíří.

„Tak co chceš dělat?“ zeptala se.

„S čím?“

„Se svou budoucností.“

Opět pokrčil rameny. „Nevím.“

„Mohl by ses ho pokusit najít,“ poznamenala. „Víš, mohl bys ho přesvědčit, že teď už proti němu nic nepodniknou. Mohl bys ho přemluvit. Třeba aby se sešel s rodiči.“

„Jak bych ho mohl najít? Teď mi připadá, že bych si nenašel ani nos mezi očima. A ty se mě snažíš utěšit. Ale na něco jsi zapomněla.“

„Na co?“

„On nechce, aby ho někdo našel. Přesně jak jsi řekla. Úmyslně se skrývá. I kdyby byl nejdřív zmatený, později tomu přišel na chuť. Nechal zabít Costella, Jodie. Poštval lidi i na nás. On se o sebe dokáže postarat, Jodie.“

Potom letuška ještě ztlumila světla, Reacher si sklopil sedadlo a pokusil se usnout. Těsně před usnutím mu myslí proběhla věta: Victor Hobie nechal zabít Costella, on se o sebe dokáže postarat.

* * *

Probudil se v šest hodin ráno třicet pater nad Pátou avenue, to bylo v normě, záleželo na tom, jak špatné sny se mu zdály. Třicet let, to obnáší skoro jedenáct tisíc dní, a jedenáct tisíc dní s sebou nese jedenáct tisíc nocí. Během každé z nich se mu zdálo o ohni. Kokpit se odlomil od ocasní části a špičky stromů ho mrštily dozadu. Zlom kostry rozštípl palivovou nádrž. Pohonná hmota se valila ven. Každou noc se mu zdálo, že k němu přitéká, byl to úděsný, pomalý pohyb. Třpytila se a odrážela záblesky v šedém přítmí džungle. Byla tekutá a kompaktní a formovala se do pevných tvarů jako obrovské pokřivené dešťové kapky. Kroutily se, proměňovaly a rostly, jako by vzduchem poletovaly živé věci. Když na ně dopadlo světlo, vypadaly podivně a přitom krásně. Třpytila se v nich duha. Dostaly se k němu, dřív než mu rameno vrtule utrhlo ruku. Každou noc otáčel hlavu v přesně stejném bezděčném pohybu, ale každé noci se k němu stejné dostaly. Padaly mu do tváře. Tekutina byla horká. Zmátlo ho to. Vypadala jako voda. Voda by měla být studená. Představoval si, jak by se pod chladnou sprškou otřásl. Ale byla horká. Byla lepkavá. Hustější než voda. Zapáchala. Byl to chemický zápach. Stékala mu po levé straně hlavy. Měl ji ve vlasech. Připlácla mu vlasy na čelo a stékala mu pomalu do oka.

Potom otočil hlavu zpátky a uvědomil si, že ve vzduchu vzplál oheň. Prsty plamenů ukazovaly dolů přes poletující pramínky paliva, jako by je z něčeho vinily. Potom se prsty proměnily v ústa. Ta pojídala poletující kapky tekutiny. Jedla rychle a tvary se zvětšovaly a žhnuly. Potom jednotlivé kapénky ve vzduchu vzplály. Neexistovalo žádné spojení. Žádná posloupnost. Prostě explodovaly. Vždycky trhnul hlavou dolů, jedenáct tisíc samostatných pohybů, ale pokaždé ho zasáhly. Byly cítit žárem, ale studily jako led. Náhlý ledový šok na jedné straně obličeje, ve vlasech. Potom černý obrys ramena vrtule, obloukem se řítilo dolů. Dopadlo na hruď člověka jménem Bamford a úlomek ho tvrdě zasáhl, přesně v polovině předloktí.

Viděl, jak mu upadla ruka. Sledoval to zblízka. Tahle část se nikdy ve snu neobjevila, protože ten sen byl o ohni, nepotřeboval snít o tom, jak přišel o ruku, protože si na to až moc dobře vzpomínal. Konec ramene vrtule měl štíhlý, aerodynamický profil a byl matně černý. Projel mu kostmi a zastavil se mu u stehna. Pohyb najednou ustal. Předloktí měl rozpůlené. Na zápěstí měl pořád připnuté hodinky. Ruka i se zápěstím spadla na zem. Zvedl pahýl a přitiskl si ho na obličej, pokoušel se zjistit, proč z kůže sálá chlad a přitom páchne spáleninou.

Později si uvědomil, že mu zrovna tenhle pohyb zachránil život. Když byl schopen soudně uvažovat, pochopil, co udělal. Mohutné plameny mu vypálily otevřenou ránu. Žár vysušil nechráněné maso a scelil tepny. Kdyby se ránou nedotkl hořícího obličeje, vykrvácel by. Byl to triumf. Dokonce i v extrémním nebezpečí a zmatku udělal přesně to, co měl. Dobrou věc. Přežil. To mu dodalo pocit naprosté sebejistoty, který jej už nikdy neopustil.

Zůstal při vědomí ještě asi dvacet minut. Udělal, co potřeboval v kokpitu, a plazil se od vraku pryč. Věděl, že se za ním nikdo další neplazí. Dostal se do podrostu a pokračoval dál. Klečel na kolenou a opíral se o ruku, která mu zbyla, o klouby, jako opice. Položil si hlavu na zem, přitiskl popálenou kůži do hlíny. A pak přišla agónie. Dvacet minut to vydržel a potom omdlel.

Z následujících tří týdnů si skoro nic nepamatoval. Netušil, kde se ocitl, co jedl, co pil. Měl pár jasných okamžiků, ale ty byly ještě horší, než kdyby si vůbec nic nepamatoval. Lezli po něm červi. Spálená kůže se loupala a maso pod ní začalo hnít. Po holém pahýlu mu pořád něco lezlo. A pak byl najednou v nemocnici. Jednoho rána se probudil a vznášel se v oblaku morfia. Připadalo mu, že takhle krásně se ještě nikdy v životě necítil. Ale přesto pořád předstíral agonii. Čím déle to vydrží, tím později ho pošlou zpátky.

Přikládali mu na obličej obklady s mastmi na popáleniny. Odstranili mu z ran červy. Po letech si uvědomil, že mu život zachránili i ti červi. Četl článek o nových lékařských objevech. Červi se začali používat při nové revoluční léčbě gangrény. Jejich neúnavnou činností se odstranilo gangrenózní maso, dřív než začalo hnít. Pokusy správnost této metody potvrdily. Smál se. To věděl moc dobře.

Evakuace nemocnice ho nepříjemně překvapila. Neřekli mu o ní. Vyslechl sanitáře, kteří si plánovali práci na zítřek. Okamžitě se dostal ven. Nikdo ho nehlídal. Jen sanitář, který se tam náhodou potloukal. Ten sanitář ho přišel jen na láhev vzácné vody, kterou ho praštil po hlavě, ale nezdržel ho víc než vteřinu.

Jeho dlouhá cesta domů začala právě tady, musel se dostat do podrostu za nemocničním plotem. Nejdřív se ale potřeboval dostat ke svým penězům. Ty si ukryl padesát mil odsud v tajné skrýši u své poslední základny, v rakvi. S tou rakví měl štěstí. Byla to jediná velká schránka, k níž se tenkrát dostal, ale později se měla osvědčit jako geniální tah. Peníze shromáždil ve stovkách, dvacetidolarovkách a desetidolarovkách, dohromady vážily sedmdesát sedm kilogramů. Taková váha odpovídala obsahu rakve. Necelé dva miliony dolarů.

Ale základnu opustili, ocitla se daleko za nepřátelskými liniemi. On se tam však dostal a musel se vypořádat s první z mnoha nepříjemností. Jak má nemocný jednoruký muž vykopat rakev? Nejdřív se slepou vytrvalostí. A pak, později, s pomocí. Když ho objevili, vyházel už skoro všechnu hlínu. Víko rakve se dalo rozeznat, leželo v mělkém hrobě. V tu chvíli ho objevila vietnamská hlídka. Pomyslel si, že z tohohle už živý nevyjde. Ale zase vyvázl. Místo toho došel k poznání. Zařadilo se mezi ostatní, kterých se mu už v životě dostalo. Vietnamec ustoupil, byl vyděšený a něco nesrozumitelně mumlal. Zjistil, že nevědí, kdo vlastně je. Nevěděli, co vlastně je. Strašlivé popáleniny jej připravily o identitu. Měl na sobě cáry špinavé nemocniční košile. Nevypadal jako Američan. Nevypadal nijak. Nevypadal jako lidská bytost.

Pochopil, že spojení jeho zuboženého zevnějšku, divokého chování a rakve muselo zapůsobit na každého, kdo se k němu přiblížil. Nejasný atavistický strach ze smrti, mrtvol a šílenství každého otupil. Došel okamžitě k názoru, že když se bude chovat jako blázen a nepustí se své rakve, ti lidé mu nic neudělají. Jejich starodávné pověry pracovaly v jeho prospěch. Hlídka mu pomohla kopat, naložila rakev na povoz tažený buvoly. Usadil se ve výšce na ní, mluvil z cesty, drmolil nesmysly a ukazoval na západ a oni jej vezli stovky mil až do Kambodži.

Vietnam je úzká země. Jedna skupina jej předávala druhé a do Kambodži dorazil během čtyř dní. Nakrmili ho rýží, dali mu napít vody a oblékli jej do černého pyžama, aby ho zkrotili, a zmírnili tak své primitivní obavy. A pak jej převzali Kambodžané. Skákal a pitvořil se jako opice a ukazoval na západ, západ, západ. O dva měsíce později už byl v Thajsku. Kambodžané dopravili rakev přes hranici, otočili se a utekli. V Thajsku to bylo jiné. Když překročil hranici, připadalo mu, že vykročil z doby kamenné. Byly tu silnice a dopravní prostředky. I lidé byli jiní. Modernější. Ale uvnitř každého dřímal stejný starý strach. Blábolící zjizvený muž s rakví představoval objekt, který v nich vzbuzoval obavy, přinejmenším se nad ním pozastavovali. Nikoho neohrožoval. Přepravoval se na pickupech značky Chevrolet nebo na starých náklaďácích Peugeot, které tu zbyly ještě z dob panování Francouzů, a za dva týdny se ocitl ve stoce, které říkali Bangkok.

V Bangkoku žil rok. Rakev zakopal na dvorku před chatrčí, kterou si pronajal. Hned první noc se pustil do zoufalé práce s pašovaným nářadím zcizeným americké armádě. Tohle nářadí mu vyhovovalo. Počítalo se totiž s tím, že se bude muset ovládat jednou rukou, zatímco druhá bude držet pušku.

Když byly jeho peníze zase v bezpečí, rozhodl se vyhledat doktora. V Bangkoku jich byl dostatek. Pořád tu ještě zbylo dost evropských felčarů nasáklých džinem, kterým už nezbývalo nic jiného než se tady usadit. Ale v okamžicích střízlivosti byli stále schopní odvést kompetentní výkon. S jeho obličejem už nedokázali udělat žádné zázraky. Vojenský lékař mu upravil víčko, mohl ho už skoro zavřít, a o to šlo. Ale soustředili se na paži. Otevřeli znovu ránu a obrousili dohladka kosti. Přetáhli přes ně sval a kůži a všechno pečlivě zašili. Poradili mu, aby ránu nechal měsíc hojit, a potom ho poslali k člověku, který vyráběl umělé končetiny.

Ten mu nabídl několik možností. Všechny zahrnovaly kožený korzet kolem bicepsu, stejné přezky, stejnou kloubní jamku zformovanou přesně podle pahýlu. Ale nástavce byly různé. Mohl si pořídit dřevěnou ruku, mistrovsky vyřezanou, ozdobila by ji jeho dcera. Potom mu nabídl trojzubou věc, která připomínala zahradnické nářadí. Ale on si vybral jednoduchý hák. Zapůsobil na něj, i když nedokázal vysvětlit proč. Muž jej vytvaroval z nerezavějící oceli a týden jej leštil. Navařil jej na ocelovou součástku nálevkovitého tvaru a tu zabudoval do kalichu ze silné vrstvy kůže. Vyřezal si dřevěnou repliku pahýlu a podle něj kůži vytvaroval a potom ji namočil do pryskyřice, aby ztvrdla. Ušil korzet, připevnil řemínky a přezky. Odvedl pečlivou práci, za niž si naúčtoval pět set amerických dolarů.

Prožil v Bangkoku rok. Hák mu šel nejdřív na nervy, připadal si neohrabaný a nedokázal s ním zacházet. Ale časem se s ním smířil. Čím víc ho používal, tím lépe si s ním dokázal poradit. Potom zase vykopal rakev a zaplatil si plavbu do San Franciska na nákladní lodi, už si ani nevybavoval, že měl kdy dvě ruce. Ale obličej mu přinášel neustálé trauma.

Přistál v Kalifornii a podařilo se mu dostat se k rakvi. Malou částku z jejího obsahu využil na koupi ojeté dodávky. Trojice neochotných přístavních dělníků mu ji naložila a on s ní přejel celou zemi až do New York City. I po devětadvaceti letech byl pořád tady, výtvor řemeslníka z Bangkoku ležel na podlaze vedle postele, kde odpočíval každou z posledních jedenácti tisíc nocí.

Převrátil se na břicho a levou rukou sáhl dolů a zvedl ji. Posadil se na posteli, položil si ji přes kolena a natáhl se pro dětskou ponožku na noční stolek. Šest a deset minut. Další den života.

* * *

William Curry se probudil ve čtvrt na sedm. Byl to železný zvyk z dob, kdy sloužil denní směny v detektivním oddělení. Zdědil po babičce nájemní smlouvu na byt dvě patra nad Beekman Street. Nebylo to nic světoborného, ale nestálo ho to moc a nebylo odsud daleko do většiny policejních služeben v dolní části Canalu. Přestěhoval se sem po rozvodu a zůstal tu i po penzionování. Policejní důchod pokryl nájem a s ním spojené poplatky i pronájem úřadovny o jedné místnosti na Fletcheru. Takže příjmy z jeho začínající soukromé agentury musely vystačit na stravu a výživné. Až se mu podaří prorazit a upevní si pozici, možná i zbohatne.

Čtvrt na sedm ráno, v bytě bylo chladno. Vyšší budovy v sousedství jej stínily před ranním sluncem. Položil nohy na linoleum, postavil se a protáhl. Přešel do kuchyňského koutu a postavil si na kávu. Zamířil do koupelny a umyl se. Tato rutinní činnost mu vždycky vystačila do sedmi, automaticky se na to spoléhal.

S šálkem kávy v ruce přešel do šatny, zůstal stát v otevřených dveřích a prohlížel si oblečení na ramínkách. Jako policajt vždycky nosil kalhoty a sako. Šedé flanelové, kostkované sportovní sako. Potrpěl si na tvíd, i když nebyl vyloženě Ir. V létě to zkoušel se lněnými saky, ale ta se snadno zmačkala, takže se nakonec ustálil na lehkých polyesterových směsových materiálech. Ale ani jeden z těchto obleků se nehodil pro úkol, který měl dnes absolvovat. Musel se někde vydávat za Davida Forstera, dobře placeného advokáta. Napadlo ho, že by si mohl obléknout svatební oblek.

Byl čistě černý, od Brooks Brothers, koupil si ho kvůli příležitostným rodinným svatbám, křtinám a pohřbům. Byl patnáct let starý, a protože jej ušili u Brooks Brothers, ani teď nevypadal nijak nemoderně. Trochu do něj zhubl, protože když přišel o kuchařské umění své manželky, rychle shodil na váze. Kalhoty byly podle dnešních měřítek možná trochu široké, ale to nevadilo, protože si na každý kotník chtěl připnout pouzdro s pistolí. William Curry patřil mezi druh lidí, kteří si potrpí na přípravu. David Forster mu řekl, že s největší pravděpodobností k ničemu nedojde. Kdyby to tak dopadlo, byl by spokojený, ale dvacetiletá zkušenost z newyorského policejního okrsku radila, aby taková ujištění bral s rezervou. Takže se rozhodl pro dvě pouzdra na pistole a jedno menší na zádech s velkou třistasedmapadesátkou.

Uložil oblek do plastikového obalu, který odkudsi vytáhl, a přidal bílou košili a decentní kravatu. Navlékl pouzdro na magnum na černý kožený pásek a spolu s dalšími dvěma pouzdry je uložil do tašky. Do aktovky si připravil tři jednoruční střelné zbraně.

Magnum .357 s dlouhou hlavní a dva Smith and Wesson .38 s velmi krátkými hlavněmi, které si chtěl připevnit na kotníky. Odpočítal do krabičky dvanáct nábojů pro každou zbraň, tu přibalil do tašky k pistolím. Do každé černé boty nacpal černou ponožku a přidal je k pouzdrům. Počítal, že by se po časném obědě mohl převléknout. Nepotřeboval se v obleku potit od rána, a kdyby přišlo na věc, vypadal by jako strašák.

Zamkl dveře od bytu a vydal se pěšky do kanceláře na Fletcheru, nesl zavazadla a zastavil se, jen když si chtěl koupit vdoleček, banán a ořechy.

* * *

Marylin Stoneová se probudila v sedm hodin. Otupená a unavená. Do koupelny je pustili až někdy po půlnoci. Museli ji umýt. To zajistil zavalitý muž v tmavém obleku. Když vyšel ven, byl pěkně naštvaný a nechal je čekat, dokud neuschla podlaha. Seděli tam v přítmí, nemluvili, byli prokřehlí a hladoví, tak unavení, že je ani nenapadlo požádat o něco k jídlu. Tony nechal Marylin načechrat polštáře na pohovce. Usoudila, že se tam chystá přespat. Když se před ním musela ohýbat v krátkých šatech a připravovat mu lůžko, zažívala chvíle opravdového pokoření. Upravovala polštáře a na ni civěl.

V koupelně bylo chladno. Všude bylo vlhko a páchly tam dezinfekční prostředky. Ručníky ležely pomačkané na hromadě u umyvadla. Rozdělila je na na dvě části a rozprostřela je na podlahu, s Chesterem se na ně beze slova uložili. Za dveřmi v kanceláři panovalo ticho. Nepočítala, že by se jí podařilo usnout. Ale muselo se tak stát, protože se probrala s jasným pocitem, že začal nový den.

Z kanceláře k nim doléhaly zvuky. Opláchla si obličej, a když obtloustlý muž přinesl kávu, postavila se proti němu. Vzala si od něj mlčky svůj hrníček a Chesterův položil muž na poličku pod zrcadlem. Chester pořád ještě ležel na podlaze, nespal, jen tam netečně polehával. Muž jej na zpáteční cestě překročil.

„Už to budeme mít za sebou,“ řekla.

„Myslíš tím asi, že teď teprve všechno začíná,“ opáčil Chester. „Kam teď půjdeme? Kam se uchýlíme v noci?“

Už se chystala odvětit: díkybohu, domů, ale pak si vzpomněla, že on došel k poznání, že okolo půl třetí už nebudou mít žádný domov.

„Asi do hotelu,“ navrhla.

„Vzali mi kreditní karty.“

Potom se ponořil do mlčení. Pohlédla na něj. „Cože?“

„Tohle pro nás nikdy neskončí,“ prohlásil. „Copak to nevidíš? Jsme svědci. Toho, co provedli s těmi policajty. A Sheryl. Jak by nás teď mohli nechat jít?“

Kývla, téměř neznatelným pohybem hlavy, a zoufale sklopila hlavu. Protože už mu to došlo. Teď se bude celý den bát a zoufat si, všechno tak ještě zhorší.

* * *

Pět minut mu trvalo, než si uvázal kravatu, potom si oblékl sako. Oblékání probíhalo v opačném sledu než svlékání, to znamenalo, že boty přišly na řadu nakonec. Dokázal si zavázat tkaničky stejně pevně jako člověk se dvěma rukama. Musel jen přimáčknout jeden konec tkaničky k podlaze.

Potom ho čekala práce v koupelně. Nacpal všechno špinavé prádlo do povlaku na polštář, ten nechal u dveří do bytu. Všechny osobní předměty, které posbíral, naskládal do pytle ze supermarketu, obsah skříně pak do pytle na obleky. Zajistil, aby dveře u bytu zůstaly otevřené, a vynesl povlaky na polštáře a pytel k odpadní šachtě. Naházel je do ní a zabouchl poklop. Dovlekl pytel s obleky do chodby a zamkl za sebou, klíče uložil do obálky, kterou měl připravenou v kapse.

Zastavil se u stolu vrátného a nechal u něj pro někoho z realitní kanceláře klíče v obálce. Po schodech sestoupil do garáže a odnesl vak s obleky do cadillaku. Zamkl ho do kufru a přešel ke dveřím řidiče. Vklouzl dovnitř a natáhl levou ruku, aby nastartoval. Prosvištěl garáží a vyjel do denního světla. Ujížděl jižním směrem na Pátou, opatrně odvracel oči, dokud se nedostal z parku a nesunul se rušnými ulicemi Midtownu.

Měl pronajatá tři parkovací místa pod Světovým obchodním centrem, ale suburban i tahoe byly pryč, takže když tam dorazil, bylo celé jeho prostranství prázdné. Zaparkoval Cadillac na prostřední plochu a nechal pytel v kufru. Napadlo ho, že by s ním mohl dojet až do LaGuardie a nechat ho na parkovišti pro dlouhodobé stání. Potom by mohl taxíkem dojet na Kennedyho letiště, nesl by pytel s obleky a docela dobře by zapadl mezi ostatní spěchající cestující. Auto by tam mohlo čekat, dokud by pod ním nezačal vyrážet plevel. A kdyby to někomu připadalo podezřelé, začal by se probírat seznamy cestujících z LaGuardie, ne z JFK. Znamenalo to ovšem odepsat Cadillac zároveň s pronájmem kanceláře, ale pořád mu ještě zbývalo dost. A záchrana vlastního života pro něj byla tím nejcennějším, co si dokázal představit.

V garáži nastoupil do expresního výtahu a o devadesát vteřin později už byl ve své dubové a mosazné recepci. Tony stál za přepážkou, popíjel kávu a vypadal unaveně.

„Loď?“ nadhodil Hobie otázku.

Tony kývl. ‚Je u zprostředkovatele. Telegraficky nám poukáže peníze. Chce vyměnit zábradlí, které ten blbec poškodil sekerou. Souhlasil jsem, ať si to strhne z ceny.

Hobie přikývl. „A co dál?“

Tony se zasmál se zjevnou ironií. „Je tu další pohyb peněz. Ze Stoneova konta právě přišly první úroky. Jedenáct tisíc dolarů, přesně načas. Pečlivý přiblblý škudlil, viďte?“

Hobie se také usmál. „Zloděj Petr musí platit Pavlovi, až na to, že teď už je to jeden a týž muž. Převeďte to na ostrovy jako závdavek na další obchody, rozumíte?“

Tony souhlasně přikývl a přečetl vzkaz: „Zase volal Simon z Havaje. Splašili letadlo. Teď právě můžou být někde nad Velkým kaňonem.“

„Už to zjistil Newman?“ zeptal se Hobie.

Tony zakroutil hlavou. „Ještě ne. Začne se shánět dnes ráno. Reacher ho k tomu dokopal. Zdá se, že je dost schopný.“

„Ne dost schopný,“ oponoval Hobie. „Na Havaji je o pět hodin míň, viď?“

„To pro nás znamená odpoledne. Řekněme, že začne v devět, několik hodin stráví hledáním, u nás budou asi tak čtyři odpoledne. To už budeme pryč.“

Hobie se opět usmál. „Říkal jsem ti, že to vyjde, nebo snad ne? Neříkal jsem, aby sis odpočinul a nechal starosti na mně?“

* * *

Reacher se podle svých hodinek probudil v sedm hodin. Pokud si vzpomínal, měl je pořád nastavené na čas v St. Louis. Na Havaji tedy musely být tři hodiny a šest v Arizoně nebo v Coloradu, anebo nad čím se právě vznášeli ve výšce sedmi mil, a v New Yorku přesně osm. Protáhl se na sedadle, stoupl si a překročil Jodiiny nohy. Schoulila se na svém sedadle a letuška ji přikryla tenkou světlou přikrývkou. Spala tvrdě, pomalu oddechovala, vlasy jí přepadly do obličeje. Na okamžik se zastavil v uličce a sledoval ji, jak spí. Potom se vydal na procházku.

Prošel obchodní a pokračoval do druhé třídy. Světla byla ztlumená, zadek letadla mu proto připadal stísněnější. Úzká sedadla byla obsazená lidmi schoulenými pod pokrývkami. Ve vzduchu se vznášel zápach špinavého oblečení. Namířil si to rovnou dozadu a prošel kuchyňkou okolo tiché skupinky personálu, opírajícího se o hliníkové police. Zpátky se vracel jinou uličkou, přes druhou třídu do obchodní. Na okamžik se tu zastavil a prohlížel si cestující. Seděli tu muži a ženy v civilních oblecích, odložili saka, povolili kravaty. Otevřené laptopy. Na prázdných sedadlech aktovky přeplněné dokumenty v deskách z umělé hmoty. Světla na čtení mířila na výsuvné stolky. Někteří z těch lidí pořád pracovali, i teď, pozdě v noci, nebo snad spíš brzy ráno.

Napadlo ho, že se jedná o lidi na středních pozicích v podnikové hierarchii. Už se odrazili ode dna, ale na vrchol měli ještě pořád dost daleko. V armádní terminologii by to byli majoři a plukovníci. Tohle byly jeho civilní protějšky. On sám skončil jako major, kdyby zůstal v armádě, mohl by už být plukovníkem. Opřel se, pohlédl na skloněné hlavy a pomyslel si: Leon mé udělal a teď mě změnil. Leon odstartoval jeho kariéru. Nezasahoval do ní, ale ovlivnil, kudy se ubírala. O tom nemohlo být sporu. Potom kariéra skončila a on se nechal unášet proudem, a to i teď skončilo a zase kvůli Leonovi. Ne snad kvůli Jodie. Kvůli Leonově poslední vůli. Ten starý muž mu odkázal dům. Závěť působila jako časovaná bomba, čekala, aby ho mohla upoutat na jedno místo. Nejasný příslib ho k tomu mohl zavázat. Předtím si představu zakotvení připouštěl jen čistě teoreticky. Bylo mu jasné, že tuto vzdálenou končinu nikdy nenavštíví. Něco tak exotického si vůbec nedokázal představit. Jízdenka by pro něj byla moc drahá. Pouhá nesnadnost vpravit se do cizího životního stylu mu naháněla husí kůži. Ale Leonova závěť ho dostala. Leon ho postavil přímo na hranice této vzdálené země. Teď narážel nosem do plotu. Mohl se přesvědčit, jaký život by na něj čekal na druhé straně. Najednou mu připadalo jako šílenství otočit se a trmácet se celou cestu zpátky. Unášení proudem by se tak mohlo změnit ve vědomou volbu a tato volba by se potom proměnila v něco úplně jiného. Kouzlo tohoto životního stylu spočívalo v blaženém pasivním akceptování skutečnosti, že stejně nemá jinou šanci. Kdyby nějakou měl, tenhle pocit by vzal zasvé. A Leon mu poskytl velkou šanci. Mile na něj kynula nad vlnícím se Hudsonem, čekala jen na něj. Leon se musel usmívat, když tam tak seděl a zvěčňoval na papír svůj odkaz. Musel se šklebit, hlavou se mu asi honilo něco jako: podíváme se, jak si poradíš s tímhle, Reachere.

Pohlédl na laptopy a složky dokumentů a zatrnulo v něm. Jak by mohl překročit hranici vzdálené země, aniž by ho pohltila všechna tahle hrůza? Obleky a kravaty a celé to papírování? Aktovky z ještěrčí kůže a poznámky z ústředí? Otřásl se, zjistil, že pořád nehybně stojí u přepážky, zpanikařil, nedýchal, nemohl se pohnout z místa. Vybavil si den, kdy před rokem vystoupil z náklaďáku na křižovatce blízko města, o němž nikdy neslyšel, ve státě, kde nikdy nebyl. Zamával řidičovi a zastrčil ruce hluboko do kapes, vykročil, měl za sebou milion mil a stejně tolik před sebou. Slunce pálilo a zpod bot se mu prášilo. Usmíval se, šťasten, že je sám, a vůbec netuší, kam ho život zanese.

Ale zároveň si vybavil den devět měsíců poté. Zjistil, že utratil všechny peníze a zoufale uvažoval, co si počne dál. I ty nejlevnější motely něco stály. Stejně tak i ty nejlacinější obědy. Začal pracovat v Keys, měl v úmyslu tu pár týdnů zůstat. Potom si přibral i práci na večer. Když se po třech měsících objevil Costello, pořád ještě pracoval na dvě směny. Takže už tehdy bylo přežívání hudbou minulosti. Stal se z něj pracující člověk. Ať se tomu jakkoli bránil. Teď už bylo jen otázkou kde, jak tvrdě a pro koho. Usmál se.. Jako prostituce, pomyslel si. Není cesty zpátky. Trochu si odpočinul, odpoutal se od přepážky a vydal se zpátky k první třídě.

Muž v proužkované košili a s pažemi stejné délky jako Victor Hobie byl vzhůru a sledoval ho. Kývl mu na pozdrav. Reacher pozdrav opětoval a pokračoval do koupelny. Když se vrátil na své místo, Jodie byla vzhůru. Seděla vzpřímeně a prsty si upravovala vlasy.

„Ahoj, Reachere,“ řekla.

„Čau, Jodie,“ pozdravil ji.

Sklonil se a políbil ji na rty. Překročil její nohy a posadil se.

„Cítíš se dobře?“ zeptal se.

Naklonila hlavu a přehodila si vlasy na záda.

„Ne zas tak špatně. Vlastně vůbec ne. Líp, než jsem si představovala. Kdes byl?“

„Byl jsem se projít,“ odpověděl. „Šel jsem se podívat, jak se žije druhé polovině lidstva.“

„Ne, přemýšlel jsi. Už tě znám patnáct let. Vždycky se procházíš, když si chceš něco promyslet.“

„Opravdu?“ opáčil překvapeně. „To jsem nevěděl.“

„Samozřejmě,“ ujistila ho. „Všimla jsem si toho. Pořád jsem tě pozorovala. Byla jsem do tebe zamilovaná, na to nezapomínej.“

„A co jsem ještě dělal?“

„Svíráš levou ruku, když se rozzuříš nebo tě něco štve. Pravou ruku necháváš uvolněnou, to asi od doby, co jsi prodělal trénink se zbraní. Když se nudíš, v duchu si přehráváš hudbu. Uvědomila jsem si to při pohledu na tvé prsty - jako kdyby sis ji přehrával na piano nebo nějaký jiný nástroj. Když mluvíš, hýbeš trochu špičkou nosu.“

„Vážně?“

„Jo,“ přikývla. „O čem jsi uvažoval?“

Pokrčil rameny.

„O různých věcech,“ řekl.

„O domě, viď?“ naléhala. „Rozčiluje tě to, co? I já. Já a ten dům, spoutáváme tě, viď? Je to jako s tím románovým hrdinou, s Gulliverem. Četls tu knihu?“

Zasmál se. „Toho ve spánku přepadli malí človíčci. Spoutali ho stovkami provázků.“

„Připadáš si tak?“

Na okamžik se odmlčel. „S tebou to nemá nic společného.“

Ale zaváhání bylo přece jenom dost dlouhé. Kývla.

„Je to něco jiného, než když jsi byl sám, viď?“ řekla. „Já to znám, byla jsem vdaná. Pořád musíš s někým počítat. O někoho se strachovat.“

Usmál se. „Na to si zvyknu.“

Opětovala mu úsměv. „A je tu ten dům, že?“

Pokrčil rameny. „To mi připadá divné.“

„To se týká jen tebe a Leona,“ upozornila ho. „Chci, abys věděl, že si na tebe v žádném směru nedělám nároky. Je to tvůj život a tvůj dům. Můžeš s ním podniknout, co budeš chtít, nikdo na tebe nebude vyvíjet žádný nátlak.“

Beze slova kývl.

„Takže se chceš poohlédnout po Hobiem?“

Znovu pokrčil rameny. „Možná, ale ještě jsem se nerozhodl.“

„Záleží to na různých okolnostech,“ připustila. „Na zdravotních záznamech a podobných věcech, viď? Musel by mít protézu. A jestliže by byl popálený, i o tom by musely být záznamy. Na ulici by neušel tvé pozornosti, že? Jednoruký muž, celý popálený.“

Kývl. „Nebo bych mohl jen čekat, než si mě najde. Mohl bych se prostě nakvartýrovat do Garrisonu a počkat si, až tam znovu pošle své gorily.“

Potom se otočil k okénku a díval se ven, přes odraz světla se snažil proniknout tmou a uvědomil si jednu věc. Už si připouštím, že by mohl být naživu. Zároveň si připouštím, že jsem se mohl mýlit. Obrátil se zpátky k Jodie.

„Mohla bys mi půjčit mobil? Mohla by ses bez něj dnes obejít? Pro případ, že by Nash něco našel a chtěl mi zavolat. Chtěl bych to vyslechnout hned zatepla.“

Dlouho si ho prohlížela, potom kývla. Sklonila se a otevřela příruční zavazadlo. Vyndala telefon a podala mu ho.

„Hodně štěstí,“ řekla.

Přikývl a zastrčil telefon do kapsy.

„Nikdy jsem štěstí nepotřeboval,“ poznamenal.

* * *

Nash Newman se pustil do práce před devátou. Byl to pečlivý muž, všímal si i těch nejmenších detailů, souviselo to s jeho mravním kodexem i se smyslem pro profesionální čest. Jednalo se o neoficiální pátrání, ujal se ho kvůli příteli v nesnázích, takže se mu musel věnovat mimo pracovní dobu. Soukromá záležitost se musela řešit soukromě.

Takže vstal v šest hodin, sledoval matnou rudou zář tropického úsvitu, prosvítajícího za horami. Uvařil si kávu a oblékl se. V půl sedmé už byl v kanceláři. Počítal, že celé věci věnuje dvě hodiny. Potom by si mohl udělat snídani a od devíti se věnovat vlastní práci.

Vytáhl zásuvku a vyndal lékařské záznamy Victora Hobieho. Leon Garber je shromáždil při pátrání u lékařů a dentistů v Putnam County. Vložil je do staré složky vojenské policie, zajištěné přezkou. Ta byla původně červená, ale léta ji vyšisovala do šedorůžové barvy. Na konci měla opotřebovanou kovovou sponu.

Rozepnul sponu a otevřel složku. Navrchu leželo prohlášení, podepsané v květnu oběma Hobieovými. Pod ním se skrývala letitá historie. Listoval už tisíci složek podobných této a mohl by snadno zařadit chlapce, o nichž se jednalo. Podle faktorů věku, zeměpisné lokalizace, příjmu rodičů, zdatnosti ve sportu, zkrátka podle okolností, které mohou ovlivnit zdravotní stav. Věk a bydliště šly ruku v ruce. Nový způsob péče o chrup mohl odstartovat v Kalifornii a šířit se po zemi jako módní výstřelek, takže třináctiletý chlapec, kterému se jej dostalo v Des Monies, se musel narodit o pět let později než třináctiletý chlapec, který se k němu dostal v Los Angeles. Příjmy rodičů signalizovaly, jaké péče se jim dostalo. Středoškolské fotbalové hvězdy si léčily zraněná ramena, hráči softbalu zápěstí, plavci trpěli chronickým onemocněním uší.

O Victoru Trumanovi Hobiem se toho moc nedočetl. Newman četl mezi řádky a viděl před sebou zdravého chlapce, kterému se dostalo odpovídající výživy, o nějž svědomitě dbali odpovědní rodiče. Musel mít opravdu pevné zdraví. V osmi letech prodělal několik nachlazení a chřipek i krátkou bronchitidu. Žádné nehody, polámané kosti. Docházel pravidelně na lékařské prohlídky. Chlapec vyrůstal v době aktivní zubní prevence. Podle Newmanových zkušeností to bylo naprosto typické pro každého, kdo dospíval v oblasti New Yorku v padesátých a počátkem šedesátých let. Lékařská péče té doby se musela vyrovnat s dluhy způsobenými válkou. Chrupy se rentgenovaly, a když se odhalil nedostatek, ke slovu přišla vrtačka a amalgámová výplň. Výsledkem byla spousta návštěv u zubaře, což muselo být mladému Victorovi Hobiemu bezesporu nepříjemné, ale Newman získal objemný svazek snímků chlapcovy ústní dutiny. Byly dost dobré, jasné a bylo jich dost na to, aby si dokázal utvořit definitivní představu.

Naskládal filmy na hromádku a odnesl je s sebou na chodbu. Odemkl světlé dveře ve stěně ze škvárobetonových tvárnic a přešel okolo hliníkových schránek do výklenku na konci místnosti. Tam na široké polici stál, skrytý za rohem, počítač. Zapnul ho a kliknul na SEARCH MENU. Na obrazovce se odvíjel podrobný dotazník.

Vyplnit dotazník nebylo nic těžkého. Kliknul na KOSTI a získal informaci: ŽÁDNÁ ZLOMENÁ KOST V DĚTSTVÍ, TEORETICKY MOŽNÉ ZLOMENINY V DOSPĚLOSTI. Dítě si nezlomilo nohu při fotbale na střední škole, ale později při tréninku by to mohlo připadat v úvahu. Lékařské záznamy z období služby v armádě se někdy ztrácely. Spoustu času strávil s dentální částí dotazníku. Získal podrobný popis každého zubu a jeho posledního zachyceného stavu. Zaznamenal si všechny plomby a u každého zdravého zubu si ještě zkusmo vyhledal možnost TEORETICKY MOŽNÁ VÝPLŇ. Jedině takto se mohl vyvarovat chyb. Šlo jen o to uvažovat jednoduše a logicky. Dobré zuby se mohou věkem zkazit a vyžadovat ošetření, ale záznamy o zákrocích nemohou zmizet. Prohlížel si rentgenové snímky. Na dotaz INTERVALY obdržel odpověď PRAVIDELNÉ a na otázku ROZSAH dostal stejnou odpověď. Zbytek formuláře ho nezajímal. Některé nemoci se projeví na kostře, ale nachlazení, chřipka a bronchitida ne.

Ještě jednou po sobě všechno zkontroloval a přesně v sedm hodin zmáčkl SEARCH. Hard disk bzučel a šuměl v ranním tichu a software zahájil trpělivou pouť databází.

* * *

Přistáli těsně před polednem, o deset minut dřív, než ukazoval letový plán. Snášeli se nad blýskavými vodami Jamajského zálivu a mířili na východ, potom se stočili zpět a pojížděli pomalu k terminálu. Jodie si přeřídila hodinky, a dříve než se letadlo zastavilo, už stála. Tohoto přestupku si nikdo v první třídě nevšímal.

„Pojďme,“ vybídla ho. „Mám vážně naspěch.“

Řadili se u dveří ještě před tím, než se otevřely. Reacher jí vynesl tašku a ona před ním pospíchala terminálem a potom ven. Lincoln Navigator pořád stál na parkovišti pro krátkodobé stání, velký, černý a nápadný, museli zaplatit osmapadesát z Rutterových dolarů, aby s ním mohli odjet.

„Zbyde mi čas na sprchu?“ ptala se sama sebe.

Reacher vtělil svou poznámku do jízdy nepřiměřenou rychlostí po Van Wyck. Longislandská dálnice ústila na západě do tunelu. Na Manhattan se dostali během dvaceti minut od okamžiku, kdy vystoupili z letadla, a za třicet minut už uháněli po Broadwayi k jejímu domu.

„Pořád máš na výběr,“ řekl jí. „Osprchovat se, nebo ne.“

Kývla. Přítomnost ve městě zároveň znovu vyvolala starosti.

„Dobře, ale musím si pospíšit.“

Omezil se na to, že zaparkoval na silnici před domem a prohlédl si odsud halu. Uvnitř nikdo nebyl. Vystoupili z auta. Vyjeli do pátého patra a potom sešli po požárním schodišti do čtvrtého. Budova byla opuštěná, všude panovalo ticho. Apartmá bylo prázdné a nic se zde nezměnilo. Kopie Mondriana zářila v jasném denním světle. Půl hodiny po poledni.

„Deset minut,“ řekla. „Pak bys mě mohl odvézt do kanceláře, souhlasíš?“

„Jak se dostaneš na schůzku?“

„Máme řidiče,“ odvětila. „Odveze mě tam.“

Přeběhla obývacím pokojem do ložnice, cestou se svlékala.

„Nepotřebuješ se najíst?“ volal za ní Reacher.

„Nemám čas,“ ujistila ho přes rameno.

Pět minut strávila ve sprše a pět v šatně. Vyšla v uhlově černých šatech a saku, které s nimi ladilo.

„Přines mi aktovku,“ požádala ho.

Pročesala si vlasy a vyfénovala je. Dokončila make-up jemnými očními stíny a rtěnkou. Prohlédla se v zrcadle a rozběhla se zpátky do obýváku. Tady už na ni čekala aktovka. Sjel s ní dolů k autu.

„Nech si moje klíče,“ řekla. „Můžeš se sem vrátit. Zavolám ti z kanceláře a můžeš mě tam vyzvednout.“

Než se dostali k malému náměstíčku před jejím úřadem, uběhlo sedm minut. Za pět minut jedna vyklouzla z auta.

„Držím ti palce,“ volal za ní Reacher. „Pěkně to s nimi skoulej.“

Zamávala mu a pospíchala k otočným dveřím. Ochranka si jí všimla a pokynula jí, když rychle přecházela k výtahu. Do kanceláře dorazila ještě před jednou. Sekretář ji následoval s tenkou složkou v rukou.

„Čeká vás tato záležitost,“ oznámil jí obřadně.

Otevřela desky a prolistovala osm stránek.

„Co to, sakra, znamená?“

„Jsou celí žhaví, abyste se účastnila schůzky,“ vysvětloval jí.

Listovala stránkami v opačném pořadí. „Ale nechápu proč. V životě jsem o takové společnosti neslyšela a ta částka je triviální.“

„Ale o to přece nejde, že?“ opáčil muž.

Vzhlédla k němu. „Tak o co tu vlastně jde?“

„Vás si najal věřitel,“ vysvětloval. „Ne dlužníci. To je dobrý manévr ne? Protože svět je malý. Věřitel ví, že kdybyste se přidala k dlužníkovi, mohla byste mu způsobit velké potíže. Takže se na vás obrátil jako první, aby tomu zabránil. Jste totiž známá. Proto o vás tolik stojí. Stala se z vás hvězda, paní Jacobová.“

16 KAPITOLA

REACHER SE POMALU VRACEL K DOLNÍ BROADWAYI. HLUČNĚ sjel autem dolů do garáže. Zaparkoval na Jodiině stání a zamkl. Nevyjel nahoru do bytu. Vrátil se po rampě na ulici a zamířil na sever do espressa. Chlapec za pultem mu načepoval kávu do kelímku a on se s ním usadil u stejného chromovaného stolku, který zvolila Jodie té noci, co dorazil z Brightonu a prohledával její byt. Přišel sem za ní a našel ji, jak zírá na pitomou Rutterovu fotografii. Usedl na její židli, přičichl ke kávě a napil se.

Kdo to řekne jeho rodičům? Jediným gestem lidskosti by bylo, kdyby přiznal neúspěch a neřekl jim vůbec nic. Prostě by prohlásil, že se mu nepodařilo nic zjistit. Celou věc by ještě víc zamlžil. Byla by to od něj přátelská služba. Jen by za nimi zašel, potřásl jim rukou, odhalil jim Rutterův podvod, vrátil jim peníze a popsal jim dlouhé a bezvýsledné pátrání, které nemělo naprosto žádné vyústění. Potom by na ně naléhal, aby si připustili, že už musí být dávno mrtvý. Musel by je přimět, aby pochopili, že jim nikdo neřekne, kdy a kde nebo jak k tomu došlo. Potom by zmizel a nechal je, aby si vybudovali jakous takous životní rovnováhu na základě útěchy, že jsou jen dva z desítek milionů rodičů, kteří přišli o své děti v tomhle přízračném století.

Usrkával kávu, levá ruka sevřená v pěst ležela na stole před ním. Mohl jim lhát, ale nepovažoval by to za přátelskou službu. Reacher neměl žádnou větší zkušenost s přátelskými službami. Byla to ctnost, která se neprotla s jeho životem. Nikdy se neocitl v postavení, kdy by se k něčemu podobnému musel uchýlit. Nikdy nemusel sdělovat špatné zprávy příbuzným. Někteří z jeho kolegů to museli udělat. Po válce v Zálivu byly zformovány služební oddíly, nejvyšší zainteresovaný důstojník jednotky společně s vojenským policistou, a museli navštěvovat rodiny obětí. Museli je vyhledat, vyjít po schodech k jejich bytu a oznámit nepříjemnou zprávu, kterou už ovšem předem prozradily jejich uniformy. Uznával přátelskou službu, mnohokrát během své služby v armádě o ní uvažoval, ale jeho vlastní kariéra byla těsně svázána se samotnou službou, tam bylo všechno vždycky jednoduché, ať už k tomu došlo nebo ne, dobré nebo špatné, legální nebo nelegální. A teď, dva roky poté, co ukončil svou služební kariéru, sehrála najednou přátelská služba klíčovou roli v jeho životě. A možná by musel v jejím zájmu i lhát.

Ale on by Victora Hobieho našel. Povolil pěst a dotkl se přes košili spáleniny. Chyběl mu jako zářez na pažbě. Nakláněl šálek, dokud na jazyku a zubech neucítil usazeninu z kávy. Potom kelímek vyhodil do odpadků a vyšel ven na chodník. Slunce dopadalo plnou silou na Broadway. Cítil, jak se mu opírá do obličeje, vykročil proti němu směrem k budově, kde bydlela Jodie. Byl unavený. V letadle spal jen čtyři hodiny. Čtyři hodiny ze čtyřiadvaceti. Vzpomínal si, jak se opřel v obrovském sedadle první třídy a usnul v něm. Victor Hobie zabil Costella, tak mohl zůstat neodhalen.

Do podvědomí mu vplula Crystal. Striptérka z Keys. Neměl proč na ni teď vzpomínat. Ale něco jí v přítmí baru řekl. Měla na sobě jen tričko, víc nic. Potom na něj v příšeří pracovny v Leonově domě promluvila Jodie. V jeho domě. Řekla mu v podstatě to samé, co on vyprávěl Crystal. Říkal, že se musel vydat na sever, aby někomu způsobil problémy. Ona tvrdila, že musel zkusit zkrátit celý proces, aby někoho varoval.

Zastavil se bez dechu na ulici, srdce mu bilo na poplach. Leon. Costello. Leon a Costello, mluvili spolu. Costello jel do Garrisonu a mluvil s Leonem, ještě než zemřel. Leon ho odkázal na něj. Najděte chlápka, který si říká Jack Reacher, protože chci, aby se podíval po Victorovi Hobiem. Tak nějak to musel Leon říct. Costello, klidný a praktický, ho musel poslechnout. Vrátil se do města a celou věc si promyslel. Horečně uvažoval a nakonec se rozhodl pokusit se celý proces zkrátit. Costello se vydal pátrat po Hobiem, ještě než se poohlédl po chlápkovi jménem Reacher.

Kolem posledního bloku, který jej dělil od parkoviště v Jodiině garáži, běžel. Z dolní Broadwaye ke Greenwich Avenue to bylo dvě a třičtvrtě míle, dorazil tam po jedenácti minutách, cestu mu prorážely taxíky, mířící na západní stranu Midtownu. Nechal stát lincoln na chodníku před budovou, vyběhl po kamenných schodech do haly. Rozhlédl se a zmáčkl naslepo tři knoflíky.

„UPS,“ zavolal.

Vstupní dveře se s bzučením otevřely a on vyběhl po schodech do apartmá číslo pět. Costellovy mahagonové dveře byly zavřené, přesně tak je opustil před čtyřmi dny. Rozhlédl se po chodbě a zkusil kliku. Dveře se otevřely. Zámek byl pořád odjištěný, kdokoli mohl vejít. Pastelová recepce nedoznala žádných změn. Neosobní město. Tepal v něm život, překotně, lhostejně a neopatrně. Vzduch uvnitř byl zatuchlý. Sekretářčin parfém vyvanul. Ale její počítač byl pořád zapnutý. Trpělivě čekal, až se vrátí.

Přistoupil ke stolu a prstem šťouchl do myši. Obrazovka se rozjasnila a objevila se na ní vstupní databáze pro Spencer, Gutman, Ricker a Talbot, což byla poslední věc, kterou se zabýval, než mu zavolali. Tehdy ještě nevěděl nic o žádné paní Jacobové. Vrátil se bez velkých nadějí k hlavnímu seznamu. Hledal v něm heslo JACOBOVÁ, ale nic takového nenašel. Stejně dopadl s heslem HOBIE, H a J si jsou naštěstí v abecedě dost blízko.

Projel ho od konce na začátek a zpátky, bez výsledku. Nesetkal se se žádnými skutečnými jmény, jen se zkratkovými slovy společností. Vstal od stolu a přešel do Costellovy kanceláře. Na stole nenašel žádné papíry. Obešel ho a všiml si plechového odpadkového koše v prostoru pro nohy. Byl přecpaný papíry. Klekl si a vysypal je na podlahu. Probíral otevřené obálky a vyhozené formuláře. Mastný papír od sendviče. Pár stránek linkovaného papíru, vytržených z kroužkového bloku. Uhladil je dlaní na podlaze. Nic ho na nich neupoutalo, ale byly to jasně pracovní poznámky. Takové si dělají lidé, když si chtějí uspořádat myšlenky. Ale všechny pocházely z nedávné doby. Costello podle všeho patřil k mužům, kteří si pravidelně vysypávají odpadkový koš. Nic nebylo starší než pár dní před tím, než ho v Keys zastihla smrt. Žádné poznámky týkající se Hobieho, to by si mohl zaznamenat na začátku pátrání, tak před dvanácti třinácti dny poté, co mluvil s Leonem.

Reacher otevřel zásuvky, jednu za druhou, nahoře nalevo ležel kroužkový blok. Takový bylo možné koupit v supermarketu, byl částečně použitý, zbývala asi polovina stránek. Usedl do ošoupaného koženého křesla a listoval jimi. Po deseti stránkách narazil na jméno Leon Garber. Vyskočilo na něj ze změti poznámek psaných tužkou. A potom Paní Jacobová a dál seržant T. Victor Hobie. Tohle jméno bylo dvakrát podtržené: tak se chová muž, který usilovně přemýšlí. A ještě několikrát přes sebe obkrouženo. Vedle jména Costello načmáral CCT? Přes stránku vedla čára od CCT? k poznámce 9 hodin ráno. Tento údaj byl také několikrát obkroužen. Reacher zíral na stránku a viděl schůzku s Victorem Hobiem na místě zvaném CCT v devět hodin ráno. Pravděpodobně v devět hodin ráno toho dne, kdy byl zabit.

Odstrčil křeslo a protáhl se okolo stolu. Utíkal zpátky k počítači. Seznam na databázi ještě nezmizel. Přejel na začátek seznamu a sledoval všechno mezi písmeny B a D. CCT tu bylo, mezi CCR W a CDAG Y. Pohnul myší a kliknul. Na obrazovce se objevil vstup do souboru CAYMAN CORPORATE TRUST. Jako adresa bylo uvedeno Světové obchodní centrum, jako majitel byl uveden pan Victor Hobie. Našel i jejich telefonní a faxové číslo. Další poznámky se týkaly právnických firem. Reacher nemohl odtrhnout oči z obrazovky. Najednou začal vyzvánět telefon.

Mimoděk pohlédl na poličku na stole, vyzvánění ale vycházelo z jeho kapsy. Vytáhl Jodiin mobil ze saka a zmáčkl příjem.

„Haló,“ řekl.

„Mám nějaké novinky,“ ozval se Nash Newman.

„Novinky o čem?“

„O čem? Na co, sakra, myslíte?“

„Nevím,“ odvětil Reacher. „Tak mi to řekněte.“

A Newman mu to řekl. Zavládlo ticho. Jen jemné bzučení z telefonu, připomínající vzdálenost šesti tisíc mil a tiché předení ventilátoru v počítači. Reacher odtáhl telefon od ucha a otáčel hlavou ze strany na stranu, od obrazovky ke sluchátku, tam a zpátky, jako ve snách.

„Jste tam?“ ptal se Newman. Hlas k němu doléhal slabě, jako vzdálené šeptání z naslouchátka. Reacher si přiložil telefon zpátky k uchu.

„Jste si tím jistý?“ zeptal se.

„Jsem si jistý,“ odvětil Newman. „Na sto procent. Je to naprosto jasné. Nemohu se mýlit. O tom nemůže být sporu.“

„Víte to určitě?“ ptal se Reacher znovu.

„Jasně,“ ujistil ho Newman. „Nabeton.“

Reacher zmlkl, jen se rozhlížel tichou kanceláří. Stěny zde v místech, kam pronikalo světlo okny, byly modré, tam, kam se nedostalo, světle šedé.

„Nezdá se, že byste z toho měl moc velkou radost,“ poznamenal Newman.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl Reacher. „Zopakujte mi to.“

Newman mu tedy všechno vyprávěl znovu.

„To snad není možné,“ vydechl Reacher. Jste si tím absolutně jistý?“

Newman mu opět všechno zopakoval. Reacher upíral rozostřený pohled na stůl.

„Řekněte mi to ještě jednou,“ požádal ho. Ještě jednou, Nashi.“

Newman mu tedy všechno už počtvrté vysvětlil.

„O tom nemůže být sporu,“ dodal. „Pamatujete si, že bych se někdy zmýlil?“

„Dohajzlu,“ ulevil si Reacher. „Sakra, víte, co to znamená? Vidíte, co se stalo? Vidíte, co udělal? Musím už jít, Nashi. Musím se co nejrychleji dostat do St. Louis. Musím ještě jednou proniknout do archivu.“

„To tedy rozhodně,“ souhlasil Newman. Já sám bych se nejdřív ze všeho obrátil na St. Louis. V takhle naléhavém případě určitě.“

„Děkuju, Nashi,“ zamumlal nejasně. Vypnul telefon a nacpal ho zpátky do kapsy. Potom vstal a pomalu vyšel z Costellovy kanceláře na schody. Za sebou nechal dokořán otevřené mahagonové dveře.

* * *

Do koupelny vešel Tony s oblekem Savile Row na ramínku uvnitř igelitového vaku z čistírny. Pod paží nesl naškrobenou košili, složenou v papírovém obalu. Pohlédl na Marylin, pověsil oblek na konzolí u sprchového koutu a hodil Chesterovi na klín košili. Sáhl do kapsy a vytáhl kravatu. Roztáhl ji v celé délce jako kouzelník, předvádějící kousek se skrytým hedvábným šátkem. Potom ji hodil za košilí.

„Začne představení,“ řekl. „Koukejte být připravení v deseti minutách.“

Odešel a zavřel za sebou dveře. Chester si sedl na podlahu, v náručí pohupoval košilí. Kravata mu přepadala přes kolena přesně tak, jak dopadla. Marylin se k němu sklonila a vzala od něj košili.

„Už to bude za námi,“ pronesla jako zaříkávadlo.

Vrhl na ni neutrální pohled a postavil se. Uchopil košili a přetáhl si ji přes hlavu. Stoupla si před něj, zapnula mu límec a uvázala kravatu.

„Děkuju,“ řekl.

Pomohla mu obléknout oblek, prohlédla si ho a srovnala mu klopy.

„A vlasy,“ připomněla mu.

Přešel k zrcadlu a spatřil jen svůj přízračný obraz. Prsty si upravil vlasy. Dveře do koupelny se znovu otevřely a vstoupil Tony. Nesl plnicí pero Mont Blanc.

„Půjčíme vám ho, abyste mohl podepsat převod.“

Chester přikývl, vzal si pero a uložil ho do kapsy saka.

„A tohle. Musíme dbát na dekorum, že? Přijdou přece právníci.“ Byly to platinové rolexky. Chester si je od něj vzal a zapnul si je na zápěstí. Tony odešel a zavřel za sebou. Marylin stála u zrcadla, pročesávala si prsty vlasy. Zastrčila si je za uši a přejela po sobě rty, jako by použila rtěnku, i když ji tu neměla. Bylo to jen instinktivní gesto. Přešla doprostřed místnosti a stáhla si šaty přes boky.

„Připraven?“ zeptala se.

Chester pokrčil rameny. „Na co? A ty ano?“

„Já jsem hotová,“ ujistila ho.

* * *

Řidič od Spencera, Gutmana, Rickera a Talbota byl manželem jedné z nejdéle sloužících sekretářek u firmy. Stal se přebytečným úředníkem kdesi, kde nepřežili fúzi s chabým a hladovým soupeřem. Bylo mu devětapadesát, nezaměstnaný, bez odborných znalostí a vyhlídek, odstupné věnoval na ojetého lincolna a jeho žena sepsala nabídku, že pro firmu bude výhodnější, když podepíše smlouvu s ním, než aby si najímala pokaždé auto. Partneři přimhouřili oko nad formálními nedostatky v návrhu a najali jej, zvolili střední cestu mezi dobročinností a potřebou. Takže tento muž čekal v garáži s nastartovaným motorem a vychlazeným vnitřkem, když Jodie vystoupila z výtahu. Stáhl okénko, aby na něj mohla promluvit.

„Víte, kam jedeme?“ zeptala se.

Kývl a poklepal na psací desku s klipsem, ležící na předním sedadle spolujezdce.

„Prostudoval jsem si to,“ ujistil ji.

Usadila se dozadu. Založením byla demokratická osobnost, která by radši jela vepředu vedle něj, ale on trval na tom, že cestující musejí použít zadní sedadlo. Připadal si tak důležitější. Byl to citlivý starý muž a zaznamenal nádech dobročinnosti, pojící se s jeho zaměstnáním. Cítil, že když se bude chovat jaksepatří, zvýší si tak pochopitelně reputaci. Nosil tmavý oblek a šoférskou čepici, na kterou narazil v obchodě s pánskou konfekcí v Brooklynu.

Jakmile si v zrcátku zkontroloval, že se Jodie usadila, rozjel se garáží a nahoru po rampě do denního světla. Výjezd byl v zadní části budovy. Zabočil nalevo na Broadway a podařilo se mu včas přejet dělicí čáru, aby se dostal vpravo na kruhový objezd na Trinity Street. Pokračoval na západ, stočil se a přijel ke Světovému obchodnímu centru z jihu. U kostela Nejsvětější Trojice se provoz zbrzdil, protože dva pruhy blokoval policejní náklaďák zaparkovaný vedle policejní motorizované hlídky newyorského okrsku, která parkovala u obrubníku. Policisté nahlíželi do oken, zjevně je něco znepokojovalo. Projel okolo nich, zrychlil. Pak zpomalil a projížděl okolo náměstí. Upíral oči na silnici, gigantické věže ho nezajímaly. Zastavil a s běžícím motorem tiše vyčkával.

„Počkám tady,“ poznamenal.

Jodie vystoupila z auta a zastavila se na chodníku. Náměstí bylo velké a zaplněné lidmi. Do dvou hodin chybělo pět minut, do kanceláří se vraceli zaměstnanci z oběda. Rozčilovalo ji to. Musela projít veřejným prostranstvím, aniž by na sobě cítila Reacherův ochranný pohled, poprvé od okamžiku, kdy se podle ní svět zbláznil. Rozhlédla se, vmísila se do zástupu spěchajících lidí a přešla s ním k jižní věži.

Adresa na složce ji směrovala do osmdesátého osmého patra. Zařadila se do fronty na zrychlený výtah za muže středního vzrůstu ve špatně padnoucím tmavém obleku. Nesl v ruce lacinou aktovku, potaženou plastikovou napodobeninou krokodýlí kůže. Vmáčkla se za ním do výtahu. Kabina byla plná a lidé vykřikovali číslo svého patra na ženu, která stála nejblíž ke knoflíkům. Muž v tmavém obleku chtěl jet do osmdesátého osmého patra. Jodie neřekla nic.

Kabina po cestě zastavovala v mnoha patrech a lidé se cpali ven. Nahoru postupovali pomalu. Přesně ve dvě zastavili v osmaosmdesátém patře. Jodie vystoupila. Muž v tmavém obleku jí byl v patách. Ocitli se na opuštěné chodbě. Před nimi nerozlišitelné zavřené dveře do jednotlivých kanceláří. Jodie se pustila jedním směrem a muž v obleku druhým, oba sledovali cedulky u dveří. Setkali se zase před dubovými dveřmi s nápisem Cayman Corporate Trust. V nich bylo zasklené okénko, umístěné mimo střed dveří. Jodie přes ně nahlédla dovnitř a muž v obleku se přes ni natáhl a otevřel dveře.

„Jdeme na stejnou schůzku?“ zeptala se Jodie překvapeně.

Vešla za ním dovnitř do dubové a mosazné recepce. Zahalilo je kancelářské aroma. Rozehřáté chemikálie z kopírek, odkudsi k nim pronikla vůně překapávané kávy. Muž v obleku se k ní otočil a kývl.

„Asi ano,“ řekl.

Při chůzi k němu napřáhla ruku.

„Jsem Jodie Jacobová,“ řekla. „Spencer Gutman. V zájmu věřitele.“

Muž poodstoupil a přehodil si aktovku z umělé hmoty do levé ruky, usmál se a potřásl si s ní rukou.

„David Forster,“ představil se. „Forster a Abelstein.“

Došli až k recepční přepážce. Zastavila se a pohlédla na něj.

„To tedy nejste,“ pronesla nicneříkajícím tónem. „Davida znám moc dobře.“

Muž byl najednou očividně napjatý. V hale panovalo ticho. Otočila se na druhou stranu a spatřila muže, jehož naposledy viděla, když lomcoval s klikou u její bravady a Reacher ujížděl od bouračky na Broadwayi. Seděl nehnutě za pultem, upíral na ni upřený pohled. Pohnul levou rukou a zmáčkl knoflík. Do ticha k ní dolehlo zaklapnutí vstupních dveří. Potom pohnul pravou rukou. Sklouzla dolů prázdná a nahoru se vztyčila s puškou matně kovové barvy. Měla objemnou hlaveň, jako trubku, a kovovou pažbu. Hlaveň byla víc než stopu dlouhá. Muž v ošklivém obleku upustil aktovku a zvedl ruce nad hlavu. Jodie třeštila oči na zbraň a pomyslela si: to je přece brokovnice.

Muž, který ji držel, znovu pohnul levou rukou a zmáčkl jiný knoflík. Mezi dveřmi stál člověk, který do nich naboural se suburbanem. V ruce držel další zbraň. Jodie tenhle typ znala z filmů. Byla to automatická pistole. V kině dokázala rozpoutat hlasitou kanonádu a odhodit protivníka šest stop zpátky. Řidič suburbanu ji držel v úrovni její levé ruky a pravé ruky jejího společníka, jako kdyby mu stačilo jen pohnout zápěstím.

Muž s brokovnicí vyšel zpoza přepážky a natlačil se za Jodie. Přešel k muži ve špatně padnoucím obleku a vrazil mu hlaveň do jeho drobných zad. Ozval se ostrý zvuk, náraz kovu na kov, zdušený látkou. Muž s brokovnicí mu vsunul ruku pod sako a vytáhl velký chromovaný revolver. Zdvihl ho nad hlavu, jako kdyby ho chtěl všem ukázat.

„Tohle u sebe obvykle právník nenosí,“ poznamenal muž ve dveřích.

„On není právník,“ namítl jeho partner. „Tahle žena řekla, že zná moc dobře Davida Forstera, a že tohle není on.“

Chlápek ve dveřích kývl.

„Jmenuji se Tony,“ řekl. „Pojďte dovnitř, oba, prosím.“

Ustoupil stranou a jistil Jodie automatickou pistolí, zatímco jeho partner před sebou postrkoval dveřmi muže, který se vydával za Forstera. Nato pokynul zbraní a Jodie zjistila, že kráčí přímo proti němu. Přistoupil těsně k ní, položil jí dlaň na záda a protlačil ji dveřmi. Klopýtla a musela vyrovnávat rovnováhu. Vešli do velké kanceláře, prostorné, čtvercové. Tlumené světlo z oken za žaluziemi. Před stolem byl uspořádán nábytek připomínající obývací pokoj. Stejné pohovky a stolky s lampami. Prostor mezi nimi vyplňoval mohutný kávový stolek ze skla a mosazi. Na pohovce vlevo seděli dva lidé. Muž a žena. Muž měl na sobě bezvadný oblek a kravatu. Žena pomačkané hedvábné společenské šaty. Muž na ně vrhl bezvýrazný pohled. Žena vzhlédla s ustrašeným výrazem.

Za stolem seděl ještě jeden muž. Ztrácel se v šeru, v koženém křesle. Mohlo mu být tak pětapadesát. Jodie z něj nespouštěla zrak. Měl obličej rozdělený na dvě části, jako krutá volba, jako mapa západních států. Na pravé straně byla vrásčitá kůže a prořídlé šedé vlasy. Na levé Zjizvená tkáň, růžová, ztluštělá a blýskavá jako nedokončený plastikový model hlavy monstra. Jizva mu sahala až do oka, víčko tvořila polokoule růžové tkáně, vypadalo jako odtržené bříško palce.

Měl na sobě elegantní oblek, který zahaloval široká ramena a klenutý hrudník. Levá ruka spočívala pohodlně na stole. Z rukávu vyčnívala sněhobílá manžeta a pěstěná ruka, dlaní dolů, prsty bubnoval v sotva postřehnutelném rytmu na desku. Pravou paži měl položenou symetricky vedle levé. Stejná kvalitní lehká vlněná látka a stejná sněhobílá manžeta, ale splasklá a prázdná. Nevyplňovala ji paže. Jen prostý ocelový hák, vyčnívající z manžety, spočívající na dřevěné desce. Byl zatočený a nablýskaný jako miniatura sochy z veřejné zahrady.

„Hobie,“ představil se.

Zlehka kývl, jen jednou, a jako na pozdrav zvedl hák.

„Rád vás poznávám, paní Jacobová. Je mi líto, že to trvalo tak dlouho.“

Potom se zasmál.

„A je mi líto, že naše známost potrvá tak krátce.“

Znovu kývl, tentokrát směrem k muži, který si říkal Tony. Ten ji postrčil vedle muže, jenž se vydával za Forstera. Stáli tu bok po boku a vyčkávali.

„Kdepak máte svého přítele Jacka Reachera?“ zeptal se jí Hobie.

Zakroutila hlavou. „Nevím.“

Hobie se na ni dlouze zahleděl.

„Jak chcete,“ řekl. „K Jacku Reacherovi se dostaneme později. Teď se posaďte.“

Pokynul hákem na pohovku naproti lidem, kteří jen beze slova přihlíželi. Obešla ji a jako ve snách si sedla.

„To jsou pan a paní Stoneovi,“ vysvětloval jí Hobie. „Neformálně Chester a Marylin. Chester řídil společnost pod názvem Stone Optical. Dluží mi víc než sedmnáct milionů dolarů. Hodlá mi dluh splatit akciemi.“

Jodie pohlédla na dvojici naproti sobě. Oběma se v očích zračil panický strach. Jako kdyby se stalo něco strašného.

„Položte ruce na stůl,“ křikl Hobie. „Všichni tři. Předkloňte se a roztáhněte prsty. Chci vidět šest malých hvězdic.“

Jodie se předklonila a položila dlaně na stůl. Pár naproti ní udělal automaticky to samé.

„Ještě víc se předkloňte,“ křikl Hobie.

Všichni napřáhli dlaně doprostřed stolu, dokud se téměř nedotkli. Tím přesunuli těžiště na ruce a nemohli se pohnout.

Hobie vstal zpoza stolu a zůstal stát naproti muži ve špatně padnoucím obleku.

„Vy podle všeho nejste David Forster,“ řekl mu.

Muž mlčel.

„To mi došlo, víte,“ vysvětloval Hobie. Já jsem dnešní. Takový oblek? Vy musíte být opravdu naivní. Tak kdo vlastně jste?“

Muž opět neodpověděl. Jodie ho sledovala, musela otočit hlavu. Tony zvedl zbraň a zamířil jí na mužovu hlavu. Držel ji oběma rukama a udělal něco s pojistkou, do ticha zazněl výhružný kovový zvuk. Pevně sevřel prst na spoušti. Jodie si všimla, jak mu zbělel kloub.

„Curry,“ odpověděl muž spěšně. „William Curry. Jsem soukromý detektiv, pracuji pro Forstera.“

Hobie zvolna přikývl. „Dobře, pane Curry.“

Přešel zpátky za Stoneovy. Zastavil se za ženou.

„Oklamali mě, Marylin,“ řekl.

Položil levou ruku na zadní opěradlo křesla, naklonil se dopředu a zachytil hák za výstřih jejích šatů. Zatáhl za látku a vlekl ji pomalu nahoru. Dlaně se jí odlepily od skleněné desky, zůstaly po nich vlhké otisky. Zády se dotkla křesla, přemístil hák dopředu a lehce ji podebral pod bradou jako kadeřník, který chce před tím, než ji začne upravovat, zajistit odpovídající držení hlavy. Zvedl hák, znovu ho spustil a jemně jí koncem prohrábl vlasy, zepředu dozadu. Měla husté vlasy a hák se jimi prodíral pomalu zepředu dozadu, zepředu dozadu. Oči měla strachy pevně zavřené.

„Vy jste mě podvedla,“ vyrukoval na ni. „Nerad se nechávám podvádět. Zvlášť ne od vás. Držel jsem nad vámi ochrannou ruku, Marylin. Mohl jsem vás prodat s auty. Teď to možná udělám. Měl jsem s vámi jiné plány, ale myslím, že už vaši pozici zaujala paní Jacobová. Nikdo mě neupozornil na to, jak je krásná.“

Hák se zastavil a Marylin začal vytékat z vlasů na čelo tenký pramínek krve. Hobie pohlédl na Jodie. Upíral na ni bez mrknutí pohled zdravého oka.

„Ano,“ pronesl směrem k ní. „Myslím, že jste možná mým newyorským dárkem na rozloučenou.“

Zatlačil hákem tvrdě do týla Marylininy hlavy, dokud se opět nepředklonila a nepoložila ruce na stůl. Potom se otočil.

„Jste ozbrojen, pane Curry?“

Curry pokrčil rameny. „Byl jsem. Ale odzbrojili jste mě.“

Muž s brokovnicí zvedl do vzduchu blýskavý revolver. Hobie kývl.

„Tony?“

Tony se naklonil dopředu a projel rukama okolo mužova pásku a zajel mu mezi nohy. Potom sjel bleskově dolů a Curry sebou zoufale hodil stranou a snažil se rukou odstrčit brokovnici, ale muž, jenž ji držel, ji svíral pevně a Curryho pokus rychle eliminoval. Použil ústí zbraně místo pěsti a vrazil mu ho do žaludku. Curry nemohl popadnout dech, zavrávoral a muž jej udeřil znovu, tentokrát do hlavy, pažbou pušky. Curry klesl na kolena a Tony ho nohou převalil na zem.

„Sračko,“ pronesl pohrdlivě.

Chlap s brokovnicí se sklonil a jednou rukou vrazil ústí Currymu do břicha, zatlačil dost silně, aby ho to bolelo. Tony si sedl na bobek a zajel mu do nohavic, odkud vytáhl dva stejné revolvery. Levý ukazováček protáhl lučíkem spouště a točil jimi kolem dokola. Revolvery byly malé. Vyrobené z nerezové oceli. Jako nablýskané hračky. Měly krátkou hlaveň. Téměř nepostřehnutelnou.

„Postavte se, pane Curry,“ řekl Hobie.

Curry se zvedl na rukou a kolenou. Po ráně do hlavy byl jako omámený. Jodie viděla, jak mrká a snaží se zaostřit pohled. Třásl hlavou. Zachytil se horního zadního opěradla křesla, přidržel se ho a stoupl si. Hobie přistoupil blíž a otočil se k němu zády. Díval se na Jodie, Chestera a Marylin, jako kdyby byli na audienci. Levou dlaň držel otevřenou a začal do ní narážet hákem. Narážel pravou a plácal levou, nárazy se stupňovaly.

Jednoduchá mechanická otázka,“ řekl. „Úder na konec háku se přenáší nahoru na pahýl. Postupné nárazové vlny. Ženou se proti tomu, co zbylo z ruky. Koženou konstrukci sestrojil skutečný mistr, takže nepříjemný pocit je omezený na nejnižší možnou míru. Ale zákony fyziky nemůžeme překročit, že? Takže nakonec vyvstává otázka: kdo pocítí první bolest? On nebo já?“

Nakročil a udeřil Curryho plnou silou do obličeje tupou vnější stranou háku. Byl to tvrdý úder, vedený vší silou už od ramene. Curry zavrávoral a vyjekl.

„Ptal jsem se vás, jestli jste ozbrojený,“ pronesl Hobie tiše. „Měl jste mi říct pravdu. Měl jste říct: Ano, pane Hobie, mám na každém kotníku revolver. Ale vy jste to neudělal. Vy jste se mě snažil podvést. A jak už jsem řekl Marylin, nemám rád, když mě chce někdo oklamat.“

Následoval krátký tvrdý úder do těla. Náhlý a krutý.

„Nechte toho,“ zaječela Jodie. Podepřela se, seděla teď vzpřímeně. „Proč to děláte? Co se to s vámi, proboha, stalo?“

„Co se se mnou stalo?“ opakoval.

„Byl jste slušný člověk. Víme o vás všechno.“

Pomalu zakroutil hlavou.

„Ne, nevíte,“ řekl.

Potom se ozval bzučák ode dveří, vedoucích na chodbu s výtahy. Tony pohlédl na Hobieho a zastrčil pistoli do kapsy. Stáhl si Curryho dva malé revolvery z prstu, přešel k Hobiemu a vložil mu jeden do levé ruky. Potom se k němu naklonil ještě blíž a druhý mu vložil do kapsy u saka. Bylo to neočekávaně důvěrné gesto. Pak vyšel z kanceláře. Muž s brokovnicí ustoupil tak, aby zaclonil všechny čtyři zajatce. Hobie se vydal opačným směrem a všechny sledoval.

„Buďte všichni zticha,“ vydechl.

Slyšeli, jak se dveře do chodby otevřely. Dolehl k nim tichý šumot hovoru a pak se znovu zavřely. O vteřinu později se do příšeří vrátil Tony s balíkem pod paží a úsměvem na rtech.

„Poslíček ze Stoneovy staré banky. Tři sta ověřených akcií.“

Zvedl balík.

„Otevři to,“ pokynul mu Hobie.

Tony roztrhl obal. Jodie si všimla bohatého zdobení kmenových akcií. Tony je bleskově prolistoval. Kývl. Hobie přistoupil ke svému křeslu a položil malý revolver na desku stolu.

„Posaďte se, pane Curry,“ řekl. „ Vedle své profesní kolegyně.“

Curry těžce dopadl na místo vedle Jodie. Natáhl ruce na skleněnou desku a předklonil se jako ostatní. Hobie vykroužil hákem kruhové gesto.

„Rozhlédněte se dobře kolem sebe, Chestere,“ řekl. „Pan Curry, paní Jacobová a vaše drahá žena Marylin. Všichni jsou to hodní lidé, tím jsem si jistý. Tři životy plné vlastních bezvýznamných zájmů a úspěchů. Tři životy, Chestere, teď je držíte všechny v hrsti.“

Stone zvedl hlavu, otáčel s ní, když si ty tři jednoho po druhém prohlížel. Skončil tím, že upřel přes stůl pohled na Hobieho.

„Teď mi dáte zbytek akcií,“ pokračoval Hobie. „Tony vás doprovodí. Rovnou tam a rovnou zpátky, žádný podraz, a tihle tři lidé budou žít. Jinak zemřou. Chápete to?“

Stone beze slov kývl.

„Vyberte si nějaké číslo, Chestere,“ vybídl ho Hobie.

„Jedna,“ odvětil Stone.

„A dvě další čísla, Chestere.“

„Dvě a tři,“ dodal Stone.

„Fajn, Marylin dostane trojku,“ poznamenal Hobie, „kdybyste se rozhodl dělat hrdinu.“

„Dám vám akcie,“ řekl Stone.

Hobie kývl.

„Myslím, že to uděláte,“ poznamenal. „Ale nejdřív musíte podepsat převod.“

Otevřel zásuvku a položil do ní malý revolver. Potom vytáhl jediný list papíru. Kývl na Stonea, ten se narovnal a rozechvěle se postavil. Protáhl se okolo stolu a podepsal se plnicím perem Mont Blanc, které vytáhl z kapsy.

„Paní Jacobová může být svědek,“ řekl Hobie. Je nakonec členkou Sboru soudních obhájců státu New York.“

Jodie seděla dlouhý okamžik bez hnutí. Pohlédla vlevo na muže s brokovnicí, před sebe na Tonyho a potom vpravo na Hobieho za stolem. Vstala. Přistoupila ke stolu, otočila formulář a vzala si od Stonea pero. Podepsala se a na vedlejší řádku vyplnila datum.

„Děkuji vám,“ řekl Hobie. „A teď si zase hezky sedněte a ani se nepohněte.“

Vrátila se k pohovce a naklonila se nad stůl. Začínala ji bolet ramena. Tony chytil Stonea za loket a mířil s ním ke dveřím.

„Pět minut tam, pět zpátky,“ volal za nimi. „Nedělejte ze sebe hrdinu, Chestere.“

Tony vedl Stonea z kanceláře, dveře za nimi tiše zaklaply. Ještě bouchnutí dveří do chodby a zvuk odjíždějícího výtahu. Potom nastalo ticho. Jodie trpěla bolestí. Tlak skla na vlhké dlaně jí vytahoval kůži zpod nehtů. Ramena měla v jednom ohni, šíji jakbysmet. Z obličejů ostatních vyčetla, že jsou na tom stejně. Stále častěji se ozývalo těžké oddechování a hekání. Občas už i tiché sténání.

Hobie pokynul muži s brokovnicí a vyměnili si místa. Hobie nervózně pochodoval kolem pokoje a chlap s brokovnicí usedl za stůl, zbraň svíral pevně v rukou a otáčel jí bezmyšlenkovitě zleva doprava jako vězeňský reflektor. Hobie sledoval hodinky, čekal, než uběhne deset minut. Jodie pozorovala, jak se slunce chýlí k jihozápadu, pronikalo mezerami mezi žaluziemi a vrhalo do ztemnělé místnosti ostré paprsky. Slyšela přerývaný dech zbývajících dvou a cítila sotva znatelné chvění budovy, které procházelo stolem pod jejíma rukama.

Pět minut tam, pět zpátky, navíc deset, ale nakonec uplynulo dvacet minut. Hobie pořád chodil a hodinky si zkontroloval už nesčíslněkrát. Potom prošel do recepce a muž s brokovnicí ho následoval ke dveřím. Zbraní pořád mířil do místnosti, ale hlavu otočil a sledoval svého šéfa.

„Nechá nás jít?“ zašeptal Curry.

Jodie pokrčila rameny a opřela se o konečky prstů, nahrbila ramena a sklonila hlavu, aby alespoň trochu ulevila bolesti.

„Nevím,“ zašeptala směrem k němu.

Marylin k sobě pevně přitiskla předloktí a položila si na ně hlavu. Vzhlédla a zavrtěla hlavou.

„Zabil dva policisty,“ vydechla. „My jsme svědci.“

„Mlčte,“ křikl chlap od dveří.

Zaslechli znovu zvuk výtahu a lehký úder, když se zastavil. Následovala chvíle ticha, potom se dveře na chodbu otevřely a najednou se z recepce ozval hluk. Hlas Tonyho, pak hlasitý hlas Hobieho, naplněný úlevou. Hobie se vrátil do kanceláře a nesl bílý balíček, v pohyblivé části obličeje se mu zračil úsměv. Přidržel si balíček pod pravým loktem a v chůzi roztrhl papír, Jodie spatřila další otisky rytin na silném pergamenovém papíru. Přešel celou místností až ke stolu a položil akcie na tři stovky těch, které už měl. Stone šel za Tonym, jako kdyby na něj zapomněli, zíral na životní dílo svých předků, nakupené bez ladu a skladu na poškrábaném dřevě. Marylin vzhlédla a přitáhla k sobě ruce přes skleněnou desku. Narovnala se, protože ramena by ji už neudržela.

„Tak, teď je máte všechny,“ pronesla tiše. „Teď už nás můžete nechat jít.“

Hobie se zasmál. „Marylin, copak jste tak pitomá?“

Tony se rozesmál. Jodie nejdřív pohlédla na něj, potom na Hobieho. Viděla, že se dostali skoro až na konec nějakého dlouhého procesu. Cíl už byl v dohlednu, teď už byli hodně blízko. V Tonyho smíchu se odrážela úleva po dnech napětí a tlaku.

„Je tu ještě Reacher,“ řekla tiše, jako by hlásila tah při partii šachu.

Hobie se přestal smát. Dotkl se hákem čela, přejel si jím přes jizvy a přikývl.

„Reacher,“ řekl. „Ano, poslední součást skládanky. Na Reachera nemůžeme zapomenout, že? Je tady. Ale kde přesně?“

Zaváhala.

„Nevím, kde přesně je,“ odpověděla.

Ale pak vztyčila vzdorovitě hlavu.

„Ale je ve městě,“ ujistila ho. „A najde si vás.“

Hobie se střetl s jejím pohledem. Zíral na ni s opovržením ve tváři.

„Vy to myslíte jako výhrůžku?“ poškleboval se. „Pravdou je, že já chci, aby mě našel. Protože on představuje něco, co potřebuju. Něco životně důležitého. Tak mi přece pomozte, paní Jacobová. Zavolejte mu, ať sem přijde.“

Na okamžik se odmlčela.

„Nevím, kde je,“ řekla.

„Zkuste to k vám,“ odvětil Hobie. „Víme, že tam pobývá. Nejspíš tam právě teď bude. Z letadla jste vystoupili v jedenáct padesát, viďte?“

Pohlédla na něj. Spokojeně kývl.

„Tohle jsme si prověřili. Máme jednoho chlapce jménem Simon, s nímž jste se, alespoň doufám, setkali. Naložil vás na let v sedm hodin z Honolulu, zavolali jsme si na Kennedyho letiště a tam nám řekli, že jste přistáli přesně v jedenáct padesát. Starouš Jack Reacher byl podle Simona na Havaji pěkně smutný, takže asi smutní i teď. Musí být unavený. Stejně jako vy. Vypadáte sešle, paní Jacobová, víte o tom? Ale váš přítel Jack Reacher zřejmě leží v posteli ve vašem bytě a vyspává, zatímco vy se tu bavíte s námi. Tak mu zavolejte, ať z toho taky něco má.“

Sklopila pohled na stůl. Neřekla nic.

„Zavolejte mu. Ať ho ještě jednou uvidíte, než zemřete.“

Mlčela. Upírala pohled na skleněnou desku. Byla pokrytá otisky prstů. Chtěla mu zavolat. Chtěla ho vidět. Uvědomila si to stejně jako tolikrát za těch dlouhých patnáct let. Chtěla ho zase vidět. Jeho líný, pokřivený úšklebek. Jeho rozcuchané vlasy. Jeho paže, tak dlouhé, že mu dodávaly eleganci chrta, i když byl pevně stavěný. Jeho oči, ledově modré. Jeho ruce, velké otlučené pracky, když je sevřel, byly pomalu velké jako fotbalový míč. Chtěla ty ruce zase vidět. Chtěla je vidět omotané kolem Hobieho krku.

Rozhlédla se kanceláří. Sluneční paprsky se už sunuly přes desku stolu. Viděla netečného Chestera Stonea, třesoucí se Marylin. Curryho, sinalého v obličeji, který vedle ní namáhavě oddechoval. Chlapa s brokovnicí, uvolněného. Reacher by z něj bez přemýšlení udělal dva do školky. Všimla si Tonyho, upíral na ni oči. A Hobie, ten si hladil hák pěstěnou rukou, usmíval se, čekal. Otočila se a pohlédla na zavřené dveře. Představovala si, jak by se rozlétly a vešel jimi Jack Reacher. Toužila, aby se to stalo. Toužila po tom jako snad po ničem v životě.

„Dobře,“ zašeptala. „Zavolám mu.“

Hobie kývl. „Řekněte mu, že tu ještě pár hodin budu. Ale povězte mu, že jestli vás chce ještě vidět, měl by přijít co nejdřív. Protože my dva spolu budeme mít od teď za půl hodiny menší řízení v koupelně.“

Otřásla se, odstrčila skleněný stolek a postavila se. Nohy měla zesláblé a ramena ji hrozně bolela. Hobie k ní přistoupil, chytil ji za loket a vedl ke dveřím. Přitáhl ji až k recepčnímu pultu.

„Tohle je jediný telefon, který tu máme,“ řekl. „Nesnáším telefony.“

Usedl na židli a špičkou háku zmáčkl devítku. Podal jí sluchátko. „Pojďte blíž ke mně, abych slyšel, co vám bude říkat. Marylin mě s telefonem podvedla, nepřipustím, aby se mi to stalo znovu.“

Musela se ohnout, tváří se téměř dotýkala jeho. Cítila z něj mýdlo. Strčil ruku do kapsy a vytáhl malý revolver, který mu tam vložil Tony. Dotkl se jí s ním. Držela telefon tak, aby měli sluchátko mezi sebou. Studovala číselník. Byla tam spousta knoflíků. Spěšné hovory na číslo 911. Na okamžik zaváhala a pak zvolila číslo do svého bytu. Zvonek vyzváněl šestkrát. Šest dlouhých, tlumených zabzučení. S každým ho prosila: buď tam, buď tam. Ale odpovídal jí jen vlastní hlas ze záznamníku.

„Není tam,“ řekla nepřítomně.

Hobie se zasmál.

„To je moc špatné,“ poznamenal.

Pořád se k němu skláněla, strnulá děsem.

„Má můj mobil,“ vyhrkla najednou. „Právě jsem si na to vzpomněla.“

„Fajn, tak zmáčkněte devítku, aby vám naskočila linka.“

Dvakrát zmáčkla vidlici telefonu, potom devítku a číslo svého mobilu. Telefon čtyřikrát zazvonil. Čtyři hlasitá elektronická zakvákání. Při každém se modlila: zvedni to, zvedni to, zvedni to, zvedni to. Potom ve sluchátku ozvalo cvaklo.

„Haló,“ ozvalo se.

Oddechla si.

„Ahoj, Jacku,“ vydechla.

„Čau, Jodie,“ řekl. „Něco nového?“

„Kde jsi?“

Uvědomila si, že v jejím hlase je patrná naléhavost. Odmlčel se.

„Jsem v St. Louis, v Missouri,“ vysvětloval. „Právě jsme přistáli. Musím se ještě stavit v Ústředním vojenském archivu, víš, tam, co jsme byli spolu.“

Zalapala po dechu. V St. Louis? Vyschlo jí v ústech.

‚Jsi v pořádku?“ vyptával se.

Hobie se k ní naklonil a přiložil ústa k jejímu uchu.

„Řekněte mu, aby se hned vrátil do New Yorku,“ zašeptal. „Okamžitě, jak nejrychleji to půjde.“

Nervózně přikývla a on jí přitlačil pistoli k boku.

„Můžeš se vrátit?“ zeptala se. „Potřebuju tě tady, čím dřív, tím líp.“

„Mám letenku na šest hodin,“ vysvětloval, „můžu tam být tak v půl deváté. Stačí to?“

Cítila, jak se Hobie vedle ní rozesmál.

„Nemohl by ses vrátit dřív? Třeba teď hned?“

Vnímala hovor v pozadí. Major Conrad, usoudila. Vzpomněla si na jeho kancelář, tmavé dřevo, Ošoupaná kůže, horké missourijské slunce za oknem.

„Dřív?“ vyptával se. „Dobře, myslím, že to půjde. Mohl bych tam být za pár hodin, záleží na tom, kdy poletí letadlo. Kde jsi?“

„Přijeď do Světového obchodního centra, jižní věž, osmdesáté osmé patro, rozumíš?“

„Zrovna asi chytnu dopravní zácpu. Počítám, že to pořídím za dvě a půl hodiny. Budu tam.“

„Výborně,“ řekla.

„Jsi v pořádku?“ vyptával se znovu.

Hobie zvedl zbraň, aby na ni viděla.

„Jsem v pořádku,“ ujistila ho. „Miluju tě.“

Hobie se naklonil a ťukl do vidlice hákem. Ve sluchátku to cvaklo a ozval se volací tón. Položila telefon, pomalu a pečlivě.

Otřásla se šokem i znechucením, ztuhla, pořád sehnutá nad pultem, opírala se jednou rukou o desku, druhou rukou komíhala těsně nad telefonem.

„Dvě a půl hodiny,“ zopakoval jí Hobie s přehnaným soucitem. „No dobře, zdá se, že vaše obrněná jednotka nedorazí včas, paní Jacobová.“

Usmál se sám pro sebe a uložil zbraň zpátky do kapsy. Vstal ze židle a uchopil ji za paži, o kterou se opírala. Zavrávorala, Hobie ji vlekl ke dveřím do kanceláře. Chytila se okraje přepážky a nehodlala se pustit. Uhodil ji hákem. Zasáhl ji do spánku, pustila se desky. Podlomila se jí kolena, málem upadla a on ji vlekl za paži ke dveřím. Oháněla se kolem sebe a kopala podpatky. Strhl ji před sebe a tlačil do kanceláře. Rozplácla se na koberci a rozrazila dveře.

„Zpátky na pohovku,“ zavrčel.

Ze stolu zmizely sluneční paprsky. Seděli zase namačkaní za stolem. Marylin Stoneová bubnovala lehce nehty o desku. Jodie se zvedla na všechny čtyři, opírala se o nábytek a proplížila se na své místo vedle Curryho. Položila ruce na místo, kde spočívaly předtím. Ve spánku pociťovala bolest. Bylo to neodbytné bušení, palčivé a nepříjemné, přesně v místě, kde kov narazil na kost. Měla vymknuté rameno. Muž s brokovnicí ji sledoval. Tony ji nespouštěl z očí, v ruce už zase svíral automatickou pistoli. Reacher byl strašně daleko - jako ostatně po většinu jejího života.

Hobie už zase seděl za stolem, rovnal akcie do úhledné hraničky. Měřila čtyři palce. Přejel všechny čtyři strany hákem. Silné, potištěné papíry ležely úhledně srovnané na stole.

„Brzy tu bude kurýrní služba,“ pronesl šťastně. „Potom dostanou makléři svoje akcie a já peníze. No, zase vyhraju. Ještě asi tak půl hodiny, pak pro mě všechno skončí. Ostatně i pro vás.“

Jodie si uvědomila, že promlouvá k ní. Zvolil si ji za zprostředkovatele informací. Curry se Stoneovými upírali zrak k ní, ne na něj. Odvrátila pohled a zírala skrz sklo na předložku na podlaze. Byl na ní stejný vzor jako na prochozeném starém koberci v DeWittově kanceláři v Texasu, ale tahle byla o hodně menší a novější. Hobie se odpoutal od hraničky akcií, obešel pohovky a převzal brokovnici od chlápka, který ji držel až doteď.

„Běž a přines mi kávu,“ přikázal mu.

Chlápek kývl a vyšel do haly. Tiše za sebou zavřel dveře. V kanceláři se rozhostilo ticho. Ozývalo se jen oddechování a šum z budovy. Hobie držel brokovnici v levé ruce. Mířil s ní směrem k podlaze. Lehce s ní pohupoval zezadu dopředu. Uvolněným pohybem. Jodie zaslechla tření kovu o kůži jeho ruky. Viděla, jak se Curry rozhlíží kolem sebe. Sledoval pozici Tonyho. Tony o kus ustoupil. Dostal se mimo pole dostřelu brokovnice a mířil přímo přes ně v pravém úhlu. Automatickou pistoli držel zdviženou. Jodie cítila, že Curry zkouší, jakou zátěž vydrží jeho ramena. Cítila, že se pohnul. Viděla, že sevřel ruce. Postřehla jeho pohled směrem k Tonymu, který stál tak dvanáct stop před ním. Sledovala, jak pohlédl vlevo na Hobieho, ten byl od něj vzdálený asi osm stop. Spatřila paprsky slunce, jež dopadaly úplně rovnoběžně s měděnými hranami stolu. Viděla, jak se Curry opřel o konečky prstů.

„Ne,“ vydechla.

Leon si vždycky zjednodušoval život pravidly. Měl pravidlo pro každou situaci. Jako dítě ji to dohánělo k šílenství. Jeho všemocným pravidlem na všechno, od jejích písemek po jeho životní poslání v legislativě Kongresu, bylo: udělej to jednou, ale dobře. Curry neměl šanci na dobrý výsledek. V žádném případě. Mířili na něj tři ozbrojení muži. Neměl navybranou. Kdyby vyskočil, převrátil stůl a vyrazil k Tonymu, dostal by ránu do hrudníku, než by se mohl někam dostat, a asi i zásah z brokovnice od boku, který by zároveň s ním dostal i Stoneovy. Kdyby se vrhl nejdřív na Hobieho, Tony by možná nevystřelil, protože by se bál, že zasáhne svého šéfa, ale Hobie by určitě nezaváhal a zásah z brokovnice by ho rozmetal na spoustu malých kousků a ona seděla z úhlu výstřelu přímo za ním. Dalším z Leonových pravidel bylo: bezvýchodné je prostě bezvýchodné a nikdy si nenalhávej, že tomu tak není.

„Počkejte,“ zašeptala.

Postřehla neznatelné Curryovo přikývnutí a i to, že zase svěsil ramena. Vyčkávali. Zírala skrz sklo na předložku a bolest v ramenou minutu od minuty sílila. Vykloubené rameno odmítalo nést váhu těla. Ohnula prsty a odpočívala na kloubech. Slyšela, jak Marylin Stoneová naproti ní oddechuje. Byla vyčerpaná. Hlavu si opírala stranou o paži, oči měla zavřené. Sluneční paprsky už netvořily rovnoběžku s měděným kováním, pomalu se blížily k její straně stolu.

„Co tam, sakra, ten chlap dělá?“ zamumlal Hobie. Jak dlouho mu ještě bude trvat, než mi přinese to pitomý kafe?“

Tony na něj pohlédl, ale neodpověděl. Jen držel automatickou pistoli v pohotovostní poloze, soustředil se na Curryho víc než na koho jiného. Jodie otočila ruce a opřela se o palce. V hlavě jí bušilo a rozlévala se v ní palčivá bolest. Hobie otočil hlaveň brokovnice nahoru a opřel ústí o opěradlo pohovky před sebou. Zvedl hák a tupou stranou si přejížděl po jizvách.

„Prokristapána,“ zabručel. „Proč mu to tak dlouho trvá? Běžte mu pomoct.“

Jodie si všimla, že se dívá na ni. „Já?“

„A proč ne? Ať jste taky trochu užitečná. A nakonec, vařit kafe, to je přece ženská práce.“

Váhala.

„Nevím, kam mám jít,“ vysvětlovala.

„Tak vám to ukážu.“

Díval se na ni a čekal. Kývla, najednou pocítila radost, že se může alespoň trochu protáhnout. Natáhla prsty, strčila ruce za sebe, opřela se o ně a zvedla se. Připadala si slabá, klopýtla a zachytila se měděného rámu stolku. Vlekla se Tonyho střelným polem. Pistole byla mohutná a vypadala hrozivě. Po celou cestu ji sledoval, dokud nedošla k Hobiemu. Tady už byla mimo dosah slunečních paprsků. Hobie ji vedl šerem, balancoval s puškou pod paží, uchopil pevně pažbu a otevřel dveře.

Zkontroluj si nejdřív dveře, až potom telefon. To si opakovala, když jimi procházela. Kdyby se mohla dostat na chodbu, měla by šanci. O tu přišla, zbývala předvolba 911 pro urgentní hovory. Sejmout sluchátko z vidlice, zmáčknout knoflík, a i když by se jí nepodařilo promluvit, automatický obvod by umožnil policii lokalizovat polohu. Dveře nebo telefon. Zkusila se poohlédnout ke dveřím, potom stočila pohled vlevo k telefonu, přesně ohraničený pohyb hlavy. Ale nakonec neviděla nic. Hobie se před ní prudce zastavil a ona se zarazila vedle něj a oba zírali na chlápka, který měl přinést kávu.

Byl to podsaditý muž, menší než Hobie nebo Tony, ale rozložitý. Měl na sobě tmavý oblek. Ležel na zádech na podlaze, přesně před dveřmi do kanceláře. Nohy měl natažené. Chodidla vytočená. Hlavu opřenou v ostrém úhlu o hraničku z telefonních seznamů. Oči měl doširoka otevřené. Poulil je nezaostřeně před sebe. Levá paže mířila nahoru a dozadu, ruka odpočívala s rozevřenou dlaní v groteskní parodii pozdravu na další hromádce telefonních seznamů. Pravou paži odhodil směrem od těla. Ruka byla v zápěstí odříznutá. Ležela na koberci šest palců od manžety košile, naaranžovaná pečlivě v linii od paže, od níž ji oddělili. Slyšela, jak Hobie vydal slabý hrdelní zvuk, otočila se a spatřila, jak upustil zbraň a podepřel se zdravou rukou o dveře. Jizvy po popáleninách měl pořád jasně růžové, ale zbytek obličeje mu mrtvolně zbělel.

17 KAPITOLA

REACHERA POJMENOVALI JACK PO JEHO OTCI, ČISTOKREVNÉM Yankeem z New Hampshiru s naprostým nedostatkem představivosti. Ten dorazil na porodnické oddělení jednou v úterý koncem října ráno poté, co se syn narodil, podal své ženě skromnou kytici a řekl jí - bude se jmenovat Jack. Žádné druhé jméno. Jack Reacher, to bylo všechno, to samé měl v rodném listě, protože po cestě do nemocnice se zastavil u zapisovatele roty a ten to sdělil dálnopisem na americkou ambasádu v Berlíně. Další obyvatel Spojených států narozený v zámoří příslušníkovi vojenských sil, jmenuje se Jack Reacher.

Jeho matka nic nenamítala. Milovala svého muže pro jeho odříkavé založení, protože byla Francouzka a jeho chování mu propůjčovalo určitý stupeň citlivosti, a tak jí na soužití s ním nepřišlo nic divného. V těchto poválečných desetiletích se pro ni otevřela mezi Evropou a Amerikou nepřeklenutelná propast. Bohatství a převaha Ameriky ostře kontrastovaly s nedostatkem a vyčerpaností Evropy. Ale její pravý Yankee z New Hampshiru nejevil žádné známky bohatství a rozpínavosti. V žádném směru. Potrpěl si na prosté, jednoduché věci, a to jí naprosto vyhovovalo, dokonce i když se to týkalo jmen jejích dětí.

Jejich prvorozenému říkal Joe. Ne Joseph, jen Joe. Žádné druhé jméno. Milovala toho chlapce, to je samozřejmé, ale to jméno jí bylo cizí. Moc krátké a strohé, a vadilo jí J na začátku, to kvůli výslovnosti. V jejím podání to vyznělo jako ž. Jako kdyby se chlapec jmenoval Žoe. Jack, to bylo o moc lepší. Vyslovovala to jako Jacques, což bylo tradiční francouzské jméno. V překladu to znamenalo James. V duchu už svého druhého chlapce nazývala James.

Ale paradoxně jej nikdo neoslovoval křestním jménem. Nikdo netušil, jak k tomu došlo, ale na Joea všichni volali Joe a Jacka nikdo neoslovil jinak než Reachere. Ani ona se tomu nevyhnula. Netušila proč. Vystrčila hlavu z okna služebního bungalovu a zavolala: Žoe! Pojď na oběd! A vem s sebou Reachera! A její dva sladcí synáčkové se přiřítili domů na něco k snědku.

Stejně to dopadlo ve škole. K té se vázala Reacherova první vzpomínka. Byl vážný, přemýšlivý chlapec a zmátlo ho, že jeho jmém nevyvolávají. U bratrova jména se nespletli. U něj ano. Na školním hřišti se odehrával softbalový turnaj a ten, kdo měl pálku, sestavoval mužstvo. Obrátil se k oběma bratrům a křikl: beru si Joea a Reachera. Všechny děti dělaly to samé. Učitelé také. Dokonce i ve školce ho oslovovali Reachere. A tak se to s ním vezlo. Jako každé vojenské dítě se mockrát během základní školy přestěhoval. Prvního dne v nové škole, někde, třeba i na jiném kontinentě, nová učitelka zavolala: pojď sem, Reachere!

Ale on si na to docela dobře zvykl a vůbec mu nevadila představa, že by mohl prožít celý život se jménem sestávajícím z jednoho slova. Byl Reacher, vždycky jím byl a vždycky jím bude, a to pro každého. První dívka, kterou pozval na rande, byla vysoká bruneta, pohlédla na něj stydlivě úkosem a zeptala se ho: Jak se jmenuje!? Reacher, odpověděl. Ani jedna jeho životní láska mu neřekla jinak. Reachere, miluju tě, šeptaly mu do ucha. Všechny. I Jodie se nezachovala jinak. Objevil se na vrcholu betonového schodiště u Leonova domu a ona k němu vzhlédla a řekla: Ahoj, Reachere. Po dlouhých patnácti letech věděla přesně jak ho pojmenovat.

Ale do mobilu ho neoslovila Reachere. Zmáčkla knoflík, pozdravila, řekla: Ahoj, Jacku. Ta slova se mu rozezvučela v hlavě jako siréna. Potom se zeptala: Kde jsi? Zdálo se, že jí na tom moc záleží, zazmatkoval, jeho mozek začal pracovat na plné obrátky, na okamžik mu uniklo, co přesně tím míní. To, jak ho oslovila, byl moc dobrý nápad. Hi,Jack zní skoro stejně jako hijack, tedy únos, vydírání. Chvíli mu trvalo, než mu to došlo. Měla potíže. A velké, ale byla to pořád Leonova dcera, dost inteligentní na to, aby se zamyslela a hned na začátku podivného telefonátu ho oslovením varovala.

Hijack. Varování. Pro partnera v bojové akci. Přimhouřil oči, potlačil obavy a pustil se do práce. Nejdřív jí musel zalhat. V boji jde o čas, prostor a nepřátelské síly. Je to něco jako obrovský čtyřrozměrný diagram. První krok znamená zmást nepřítele. Nechat ho v domnění, že váš diagram má naprosto odlišnou křivku. Předstírat, že všechny komunikační systémy jsou infiltrované a pak se pokusit trousit lži a klam. Tak je možné získat výhodu.

Nebyl v St. Louis. Proč by tam měl být? Proč by tam měl letět, když přece na světě existují telefony a jeho spolupráce s Conradem skvěle funguje? Zavolal mu z chodníku na Greenwich Avenue, vysvětlil mu, co potřebuje, a Conrad se mu ozval už za tři minuty, protože složka, kterou potřeboval, byla v sekci A, ta ležela nejblíž stolu uštvaného běžce. Vyslechl jej v okolním štěbetání chodců, Conrad mu nahlas pročítal složku, po dvanácti minutách vypnul telefon. Věděl, co potřeboval.

Potom se prodíral s lincolnem po Sedmé na jih a zaparkoval ho v garáži v bloku směrem na sever od Twin Towers. Pospíchal, přeběhl náměstí, ještě s Jodie telefonoval a už byl ve vstupní hale jižní věže. Pouhých osmaosmdesát pater pod ní. Hovořil s ochrankou u přepážky, to byl ten hlas, který slyšela v pozadí. Zmatek mu z obličeje vymazal jakýkoli výraz, vypnul telefon a vyjel spěšným výtahem do osmdesátého devátého patra. Vystoupil, hlasitě oddechoval, přinutil se zachovat klid. Uklidni se a přemýšlej. Předpokládal, že osmdesáté deváté patro bude mít stejný půdorys jako osmdesáté osmé. Okolo výtahů probíhaly chodby, úzké, osvětlovaly je žárovky ze stropu. Odtud ústily dveře do jednotlivých firem. V nich byla obdélníková skleněná okénka umístěná mimo střed dveří, v úrovni očí malého člověka. Na každých dveřích byla přibitá kovová destička s názvem firmy a zvonek, který měl návštěvníkům umožnit vstup.

Našel si požární schodiště a sestoupil po něm o jedno patro níž. Schodišťová šachta byla čistě funkční. Žádná výzdoba. Jen holý zaprášený beton s kovovým zábradlím. Za každými dveřmi na schodiště byl upevněn hasicí přístroj. Nad každým visela jasně červená skříňka s červeně nalakovanou sekyrou, připevněnou za sklem. Na zdi vedle skříňky obrovská tabule, na které bylo rudě vyvedené číslo patra.

Vyšel na chodbu v osmaosmdesátém patře. Panovalo tam ticho. Cítil se tu stejně stísněně, stejné osvětlení, stejný půdorys, stejné dveře. Pustil se nesprávným směrem a k CCT dorazil až naposled. Stál před světlými dubovými dveřmi s měděnou cedulkou. Byl tu i měděný knoflík u zvonku. Zkusil dveře, jemně. Byly zamčené. Nechal toho a pohlédl dovnitř okénkem. Nahlédl do recepce. Oslnivá světla. Výzdoba z dubu a mosazi. Napravo recepční pult. Před ním další dveře. Ty byly zavřené a v recepci nebyl nikdo. Stál tam, zíral na zavřené dveře a cítil, jak mu hrdlo stahuje strach.

Byla tam. V zavřené kanceláři. To mu bylo jasné. Byla tam, sama, jako vězeň, a potřebovala ho. Byla uvnitř a on tam nemohl být s ní. Měl by s ní odsud vypadnout. Sklonil se, položil čelo na chladné sklo a upíral pohled na dveře do kanceláře. Potom v duchu uslyšel Leonův hlas, sdělil mu další ze svých osvědčených pravidel. Nepřemýšlej o tom, kdy se to zvrtlo. Teď se to snaž napravit.

Odstoupil a rozhlédl se zleva doprava po chodbě. Uchýlil se pod světlo, umístěné nejblíž ke dveřím. Natáhl se a odšrouboval žárovku. O horké sklo si popálil prsty. Ucukl, vrátil se ke dveřím a znovu nahlédl dovnitř. Stál kousek od okénka, ale pořád na chodbě. Recepce se topila v jasu, zatímco chodba teď byla temná. Mohl nahlížet dovnitř, ale z pohledu zevnitř mohl zůstat neviditelný. Z temného místa do osvětlené místnosti je možné nahlédnout, naopak to není možné. To je zásadní rozdíl. Stál tam a čekal.

Dveře do kanceláře se otevřely, do recepce vešel podsaditý muž. Opatrně za sebou zavřel dveře. Podsaditý muž v tmavém obleku. Muž, který sestoupil po schodech v baru v Key Westu. Muž, jenž střílel berettou v Garrisonu. Muž, který cloumal klikou bravady. Prošel recepcí a zmizel mu z dohledu. Reacher znovu přistoupil k okénku a pozoroval dveře do kanceláře. Zůstaly zavřené. Opatrně na dveře zaťukal. Muž přistoupil k okýnku a vyhlédl ven. Reacher se napřímil a natočil rameno tak, že mu celý výhled vyplnilo hnědé sako.

„Kurýrní služba,“ prohlásil umírněně.

Odehrálo se to v úředních prostorách, stmívalo se, měl na sobě hnědé sako a ten člověk mu prostě otevřel. Reacher švihl obloukem rukou a sevřel muže okolo krku. Musí se to udělat rychle a dostatečně tvrdě, dřív než ze sebe napadený stihne vypravit jakýkoli zvuk. Potom mu zaryjete prsty do krku a držíte ho, aby nespadl. Muž se bránil jeho pevnému stisku, ale on s ním běžel chodbou až ke dveřím k požárnímu schodišti a hodil ho pozadu do schodištní šachty. Muž se odrazil od stěny a dopadl na beton, z hrdla mu vyšlo chraplavé zaskřípání.

„Teď si můžeš vybrat,“ zašeptal Reacher. „Buď mi pomůžeš, nebo zemřeš.“

V případě takové volby existuje jen jediná věc, kterou jde udělat, ale ten chlap to neudělal. Vydrápal se na kolena, vypadal, že si to chce rozdat. Reacher mu zaklepal na temeno hlavy, to jen aby mu trochu pohnul pohmožděnými kostmi na krku, potom ustoupil a znovu ho požádal.

„Pomoz mi,“ naléhal. „Nebo tě zabiju.“

Muž zatřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit, a natáhl se na podlahu.

Reacherovi zněla v hlavě Leonova slova: zeptej se jednou, když to bude zapotřebí, tak třeba dvakrát, ale potřetí už se, proboha, neptej. Nakopl muže do hrudníku a otočil ho, předloktím se mu zaklínil o ramena, ruku mu položil pod bradu, jednou škubnul a zlomil mu vaz.

Jedna nula. Ale nezískal ovšem žádné informace, a ty mají v bojové akci cenu zlata. Podvědomí mu napovídalo, že tohle byla jen malá operace, i dva chlapi, tři nebo třeba i pět, to by nemusel být problém. Ale jít naslepo proti dvěma, třem nebo pěti protivníkům, to už je velký rozdíl. Zastavil se na schodišti a zadíval se na požární sekyrku v červené skříňce. Musel získat informace, nejlepší by bylo provést určitý druh manévru na odpoutání pozornosti nepřítele. Něco, aby ho vyděsil a znejistil. Nějak ho zarazit.

Postupoval tak tiše, jak jen to šlo. Dřív než vytáhl tělo, přesvědčil se, že je chodba opravdu prázdná. Tiše otevřel dveře a naaranžoval mrtvolu doprostřed haly. Pak zavřel dveře a skrčil se za recepční pult. Normálnímu člověku by sahal tak k hrudníku a byl víc než pět stop dlouhý. Lehl si za něj na podlahu a vytáhl ze saka steyr s tlumičem, čekal.

Připadalo mu, že už tu leží hrozně dlouho. Na podlaze byl jen tenký koberec, pod ním cítil tvrdý beton, který se jemně zachvíval pod nárazy, kterými ožívala konstrukce plně obsazené budovy. Cítil vzdálené hučení rozjíždějících se a zastavujících výtahů i to, jak se napínají lana, která je nesou. Cítil bzučení klimatizace a záchvěvy větru. Zahákl se prsty o nylonovou vybouleninu koberce a nohy skrčil pod sebe. Byl připraven vyrazit.

Ucítil blížící se kroky o vteřinu dřív, než uslyšel klapnutí západky, věděl, že se otevírají dveře z kanceláře, protože postřehl změnu v akustice. Recepční místnost se náhle stala součástí mnohem většího prostoru. Rozpoznal na koberci chůzi čtyř nohou, potom uslyšel, jak se zastavily, přesně tak to předpokládal. Čekal. Když se někomu naskytne tak překvapivý pohled, trvá to tak tři vteřiny, než se dostaví efekt. To měl Reacher vyzkoušené. Hleděli před sebe, viděli to, jejich mozek to odmítal přijmout, odvrátili oči, ale pak neodolali a znovu na to pohlédli. Celé tři vteřiny, od začátku do konce. Počítal si potichu: jedna, dvě, tři a sunul se dopředu, byl ale pořád na úrovni přepážky, tiskl se k podlaze, před sebou dlouhý černý tlumič na konci steyru. Vystrčil ruce, potom ramena, pak oči.

To, co spatřil, byla katastrofa. Muž s hákem a popáleným obličejem upustil zbraň, prudce oddechoval a držel se rámu dveří, ale stál vedle Jodie ze špatné strany. Měli ji mezi sebou. Stál po Jodiině pravici, recepci měla nalevo. Měl ji u sebe moc blízko, ale ležel na podlaze a vzhlížel k ní v takovém úhlu, že mu zakrývala muže vedle sebe. Nemohl na něj vystřelit. V žádném případě. V cestě mu stála Jodie.

Muž s hákem a popáleným obličejem vydával hrdelní zvuky a Jodie zírala dolů na podlahu. Potom se za nimi v otevřených dveřích objevil druhý muž. Řidič suburbanu. Zastavil se za Jodie a třeštil jí oči přes rameno. V pravé ruce držel berettu. Pohled zaměřil před sebe na podlahu, potom si stoupl vedle Jodie. Postoupil kus do místnosti. Přesně tam, kam měl.

Reacher zmáčkl spoušť, tlumič vyštěkl a muži odletěl obličej. Přesně uprostřed mu explodovala devítimilimetrová kulka. Na strop narazil příval krve a roztříštěných kostí, krev postříkala i stěnu za ním.

Jodie ztuhla v jedné přímce s mužem s hákem. A ten byl velice rychlý. Rychlejší, než by kdokoli očekával od pětapadesátiletého invalidy. Vyrazil levou rukou a sebral brokovnici z podlahy. Zároveň pravou paží chytil Jodie kolem pasu. Ocelový hák se jí zabořil do šatů. Vlekl ji, ještě než druhý muž klesl k zemi. Obtočil okolo ní těsně pravou paži, zvedl ji a táhl zpátky. Třesk výstřelu steyru jim pořád zněl v uších.

„Kolik?“ zaječel Reacher.

Chápala rychle, stejně jako Leon.

„Dva dole, jeden nahoře,“ křikla na něj.

Takže ten chlap s hákem byl teď sám, ale rozháněl se kolem sebe brokovnicí. Opisovala ve vzduchu oblouk, využil nestřeženého okamžiku a zmáčkl spoušť. Reachera dopadl napůl nekrytého na zemi, právě se drápal zpoza pultu. Byla to jen náhlá, kratičká příležitost, ten chlap nezaváhal a chopil se jí. Mířil dolů, zbraň vyšlehla a vyštěkla a přepážka se rozletěla na tisíc drobných kousků. Reacher si chránil hlavu, ale ostré úlomky dřeva i kovu a horké zbloudilé střely ho udeřily do obličeje jako úder železnou palicí, od brady až po čelo. Cítil tupou ránu a pak ostrou, otupující bolest. Jako kdyby vypadl z okna a dopadl hlavou na zem. Omámeně se převalil a ten chlap, který táhl Jodie zpátky do kanceláře, ještě jednou zmáčkl spoušť.

Reacher se opíral omámeně a bezmocně o stěnu, ústí brokovnice mířilo přímo na něj. Čelo měl znecitlivělé, jako by na něm měl led. Rozlévala se mu tam palčivá bolest.

Zvedl steyr. Tlumičem mířil na Jodie. Trhl s ním trochu doleva a doprava. Pořád jím mířil na Jodie. Muž se za ni ještě trochu zasunul. Balancoval levou rukou, vyvažoval brokovnici. Ukazováček na spoušti. Reacher stál nehybně u stěny. Zíral na Jodie, snažil si vrýt do paměti její obličej, než zemře. Potom se za ní najednou ocitla světlovlasá žena, strkala zoufale do mužových zad, porušovala mu rovnováhu. Zavrávoral, otočil se a uhodil ji hlavní brokovnice. Reacher vrhl letmý pohled na růžové šaty, když klesala k zemi.

Potom se brokovnice otočila zase zpátky k němu. Ale Jodie vrážela do mužovy paže, zápasila s ním. Dupala a kopala. Muž se pod tím přívalem energie zapotácel. Motal se s ní zpátky z recepce a podrazil si nohy o nohy řidiče suburbanu. Svalil se s Jodie a brokovnice vystřelila na mrtvolu. Zaznělo hluché štěknutí, vyvalil se kouř a okolo se rozstříkaly krev a tkáň z mrtvého těla. Muž si klekl a Reacher kopíroval veškerý jeho pohyb steyrem. Muž odhodil brokovnici, sáhl do kapsy a vytáhl nablýskaný revolver s krátkou hlavní. Palcem se dotkl spouště. Ozvalo se cvaknutí. Jodie s ním házela zleva doprava, napínala mu paži, kterou ji svíral kolem pasu. Zleva doprava, zleva doprava, zuřivě, nesouvisle. Reacher neutrpěl žádný přímý zásah. Do levého oka mu proudila krev. V čele mu bušilo, krvácel. Zavřel zakrvácené oko a šilhal pravým. Nablýskaný revolver se zvedl a tvrdě se zabořil Jodie do boku. Prudce oddechovala, přestala se hýbat, za její hlavou se objevil ďábelsky rozšklebený mužův obličej.

„Zahoď zbraň, hajzle,“ zasupěl.

Reacher nechal steyr přesně tam, kde právě byl. S jedním okem otevřeným, jedním zavřeným, palčivé plameny bolesti mu vybuchovaly v hlavě, dlouhý tlumič mířil do mužova pokřiveného šklebu.

„Zastřelím jí,“ zachroptěl muž.

„Pak zastřelím já tebe,“ odsekl Reacher. „Ona zemře, ty zemřeš.“

Chlap na něj upřel pohled. Potom přikývl.

„Slepá ulička,“ poznamenal.

Reacher kývl na souhlas. Vypadalo to tak. Potřásl hlavou, myslel, že si ji tak pročistí, ale začala ho bolet ještě víc. Šachy. I kdyby vystřelil první, jeho výstřelu by stejně nezabránil. Když držel prst na spoušti a hlaveň jí zarýval do boku, jako impuls k výstřelu by mu mohl stačit i pouhý strach ze smrti. To nehodlal riskovat. Držel steyr pořád ve stejné poloze a pomalu si stoupal, vytáhl cíp košile a otřel si s ním obličej, přitom po celou dobu nespouštěl pohled z hlavně. Muž nabral dech a také se postavil, vytáhl s sebou i Jodie. Pokoušela se zbavit tlaku zbraně, ale přitáhl ji k sobě pevně pravou paží. Vytočil stranou loket, hák se otočil a špičkou se jí zaryl do pasu.

„Takže se potřebujeme dohodnout,“ řekl.

Reacher stál, protíral si oči a neříkal nic. Hlava mu třeštila bolestí. Hučelo mu v ní. Začalo mu docházet, že se tentokrát dostal opravdu do nesnází.

„Potřebujeme se dohodnout,“ opakoval muž.

„Žádná dohoda,“ zareagoval Reacher.

Muž trochu pootočil hákem a o trochu pevněji sevřel revolver. Jodie zasténala. Byl to Smith and Wesson. Model 60. Dvoupalcové ústí, nerezová ocel, ráže .38, v bubínku pět nábojů. Takovou věc nosí žena v kabelce nebo muž přímo na těle. Hlaveň byla krátká a ten chlap ji tiskl tak tvrdě Jodie do boku, až mu zbělely klouby. Nakláněla se, bránila se tlaku jeho ruky. Vlasy jí spadly do obličeje. Oči upírala na Reachera, byly to ty nejkrásnější oči, jaké kdy viděl.

„Nikdo nemůže odmítnout Victorovi Hobiemu žádost o dohodu,“ zavrčel chlápek.

Reacher potlačoval bolest a držel steyr pořád ve stejné rovině, mířil s ním tomu člověku na čelo, přesně tam, kde se růžové jizvy mísily se šedou kůží.

„Ty nejsi Victor Hobie,“ vyhrkl bez varování. „Ty jsi Carl Allen.“

To jméno se vznášelo ve vzduchu, vypadalo to, jako by se před ním muž snažil uhnout. Táhl Jodie zpátky, překročil mrtvé tělo podsaditého muže, otočil ji, aby pořád stála mezi ním a Reacherem, pomalu se přesouval do tmavé kanceláře. Reacher jej bez ustání sledoval steyrem. V kanceláři byli lidé. Reacher spatřil zacloněná okna a nábytek jako z obývacího pokoje, okolo se motali tři lidé, světlovlasá žena v hedvábných šatech a dva muži v oblecích. Všichni na něj zírali. Nespouštěli oči z jeho zbraně, tlumiče, z jeho čela, odkud mu na košili proudila krev. Potom se přeskupili a jako roboti se pohnuli směrem ke čtvercové sestavě pohovek. Každý si zvolil svou vlastní cestu, posadili se a položili ruce na skleněný kávový stolek, který vyplňoval prostor mezi nimi. Šest rukou na stole, tři obličeje otočené k němu, na každém z nich se zračila naděje, strach a údiv.

„Mýlíte se,“ ujistil ho muž s hákem.

Couval s Jodie velkým obloukem, dokud se nedostal za nejvzdálenější pohovku. Reacher postupoval zároveň s nimi a zastavil se naproti. Steyrem mířil přes hlavy zbývajících tří lidí, nakloněných nad kávovým stolkem. Krev mu odkapávala z brady na opěradlo pohovky před ním.

„Ne, já mám pravdu,“ řekl. „Jste Carl Allen. Narozený 18. dubna 1949 v jižním Bostonu, někde na předměstí s listnatými stromy. Normální rodinka, nikam se nehnala. Povolali vás v létě roku 1968. Vojín, podprůměrná způsobilost ve všech směrech. Do Vietnamu jste odjel jako člen námořní pěchoty. Bačkorák, prostě ubohý pěšák. Válka lidi změní, když jste se tam dostal, stal se z vás opravdový grázl. Začal jste kšeftovat. Nakupovat a prodávat, obchodovat s drogami a holkami, prostě s čímkoli, co se dostalo do vašich špinavých pracek. Potom jste začal půjčovat peníze. Tehdy už jste byl úplně zkažený. Kupčil jste s nejrůznějšími službami. Dlouho jste si žil jako král. A pak na to někdo přišel. Vytáhl vás z vaší malé selanky a poslal vás do vnitrozemí. Džungle. Opravdová válka. Tvrdá jednotka s tvrdým důstojníkem, který se po vás vozil. To vás štvalo. Jakmile se vám naskytla příležitost, důstojníka jste zabil. A potom jeho seržanta. Ale jednotka vás prozradila. To bylo vážně neobvyklé. Neměli vás tam rádi, viďte? Asi vám dlužili peníze. Práskli to, přijeli pro vás dva vojenští policajti, Gunston a Zabrinski. Chcete se snad proti něčemu ohradit?“

Muž neřekl nic. Reacher polkl. Hlava ho příšerně bolela. Hluboko pod ránou mu vystřelovala palčivá bolest. Ukrutná.

„Přiletěli v Huey,“ řekl. „Pilotoval ho slušný malý cucák jménem Kaplan. Následujícího dne se vrátil, dělal druhého pilota Victoru Hobiemu, to bylo eso. Gunston se Zabrinskim už vás měli, čekali s vámi na zemi. Ale Hobieho Huey byl při startu zasažen. Spadl o čtyři míle dál. Byl mrtvý, stejně jako Kaplan, Gunston a Zabrinski a tři členové posádky - Bamford, Tardelli a Soper. Ale vy jste přežil. Byl jste popálený a přišel jste o ruku, ale byl jste naživu. A váš ďábelský malý mozeček běžel naprázdno. Vyměnil jste si známky s prvním chlapem, na kterého jste narazil. Shodou okolností to byl Victor Hobie. Odplazil jste se s jeho známkami na krku. Svoje jste nechal u něj. Takže odteď Carl Allen se svou zločineckou minulostí přestal existovat. Dostal jste se do polní nemocnice, mysleli si tam, že ošetřují Hobieho. Zanesli si jeho jméno do záznamů. Pak jste zabil sanitáře a utekl jste. Řekl jste si: já se tam nevrátím, protože jste věděl, že jakmile byste se tam jednou vrátil, někdo by vás mohl poznat a přišel by na to, že nejste Hobie. Zjistili by, kdo ve skutečnosti jste, a byl byste zase v hajzlu. Proto jste se vypařil. Nový život, nové jméno. Žádný škraloup. Chtěl byste snad něco namítnout?“

Allen si přitáhl Jodie ještě těsněji.

„To jsou kecy,“ namítl.

Reacher zavrtěl hlavou. Bolest mu oslepila oko jako blesk.

„Ne, to je pravda,“ řekl. „Nash Newman právě identifikoval kostru Victora Hobieho. Leží v bedně na Havaji s vašimi známkami kolem krku.“

„Kecy,“ opakoval Allen.

„Pomohly mu v tom zuby,“ vysvětloval Reacher. „Pan a paní Hobieovi poslali svého chlapce pětatřicetkrát k zubaři, aby měl zuby v naprostém pořádku. Newman říkal, že jsou rozhodující, hodinu strávil nad rentgeny, obrátil se i na počítač. Potom, když se probíral skříňkou, narazil na lebku. Rozhodující důkaz.“

Allen na to neřekl nic.

„Vycházelo vám to celých třicet let,“ řekl Reacher. „Dokud ti dva staří lidé okolo všeho nenadělali takový humbuk a všechno nerozrýpali. A teď už vám to dál neprojde, protože mi musíte odpovědět.“

Allen se jízlivě ušklíbl. Nepoškozená část obličeje najednou vypadala stejně odpudivě jako popálená.

„Proč bych vám měl, sakra, na něco odpovídat?“

Reacher mrkl a z oka mu skápla kapka krve, nepřestával držet steyr v pohotovostní poloze.

„Existuje pro to spousta důvodů,“ poznamenal tiše. „Jsem tu jako zástupce. Zastupuji spoustu lidí. Třeba Victora Trumana Hobieho. Byl to hrdina, ale kvůli vám byl odepsán jako dezertér a vrah. Jeho rodiče se třicet let trápili. Zastupuji je. A také Gunstona a Zabrinskiho. Oba byli nadporučíky vojenské policie, oběma bylo v té době čtyřiadvacet let. Mně bylo taky čtyřiadvacet, když mě povýšili na nadporučíka. Zemřeli kvůli vám. To proto se mi musíte zodpovídat. Protože já jsem tu místo nich. Taková špína, ke které patříte, by dovedla člověka mého typu přivést do hrobu.“

Allen upíral pohled před sebe, nezračilo se v něm nic. Přesunul Jodie před sebe. Otočil hákem a zabořil do ní zbraň ještě tvrději. Kývl sotva postřehnutelným pohybem hlavy.

„Tak dobře, byl jsem Carl Allen,“ uznal. „To připouštím, jsem šikovný chlap. Byl jsem Carl Allen, ale najednou se všechno změnilo. Pak jsem byl Victor Hobie. Victor Hobie jsem byl dost dlouho, dýl než Carl Allen, ale i tomu už je taky asi konec. Tak teď ze mě bude Jack Reacher.“

„Cože?“

„Proto tu jste,“ vysvětloval Allen. „O to teď jde. To je vaše cena. Vaše jméno za život této ženy.“

„Cože?“ opakoval Reacher.

„Chci vaši totožnost,“ řekl Allen. „Chci vaše jméno.“

Reacher na něj zíral.

„Jste tulák, nemáte žádnou rodinu,“ poznamenal Allen. „Nikdo vás nebude nikdy postrádat.“

„Tak co dál?“

„Dál už musíte umřít,“ připustil Allen. „Nemůžeme nechat běhat po světě dva lidi stejného jména, nezdá se vám? Je to regulérní obchod. Váš život za život téhle ženy.“

Jodie hleděla na Reachera, čekala.

„Žádný obchod,“ vyštěkl Reacher.

„Zastřelím ji,“ varoval ho Allen.

Reacher opět zavrtěl hlavou. Bolest se stupňovala. Vystřelovala mu už do obou očí.

„Nezastřelíte ji,“ namítl. „Přemýšlejte, Allene. Zamyslete se nad sebou. Vy jste sobecký hajzl. V tomhle směru jste byl vždycky jednička. Zastřelíte ji a já zastřelím vás. Dělí nás dvanáct stop. Zmáčknete spoušť, já zmáčknu svou. Ona zemře a vy budete mrtvý jen o setinu vteřiny po ní. Nestihnete mě zastřelit, protože když na mě začnete mířit, už budete skoro na zemi. Přemýšlejte. Je to slepá ulička.“

Sledoval ho, snažil se přehlušit bolest a proniknout šerem. Klasická nerozhodná hra. Ale byl tu problém. Vážná trhlina v jeho analýze. Byl si toho vědom. Došlo mu to, jako kdyby jej zasáhl chladný blesk panického strachu. Allenovi vše došlo ve stejném okamžiku. Reacher to poznal, protože se mu v očích usídlil spokojený výraz.

„Přepočítal jste se,“ šklebil se Allen. „Na něco jste zapomněl.“

Reacher nereagoval.

„Právě teď, je to jako šachy,“ řekl Allen. „A tak to bude vždycky, po celou dobu, co já budu stát tady a vy tam. Ale jak dlouho tu budete stát?“

Reacher polkl, snažil se přehlušit bolest. Bušila mu v hlavě jako obrovské kladivo.

„Můžu tu stát tak dlouho, jak bude zapotřebí,“ odpověděl. „Mám spoustu času. Jak už jste poznamenal, jsem tulák. Netlačí mě žádné důležité povinnosti.“

Allen se smál.

„Hrdinná slova,“ vyštěkl. „Ale krvácíte z hlavy. Víte o tom? Zaryl se vám tam kus kovu. Vidím to.“

Jodie zoufale přikývla, oči plné strachu.

„Podívejte se, pane Curry,“ nařídil Allen. „Potvrďte mu to.“

Muž se pod steyrem proplížil okolo pohovky a zvedl se na kolena. Přesvědčil se, že je mimo dosah Reacherovy ruky se zbraní, a zvedl hlavu, aby si ho prohlédl. Pak se mu tvář zkřivila úděsem.

„To je hřebík,“ sykl. „Truhlářský hřebík. Máte v hlavě hřebík.“

„Z recepčního pultu,“ upřesnil Allen.

Muž jménem Curry se zase přikrčil a Reacher poznal, že má pravdu. Jakmile vyřkl svá slova, bolest se zdvojnásobila, zčtyřnásobila a potom explodovala. Bodavý výbuch v čele, palec nad okem.

Adrenalin ji maskoval dost dlouho. Ale nedokázal to donekonečna. Soustředil se, jak jen to šlo, aby od ní odpoutal pozornost, ale byla pořád tady. Strašná bolest, ostrá jako břitva, a ve stejné době se dostavila ochablost a nevolnost, vybuchovala mu a tepala v hlavě, vysílala mu do očí blýskavé šípy. Krev se mu vpíjela do košile, měl už ji promočenou až do pasu. Celou nasáklou krví. Krvácel i z krku a levé paže, z konečků prstů mu odkapávaly rudé krůpěje.

„Jsem v pořádku,“ prohlásil. „Nedělejte si o mě starosti.“

„Hrdinská slova,“ opakoval se Allen. „Ale máte bolesti a už teď jste přišel o spoustu krve. Nepřežijete mě, Reachere. Myslíte si, že jste tvrdý, ale vedle mě nejste nikdo. Já jsem se vyplazil bez ruky z helikoptéry. Měl jsem otevřené tepny. Hořel jsem. Takhle jsem přežil v džungli tři neděle. Potom jsem se sám dostal domů. A dalších třicet let jsem čelil nebezpečí. Takže jestli je tu někdo tvrdý, jsem to já. Já jsem nejtvrdší chlap na světě. Duševně i fyzicky. Nemohl byste mě přežít, i kdybyste neměl hřebík v hlavě. Tak si nic nenalhávejte, rozumíte?“

Jodie z něj nespouštěla oči. Vlasy jí zezlátly v tlumeném světle, které k nim proniklo skrz žaluzie. Spadaly jí do obličeje, nad obočím se rozdělovaly. Viděl její oči. Ústa. Křivku krku. Její štíhlé, mrštné tělo, napjaté proti Allenově paži. Blýskavý hák se jí podivně vyjímal na šatech. V hlavě mu dusala bolest, mokrá košile ho chladila na kůži. V ústech cítil krev. Měla kovovou příchuť, jako hliník. Cítil, že mu začínají umdlévat ramena. Steyr už mu připadal moc těžký.

„A mám motivaci,“ dodal Allen. „Pracoval jsem moc tvrdě, abych získal, co teď mám. Nehodlám se toho vzdát. Jsem génius a ten, kdo přežívá. Myslíte si snad, že bych vás nechal, abyste mě sejmul? Myslíte si, že jste první osoba, která se o to pokusila?“

Reacher se naklonil, doufal, že tak uleví bolesti.

„A teď malá chvilka napětí,“ zavolal na něj Allen.

Vytáhl Jodie nahoru, opřel se do toho úkonu vší silou své paže. Přitiskl k ní zbraň tak tvrdě, že se odklonila stranou, předklonila se mu přes paži a potom narazila zpátky na zbraň. Vyzdvihl ji tak vysoko, že za ní ani nebyl vidět. Potom se pohnul hák. Paže se zvedala a drtila jí pas, hrudník. Hák projel po prsou. Vyjekla bolestí. Přesouval se nahoru, dokud se paže nezastavila v ostrém úhlu, drtila jí tělo a hák se zastavil na obličeji. Potom se loket vychýlil stranou a ocelový bodec se zabořil do kůže na tváři.

„Můžu ji rozpárat,“ vyhrožoval Allen. „Můžu jí urvat celý obličej a vy proti tomu nebudete moct nic udělat, jen si budete připadat ještě hůř. Ten tlak to ještě všechno zhoršuje, viďte? Bolí to? Začínáte vadnout, že jo? Už brzy odpadnete, Reachere. Je s vámi konec. Až to zabalíte, šachová partie bude u konce, to mi věřte.“

Reacher se otřásl. Ne snad bolestí, ale protože věděl, že Allen má pravdu. Cítil kolena. Byla tu a nechvěla se. Ale chlap ve formě si kolena nikdy neuvědomí. Jsou prostě jeho součástí. Když o nich přemýšlí, o tom, že nesou přes 110 kilo živé váhy, znamená to, že za chvíli už bude všechno jinak. To je první varování.

„Je s vámi konec, Reachere,“ vybafl Allen znovu. „Chvějete se, víte o tom? Brzy už nebudete mezi námi. Za pár minut půjdu k vám a střelím vás rovnou do hlavy. Už mi v tom nic nezabrání.“

Reacher se znovu otřásl, snažil se vzpamatovat. Nebylo lehké zkoncentrovat myšlenky. Pokoušely se o něj mdloby. Měl otevřenou ránu na hlavě. Měl proraženou lebku. V podvědomí se mu mihl Nash Newman, probírající se kostmi ve třídě. Možná tohle všechno ve vzdálené budoucnosti vyřeší právě Nash. Ostrý objekt prorazil přední lalok - tady - a mozkové pleny a způsobil krvácení. Ruka se zbraní se mu třásla. Potom se mu zjevil Leon, mračil se a mumlal: když nefunguje plán A, použij plán B.

A najednou tu byl policajt z Louisiany, chlap z bývalého života, mluvil o revolverech ráže .38, říkal: Nemůžeš se spoléhat, že skolí chlapa, ne když se na tebe žene celý napružený. Reacher si vybavil mužův nespokojený obličej. Nemůžeš počítat s tím, že osmatřicítka takového člověka sejme. Krátká hlaveň osmatřicítky byla k ničemu. S takovou hlavní nebylo lehké zasáhnout cíl. A když při tom držíš mrskající se ženskou, je to ještě horší. I když to její mrskání by mohlo dodat zbloudilé kulce správný směr. Hlava mu padala. Jako kdyby mu v ní někdo vrtal sbíječkou. Cítil, jak mu ubývá sil. Pravé oko měl otevřené, bylo vyschlé a bodalo mu v něm, jako kdyby ho do něj někdo píchal jehlou. Ještě asi tak pět minut, pomyslel si. Pak už to budu mít za sebou.

Byl v pronajatém autě, seděl vedle Jodie, vraceli se ze zoo. Mluvil. V autě bylo teplo. Všude slunce a sklo. Říkal: Základem každé boudy je ukázat jim, co chtějí vidět. Steyr se mu zachvěl v ruce, pomyslel si: Tak jo, Leone, jde se na plán B. Uvidíme, jak se ti bude líbit.

Kolena mu podklesla, ztrácel rovnováhu. Vyrovnal ji a zamířil steyr na jediný kousek Allenovy hlavy, který dokázal rozeznat. Muška mu tančila v kruzích. Nejdřív malý kroužek, potom větší, dokud váha zbraně nezdolala sílu jeho ramene. Vyplivl pomocí jazyka sraženou krev. Steyr poklesl. Jako kdyby ho srazil nějaký silák. Pokoušel se ho zvednout, ale nešlo to. Napřáhl ruku nahoru, ale klesla stranou, jako by ji tam tlačila neviditelná síla. Kolena se mu znovu podlomila a on sebou škubl dozadu. Steyr už mířil někam jinam. Volně mu visel dolů v pravé ruce. Teď mířil na stůl. Loktem vyrovnával jeho váhu, paži měl ohnutou. Allenova paže se pohnula. Sledoval ji jedním okem a kladl si otázku: Je to, co cítím k Jodie, tak silné, abych dokázal nemožné? Hlaveň se vymotala ze záhybu látky a odpoutala se od jejího saka. Udělám to? Kolena se mu podlamovala, začal se třást. Počkej, počkej chvilku.

Allenovo zápěstí vyrazilo vpřed. Postřehl ten pohyb. Bylo to hrozně rychlé. Zíral do černého ústí ocelové hlavně. Už na ni nemíří. Prudce sklonila hlavu a on se dostal se steyrem dost blízko k cíli, než Allen vystřelil. Bylo to jen pár palců. To bylo všechno. Pár pitomých palců. Rychle, pomyslel si, ale ne dost. Viděl, jak se natahuje kohoutek revolveru, potom z ústí vyšlehl plamen a do hrudi mu narazil nákladní vlak. Zvuk výstřelu zanikl za strašlivým nárazem, když jej zasáhla kulka. Jako úder mamutího kladiva. Pocítil náraz, třesk, zevnitř ho to plně ochromilo. Žádná bolest. Vůbec nic. Jen silné, chladné znecitlivění zasažené hrudi a tichá prázdnota v mysli. Zlomek vteřiny koncentroval síly, přinutil se vyrovnat rovnováhu, oko vydržel mít otevřené dost dlouho na to, aby se soustředil na závan kouře, vycházející z tlumiče steyru. Potom pohnul okem v posledním namáhavém pohybu a spatřil, jak se Allenova hlava rozletěla do všech stran. Do vzduchu tryskaly gejzíry krve promísené s úlomky kostí, všechno se snášelo k zemi jako barevná mlha. Ptal se sám sebe: A teď už je mrtvý?, a když zaslechl, jak sám sobě odpovídá: Teď už je to nabeton, uvolnil se, zavřel oko a pozadu se propadl do temných mrákot, které se rozestíraly všude okolo a nikde nekončily.

18 KAPITOLA

VĚDĚL, ŽE UMÍRÁ, PROTOŽE SE K NĚMU BLÍŽILY OBLIČEJE A ON všechny poznával, přicházely k němu v nekonečném průvodu, po jednom nebo ve dvojicích, nepřimíchal se mezi ně nikdo cizí. Slyšel, že takhle nějak by to mělo vypadat. Před očima se ti najednou promítne celý život. Alespoň tak se to říkalo. A teď se to stalo jemu. Takže musel umírat.

Když se obličeje zastavily, usoudil, že už je to tady. Netušil, kdo bude poslední. Existovala spousta možností. Nevěděl, kdo stanovil pořadí. Na čím úsudku všechno záleželo. Docela mu vadilo, že do toho neměl co říct. A co přijde potom? Když zmizí poslední obličej, co pak?

Ale něco nebylo zjevně v pořádku. Objevil se obličej, který neznal. Došlo mu, že přehlídku zorganizovala armáda. Muselo to tak být. Jedině armáda by mohla do řady najednou zařadit někoho, koho nikdy předtím neviděl. Naprosto cizí osobu na nepravém místě v nepravou dobu. Usoudil, že to asi bude zkouška. Většinu života strávil pod dohledem armády. Připadalo mu naprosto přirozené, že bude organizovat i jeho poslední okamžiky. A jeden omyl byl v normě. V normě, dokonce přijatelný - v armádě.

Ale tenhle chlap se ho dotýkal. Uhodil ho. Zranil. Najednou pochopil, že přehlídka skončila před tímhle člověkem. Ten tam nepatřil. Přišel až potom. Možná tu byl, aby to celé skoncoval. Ano, tak to bude. Musí to tak být. Ten chlap tu stál proto, aby potvrdil, že zemřel přesně podle plánu. Bylo po přehlídce a armáda ho nemohla nechat dál žít. Proč by se namáhali s celou tou šaškárnou a potom ho nechali přežít? To by jim nic nepřineslo. Vůbec nic. To by znamenalo vážnou chybu v postupu. Snažil se vzpomenout, kdo předcházel před tímto člověkem. Předposlední osoba, která měla být ve skutečnosti poslední. Nevzpomínal si. Nedával pozor. Dovolil si umřít, aniž by si zapamatoval, kdo se s ním přišel poslední rozloučit.

* * *

Byl mrtvý, ale pořád mu to myslelo. To snad není normální! Nebo je to posmrtný život? Tak nějak by to mohlo být. Prožil téměř třicet devět let s představou, že posmrtný život neexistuje. Někteří lidé s ním souhlasili, jiní se s ním o tom dohadovali. Ale on vždycky trval na svém. A teď to postihlo i jeho. Kdosi přišel, aby se mu vysmíval a tvrdil, že mu to přece říkal. Ale to by mu mohlo projít, kdyby se obrátil na někoho jiného. On by nedokázal nikoho nechat žít v bludu, přinejmenším by si neodpustil malé přátelské šťouchnutí.

Spatřil Jodie Garberovou. Přišla si s ním popovídat. Ne, to není možné. Ona přece není mrtvá. V posmrtném životě za tebou mohou jen mrtví. Živá osoba to nedokáže. To je jasné. Živý člověk v posmrtném životě nemůže existovat. A Jodie Garberová byla živá. Tím si byl jistý. Tady se musela stát chyba. A zároveň si byl jistý, že se nikdy s Jodie Garberovou nebavil o posmrtném životě. Nebo snad ano? Možná před mnoha lety, když byla ještě dítě. Ale byla to Jodie Garberová. A přišla si s ním popovídat. Posadila se před ním a zastrčila si vlasy za uši. Dlouhé světlé vlasy, malé uši.

„Ahoj, Reachere,“ řekla.

Byl to její hlas. O tom nemohlo být pochyby. Žádný omyl. Takže možná byla mrtvá. Možná zemřela při dopravní nehodě. To by byl zákon schválnosti. Třeba do ní vrazil nepřiměřenou rychlostí náklaďák na dolní Broadwayi, když jela domů ze Světového obchodního centra.

„Čau, Jodie,“ řekl.

Usmála se. Fungovalo to. Takže musela být mrtvá. Jen mrtvá osoba může slyšet mluvit mrtvolu, jistě. To musel připustit.

„Kde to jsme?“ ptal se.

„V St. Vincentu,“ odpověděla.

Svatý Petr, o tom už něco slyšel. Ten stál v nebeské bráně. Viděl ho někde na obrázku. Na obrázku asi ne, spíš ve filmu. Byl to starý muž v říze s bradkou. Stál u pultu a vyptával se,než někoho pustil dovnitř. Ale nepamatoval si, že by se ho svatý Petr na něco ptal. Možná na to ještě dojde. Třeba bude muset jít zase ven a pak se snažit dostat dovnitř.

Ale kdo je svatý Vincent? Možná to je člověk, který mu drží místo, než se dočká slyšení u svatého Petra. Jako ve výcvikovém táboře pro nováčky. Možná starý Vincent řídí něco jako Fort Dix. No, tak to by neměl být žádný problém. Výcvikový tábor absolvoval bez problémů. Může to zopakovat. Ale neměl z toho žádnou radost. Vždyť už byl, proboha, majorem. Byl přece hvězda. Dostal vyznamenání. Tak proč musí, sakra, zase do výcvikového tábora?

A proč je tu Jodie? Myslel si, že je živá. Uvědomil si, že svírá levou ruku. Vážně ho to naštvalo. Zachránil jí život, protože ji miloval. Tak proč je teď mrtvá? Co se, doprčic, stalo? Zkusil se zvednout. Něco ho táhlo dolů. Co to je? Potřebují se ho zeptat na spoustu věcí, tak proč tu leží jako lazar?

„Nic si z toho nedělej,“ řekla mu Jodie.

„Chci vidět svatého Vincenta,“ vyhrkl. „Teď hned. Řekni mu, ať sem laskavě donese do pěti minut svůj svatý zadek, nebo mě opravdu naštve.“

Pohlédla na něj a kývla.

„Dobře,“ souhlasila.

Potom se rozhlédla a vstala. Zmizela mu z dohledu a on si zase lehnul. Tohle nebyl výcvikový tábor. Panovalo tu moc velké ticho a polštáře byly pěkně měkoučké.

* * *

Když o tom tak přemýšlel, mohl to být šok. Ale nebyl. Pokoj ho uvedl do obrazu, prohlížel si malbu, nablýskané přístroje, napadlo ho jediné slovo - nemocnice. Přeorientoval se z pocitu, že zemřel, tak jednoduše, jako když si přetížený muž přizná, že se zmýlil v datu.

Pokoj se topil ve sluneční záři. Pohnul hlavou a uviděl, že má i okno. Jodie seděla na židli vedle něj a četla si. Zadržel dech a prohlížel si ji. Umyla si vlasy, ve slunečních paprscích se leskly. Spadaly jí přes ramena, jeden pramen si namotávala na palec a ukazovák. Měla na sobě žluté šaty bez rukávů, ramena jí zhnědla letním sluncem. Paže měla dlouhé a velice štíhlé. Přehodila nohu přes nohu. Obula si mokasíny, které ladily s šaty. Ve slunečním svitu ho zvlášť upoutaly její opálené kotníky.

„Čau, Jodie,“ řekl.

Otočila hlavu a pohlédla na něj. Z nejasného důvodu zapátrala v jeho obličeji, a když si ho prohlédla, usmála se.

„Buď pozdraven,“ přivítala se s ním. Položila knihu a stoupla si. Udělala tři kroky, sklonila se a jemně ho políbila na rty.

„St. Vincent,“ poznamenal. „Říkalas mi to, ale byl jsem zmatený.“

Kývla.

„Měl jsi v sobě spoustu morfia,“ vysvětlovala. „Cpali to do tebe jak blázni. Tvůj krevní rozbor by udělal všem závislákům v New Yorku radost.“

Přikývl. Oknem vyhlédl do slunečního svitu. Vypadalo to na odpoledne.

„Jaký den je dnes?“

‚Je červenec. Byl jsi mimo tři týdny.“

„Proboha. To bych měl mít asi hlad.“

Obešla postel a přistoupila k němu zleva. Položila mu ruku na předloktí. Měl je otočené dlaní nahoru, do žil měl zapojené hadičky.

„Tímhle tě živili,“ řekla mu. „Přesvědčila jsem se, že dostáváš všechno, co potřebuješ. Vždyť víš, spoustu glukózy a fyziologický roztok.“

Přitakal.

„Není nad fyziologický roztok,“ poznamenal.

Ztichla.

„Co je?“ vyptával se.

„Pamatuješ se na něco?“

Znovu přikývl.

„Na všechno,“ ujistil ji.

Polkla.

„Nevím, co říct,“ zašeptala. „Dostals kulku místo mě.“

„Moje chyba,“ zabručel. „Byl jsem moc pomalý, to je všechno. Měl jsem ho vodit za nos a vypálit první. Ale podle všeho jsem to přežil. Takže nemusíš říkat vůbec nic. Myslím to vážně. Už se k tomu nevracej.“

„Ale já ti přece musím poděkovat,“ vydechla.

„Možná bych ti měl spíš poděkovat já,“ pronesl. „Je to dobrý pocit, když cítíš, že ti někdo stojí zato, aby sis kvůli němu nechal do sebe vpálit kulku.“

Kývla. Ale ne že by s ním souhlasila. Byl to jen neuvědomělý pohyb, kterým se chtěla ubránit pláči.

„Tak jak jsem na tom?“ vyptával se.

Na dlouhý okamžik se odmlčela.

„Zavolám doktora,“ řekla tiše. „Vysvětlí ti to líp než já.“

Vyšla z pokoje, místo ní vešel muž v bílém plášti. Reacher se usmál. Byl to ten chlap, kterého armáda vyslala na konec jeho přehlídky. Byl to malý, vlasatý člověk.

„Víte něco o počítačích?“ zeptal se.

Reacher pokrčil rameny, začal mít strach, že by to mohl být obrazný úvod ke špatným zprávám o poškození mozku, snížení schopností, ztrátě paměti, selhání životně důležitých funkcí.

„O počítačích?“ opáčil. „Nic moc.“

„Dobře, tak to zkusíme takhle,“ pokračoval doktor. „Představte si, že zapneme velký superpočítač Cray. Vložili jsme do něj všechno, co víme o lidské fyziologii, o zraněních střelnou zbraní, a pak ho požádáme, aby nám zobrazil osobu mužského pohlaví, která by měla největší šanci přežít zásah osmatřicítkou do hrudníku. Co nám asi ukáže?“

Reacher znovu pokrčil rameny. „To nevím.“

„Váš obrázek, příteli,“ řekl doktor. „Tak je to. Ta pitomá kulka totiž nepronikla dovnitř. Váš hrudní sval je tak mohutný a pevný, že kulku zastavil. Jako třípalcová kevlarová vesta. Vyjela druhou stranou svalové stěny a narazila do žebra, dál se nedostala.“

„Tak proč jsem ale byl tři neděle mimo?“ vypálil Reacher okamžitě. „Ne kvůli průstřelu svalu nebo zlomenému žebru, to je jasný. Je to moje hlava, viďte?“

Doktor udělal podivnou věc. Tleskl a pěstí vyrazil do vzduchu. Potom přistoupil blíž, obličej celý rozzářený.

„Z toho jsem měl strach,“ připustil. „Vážně. Hrozné zranění. Nejdřív jsem si myslel, že to byla hřebíková bomba, až potom mi řekli, že to je úlomek z nábytku po zásahu brokovnicí. Prorazilo vám to lebku a proniklo osm palců do mozku. Do čelního laloku, příteli, tam se zrovna hřebík nenosí. Kdybych měl možnost si vybrat, kde bych chtěl mít v lebce hřebík, určitě bych si nezvolil v první řadě čelní lalok. Ale kdybych si mohl vybrat někoho jiného, v čím čelním laloku bych chtěl vidět hřebík, pak bych zvolil vás. Alespoň myslím, protože vy snad máte tvrdší lebku než neandertálec. Jinému by tam zajel ten hřebík celý, a to by znamenalo konec.“

„Takže jsem v pořádku?“ ptal se znovu Reacher.

„Právě jste nám ušetřil tisíc dolarů za testy,“ prohlásil doktor šťastně. „Vyprávěl jsem tu, co se vám stalo s hrudníkem, a jak jste zareagoval? Analyticky. Porovnal jste to se svou vnitřní databází, zjistil jste, že muselo jít o vážné zranění, tohle by přece nemohlo znamenat tři týdny v kómatu, vzpomněl jste si na další zranění, všechno jste si srovnal v hlavě a zeptal jste se tak, jak jste se zeptal. Okamžitě. Bez rozmýšlení. Rychlá, logická úvaha, shromažďování nezbytných informací, trefný závěr, pohotová orientace ve zdroji případných odpovědí. S vaší hlavou se nic nestalo, příteli. Považujte to za profesionální diagnózu.“

Reacher pomalu přikývl. „Takže kdy se odsud dostanu?“

Doktor zvedl lékařské záznamy z nohou postele. Na kovové destičce byl připnutý svazek papírů. Prolistoval je. „No tak, váš zdravotní stav je v podstatě bezvadný, ale radši si vás tu necháme ještě na pozorování. Ještě pár dní.“

„Kašlu na to,“ vyhrkl Reacher. „Dnes vypadnu.“

Doktor kývl. „Dobře, přijdu se na vás podívat za hodinu.“

Přistoupil těsně k němu a natáhl se k jedné z lahví na stojanu. Pevně ji usadil a dotkl se hadičky. Ještě jednou ji pozorně zkontroloval a vyšel z pokoje. Ve dveřích se srazil s Jodie. Právě vcházela s mužem v pruhovaném saku. Mohlo mu být tak padesát, byl bledý, měl krátké šedé vlasy. Reacher na něj pohlédl a pomyslel si: Vsadil bych se, že tenhle chlap přichází rovnou z Pentagonu.

„Reachere, to je generál Mead,“ představila ho Jodie.

„Ministerstvo obrany,“ upřesnil Reacher.

Muž na něj vrhl překvapený pohled. „My se známe?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Ne, ale tušil jsem, že tu jeden z vás začne čmuchat okamžitě, jak se proberu.“

Mead se usmál. „Už jsme tu pomalu tábořili. Rádi bychom otupili ostří, přáli bychom si, abyste se dál nešířil o Carlu Allenovi.“

„To nebude tak lehké,“ upozornil ho Reacher.

Mead se znovu usmál a vyčkával. Měl natolik vžitou vojenskou byrokracii, že nikdy nepouštěl ze zřetele jednotlivé kroky. Leon říkával: Něco za nic, to není nic pro nás.

„Jde o Hobieovy,“ připomněl Reacher. „Dejte jim letenku na první třídu do D.C., ubytujte je v pětihvězdičkovém hotelu, ukažte jim jméno jejich syna na Zdi a přesvědčte se, že jim při tom po celou dobu bude salutovat četa ve slavnostních uniformách. Pak si dám pusu na zámek.“

Mead kývl.

„Uděláme to,“ slíbil. Bez vyzvání vstal a vyšel z místnosti. Jodie se usadila v nohou postele.

„A co policie?“ vyptával se Reacher. „Budou mě vyslýchat?“

Zakroutila hlavou.

„Allen zabil policisty,“ řekla. „Tebe v New Yorku nikdo za nic nevyslýchal. Byla to sebeobrana, to musí uznat každý soudný člověk.“

„A co moje zbraň? Byla kradená.“

„Ne, to byla Allenova zbraň. Pral ses s ním o ni. To ti potvrdí všichni svědci.“

Pomalu přikývl. Před očima se mu rozstříkl gejzír krve a roztříštěného mozku. Dobrá trefa, usoudil. Temná místnost, stres, hřebík v hlavě a zásah osmatřicítkou do hrudi, rána. Dala by se označit za perfektní zásah. Pak si znovu vybavil hák u Jodiina obličeje, tvrdou ocel proti medové pleti.

„Ty jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

„Ano,“ ujistila ho.

„Určitě? Žádné děsivé sny?“

„Žádné děsivé sny. Já už jsem velká holka.“

Znovu kývl. Vybavil si jejich první společnou noc. Velká holka. Připadalo mu to jako před milionem let.

„Ale jsi v pořádku ty?“ vyptávala se ho.

„Doktor si to myslí. Říkal, že jsem jako neandertálec.“

„Ne, vážně.“

„Jak vypadám?“

„To ti ukážu,“ řekla.

Zašla do koupelny a vrátila se se zrcadlem ze stěny. Bylo kulaté, v plastikovém rámu. Položila mu ho na nohy, zvedl je pravou rukou a pohlédl do něj. Pořád byl opálený. Modré oči. Bílé zuby. Hlavu měl oholenou. Už mu na ní začínaly rašit vlasy. Levou stranu obličeje měl posetou jizvami. Díra po hřebíku na čele se ztrácela mezi ostatními stopami, které posbíral za svůj dlouhý a nelehký život. Rozeznal ji, protože byla červenější a novější než zbytek, ale nebyla větší než jizva vzdálená jen půl palce, tam ho sekl střepem skla bratr Joe, vyústila tak dávno zapomenutá nesmyslná dětská rvačka. Odehrála se přesně toho roku, co se zřítil Hobieho Huey. Naklonil zrcadlo a spatřil, že se mu přes hrudník táhne široký obvaz, sněhobíle zářil na opálené kůži. Uvědomil si, že musel ztratit tak třináct čtrnáct kilo, to bylo i při jeho váze znát. Podal zrcadlo zpátky Jodie a pokusil se posadit. Najednou si připadal strašně slabý.

„Už bych odsud rád vypadl,“ prohlásil.

„Jsi si tím jistý?“ zeptala se.

Kývl. Byl si naprosto jistý, ale také hrozně ospalý. Položil hlavu zpátky na polštář, jen na chvilku. Bylo mu teplo a polštář ho jemné hladil. Jeho hlava vážila snad tunu, svaly na krku s ní nedokázaly pohnout. V pokoji se stmívalo. Obrátil oči a zahleděl se na plastikové sáčky zavěšené na stojanu vysoko nad ním. Sledoval baňku, kterou doktor upevňoval. Ťukl do ní, pamatoval si na zvuk nárazu na umělou hmotu. Na sáčku byl nápis. Zaměřil se na něj. Byl vzhůru nohama. S největším vypětím se soustředil. Nápis byl zelený. Morfium.

„Doprdele,“ zašeptal, a pokoj náhle zahalila temnota.

* * *

Když znovu otevřel oči, slunce se přesunulo dozadu. To signalizovalo začátek dne. Ráno, ne odpoledne. Jodie seděla ve svém křesle u okna, četla si. Stejnou knihu. Moc daleko se při čtení nedostala. Měla na sobě modré šaty, ne žluté.

„Už je zítra,“ zamumlal.

Zavřela knihu a postavila se. Přistoupila k němu, ohnula se a políbila ho na rty. Oplatil jí polibek, stiskl zuby a vytáhl si jehly s hadičkami z paže a odhodil je z postele. Začalo z nich odkapávat na podlahu. Opřel se o polštáře a přejel rukou po ježaté hlavě.

„Jak se cítíš?“ zeptala se.

Seděl pořád v posteli a soustředil se na bleskový průzkum stavu svého těla, od palců na nohách po temeno hlavy.

„Fajn,“ prohlásil.

„Jsou tu lidé, kteří tě chtějí vidět,“ oznámila mu. „Slyšeli, že se tu potloukáš.“

Přikývl a protáhl se. Ucítil zranění na hrudi. Směřovalo vlevo. Tam se mu rozlévala slabost. Levou rukou se natáhl ke stojanu. Byla to svislá tyč z nerezové oceli se spirálovým zakončením, kam věšeli roztoky. Položil ruku na zakončení a pevně je zmáčkl. Pocítil tlak v lokti, kde měl zapíchnuté jehly, a píchání v hrudi, kam pronikla kulka, ale ocelová spirála se zploštila z okrouhlých tvarů na ovály.

„Dobře, ať jdou dál,“ řekl.

Věděl, kdo to bude, ještě než přišli. Mohl je identifikovat podle zvuku. Kolečka na vozíku s kyslíkovou bombou vrzala. Stará dáma ustoupila stranou a nechala svého muže vejít jako prvního. Měla na sobě zbrusu nové šaty. On si oblékl stejný modrý seržový oblek. Protlačil kolem ní vozík a zastavil se. Levou rukou se přidržoval držadla a pravou rukou roztřeseně zasalutoval. Držel ji nahoře dlouho a Reacher mu odpověděl stejným pozdravem. Salutoval jako na přehlídce, ruka se mu ani nezachvěla, prožíval každou vteřinu z tohoto okamžiku. Potom ruku prudce připažil a starý muž s vozíkem se pomalu vydal k němu, žena trhaně přicházela za ním.

Změnili se. Pořád byli staří, zesláblí, ale vyrovnaní. Pomyslel si, že je lepší vědět, že jejich syn zemřel, než žít v nejistotě. Znovu se v duchu přenesl do Newmanovy laboratoře bez oken na Havaji a vybavil si Allenovu skříňku s kostrou Victora Hobieho. Staré kosti Victora Hobieho. Vzpomínal si na ně úplně jasně. Působily elegantně. Lehce zakřivený oblouk čela, protáhlá, zaoblená lebka. Pořád bílé zuby. Dlouhé končetiny. Byla to ušlechtilá kostra.

„Víte, byl to hrdina.“

Starý muž přikývl.

„Plnil svou povinnost.“

„Víc než to,“ odpověděl Reacher. „Četl jsem jeho hlášení. Mluvil jsem s generálem DeWittem. Byl to odvážný letec, který udělal víc, než bylo jeho povinností. Svou odvahou zachránil spoustu lidských životů. Kdyby žil, mohl by si už teď připínat tři hvězdičky. Byl by z něj generál Victor Truman Hobie, někde na velitelství nebo v Pentagonu.“

Potřebovali něco takového slyšet, ale přitom to byla pravda. Stará žena objala hubenou, bledou rukou svého muže, tiše tu seděli, zarosené oči upřené kamsi do končin vzdálených jedenáct tisíc mil. Vyprávěli si, co se mohlo stát. Minulost se táhla do dálky, ničím nezatížená, teď ji bezbolestně odřízla hrdinná smrt v bojové akci a nechala za sebou jen nevinné sny. Poprvé o těchto snech mohli mluvit nahlas, protože tentokrát už na to měli právo. Tyto sny je posilovaly stejně jako syčení z kyslíkové lahve, pokaždé když se starý muž potřeboval nadechnout.

„Teď už můžu v klidu umřít,“ řekl.

Reacher zakroutil hlavou.

„Ne, teď právě nemůžete,“ namítl. „Musíte se jít podívat na Zeď. Už tam bude jeho jméno. Chci, abyste to pro mě vyfotografoval.“

Starý muž přikývl a jeho žena ho odměnila uslzeným úsměvem.

„Slečna Garberová nám říkala, že byste mohl žít v Garrisonu,“ řekla. „To byste byl skoro náš soused.“

Reacher kývl.

„To je docela možné,“ připustil.

„Slečna Garberová je milá mladá dáma.“

„Ano, madam, to je.“

„Nech těch nesmyslů,“ napomenul ji starý muž. Potom se omluvil, že nemohou zůstat déle, protože je sem dovezl soused a musí se s ním zase vrátit. Reacher je provázel pohledem, dokud nevyšli na chodbu. Když odešli, vrátila se Jodie a usmívala se.

„Doktor říkal, že můžeš odejít.“

„Mohla bys mě odvézt? Už sis pořídila nové auto?“

Zavrtěla hlavou. „Jen pronajala. Na nákupy nebyl čas. Hertz mi doporučil mercury. Má satelitní navigační systém.“

Natáhl ruce nad hlavu a pohnul rameny. Šlo to dobře. Překvapivě dobře. Žebra byla v pořádku. Žádná bolest.

„Potřebuju oblečení,“ poznamenal. „To staré už asi není k ničemu.“

Kývla. „Sestry je celé rozstříhaly.“

„Jsi tady kvůli tomu?“

„Byla jsem tu celou dobu,“ řekla. „Bydlím v pokoji blízko haly.“

„A co práce?“

„Povolená absence,“ vysvětlovala. „Dala jsem jim navybranou - buď budou souhlasit, nebo půjdu.“

Sedla si na bobek k plechové skříňce a vytáhla hromádku oblečení. Nové džínsy, novou košili, nové sako, nové ponožky a spodky, poskládané a vyrovnané do hraničky, navrchu ležely jeho staré boty, k nerozeznání od vojenských.

„Není to nic moc,“ řekla. „Nechtěla jsem s tím ztrácet spoustu času. Chtěla jsem být u tebe, až se probereš.“

„Tys tu u mě seděla tři neděle?“

„Mně to přišlo jako tři roky,“ poznamenala. „Byl jsi celý pobitý. Strnulý. Vypadal jsi strašně. Vážně.“

„Tohle satelitní navádění,“ řekl. „Je na něm i Garrison?“

„Ty se tam chystáš?“

Pokrčil rameny.

„Myslím, že ano. Potřebuju rekonvalescenci, ne? Venkovský vzduch by mi mohl dělat dobře.“

Potom pohlédl stranou.

„Možná bys tam mohla zůstat nějakou dobu se mnou, víš, pomoct mi při zotavování.“

Odhodil prostěradlo a spustil nohy na podlahu. Postavil se, pomalu a nejistě, a začal se oblékat. Zachytila ho za loket, aby neupadl.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai