Vedra

Lee Child

(2002)

Hodnocení:

****

Štítky:

Thrillery, Literatura světová

Stopování je nespolehlivým způsobem dopravy. Při teplotě přes čtyřicet stupňů můžete být rádi, když řidič otevře dvířka klimatizovaného auta alespoň na tak dlouho, abyste stačili vklouznout dovnitř. To zjistil Jack Reacher velice rychle. Cestuje ve vražedném vedru texaského léta nekonečnou otevřenou prázdnotou a potřebuje zůstat v pohybu, tak jako žralok na širém moři. Nezajímá ho, kdo mu zastaví. V životě by ho nenapadlo, že to bude někdo jako Carmen. Je sama a řídí cadillac. Krásná, mladá a bohatá. Má malou dceru, kterou sledují neviditelní pozorovatelé. A manžela zavřeného ve vězení, jenž ji bude brutálně mlátit, až se vrátí domů. Pokud ji okamžitě nezabije.

Reacher se v nepříjemných situacích vyzná. A odlehlý ranč v okrese Echo, na kterém Carmen žije, jimi oplývá: lži, předsudky, nenávist a vražda. Reacher nedokáže dámě v úzkých odolat. Její rodina ji nemá ráda. Policajtům nelze věřit. Právníci nepomůžou. Kdo jiný by ji mohl zachránit než Reacher?

Lee Child

VEDRA

„Lee Child píše napínavé thrillery připomínající svým vybroušeným stylem Thomase Harrise a Johna Grishama.“

MIRROR

LEE CHILD se narodil ve Velké Británii a nedávno se přestěhoval z Cumbrie do Spojených států. Za svoji první knihu Jatka (Killing Floor, BB art, 1999) obdržel cenu Anthony Award a za svoji druhou A přece nezemřeš (Die Trying, BB art, 2000) v roce 1999 cenu WH Smith’s Thumping Good Read Award. Oba jeho poslední thrillery Varovný signál (Tripwire, BB art, 2000) a Nezvaný host (The Visitor, BB art, 2001) s hlavním hrdinou Jackem Reacherem, nenapravitelným tulákem a bývalým vojenským policistou, se staly bestsellery.

KAPITOLA PRVNÍ

POZOROVATELÉ BYLI TŘI, DVA MUŽI A JEDEN CHLAPEC. NEPOUŽÍVALI triedry, ale teleskopy. Byla to otázka vzdálenosti. Vzhledem k terénu se ukrývali kilometr a půl od cílové oblasti. Bližší stanoviště nenašli. Otvírala se před nimi prázdná, zvlněná, sluncem spálená krajina, tráva, skály a písčitá půda splývající do jednolité khaki barvy. Nejbližší bezpečný úkryt skýtala široká prohlubeň, ve které leželi, vysušené koryto vzniklé před miliony let za jiného podnebí, kdy v kapradinách šuměl déšť a okolo se valily řeky.

Muži se tiskli břichy do prachu, záda jim zahřívalo první teplo, teleskopy u očí. Chlapec se pohyboval po kolenou. Přinášel vodu z chladicí tašky, číhal na probouzející se chřestýše, zapisoval poznámky do bloku. Dorazili před svítáním v zaprášené otevřené dodávce dlouhou oklikou opuštěnou krajinou ze západu. Přehodili přes dodávku špinavou plachtu a zatížili ji kameny. Přesunuli se k okraji prohlubně, vklouzli do ní a pozvedli teleskopy na východ k červenému, kilometr a půl vzdálenému domu, za kterým se vyhouplo nízké ranní slunce. Byl pátek, jejich v pořadí již páté ráno, a neměli si příliš o čem povídat.

„Čas?“ zeptal se jeden z mužů. Mluvil zastřeně, protože jedno oko měl otevřené a druhé zavřené.

Chlapec se podíval na hodinky.

„Šest padesát,“ odpověděl.

„Každou chvíli,“ prohodil muž s teleskopem.

Chlapec otevřel zápisník a připravil se k poznámce, kterou učinil již čtyřikrát před tím.

„Světlo v kuchyni se rozsvítilo,“ oznámil muž.

Chlapec to zapsal. Šest padesát, světlo v kuchyni se rozsvítilo. Kuchyně byla obrácená směrem k nim, na západ, krytá před ranním sluncem, takže tonula ve tmě i po svítání.

„Sama?“ zeptal se chlapec.

„Sama jako vždycky,“ podíval se přimhouřenýma očima druhý muž.

Služebná připravuje snídani, napsal chlapec. Objekt stále v posteli. Slunce stoupalo, kousek po kousku. Sunulo se po obloze a stíny se neustále zkracovaly. Ze střechy kuchyně červeného domu čněl jako ručička slunečních hodin vysoký komín. Stín, který vrhal, se otočil, smrsknul a teplo opírající se pozorovatelům do zad nabývalo na palčivosti. Sedm hodin ráno a dalo se už sotva vydržet. V osm hodin se budou potit. V devět trpět jako zvířata. A čeká je celý den až do setmění, kdy se budou moci nepozorovaně vypařit.

„Závěsy v ložnici se rozhrnuly,“ oznámil druhý muž. „Vstala z postele.“

Chlapec to zapsal. Sedm nula čtyři, záclony v ložnici roztaženy.

„Teď poslouchejte,“ přikázal první muž.

Slyšeli, jak naskočila pumpa, velice slabý zvuk z víc než kilometrové vzdálenosti. Tiché mechanické cvaknutí a potom hluboké jednolité hučení.

„Sprchuje se,“ podotkl pozorovatel.

Chlapec učinil poznámku. Sedm nula šest, objekt se začal sprchovat.

Muži sklopili oči. Když je ve sprše, nic se nemůže stát. Jak by také mohlo? Odložili teleskopy a mrkali očima oslněnýma pronikavým sluncem. Pumpa zmlkla po šesti minutách. Ticho jim připadalo hlasitější než předešlý slabý zvuk. Chlapec zapsal: Sedm dvanáct, objekt se přestal sprchovat. Muži opět pozvedli teleskopy.

„Patrně se obléká,“ prohodil první muž.

Chlapec se zachichotal. „Vidíš ji nahatou?“

Druhý muž měl teleskop zaměřený šest metrů jižněji. Viděl tak lépe na zadní část domu, kde měla ložnici.

Jste nechutní,“ zavrčel.

Chlapec napsal: Sedm patnáct, patrně se obléká. Potom: Sedm dvacet, zřejmě sešla do přízemí a snídá.

„Půjde zase nahoru vyčistit si zuby,“ řekl.

Muž nalevo se nadzvedl na loktech.

„Na to vem jed,“ zasyčel. „Fajnovka jedna.“

„Zatáhla závěsy,“ oznámil muž napravo.

Na západě Texasu je to v létě běžná praxe, zejména když okna ložnice vedou na jih. Jinak byste další noc strávili v rozpálené peci.

„Dávejte pozor,“ přikázal muž napravo. „Sázím se, že půjde do stodoly.“

Sázku nevzali vůbec na vědomí, protože čtyřikrát ze čtyř rán udělala to samé a pozorovatelé jsou placeni, aby zaznamenali zažité zvyky.

„Dveře kuchyně se otvírají.“

Chlapec napsal: Sedm dvacet sedm, dveře kuchyně se otevřely.

„Tady ji máme.“

Vyšla ven, oblečená do modrých ginghamových šatů, které jí sahaly po kolena a odhalovaly ramena a záda. Vlasy měla stažené na šíji. Stále vlhké ze sprchy.

„Jak se těmhle šatům říká?“ zeptal se chlapec.

„Co já vím? Asi letní s páskem kolem krku,“ zabručel muž nalevo.

Sedm dvacet osm, vyšla ven, v modrých letních šatech s páskem kolem krku, míří do stodoly, napsal chlapec.

Přešla přes dvůr, krátkými nejistými kroky mezi vyježděnými kolejemi ve vyschlé zemi, zhruba sedmdesát metrů. Otevřela těžká vrata stodoly a zmizela v přítmí.

Chlapec zaznamenal: Sedm dvacet devět, objekt ve stodole.

„Kolik může být stupňů?“ zeptal se muž nalevo.

„Skoro čtyřicet,“ odpověděl chlapec.

„Brzy se přižene bouřka. Když je takové vedro.“

„Už pro ni jedou,“ ozval se muž napravo.

Na jihu, kilometry daleko, se nad silnicí vynořil obláček prachu. Vozidlo směřující pomalu, neměnnou rychlostí na sever.

„Vrací se,“ oznámil muž napravo.

Sedm třicet dva, objekt vyšel ze stodoly, napsal chlapec.

„Ve dveřích stojí služebná,“ řekl pozorovatel.

Objekt se zastavil u kuchyňských dveří a vzal si od služebné umělohmotnou krabičku se svačinou, jasně modrou s obrázkem na straně. Potom se na chvíli zastavil. Sehnul se, narovnal si ponožky, vyrazil k bráně, proběhl na silnici a zůstal stát na krajnici. Školní autobus zpomalil, zastavil a dveře se otevřely se zasyknutím, které k pozorovatelům jasně dolehlo v slabém rachtání motoru běžícího naprázdno. Ve slunci se zablýskla pochromovaná madla. V horkém nehybném vzduchu se začernal oblak naftových výfukových plynů a začal se rozplývat. Objekt položil krabičku se svačinou na schod, sevřel blýskavé madlo a vyhoupl se za ní. Dveře se opět zavřely a pozorovatelé sledovali, jak nad spodním okrajem okýnek poskakuje její zlatavá hlava. Potom se zvuk motoru prohloubil, naskočil rychlostní stupeň a autobus se rozjel, s novým chvostem prachu zvedajícím se za ním.

Sedm tňcetšest, objekt odjel školním autobusem, napsal chlapec.

Silnice na sever se táhla rovně jako přímka. Chlapec otočil hlavu a sledoval autobus tak dlouho, až se rozplynul v žlutou chvějivou skvrnu na horizontu. Potom zavřel zápisník a přetáhl přes něj gumičku. Služebná v červeném domě vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře od kuchyně. O jeden a půl kilometru dál sklonili pozorovatelé teleskopy a vyhrnuli si límce, aby si ochránili krky před slunečními paprsky.

Sedm třicet sedm, pátek ráno.

Sedm třicet osm.

V sedm třicet devět, zhruba pět set kilometrů na severovýchodě, vyskočil Jack Reacher z okna motelu. Před minutou byl v koupelně a čistil si zuby. O minutu dříve otevřel dveře svého pokoje, aby zjistil, jaké je venku teplo, a nechal je otevřené. Vestavěná skříň na začátku chodbičky měla na dveřích zrcadlo, v koupelně viselo na otočném držáku zrcátko na holení a díky optické shodě náhod zahlédl čtyři muže vystupující z auta a mířící k recepci motelu. Čiré štěstí, ale muži ostražitému jako Jack Reacher přeje štěstí častěji než většině ostatních lidí.

Auto bylo policejní. Na dveřích mělo znak a v jasném slunečním světle a dvojitém odrazu ho dokázal zřetelně přečíst. Nahoře stálo Městská policie, potom zdobný ovál, v něm Lubbock a pod tím Texas. Všichni čtyři muži, kteří vystoupili, na sobě měli uniformy, doplněné masivními opasky se zbraněmi, vysílačkami, pendreky a pouty. Tři z nich nikdy předtím neviděl, čtvrtého ale znal. Čtvrtý byl vysoký, udělaný, s napomádovaným světlým ježkem a masitým, zarudlým obličejem. Ono ráno působil jeho masitý zarudlý obličej poněkud obskurně, protože ho zdobila lesklá hliníková dlaha pečlivě připevněná na rozbitém nose. Podobná dlaha chránila zlomený ukazováček na pravé ruce.

Předchozí večer žádná z těchto zranění neměl. A Reacher netušil, že jde o policajta. Považoval ho za normálního barového otravu. Reacher do baru zašel, protože slyšel, že v něm dobře hrají, pověst však lhala, tak kapelu přestal poslouchat a skončil na barové stoličce, ze které sledoval ESPN na němé televizi upevněné vysoko na stěně. Bar praskal ve švech, vládl v něm hluk a Reacher seděl vklíněný mezi ženu po pravici a těžkou váhu s ježkem po levici. Sport ho přestal bavit a otočil se, aby si prohlédl lidi v místnosti. Když se otáčel, všiml si, jak udělaný chlápek jí.

Měl na sobě bílou košili a pojídal kuřecí křidýlka. Křidýlka byla mastná a chlápek se choval jako čuně. Kuřecí mastnota mu kapala z brady a prstů na košili. Uprostřed prsou se skvěla tmavá slza. Rozlévala se do impozantní skvrny. Ale barová etiketa nedovoluje setrvat pohledem ani na takové nehoráznosti, a chlapík Reachera přistihl.

„Na koho se díváte?“ zeptal se.

Pronesl svou otázku tichým, agresivním hlasem, Reacher ji však přešel.

„Na koho se díváte?“ zopakoval chlapík.

Reacher ze zkušenosti věděl, že když se zeptají jednou, k ničemu pravděpodobně nedojde. Chlapík se však zeptal dvakrát a schylovalo se k maléru. Základní problém spočívá v tom, že mlčení považují za důkaz vašeho strachu. Mají pocit, že vyhrávají. Odpovědět by vás ale stejně nenechali.

„Díváte se na mě?“ pokračoval chlapík.

„Ne,“ odpověděl Reacher.

„Nedívej se na mě, chlapče,“ zavrčel chlapík.

Podle toho, jak vyslovil chlapče, si Reacher myslel, že je předákem na pile nebo pracuje s bavlnou. Jakákoliv fyzická práce v Lubbocku. Nějaké tradiční řemeslo, předávané z generace na generaci. Povolání policajt ho rozhodně nenapadlo. V Texasu se však příliš nevyznal.

„Nedívej se na mě,“ řekl chlapík.

Reacher otočil hlavu a podíval se na něj. Nechtěl ho podráždit. Jenom odhadnout. Život přináší nespočet překvapení a věděl, že jednoho dne narazí na fyzicky sobě rovného. Na někoho, kdo mu možná nažene strach. Podíval se, ale zjistil, že onen den ještě nenastal. Tak se jen usmál a odvrátil pohled.

Pak do něj chlapík dloubl prstem.

„Ěikal jsem ti, aby ses na mě nedíval,“ pronesl a dloubl.

Měl masitý ukazováček a kapal z něj omastek. Na Reacherově košili po něm zůstala skvrna.

„Nedělej to,“ varoval ho Reacher.

Chlapík ho opět dloubl.

„Nebo se stane co?“ zeptal se. „Hodláš s tím něco udělat?“

Reacher se podíval na košili. Nyní na ní měl dvě skvrny. Chlapík ho opět dloubl. Tři dloubnutí, tři skvrny. Reacher zaťal zuby. Záleží na třech skvrnách na košili? Začal pomalu počítat do deseti. Potom do něj chlapík opět dloubl, ještě než se dostal k osmi.

„Jsi hluchý?“ opáčil Reacher. „Říkal jsem ti, abys toho nechal.“

„Hodláš s tím něco udělat?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Opravdu nehodlám. Jenom si přeju, abys přestal.“

Chlapík se usmál. „V tom případě jsi zbabělej posera.“

„Může být,“ souhlasil Reacher. „Prostě na mě nesahej.“

„Nebo se stane co? Co uděláš?“

Reacher začal opět počítat Osm, devět.

„Nepůjdeme ven?“ zeptal se chlápek.

Deset.

„Ještě jednou na mě sáhni a uvidíš,“ odpověděl Reacher. „Varoval jsem tě už čtyřikrát.“

Chlápek se na okamžik zarazil. Potom, samozřejmě, opět napřáhl prst, aby dloubl. Reacher ho za něj chytil a ohnul v prvním kloubu. Jenom ho zvedl nahoru, jako by otvíral kliku od dveří. A protože byl rozzlobený, naklonil se a nabral chlápka hlavou přímo do obličeje. Chytrý tah, dobře mířený, provedený ale jen poloviční silou. Kvůli čtyřem mastným skvrnám ho nehodlal uvést do komatu. Ustoupil o krok, aby měl kam padnout, a otočil se k ženě po pravici.

„Promiňte,“ omluvil se.

Žena chabě přikývla, zmatená hlukem, soustředěná na svou skleničku, nemajíc ponětí, co se děje. Hromotluk dopadl tiše na prkennou podlahu a Reacher ho podrážkou boty přetočil na bok. Potom ho prstem na noze šťouchl pod bradu a zvrátil mu hlavu, aby uvolnil dýchací cesty. Zdravotníci tomu říkají stabilizovaná poloha. Abyste se neudusili, když zvracíte.

Pak zaplatil za pití a vrátil se pěšky do motelu. Na chlápka si vzpomněl, až když stál v koupelně u zrcadla a zahlédl ho v policejní uniformě. V tu chvíli si srovnal co nejrychleji a nejpečlivěji myšlenky.

První vteřinu zvažoval úhly odrazu a otázku když vidím já jeho, může vidět i on mé? Odpověď zněla ano, samozřejmě může. Kdyby se podíval správným směrem, což ale neučinil. Druhou vteřinu se proklínal. Měl si všimnout varovných znamení. Byla patrná. Kdo jiný by si dovolil dloubat do chlapa jeho velikosti, když ne někdo, kdo se těší jistému statutu imunity? Je přesvědčený o vlastní nezranitelnosti? Mělo ho to napadnout.

Takže co učiní? Policajt se pohybuje ve vlastním rajónu. A Reacher představuje snadno rozeznatelný cíl. Kromě jiného má na košili stále čtyři mastné skvrny a zbrusu novou modřinu na čele. Soudní znalci by ji určitě dokázali porovnat s tvarem policajtova nosu.

Takže co učiní? Naštvaný policajt prahnoucí po pomstě může způsobit nepříjemnosti. Velké nepříjemnosti. Určitě halasné veřejné zatčení, možná pár divokých výstřelů, v každém případě hrátky čtyři proti jednomu v cele policejní stanice, kde se nemůžete bránit, protože byste tím ještě rozmnožili původní prohřešky. K tomu nejrůznější vtíravé otázky, protože Reacher s sebou zásadně nenosí průkaz totožnosti a vlastní pouze zubní kartáček a pár tisíc dolarů v kapse kalhot. Chovali by se k němu jako k podezřelému individuu. S velkou pravděpodobností by ho zažalovali kvůli útoku na veřejného činitele. Což v Texasu patrně patří k velkým zločinům. Objevilo by se velké množství svědků, kteří by přísahali, že zaútočil podle a bez důvodu. Velice snadno by mohl skončit ve vězení. Odsouzený k několika rokům zostřeného režimu, což byla perspektiva, která rozhodně nefigurovala na seznamu jeho přání.

Rozvaha tedy bude lepší verzí odvahy. Zastrčil zubní kartáček do kapsy, prošel místností a otevřel okno. Vylomil síťku proti hmyzu a odhodil ji na zem. Vylezl, zavřel okno, opřel síťku o rám a prošel prázdným prostranstvím k nejbližší silnici. Zahnul doprava a pokračoval v chůzi, dokud ho neskryla nízká budova. Pátral po autobusech. Žádné nejezdily. Vyhlížel taxíky. Ani jeden. Tak natáhl ruku a zvedl palec. Spočítal si, že mu zbývá deset minut, než prohledají motel a začnou pátrat na ulicích. Deset, možná patnáct minut, aby ho někdo svezl.

Což nemohlo vyjít. V sedm třicet devět ráno, když se teplota vyšplhala již na čtyřicítku. Nezastaví mu jediné auto. V takovém vedru by neotevřel dvířka žádný řidič na světě, ani ne na tak dlouho, aby stihl vklouznout dovnitř, natož aby se s ním vybavoval o místě určení. Takže uniknout autem se mu ve zbývajícím čase nepodaří. Zhola nemožné. Byl si tím tak jistý, že začal uvažovat o náhradních řešeních. Ukázalo se však, že se mýlil. Celý den se proměnil v neutuchající řadu překvapení.

Trojlístek vrahů sestával ze dvou mužů a jedné ženy. Jednalo se o profesionály se základnou v Los Angeles. Kontakt na ně vedl přes prostředníka v Dallasu a druhou spojku v Las Vegas. Pracovali spolu již deset let a byli ve své profesi velice dobří, což znamenalo, že se dokázali kdekoliv na jihovýchodě postarat o problém, přežít, aby dostali zaplaceno, a pokračovat v dalším úkolu. Deset let a nikdy se nedostali do nesnází. Kvalitní tým. Pečlivý, vynalézavý, perfekcionistický. Dokonalý ve svém malém, podivném světě. A byli pro něj skvěle přizpůsobení. Nevýrazní, bílí, anonymní. Společně vypadali jako pracovníci společnosti prodávající kopírky na cestě za svými zákazníky.

Pohromadě je však viděly pouze jejich oběti. Cestovali odděleně. Jeden vždycky řídil a zbývající se přepravovali letadlem, každý jinou linkou. Řídil muž, protože jim šlo o nenápadnost, a osamělá žena, zdolávající autem velké vzdálenosti, utkví i v dnešní době lépe v paměti. Auto si pokaždé půjčovali u příletů LAX, protože jejich přepážka patří k nejrušnějším na světě. Pokaždé šlo o běžný rodinný sedan nicneříkající barvy bláta. Prokazovali se pravým řidičským průkazem a kreditní kartou, právoplatně vydanými ve vzdáleném státě na jméno osoby, která nikdy neexistovala. Řidič počkal na chodníku a potom se připojil k davu spěchajícímu z plně obsazeného letadla k výdeji zavazadel, jeden obličej z mnoha. Byl malý, snědý, nenápadný, táhl za sebou kufr na kolečkách, v ruce svíral příruční zavazadlo a tvářil se uspěchaně, stejně jako všichni ostatní.

Vyřídil u přepážky formality, dojel autobusem na parkoviště půjčovny a vyhledal přidělené auto. Hodil zavazadla do kufru, zastavil u kontroly u výjezdu a vyrazil do jasného slunečního světla. Strávil čtyřicet minut na dálničním okruhu. Bezcílně objížděl celou oblast metropole, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Potom zabočil k západnímu Hollywoodu a zastavil u zamčené garáže v uličce za obchodem s luxusním prádlem. Nechal běžet motor, otevřel vrata garáže a kufr auta a vyměnil pojízdné a příruční zavazadlo za dva velké vaky ze silného černého nylonu. Jeden z nich byl velice těžký. Kvůli těžkému vaku nelétal. Obsahoval věci, které by neprošly prohlídkou na letišti.

Zavřel garáž, rozjel se po Santa Monica Boulevard na východ, zabočil na jih na silnici 101 a opět uhnul na východ na silnici 10. Uvelebil se na sedadle a připravil se na dvoudenní jízdu do Texasu. Nekouřil, ale zapaloval si jednu cigaretu po druhé, držel je mezi prsty a oklepával popel na koberec, palubní desku a volant. Když dohořely, zamačkával je v popelníku. Pracovníci půjčovny budou muset celé auto pečlivě vyluxovat, postříkat osvěžovačem vzduchu a otřít vinylový povrch čisticím prostředkem. Zničí tak veškeré stopy, včetně otisků prstů.

Druhý muž se také pohyboval. Byl vyšší, urostlejší, světlejší, ale působil nenápadným dojmem. Připojil se k popracovní špičce u přepážky LAX a koupil si letenku do Atlanty. V Atlante vytáhl z příručního zavazadla jednu z pěti náhradních náprsních tašek a letenku do Dallas-Fort Worthu si koupil na zcela jiné jméno.

Žena vyrážela o den později. Měla na toto privilegium nárok, protože tým vedla. Blížila se střednímu věku, středně vysoká, středně světlé vlasy. Nebylo na ní nic zvláštního, až na to, že se živila zabíjením lidí. Auto nechala na dlouhodobém parkovišti LAX, v čemž nespočívalo žádné nebezpečí, protože registrace zněla na nemluvně z Pasadeny, které před třiceti lety zemřelo na spalničky. Dojela kyvadlovým autobusem k odletové hale, zapomenutou MasterCard si koupila letenku a u odbavovací kontroly se prokázala nefalšovaným newyorským řidičským průkazem s fotografií. Do letadla nastoupila zhruba ve stejnou dobu, kdy řidič zahajoval svůj další den na cestě.

První den zajel po druhé zastávce u benzinové pumpy do kopců Nového Mexika, našel tichou prašnou krajnici, přelétl očima chladný, řídký vzduch a vyměnil kalifornskou poznávací značku za arizonskou, kterou vytáhl z těžšího vaku. Propletl se zpátky na dálnici, po hodině z ní sjel a našel motel. Zaplatil v hotovosti, uvedl adresu v Tusconu a nechal recepčního zapsat arizonskou poznávací značku.

Spal šest hodin v místnosti s klimatizací zapnutou na minimum a brzy ráno se opět vydal na cestu. Ke konci druhého dne dorazil do Dallas-Fort Worthu a zaparkoval na dlouhodobém parkovišti u letiště. I s vaky se dopravil kyvadlovým autobusem k odletům. Po pohyblivých schodech sjel k příletům a zařadil se do fronty u přepážky Hertzů. Hertz zvolil proto, že půjčovali fordy, a on potřeboval Crown Victoria.

Formality vyřídil s illinoiským průkazem totožnosti. Autobusem se přepravil k parkovišti Hertzů a vyhledal své auto. Byl to obyčejný Crown Vic s ocelově modrou metalízou, ani světlý, ani tmavý. Uspokojil ho. Naložil vaky do kufru a odjel do motelu u nového baseballového hřiště na cestě z Fort Worthu do Dallasu. Prokázal se stejným průkazem totožnosti, najedl se a několik hodin spal. Probudil se brzy a setkal se se svými parťáky v omračujícím ranním horku před motelem v přesně stejný okamžik, kdy Jack Reacher pozvedl palec přes šest set padesát kilometrů daleko, v Lubbocku.

Druhé překvapení po policajtově příjezdu nastalo, když mu za tři minuty zastavilo auto. Ještě se nezačal potit. Košili měl pořád suchou. Třetí překvapení spočívalo v tom, že mu zastavila žena. Čtvrté a největší ze všech znamenal směr, jakým se začal ubírat jejich rozhovor.

Stopoval už dvacet pět let, v tolika zemích, že si na ně ani nepamatoval, a tři minuty byla nejkratší doba mezi zvednutím palce a nastoupením do auta, jakou zažil. Ježdění stopem vymíralo. K tomuto závěru došel na základě dlouhodobé zkušenosti. Profesionální řidiči mají problémy s pojištěním a ostatní občané se bojí. Protože kdo ví, jakého psychopata naloží? A Reacherův případ vypadal ještě mnohem hůř, zejména onen den. Nepatřil k elegantně oblečeným prckům, upraveným a neškodným. Měřil metr devadesát pět a vážil téměř sto deset kilo. K tomu ještě byl většinou špinavý, neoholený, s rozcuchanými vlasy. Naháněl lidem strach. Drželi si ho od těla. A nyní měl ještě na čele čerstvou modřinu. Proto ho ty tři minuty překvapily.

A proto ho překvapilo, že mu zastavila žena. Většinou funguje hierarchická stupnice založená na podvědomém posouzení rizika. Na vrcholku stupnice stojí mladá dívka, které zastaví postarší muž, protože jaké nebezpečí od ní hrozí? I to je však v dnešní době stále těžší, protože z některých mladých dívek se vyklubou podvodnice, které požadují stovky dolarů za stažení vymyšlené žaloby za obtěžování. A na nejspodnějším místě leží ušpiněný obr, kterému zastaví upravená drobná žena v drahém kupé. Stalo se však právě tohle. Během tří minut.

Pospíchal na jihovýchod, pryč od motelu, omámený vedrem, skrytý v ostrých ranních stínech, levý palec naléhavě vztyčený a ona u něj zastavila se zasvištěním širokých pneumatik na rozpálené vozovce. Řídila velké bílé auto a slunce na kapotě ho oslnilo. Oslepené se otočil a žena stáhla okýnko. Sedm čtyřicet dva, pátek ráno. „Kam to bude?“ křikla jako řidička taxíku. „Kamkoliv,“ odpověděl.

Okamžitě svých slov litoval. Zněla hloupě. Když nemáte přesný cíl, vypadáte podezřele. Považují vás za tuláka a mají strach, že se vás nezbaví. Bojí se, že budete chtít až k nim domů. Žena však jen přikývla. „Dobře,“ řekla. „Jedu směrem na Pecos.“

Na okamžik se překvapeně zarazil. Skláněla hlavu, obličej natočený nahoru, a dívala se na něj okýnkem auta. „Skvělé,“ souhlasil.

Sestoupil z obrubníku, otevřel dvířka a vklouzl dovnitř. V autě se do něj dala zima. Klimatizaci měla puštěnou naplno a kožené sedadlo studilo jako kus ledu. Zmáčkla tlačítko na své straně, okénko vyjelo opět nahoru a Reacher za sebou zabouchl dvířka. „Děkuju,“ poděkoval. „Ani nevíte, jak jste mi pomohla.“ Neodpověděla. Jenom neurčitě mávla rukou a ohlédla se na provoz za sebou. Lidé zastavují stopařům z různých důvodů. Někteří v mládí také hodně stopovali, a když se nyní usadili a nabyli majetku, chtějí se za onu službu odvděčit. Uzavírají kruh. Jiní prostě konají dobro. Nebo se cítí osamělí a chtějí si trochu popovídat.

Pokud si však chtěla popovídat tahle žena, moc se do rozhovoru nehrnula. Jenom počkala, až kolem ní projede několik náklaďáků, a potom se beze slova rozjela. Reacher si prohlédl vnitřek auta. Cadillac, dvoudveřový, dlouhý jako koráb a velice přepychový. Pár let starý, ale dokonale udržovaný. Kůže měla barvu staré kosti a okna byla zabarvená do odstínu prázdná lahve od francouzského vína. Na zadním sedadle ležela kabelka a malý kufřík. Kabelka tuctová, černá a nejspíš umělohmotná. Kufřík z ošoupané hovězí usně, takový, který vypadá staře, už když ho koupíte. Z otevřeného zipu koukal svazek složených papírů, jaké vídáte v právnické kanceláři. „Posuňte si sedadlo, jestli chcete,“ vyzvala ho žena. „Udělejte si místo na nohy.“

„Děkuju,“ poděkoval znova.

Nahmatal na dvířkách tlačítka ve tvaru polštářků. Chvíli si s nimi hrál a sedadlo se se zabzučením posunulo dozadu a podpěrka pod hlavu se naklonila. Potom sedadlo snížil, aby na něj nebylo vidět zvenku. Motorek zapředl. Připadá si jako v zubařském křesle.

„Takhle je to lepší,“ poznamenala. „Mnohem pohodlnější.“

Vlastní sedadlo měla přisunuté až k volantu, protože byla malá. Otočil se na sedadle, aby si ji nenápadně prohlédl. Štíhlá, snědá, s jemnými kostmi. Opravdu drobná. Zhruba padesát kilo těžká a třicet let stará. Dlouhé černé vlnité vlasy, tmavé oči, malé bílé zuby probleskující v napjatém poloúsměvu. Patrně Mexičanka, ale ne taková, která přeplavala přes Rio Grande za lepším životem. Její předkové si lepšího života užívali již stovky let. To bylo jasné. Měla to zakódované v genech. Vypadala jako aztécká princezna. V prostých bavlněných šatech se světlým vzorkem. Jednoduché, ale působily draze. Bez rukávů, sahající nad kolena. Odhalovaly paže a nohy jako z vyleštěného tmavého dřeva.

„Tak kam jedete?“ zeptala se.

Potom se zarazila a úsměv se jí rozšířil. „Ne, na to jsem se už ptala. Říkal jste, že je vám to jedno.“

Mluvila s čistým americkým přízvukem, víc západním než jižním. Řídila oběma rukama. Prsty jí zdobily prsteny, úzký snubní kroužek a platinový prsten s velkým diamantem.

„Úplně jedno,“ potvrdil Reacher. „Spokojím se s jakýmkoliv cílem.“

Odmlčela se a opět se usmála. „Utíkáte před něčím? Zastavila jsem nebezpečnému uprchlíkovi?“

Úsměv prozradil, že svou otázku nemyslí vážně, napadlo ho však, že by ji vážně myslet měla. Za daných okolností nebyla tak daleko pravdy. Riskovala. Podstupovala nebezpečí, kvůli kterému stopování vymírá.

„Jsem na průzkumné cestě,“ řekl.

„Objevujete Texas? Ten už byl přece objeven.“

„Jako turista,“ upřesnil.

„Na turistu nevypadáte. Turisté, kteří k nám jezdí, nosí polyesterové teplákové soupravy a cestují autobusy.“

Opět se usmála. Úsměv jí slušel. Působila sebejistě a vyrovnaně, kultivovaná až na samou hranici elegance. Elegantní Mexičanka v drahých šatech vedoucí společenskou konverzaci. Za volantem cadillacu. Uvědomil si své úsečné odpovědi, vlasy, strniště, potřísněnou košili a pomačkané khaki kalhoty. A velkou modřinu na čele.

„Bydlíte někde v okolí?“ zeptal se, protože řekla turisté, kteří k nám jezdí, a měl pocit, že se musí zapojit do rozhovoru.

„Bydlím jižně od Pecosu,“ odpověděla. „Téměř pět set kilometrů odtud. Říkala jsem vám, že tam jedu.“

„Jižně od Pecosu jsem nikdy nebyl,“ poznamenal.

Zmlkla a zastavila na semaforu. Projela velkou křižovatkou a držela se v pravém pruhu. Pozoroval, jak strnule sešlápla pedál. Spodní ret měla skousnutý. Oči zúžené. Byla kvůli něčemu napjatá,, ale ovládala se.

„Takže jste navštívil Lubbock?“ prohodila.

„Byl jsem se podívat na sochu Buddy Hollyho.“

Zalétla pohledem k rádiu, jako by ji napadlo: má rád hudbu, možná bych míla nějakou pustit.

„Buddy Holly se vám líbí?“ zeptala se.

„Moc ne,“ odpověděl Reacher. „Je na mě moc uhlazený.“

Přikývla. „Máte pravdu. Ritchie Valens mi přijde lepší. Pochází také z Lubbocku.“

Odpověděl pokývnutím. „Viděl jsem ho na Chodníku slávy.“

„Jak dlouho jste pobyl v Lubbocku?“

„Jeden den.“

„A nyní opět cestujete.“

„Přesně tak.“

„Kamkoliv,“ dodala.

„Přesně tak,“ zopakoval.

Minuli hranici města. Zahlédl malou kovovou tabulku na sloupu u chodníku. Usmál se. Městská policie, hlásal znak na policejním autě. Otočil hlavu a sledoval, jak nebezpečí mizí v dáli.

Muži se usadili na přední sedadla Crown Victorie. Vysoký světlý řídil, aby si malý tmavý odpočinul. Žena seděla vzadu. Vyjeli z parkoviště motelu na 1-20 a minii na západ, směrem k Fort Worthu, pryč z Dallasu. Nemluvili. Představa obrovské rozlohy Texasu omračovala. Žena si při přípravě na jejich poslání přečetla průvodce, který tvrdil, že Texas zaujímá plných 7 procent amerického kontinentu a je větší než většina evropských zemí. To na ni dojem neudělalo. Kecy o velikosti Texasu všichni znali. Už ze školy. V průvodci ale také stálo, že z jedné strany na druhou je Texas širší než vzdálenost mezi New Yorkem a Chicagem. Tato informace byla působivá. A vysvětlovala, proč je čeká tak dlouhá cesta, jenom aby se dostali z jedné díry do druhé.

Auto však tiše předlo, bylo chladné a pohodlné a dalo se v něm odpočívat stejně dobře jako v motelovém pokoji. Kromě toho potřebovali zabít trochu času.

Žena zpomalila a zahnula mírně doprava na Nové Mexiko, potom po míli doleva a jela přímo na jih, směrem na staré Mexiko. Šaty měla v klíně pomačkané, jako by je nosila už druhý den. Lehká vůně jejího parfému se mísila s chladným vzduchem z větráku na palubní desce.

„Stojí Pecan za zhlédnutí?“ zeptal se Reacher do ticha.

„Pecos,“ opravila ho.

„Dobře, tak Pecos.“

Pokrčila rameny. „Mně se líbí. Žijí v něm většinou Mexičané, tak se cítím jako doma.“

Pravou rukou sevřela volant. Viděl, jak jí pod pokožkou naskočily šlachy. „Máte Mexičany rád?“ zeptala se.

Také pokrčil rameny. „Stejně jako ostatní lidi.“

„Vy nemáte lidi rád?“

„Záleží na tom, jací jsou.“

„Máte rád ananasové melouny?“

„Stejně jako ostatní ovoce.“

„V Pecosu se pěstují nejsladší ananasové melouny z celého Texasu,“ vysvětlila. „Což podle názoru místních znamená nejsladší na světě. A v červenci se koná rodeo, letos jste ho ale už propásl. A na severu od Pecosu leží Loving County. Už jste slyšel o Loving County?“

Zavrtěl hlavou. „Jsem tady poprvé.“

„Je to nejřidčeji osídlený okres v celých Spojených státech. Když nepočítáte některá místa na Aljašce. Je ale také nejbohatší, bráno na jednoho člověka. Má sto deset obyvatel a čtyři sta dvacet činných ropných polí.“

Přikývl. „Tak mě vysaďte v Pecosu. Zní jako zajímavé místo.“

„Býval to skutečný Divoký západ. Samozřejmě, před dávnými lety. Končila tam texaská a pacifická železnice. Vyrostla v něm spousta salonů a podobných zařízení. Město s neslavnou pověstí. A Pecos se používalo i jako sloveso. Znamenalo zastřelit a hodit do řeky Pecos.“

„Dělá se to dodneška?“

Opět se usmála. Jinak. Spíš uličnicky než elegantně. Uvolnila se. A nový úsměv jí dodal na půvabu.

„Ne, v současné době s tím téměř přestali,“ odpověděla.

„Pochází vaše rodina z Pecosu?“

„Ne, z Kalifornie. Do Texasu jsem se odstěhovala až po svatbě.“

Mluv, pomyslel si. Zachránila ti kůži.

„Jste vdaná dlouho?“ zeptal se.

„Skoro sedm let.“

„Žije vaše rodina v Kalifornii od pradávna?“

Odmlčela se a usmála. „V každém případě déle než všichni Kaliforňané.“

Projížděli prázdnou, plochou krajinou a tiché auto uhánělo po silnici rovné jako přímka. Okýnka zabarvovala rozpálenou oblohu do zelena. Přístroje na palubní desce hlásaly, že venku je čtyřicet tři stupňů a uvnitř šestnáct.

„Jste právnička?“ zeptal se.

Na okamžik se zatvářila zmateně, potom pochopila, zaklonila hlavu a podívala se do zpětného zrcátka na odraz kufříku.

„Nejsem,“ odpověděla. „Jenom klientka.“

Opět se ponořili do mlčení. Žena vypadala nervózně a Reacher si připadal trapně.

„Co jiného ještě jste?“ položil další otázku.

Odpověděla až po chvíli. „Manželka a matka. Také dcera a sestra. A chovám několik koní. Víc nic. Kým jste vy?“

„Nikým zvláštním,“ odpověděl Reacher.

„Někým být musíte,“ namítla.

„Dřív tomu tak bylo. Býval jsem synem, bratrem a přítelem.“

„Býval?“

„Rodiče umřeli, bratr také, přítelkyně mě opustila.“

Neslavný výčet, pomyslel si. Žena mlčela.

„A nevlastním žádné koně,“ dodal.

„To mě mrzí.“

„Že nevlastním koně?“

„Ne, že jste na světě úplně sám.“

„Tím se netrápím. Není to tak hrozné.“

„Nepřipadáte si osamělý?“

Pokrčil rameny. Jsem rád sám.“

Odmlčela se. „Proč vás přítelkyně opustila?“

„Odjela pracovat do Evropy.“

„A vy jste nemohl jet s ní?“

„V podstatě nechtěla, abych s ní jezdil.“

„Aha. A vy jste chtěl?“

Chvíli mlčel. „Ani moc ne. Znamenalo by to, že bych se musel usadit.“

„A vám se do usazování nechtělo?“

Zavrtěl hlavou. „Naskakuje mi husí kůže i po dvou nocích ve stejném motelu.“

„Proto jen jeden den v Lubbocku,“ odtušila.

„A další den v Pecosu,“ doplnil.

„A potom?“

Usmál se. „Potom netuším. A právě takhle se mi to líbí.“

Ponořila se do mlčení a řídila.

„Takže před něčím utíkáte,“ ozvala se. „Možná jste vedl velice usedlý život a nyní před ním prcháte.“

Znovu zavrtěl hlavou. „Přesně naopak. Celý život jsem strávil u armády, což je velice kočovný život, a zvykl jsem si na něj.“

„Chápu. Stal se z vás kočovník závislý na chaosu.“

„Nějak tak.“

Odmlčela se. „Jaké to je – strávit celý život u armády?“

„Otec byl také voják. Vyrostl jsem po nejrůznějších vojenských základnách a pak jsem v armádě zůstal.“

„Nyní jste ale z armády venku.“

Přikývl. „Sloužil jsem jí celým srdcem a pak mě zklamala.“

Viděl, jak nad jeho odpovědí přemýšlí. Opět se napjala. Začala přidávat plyn, možná nevědomky jako nechtěný reflex. Měl pocit, že zájem o jeho osobu roste současně se zvyšující se rychlostí.

Ford vyrábí Crown Victorie ve své továrně v St Thomas v Kanadě, deset tisíc ročně, přičemž většinu z nich kupují policejní oddělení, taxikářské společnosti nebo půjčovny aut. Téměř žádný z nich se nedostane do soukromých rukou. Velké dálniční koráby se již netěší na trhu oblibě a pro staromilce, kteří stále touží po klasickém fordu, je přitažlivější Mercury Grand Marquis, stejné auto v luxusnějším provedení za skoro stejné peníze. Čímž jsou soukromé Crown Vicy vzácnější než červené rolls-roycy, a když vidíte nějaký, který není žlutý taxík nebo černobílá policie, považujete ho automaticky za neoznačené detektivní auto. Nebo za nějaké jiné vládní vozidlo, které řídí například guvernérem ustanovený šerif, FBI, tajná služba, soudní lékař nebo náčelník požárníků velkého města, který ho dostal od státu za zásluhy.

Tak vypadá podvědomý dojem a existují způsoby, jak mu trochu napomoci.

V prázdné krajině na půl cesty do Abilene sjel vysoký světlovlasý muž z dálnice, projel rozlehlými lány a kolem hustých lesíků. Našel prašnou rozšířenou krajnici zhruba patnáct kilometrů od nejbližší lidské bytosti. Zastavil, vypnul motor a otevřel kufr. Malý snědý muž vyndal těžký vak a položil ho na zem. Žena ho rozepnula a podala vysokému světlovlasému muži dvě virginské poznávací značky. Ten vytáhl z vaku šroubovák a odstranil texaské poznávací značky. Přišrouboval na jejich místo virginské. Malý snědý muž stáhl z kol plastikové puklice a nechal laciné černé ocelové ráfky odhalené. Složil puklice a i se značkami je zastrčil do kufru. Žena vytáhla z vaku čtyři antény, pruty frekvence pro soukromé rozhovory a antény pro mobilní telefon, zakoupené levně v Rádio Shack v LA. Antény pro mobilní telefon připevnila samolepicími páskami na zadní okénko. Počkala, až bude kufr zavřený, a umístila na jeho víko pruty soukromé frekvence. Měly magnetické spodky. S ničím je nic nespojovalo. Sloužily jen na efekt.

Potom zaujal malý snědý muž své právoplatné místo za volantem, otočil se v prachu krajnice a cestovní rychlostí zamířil zpátky na dálnici. Crown Vic, prostá kovová kola, les antén, virginská poznávací značka.

Patrně auto z vozového parku FBI, uvnitř tň agenti, možná na cestě za naléhavým úkolem.

„Co jste v armádě dělal?“ zeptala se žena, stále velmi nenuceně.

„Byl jsem policajtem,“ odpověděl Reacher.

„Copak v armádě pracují policajti?“

„Samozřejmě. Vojenská policie. Stejná jako každá jiná, jen se stará o vojáky.“

„To jsem nevěděla,“ utrousila.

Opět se odmlčela. Usilovně přemýšlela. Vypadala nadšeně.

„Mohla bych se vás na něco zeptat?“

Pokrčil rameny. „Zastavila jste mi.“

Přikývla. „Nechtěla bych vás urazit.“

„Za daných okolností se jen tak snadno neurazím. Čtyřicet tři stupňů venku, uvnitř šestnáct.“

„Určitě se brzy přižene bouřka. Když je takové vedro.“

Podíval se před sebe na oblohu. Okýnka ji zbarvovala do lahvově zelené a nebylo na ní ani mráčku.

„Na bouřku to nevypadá,“ podotkl.

Krátce se usmála. „Smím se zeptat, kde bydlíte?“

„Nebydlím nikde,“ odpověděl. „Cestuju.“

„To nemáte žádný domov?“

Zavrtěl hlavou. „Všechno, co vlastním, nosím s sebou.“

„Cestujete nalehko.“

„Moc věcí nepotřebuju.“

Mlčela celou míli.

„Jste bez práce?“ položila další otázku.

Přikývl. „Většinou ano.“

„Byl jste dobrý vojenský policista?“

„Patrně ano. Povýšili mě na majora a dostal jsem pár medailí.“

Odmlčela se. „Tak proč jste z armády odešel?“

Připadal si jako u pohovoru. V bance nebo na úřadu práce.

„Vyřadili mě. Na konci studené války chtěli menší armádu, s méně vojáky, tak nepotřebovali tolik policajtů, aby je hlídali.“

Přikývla. „Jako ve městě. Když se sníží počet obyvatel, zmenší se také policejní oddělení. Má to něco společného s vyhrazenou částkou. Patrně z daní.“

Neodpověděl.

„Já bydlím ve velice malém městě,“ pokračovala. „Echo, na jih od Pecosu. Osamělé místo. Proto ho také pojmenovali Echo. Ne proto, že se v něm odráží ozvěna jako v prázdné místnosti. Jméno pochází z řecké mytologie. Echo byla mladá dívka, která milovala Narcise. Ten však miloval jen sám sebe, tak sesychala, až z ní zbyl jen hlas. Nežije v něm moc obyvatel. Je to však také okres. Okres a městečko. Ne tak pustý jako Loving County, ale nemá vůbec policejní oddělení. Jenom jednoho okresního šerifa.“

Zvláštní náznak v hlase.

„Spočívá v tom nějaký problém?“ zeptal se.

„Je to velice bílý okres. Na rozdíl od Pecosu.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že by se mohl vyskytnout problém, kdyby přišlo na lámání chleba.“

„A už na něj přišlo?“

Pokřiveně se usmála. „Je vidět, že jste byl policajt. Kladete spoustu otázek. A přitom jsem se chtěla ptát já vás.“

Chvíli v tichosti řídila, štíhlé snědé ruce lehce položené na volantu. Jela rychle, ale ne překotně. Znovu stiskl tlačítko ve tvaru polštářku a posunul si opěrku pod hlavu o kousek dozadu. Pozoroval ji koutkem oka. Byla hezká, něco ji však trápilo. Za deset let bude mít hluboké vrásky na čele.

„Jak vypadal život v armádě?“ zeptala se.

„Byl jiný. Jiný než život mimo armádu.“

„V čem jiný?“

„Jiná pravidla, jiné situace. Svět sám pro sebe. Velice řízený, ale svým způsobem bez zákonů. Drsný a necivilizovaný.“

„Jako Divoký západ,“ poznamenala.

„Patrně ano. Milion lidí cvičených, aby vykonávali, co je potřeba. Pravidla nastupovala až po výcviku.“

„Jako Divoký západ,“ zopakovala. „Mám dojem, že se vám to líbilo.“

Přikývl. „Něco ano.“

Odmlčela se. „Smím vám položit osobní otázku?“

„Poslužte si.“

„Jak se jmenujete?“

„Reacher,“ odpověděl.

„To je křestní jméno? Nebo příjmení?“

„Lidi mi prostě říkají Reacher.“

Opět se odmlčela. „Smím položit ještě jednu osobní otázku?“

Přikývl.

„Zabíjel jste, Reachere? V armádě?“

Znovu přikývl. „Pár lidí jsem zabil.“

„K tomu ostatně armáda slouží, není-liž pravda?“

„V podstatě ano.“

Opět se ponořila do mlčení. Jako by zápasila s rozhodnutím.

„V Pecosu je muzeum,“ ozvala se. „Opravdové muzeum Divokého západu. Starý salon a vedle něj starý hotel. Za ním se nachází hrob Claye Allisona. Už jste o Clayi Allisonovi slyšel?“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Říkali mu Gentleman Gunfire. Nakonec se usadil, ale spadl pod kola povozu s obilím a na následky zranění zemřel. Pochovali ho v Pecosu. Má hezký náhrobek. S nápisem Robert Clay AUison 1840-1887. Viděla jsem ho. Pod ním stojí dovětek. Nikdy nezabil Člověka, který si zabití nezasloužil. Co si o tom myslíte?“

„Hezký dovětek,“ odtušil Reacher.

„Mají tam také vystavený novinový výstřižek. Ve skleněné vitríně. Tuším z Kansas City, s jeho nekrologem. Praví se v něm: Mnoho svých chrabrých činů vykonal v zájmu práva, jak právu rozuměl.“

Cadillac uháněl na jih.

„Hezký nekrolog,“ poznamenal Reacher.

„Myslíte?“

Přikývl. „Patrně nejlepší, jaký o vás můžou napsat.“

„Chtěl byste také takový?“

„Zatím ne,“ odpověděl Reacher.

Usmála se, tentokrát omluvně. „Ne v tuto chvíli. Mám na mysli, jestli byste nechtěl mít na takový nekrolog nárok. Až jednou umřete.“

„Dokážu si představit horší věci.“

Mlčela.

„Neprozradíte mi, kam míříte?“ zeptal se.

„Autem?“ vysoukala ze sebe nervózně.

„Ne, tímhle vyptáváním.“

Chvíli ještě řídila a potom sundala nohu z pedálu. Nechala auto zpomalit a stočila ho na prašnou krajnici. Krajnice končila suchým zavlažovacím kanálem a auto na ní zůstalo stát v podivném úhlu, nakloněné na stranu. Elegantním pohybem útlého zápěstí posunula řadicí páku do parkovací polohy a nechala motor běžet naprázdno. Klimatizace temně hučela.

„Jmenuji se Carmen Greerová,“ řekla. „A potřebuji vaši pomoc.“

KAPITOLA DRUHÁ

„NEZASTAVILA JSEM VÁM NÁHODOU,“ ŘEKLA CARMEN GREEROVÁ.

Reacher se opíral zády o dvířka. Cadillac se na krajnici nakláněl jako potápějící se loď. Na kluzkém koženém sedadle se nedokázal udržet zpříma. Žena seděla nad ním, jednu ruku položenou na volantu a druhou zaklesnutá za opěradlo. Obličej třicet centimetrů vzdálený. Nečitelný. Oči upírala do prachu příkopu.

„Dokážete odtud vyjet?“ zeptal se.

Podívala se nahoru na vozovku. Hrubý povrch se chvěl vedrem, zhruba ve výši okýnka na její straně.

„Dokážu,“ odpověděla. „Alespoň doufám.“

„Také doufám,“ odtušil.

Jenom ho probodla pohledem.

„Tak proč jste mi zastavila?“

„Proč myslíte?“

„Nevím,“ odpověděl. „Domníval jsem se, že jsem měl prostě štěstí. Že jste laskavá a pomáháte cizinci v nouzi.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, hledala jsem chlapa, jako jste vy.“

„Proč?“

„Musela jsem už zastavit alespoň tuctu. A viděla jsem stovky. Nic jiného poslední měsíc nedělám. Jezdím po západním Texasu a hledám stopaře.“

„Proč?“

Místo odpovědi pokrčila rameny. Malé odmítavé gesto.

„Urazila jsem v tomhle autě stovky kilometrů. Neuvěřitelné. A těch peněz, co stál benzin.“

„Proč?“ zopakoval otázku.

Zmlkla. Neodpověděla. Jenom se ponořila do dlouhého mlčení. Opěrka na dvířkách ho tlačila do ledvin. Prohnul se v zádech, zapřel rameny a posunul se. Začal litovat, že mu nezastavil někdo jiný. Řidič směřující pouze z bodu A do bodu B. Podíval se na ni.

„Můžu vám říkat Carmen?“ zeptal se.

Přikývla. „Jistě.“

„Dobře, Carmen,“ zahájil. „Buďte tak laskavá a vysvětlete mi, o co jde.“

Otevřela ústa a potom je zase zavřela. Otevřela, zavřela.

„Nevím, jak začít,“ odhodlala se. „Teď, když mám konečně příležitost.“

„Příležitost k čemu?“

Neodpověděla.

„Radši mi řekněte, co přesně chcete. Jinak vystupuji, okamžitě, tady na místě.“

„Venku je čtyřicet tři stupňů.“

„Já vím.“

„Takové vedro vás může stát život.“

„Klidně to risknu.“

„Nepodaří se vám otevřít dvířka. Auto je moc nakloněné.“

„Tak vyrazím přední sklo.“

Na okamžik se zarazila. „Potřebuji vaši pomoc,“ zopakovala.

„Vůbec mě neznáte.“

„Osobně ne. Odpovídáte ale představě.“

„Jaké představě?“

Opět se odmlčela. Krátce, ironicky se pousmála. „Není to snadné,“ povzdechla si. „Tuhle řeč jsem si opakovala milionkrát a teď nevím, jestli se mi ji podaří pronést.“

Reacher neodpověděl. Jen čekal.

„Už jste měl co do činění s právníky?“ zeptala se. „Vůbec vám nepomůžou. Jenom vyžadují spoustu peněz a času a tvrdí, že víc pro vás udělat nemůžou.“

„Tak si najměte jiného právníka.“

„Už jsem vystřídala čtyři. Čtyři v jednom měsíci. Všichni jsou stejní. A příliš drazí. Nemám moc peněz.“

„Jezdíte v cadillacu.“

„Patří mojí tchyni. Jenom jsem si ho půjčila.“

„Máte prsten s velkým diamantem.“

Opět zmlkla. Oči jí potemněly. „Dal mi ho můj manžel.“

Podíval se na ni. „Nemůže vám tedy pomoct manžel?“

„Ne, nemůže,“ odpověděla. „Už jste někdy hledal soukromého detektiva?“

„Nikdy jsem žádného nepotřeboval. Sám jsem byl detektivem.“

„Ve skutečnosti neexistují. Ne takoví, jaké vídáte ve filmech. Jenom sedí v kanceláři a používají telefon. Nebo počítač se svou databází. Odmítají vyjít ven a udělat pro vás něco konkrétního. Jela jsem až do Austinu. Tam mi jeden řekl, že může pomoct, potřebuje ale šest mužů, a chtěl po mně skoro deset tisíc dolarů týdně.“

„Za co?“

„Tak jsem propadla zoufalství. Opravdové panice. Potom jsem dostala tenhle nápad. Začala jsem brát stopaře v naději, že narazím na pravého. Který mi bude ochoten pomoct. Snažila jsem se pečlivě vybírat. Zastavovala jsem jenom drsným týpkům.“

„Děkuju, Carmen,“ odtušil Reacher.

„Nemyslím to špatně,“ vyhrkla. „Nechtěla jsem vás urazit.“

„Vystavovala jste se nebezpečí.“

Přikývla. „Párkrát se mi to málem vymstilo. Riziko jsem ale musela podstoupit. Potřebovala jsem někoho najít. Představovala jsem si, že třeba chlapa od rodea nebo z ropných polí. Drsňáka, grázla, třeba nezaměstnaného, který má trochu času a chce si přivydělat peníze. Moc zaplatit ale nemůžu. Vadí vám to?“

„Zatím mi, Carmen, vadí úplně všechno.“

Znovu se odmlčela. „Se všemi jsem si povídala. Bavila se o různých věcech jako s vámi. Snažila jsem se je odhadnout. Jejich povahu a přednosti. Asi dvanáct mužů. A ani jeden z nich mě neuspokojil. Vy jste ale jiný.“

Jak jiný?“

Jste moje nejlepší šance. Opravdu. Bývalý policista, byl jste v armádě, nic vás neváže.“

„Nehledám práci.“

Šťastně přikývla. „Já vím. To jsem už pochopila. Ale tím lépe. Dodává to celé záležitosti na ryzosti. Nefalšovaná pomoc. Nezištná. A máte dokonalou průpravu. Zavazuje vás.“

Zíral na ni. „To není pravda.“

„Býval jste vojákem,“ pokračovala. „A policistou. To je skvělé. Očekává se od vás, že budete pomáhat. Policisté to dělají.“

„Většinu času jsme rovnali lidi do latě. To nemá s pomocí moc společného.“

„Musí mít. Policisté jsou od toho. Pomoc představuje jejich základní povinnost. Zejména u vojenských policistů. Sám jste řekl, že jste dělal, co bylo zapotřebí.“

Jestli potřebujete policajta, obraťte se na okresního šerifa. V Pecosu, nebo kde působí.“

„V Echu,“ opravila ho. „Bydlím v Echu. Jižně od Pecosu.“

„To je jedno. Spojte se s šerifem.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to nemůžu.“

Reacher neodpověděl. Jen se zády opíral o dvířka, vtlačený do nepohodlné polohy. Motor trpělivě předl a klimatizace hučela. Žena se stále zapírala nad ním. Zmlkla. Dívala se za něj a mrkala, jako by se měla rozplakat. Jako by se chystala k velkému přívalu slz. Byla hluboce zklamaná, možná jím, možná sama sebou.

„Musíte si myslet, že jsem šílená,“ ozvala se.

Pozorně si ji prohlédl od hlavy k patě. Silné štíhlé nohy, silné štíhlé paže, drahé šaty. Na stehnech se jí vyhrnuly a na rameni jí vykukovalo ramínko podprsenky. Bělostný proužek odrážející se od tmavé pokožky. Měla čisté, učesané vlasy a pěstěné nalakované nehty. Upravený, inteligentní obličej, unavené oči.

„Nejsem šílená,“ řekla.

Potom se mu podívala zpříma do očí. V obličeji se jí cosi zračilo. Možná naléhavá prosba. Nebo beznaděj či zoufalství.

„O téhle chvíli jsem snila celý měsíc. Moje poslední naděje. Patrně absurdní plán, ale jediný, jaký jsem měla. A pořád existovala šance, že by mohl vyjít, a potom jste se objevil vy. A já jsem na nejlepší cestě všechno zkazit, protože se chovám jako cvok.“

Mlčel. Dlouhé minuty. Vzpomínal na palačinkárnu, kterou zahlédl v Lubbocku, přímo proti motelu. Vypadala lákavě. Mohl přejít přes ulici, vstoupit a objednat si velký stejk se slaninou. Spoustu sirupu. Možná vajíčko. Najedl by se půlhodinu poté, co by opustila město. Mohl nyní sedět vedle žoviálního řidiče náklaďáku a poslouchat rock and roll v rádiu. Na druhé straně ale také mohl sedět zmlácený, krvácející v policejní cele a čekat na soud.

„Tak začněte,“ vyzval ji. „Povězte mi, co máte na srdci. Nejdřív ale vyjeďte z tohohle příkopu. Je zatraceně nepohodlný. A dal bych si kávu. Je tady v okolí nějaké místo, kde ji vaří?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla. „Ano, je. Zhruba hodinu odtud.“

„Tak jedem.“

„Vykašlete se na mě a utečete.“

To byla lákavá představa. Dívala se na něj, pět nekonečných vteřin, a potom přikývla, jako by dospěla k rozhodnutí. Posunula řadicí páku na D a sešlápla plyn. Auto mělo náhon na přední kola a veškerá váha spočívala vzadu, takže pneumatiky se jen protočily. Na spodku zabubnoval štěrk a zahalil je oblak horkého, špinavě zeleného prachu. Potom se pneumatiky chytily, auto se vyhouplo z příkopu a vyjelo na vozovku. Srovnala ho, dupla na plyn a vyrazila na jih.

„Nevím, kde začít,“ pravila.

„Na začátku,“ odpověděl. „To je vždycky nejlepší. Popřemýšlejte a začněte u kávy. Máme dost času.“

Zavrtěla hlavou. Dívala se dopředu, oči upřené na prázdnou chvějící se silnici před sebou. Mlčela celý kilometr a hnala se téměř stovkou.

„Ne, nemáme,“ řekla. „Vůbec nemáme čas.“

Osmdesát kilometrů jihozápadně od Abilene, na opuštěné silnici patnáct kilometrů severně od hlavní východozápadní dálnice, čekal na krajnici Crown Victoria, motor běžící naprázdno, kapota pootevřená, aby se tolik nezahříval. Obklopovala ho naprostá rovina, tak absolutní, že bylo patrné zemské zakřivení, prašné vyprahlé pláně sklánějící se na všech stranách k horizontu. Nejezdila žádná auta a jako jediný zvuk kromě předení motoru se ozývalo praskání země sužované nemilosrdnými paprsky slunce.

Řidič měl venkovní zrcátko vyklopené dopředu, takže viděl na celou cestu za sebou. Prach zvířený Crown Vicem se usadil a otvíral se mu jasný výhled přes kilometr daleko, až k bodu, kde se vozovka a obloha setkávaly v stříbřitém chvějivém oparu. Řidič upíral oči do zrcátka a čekal, až se z tohoto oparu vynoří nejasný obrys auta.

Věděl, o jaké auto půjde. Tým se dobře připravil. Bude to bílý mercedes s jediným mužem, spěchajícím na důležitou schůzku. Pojede rychle, protože bude mít zpoždění, což patřilo k jeho zvykům. Věděli, v kolik hodin se schůzka koná, a věděli, že cíl jeho cesty leží padesát kilometrů před ním. Takže jednoduchým matematickým výpočtem dospěli k přesnému času setkání. Ten čas se nyní rychle blížil.

„Jdeme na to,“ prohlásil řidič.

Vystoupil z auta a zabouchl kapotu. Usadil se zpátky na sedadlo a vzal si od ženy baseballovou čapku. Jednu ze tří, které zakoupili v obchodě se suvenýry na Hollywood Boulevard, třináct devadesát pět za kus. Byla tmavomodrá s bíle vyšitými písmeny FBI na čele. Řidič si ji nasadil a stáhl si štítek do očí. Posunul řadicí páku na „drive“ a nohou sešlápl brzdu. O kousek se předklonil a upřel pohled do zrcátka.

„Přesně na čas,“ oznámil.

Z chvějivého oparu na horizontu se vyhoupl bílý obrys, jako ryba vyskakující z vody. Obrys se ustálil nízko nad silnicí a rychle se k nim blížil. Bílý mercedes sedan, široká kola, tmavá okénka.

Řidič pustil brzdu a Crown Vic se začal sunout prachem. Když byl mercedes sto metrů od nich, sešlápl plyn. Mercedes se prořítil okolo a Crown Vic se zařadil do horkého víru vzduchu za ním. Řidič srovnal volant a zrychlil. Se stisknutými rty se usmál. Vražedné komando opět čeká práce.

*

Řidič mercedesu zahlédl ve zpětném zrcátku blikající světla. Podíval se pozorněji a uviděl sedan. Na předním sedadle dvě siluety s čepicemi se štítkem. Automaticky zalétl pohledem na tachometr, který ukazoval přes sto čtyřicet. Do prdele, bodlo ho na prsou. Zpomalil a začal uvažovat, jaké už má zpoždění, kolik ještě musí ujet a jaký přístup bude nejlepší zvolit. Tvářit se zkroušeně? Nebo arogantně? Nemám čas se s vámi vybavovat? A co takhle kamarádsky? No tak, každý přece děláme svou práci?

Sedan se vysunul vedle něj a on zahlédl tři lidi, jedna z nich žena. Auto poseté lesem antén. Bez majáčku, bez sirény. Nejedná se o běžné policajty. Řidič mu ukazoval ke krajnici. Žena tiskla na okénko odznak. Stálo na něm FBI. Stejně jako na čepicích. Seriózně vypadající lidé tvářící se zaměstnaně. Seriózně vypadající služební auto. Trochu se uklidnil. FBI vás nezastaví kvůli překročení povolené rychlosti. Musí se jednat o něco jiného. Možná nějaká kontrola, což dávalo smysl, když vezme v úvahu, co leží o padesát kilometrů dál. Kývl na ženu, přibrzdil a zajel doprava na krajnici. Sešlápl pedál a zastavil. Auto Úřadu zabrzdilo za ním, rozsvícená světla ztlumená zvířeným prachem.

Musíte je co nejdéle udržet v klidu a při životě. Vyvarovat se boje. Po boji zůstávají stopy. Krev, vlákna a tělesné tekutiny. Takže všichni tři rozvážně vystoupili, jako unavení profesionálové plnící důležitý úkol. Avšak ne tak naléhavý, aby se kvůli němu honili.

„Pan Eugene?“ křikla žena. „Al Eugene, souhlasí?“

Řidič mercedesu otevřel dvířka a vystoupil do slunečního žáru. Něco přes třicet, malý, tmavý a s nezdravou pletí, měkký a zakulacený. Obrátil se k ženě s náznakem vrozené jižanské zdvořilosti, čímž se okamžitě dostal do nevýhody.

„Co pro vás mohu, madam, udělat?“ zeptal se.

„Váš mobilní telefon nefunguje?“ odpověděla žena otázkou.

Eugene si poklepal na kapsu saka. „Pokud vím, tak funguje.“

„Mohu se podívat?“

Eugene vytáhl mobilní telefon z kapsy a podal jí ho. Žena vymačkala číslo a zatvářila se překvapeně.

„Zdá se, že je v pořádku. Mohl byste nám, pane, věnovat pět minut?“

„Možná,“ zaváhal Eugene. „Když mi povíte, o co jde.“

„Kousek odtud na vás čeká zástupce ředitele FBI. Potřebuje s vámi mluvit. Musí se jednat o něco naléhavého, jinak by nás neposlal, a velice důležitého, protože nám neprozradil podrobnosti.“

Eugene si vytáhl manžetu a podíval se na hodinky. „Mám schůzku,“ namítl.

Žena přikývla. „Víme o ní. Dovolili jsme si zavolat a oznámit, že přijedete později. Nepotřebujeme víc než pět minut.“

Eugene pokrčil rameny. „Můžete se něčím prokázat?“

Žena mu ukázala peněženku. Byla z ošoupané černé kůže, s mléčným, plastikovým okénkem. V něm měla průkaz FBI, se zatavenou fotografií, potištěný lehce staromódním písmem, které vzbuzovalo dojem oficiálnosti. Jako většina občanů Spojených států Eugene průkaz FBI nikdy předtím neviděl. Domníval se, že se dívá na první ve svém životě.

„Kousek odtud?“ ujistil se. „Dobře, pojedu za vámi.“

„Můžete jet s námi,“ nabídla žena. „Na silnici je zátaras a civilní auta kontrolují. Odvezeme vás zase zpátky. Za pět minut.“

Eugene opět pokrčil rameny. „Jak si přejete,“ souhlasil.

Všichni společně se přesunuli ke Crown Vicu. Řidič otevřel Eugenovi přední dvířka spolujezdce.

„Vaše místo, pane,“ oznámil. „Zařadili vás do třídy A, a kdybychom třídu A naložili dozadu, pěkně by nás sprdli.“

Eugene jim povyrostl před očima. Přikývl, hrdý na svůj status, sklonil se a vklouzl na přední sedadlo. Buď si neuvědomil, že mají stále jeho telefon, nebo mu to bylo jedno. Řidič za ním zavřel dvířka, obešel auto a usadil se na své místo. Vysoký světlý muž a žena nastoupili dozadu. Crown Vic objel zaparkovaný mercedes a vrátil se na pravou stranu. Ustálil se na rychlosti devadesát kilometrů za hodinu.

„Vepředu,“ upozornila žena.

Řidič přikývl. „Vidím,“ řekl. „Zvládneme to.“

Na silnici se objevil chochol prachu, asi šest kilometrů daleko. Zvedal se do výše a plul v lehkém větříku doleva. Řidič zpomalil. Hledal odbočku, kterou objevil před třiceti minutami. Našel ji, stočil auto nalevo, přejel krajnici, a proskákal prohlubní za zvýšenou vozovkou. Potom zabočil doprava, těsně za skupinku keřů natolik vysokých, aby skryly auto. Muž a žena na zadním sedadle vytáhli zbraně, naklonili se dopředu a zaryli je Eugenovi do krku, do místa za ušima, kde lidská lebka vytváří dvě úhledné jamky ve tvaru hlavně.

„Ani hnout,“ přikázala žena.

Eugene se ani nepohnul. O dvě minuty později se kolem nich přehnalo velké tmavé vozidlo. Náklaďák nebo autobus. Obloha zšedla prachem a křoví zašustilo ve víru vzduchu. Řidič vystoupil a se zbraní v ruce přikročil k Eugenovým dvířkům. Otevřel je, sklonil se a vrazil Eugenovi hlaveň do krku, do další hezké prohlubně, kde se střetávají klíční kosti.

„Vystupte,“ nařídil. „Hezky opatrně.“

„Proč?“ Na víc se Eugene nezmohl.

„To vám hned vysvětlíme,“ řekla žena. „Teď si vystupte.“

Eugene vystoupil, se třemi zbraněmi namířenými na hlavu.

„Odstupte od auta,“ rozkázala, žena. „Směrem od silnice.“

Nastal kritický okamžik. Eugene se rozhlížel kolem sebe. Těkal očima. Tělo napjaté. Ustoupil od auta. Jeden krok, dva, tři. Stále se rozhlížel. Žena přikývla.

„Eugene,“ zavolala hlasitě.

Její parťáci odskočili, dva dlouhé skoky do strany. Eugene otočil hlavu k ženě, která ho zavolala jménem. Střelila ho do pravého oka. Zvuk výstřelu se rozpálenou krajinou rozlehl jako zadunění hromu. Eugenův zátylek se rozprskl, Eugene se skácel k zemi a zůstal ležet jak široký tak dlouhý. Žena ho obešla, sklonila se a zevrubně si ho prohlédla. Potom ustoupila a zůstala stát s roztaženými pažemi a nohama, jako při prohlídce na letišti.

„Kontrola,“ zavelela.

Muži prohlédli každičký kousek jejího oblečení a kůže. Zkontrolovali jí vlasy a ruce.

„V pořádku,“ oznámil malý snědý.

„V pořádku,“ připojil se vysoký světlý.

Žena přikývla. Pousmála se. Žádné pozůstatky. Žádný důkaz. Neměla na sobě ani stopu krve, kostí nebo mozku.

„Pokračujte,“ přikázala.

Muži se vrátili k Eugenovi, popadli ho za ruku a nohu a odtáhli ho tři metry do křovin. Našli v nich úzkou štěrbinu, puklinu ve vápenci zhruba dvaapůl metru hlubokou a padesát čísel širokou. Širokou natolik, aby se do ní vešla lidská mrtvola obrácená na bok, a příliš úzkou, aby se do ní dostalo káně nebo sup s téměř doumetrovým rozpětím křídel. Manévrovali tělem tak dlouho, až volně visící ruka a noha zapadly do prohlubně. Potom tělo opatrně spouštěli, až si byli jistí, že projde. Zažili již štíhlejší oběti. Eugene však vklouzl bez zadrhnutí do pukliny. Když věděli, že nezůstane viset, pustili ho. Propadl dva metry hluboko.

Krvavé skvrny již usychaly a tmavly. Rozšlapali je v prachu a celé místo zametli větví pouštního stromu, aby zahladili otisky nohou. Potom nastoupili do Crown Vicu a řidič zacouval a otočil se v houští. Proskákal příkopem a vyjel na silnici. Velké auto zamířilo směrem, odkud přijelo, a pokračovalo cestovní rychlostí devadesát kilometrů za hodinu. O chvíli později projelo kolem Eugenova bílého mercedesu, zaparkovaného na krajnici. Už vypadal opuštěně a pokrývala ho vrstva prachu.

„Mám dceru,“ pravila Carmen Greerová. „To už jsem vám říkala, pokud se dobře pamatuju.“

„Prozradila jste mi, že jste matkou,“ odtušil Reacher.

Přikývla. „Matkou dcery. Je jí šest a půl.“

Pak se na minutu odmlčela.

„Pojmenovali ji Mary Ellen,“ ozvala se.

„Pojmenovali?“

„Rodina mého manžela.“

„Oni dali jméno vašemu dítěti?“

„Prostě k tomu došlo. Nebyla jsem v situaci, abych jim v tom mohla zabránit.“

Reacher chvíli mlčel. „Jak byste ji pojmenovala vy?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Nejspíš Gloria. Přišla mi nádherná.“

Opět se odmlčela.

Jmenuje se ale Mary Ellen,“ připomněl.

„Říkají jí Ellie. Někdy slečna Ellie.“

„A je jí šest a půl?“

„Jsem ale vdaná necelých sedm let. To už jsem vám také říkala. Takže si to můžete spočítat. Vadí vám to?“

„Počítání?“

„Výsledek, který vyjde.“

Zavrtěl hlavou. „Nevadí. Proč by také měl?“

„Mně také nevadí,“ řekla. „Vysvětluje však, proč jsem se nenacházela v dobré situaci.“

Neodpověděl.

„Horší začátek si nedokážu představit,“ pokračovala. „Mezi mnou a jeho rodinou.“

Prohlásila to skomírajícím hlasem, jako by mluvila o dávné tragédii, o automobilové nehodě, leteckém neštěstí nebo smrtelné diagnóze. Způsobem, jakým lidé mluví o dni, který navěky změnil jejich život. Stiskla volant a auto uhánělo dál, oáza chladu a ticha v rozpálené krajině.

„Co je to za lidi?“ zeptal se.

„Greerové. Stará rodina z Echa. Žijí v něm od doby, co poprvé ukradli Texas. Možná si z něj sami něco vzali.“

„Jací jsou?“

„Přesně podle očekávání. Staří bílí Texasané, od pradávna bohatí, o spoustu peněz přišli, spousta jim ale ještě zůstala, stejná historie jako ostatní naftaři a dobytkáři, v řece pokřtění baptisté. Ne že by však chodili do kostela nebo naslouchali Bohu. Loví zvířata pro potěšení. Otec před nějakým časem zemřel, matka je stále naživu, mají dva syny a příbuzné po celém okrese. Můj manžel je starší syn, Sloop Greer.“

„Sloop?“ podivil se Reacher.

Poprvé od doby, co vyjeli z příkopu, se usmála. „Sloop,“ zopakovala.

„Co je to za jméno?“

„Staré rodinné. Jmenoval se tak nějaký předek. Patrně bojoval u Alama proti mým předkům.“

„Zní to jako název lodi. Jak se jmenuje jeho bratr? Jachta? Remorkér? Parník? Tanker?“

„Robert. Říká se mu Bobby.“

„Sloop,“ zopakoval Reacher. „To je pro mě novinka.“

„Pro mě také. Všechno pro mě bylo nové. Jeho jméno se mi však zalíbilo. Vyděluje ho mezi ostatními.“

„To v každém případě.“

„Seznámili jsme se v Kalifornii. Studovali jsme spolu na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.“

„Mimo jeho domovské území,“ podotkl Reacher.

Přestala se usmívat. „Správně. Jedině tak k tomu mohlo dojít, když se dívám zpátky. Kdybychom se seznámili tady, na dosah jeho rodiny, nikdy by se to nestalo. V žádném případě. Tím jsem si absolutně jistá. Za předpokladu, že bych se sem rozjela, což by byl šílený nápad.“

Přestala mluvit a s přimhouřenýma očima se zadívala do sluneční záře. Táhla se před nimi tmavá stužka silnice a na levé straně se rýsoval blýskavý obrys, hliníkové kontury rozostřené v chvějivém horku, stoupajícím z asfaltového povrchu.

„Bistro, o kterém jsem mluvila,“ oznámila. „Určitě vaří kávu.“

„Podivné bistro, kdyby nevařili,“ podotkl.

„V těchhle končinách se setkáte se spoustou podivných věcí,“ odpověděla.

Bistro trůnilo osamoceně při kraji silnice, na malé vyvýšenině uprostřed akru ušlapaného bláta sloužícího jako parkoviště. Na vysokém sloupu visel vývěsní štít a celé prostranství se koupalo v pronikavé sluneční záři. Jedinými vozidly byly dva náklaďáky nedbale zaparkované daleko od sebe.

„Dobře,“ začala váhavě brzdit. „Teď mi utečete. Jeden z řidičů těch náklaďáků vás určitě sveze.“

Neodpověděl.

„Jestli se k něčemu takovému chystáte, počkejte, prosím, chvíli. Nechci zůstat na takovémhle místě úplně sama.“

Ještě víc zpomalila a překodrcala ze silnice na udusané bláto. Zaparkovala těsně vedle sloupu s vývěsním štítem, jako by doufala, že jim poskytne ochranu před sluncem. Jeho úzký stín dopadl na kapotu s ostrostí ocelové tyče. Posunula řadicí páku do parkovací polohy a vypnula motor. Ventilace zasyčela, zakašlala a zmlkla. Reacher otevřel dvířka. Ovanulo ho vedro vysoké pece, tak intenzivní, že zalapal po dechu. Chvíli omámeně stál a čekal na ni. Potom společně vykročili přes rozpálené bahno. Bylo vysušené do tvrdosti betonu. Na konci stálo několik pouštních stromů a do nedohledna se táhlo oslnivě světlé nebe. Nechal ji jít půl kroku před sebou, aby si ji prohlédl. Oči měla přivřené a hlavu skloněnou k zemi, jako by nechtěla nic vidět ani být viděna. Lem šatů jí decentně sklouzl ke kolenům. Pohybovala se s grácií tanečnice, horní polovinu těla vztyčenou a dokonale nehybnou, holýma nohama odstřihávala elegantní kroky.

Bistro mělo malou předsíňku s automatem na cigarety a stojanem plným letáků o nemovitostech, pohybech nafty, maloměstských rodeech a výstavách zbraní. Za druhými dveřmi opět panoval chládek. Zastavili se a nějakou dobu ho vychutnávali. Vedle dveří stála pokladna a na stoličce u pultu bokem seděla unavená servírka. V kuchyni pracoval kuchař. V oddělených boxech jedli dva muži. Všichni čtyři lidé vzhlédli a zarazili se, jako by měli něco na srdci, ale nechtěli to říci.

Reacher se na každém z nich zastavil pohledem, potom se otočil a zavedl Carmen do boxu na vzdáleném konci místnosti. Protáhl se přes lepkavý vinyl a zaklonil hlavu do proudu studeného vzduchu z ventilátoru na stropě. Carmen se usadila naproti němu, pozvedla bradu a Reacher jí poprvé viděl do obličeje.

„Moje dcera mi vůbec není podobná,“ řekla. „Občas mám pocit, že to je na celé situaci nejkrutější. Staré silné geny Greerů převálcovaly moje.“

Měla nádherné tmavé oči s dlouhými řasami, lehce zešikmené, a rovný nos, který se setkával s obočím v otevřeném Y. Vysoké lícní kosti jí lemovaly husté černé vlasy hrající ve světle do tmavomodra. Ústa jako růžové poupě s lehkým nánosem červené rtěnky. Pokožku měla hebkou a čistou, barvy slabého čaje nebo tmavého medu. O mnoho světlejší než Reacherovy opálené paže, a on byl na rozdíl od ní běloch.

„Jak tedy Ellie vypadá?“ zeptal se.

„Jako oni.“

Servírka přinesla studenou vodu, blok a tužku a se vztyčenou hlavou mlčenlivě čekala na objednávku. Carmen požádala o ledovou kávu a Reacher o kávu černou a horkou.

„Vůbec byste neřekl, že je moje dcera,“ ozvala se Carmen. „Růžolící, blonďaté vlasy, trochu baculatá. Zdědila ale moje oči.“

„To má štěstí,“ prohodil Reacher.

Krátce se usmála. „Děkuju. Jde mi právě o to, aby šťastná zůstala.“

Přitiskla si sklenici s vodou k obličeji. Potom ubrouskem otřela rosu. Servírka před ně postavila nápoje. Ledová káva byla ve vysoké sklenici. Trochu ji rozlila. Před Reacherem přistála umělohmotná termoska a servírka k ní přistrčila prázdný porcelánový hrníček. Pak položila mezi oba dva nápoje lícem dolů účtenku a beze slova odešla. „Musíte si uvědomit, že jsem Sloopa kdysi milovala,“ pokračovala Carmen.

Reacher neodpověděl a Carmen se na něj zpříma podívala. „Vadí, že vám tohle povídám?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou, i když ve skutečnosti mu to trochu vadilo. Samotáře uvádějí intimnosti ze života neznámých lidí do rozpaků.

„Chtěl jste, abych začala od začátku,“ připomněla.

„To je pravda,“ souhlasil.

„Tak poslouchejte. Kdysi jsem ho milovala. To vám musí být jasné. Stejně jako musíte pochopit, že milovat ho nebylo těžké. Byl velký, pohledný, pořád se smál a choval se nenucené. Chodili jsme do školy, byli jsme mladí a v LA se zdá všechno možné a na ničem příliš nezáleží.“

Vytáhla z nádoby na stole brčko a rozbalila ho.

„A musím vám vysvětlit, odkud pocházím. U mě probíhalo všechno opačně. Nepatřila jsem k Mexičankám, které se bojí, zda je bílá rodina přijme. Bála jsem se, jestli moje rodina přijme gringo kluka. Patří jí tisíc akrů v Napě, žili jsme tam odjakživa a vždycky jsme patřili k nejbohatším lidem, jaké znám. A také k nejkulturnějším. Máme své vlastní umění, historii a hudbu. Obohacovali jsme muzea. Zaměstnávali bělochy. Takže jsem si dělala starosti, jak se zachovají, když se provdám za někoho zvenčí.“ Usrkl kávu. Byla vylouhovaná a stará, ale lepší než nic. „A jak se zachovali?“ zeptal se.

„Mohli se zbláznit. Myslela jsem, že přehánějí. Nyní chápu, co měli na mysli.“

„K čemu došlo?“

Napila se brčkem ze sklenice. Vzala si z nádoby ubrousek a osušila si ústa. Na ubrousku zůstala stopa rtěnky.

„Byla jsem v jiném stavu. Což samozřejmě všechno ještě zhoršilo. Moji rodiče jsou velice pobožní a konzervativní a nedokázali se s tím smířit. Zřekli se mě. Jako za viktoriánských časů mě odehnali od bělostného prahu s ranečkem hadrů, až na to, že práh nebyl bělostný a raneček hadrů představoval kufřík od Louise Vuittona.“

„Co jste udělala?“

„Vzali jsme se. Na svatbu přišlo jen pár kamarádů ze školy. Několik měsíců jsme žili v LA, dostudovali jsme a zůstali až měsíc do porodu. Nic nám nechybělo. Byli jsme mladí a zamilovaní.“

Nalil si druhý hrnek kávy.

„A potom?“

„Sloop nemohl najít práci. Začala jsem si uvědomovat, že se o to příliš nesnaží. Získat práci neměl v plánu. Škola pro něj znamenala čtyři roky zábavy a pak se chtěl vrátit do rodinného lůna a převzít otcův podnik. Jeho otec se v té době chystal do důchodu. Mně se ta představa nelíbila. Myslela jsem si, že začneme od začátku, jen my dva, něco jako nová generace na obou stranách. Měla jsem pocit, že jsem se kvůli němu vzdala svého zázemí, a požadovala jsem od něj to samé. Hodně jsme se hádali. Já jsem pracovat nemohla, protože jsem byla ve vysokém stupni těhotenství, a neměla jsem vlastní peníze. Nakonec jsme nemohli platit nájem, Sloop vyhrál a odstěhovali jsme se do Texasu, do velkého domu s jeho rodinou a příbuznými na každém kroku, kde jsme také zůstali.“

Do hlasu se jí vrátil odumírající tón. Den, kdy se její život navždy změnil.

„Jaké to bylo?“

Probodla ho pohledem. „Jako by se otevřela země a já se zřítila rovnou do pekla. Byla to taková rána, že mi úplně vyrazila dech. Chovali se ke mně divně, a druhý den jsem pochopila proč. Celý život jsem se měla jako princezna, v LA jsem patřila k desetitisícům ostatních mladých hispánců, a najednou jsem se proměnila ve smrdutou fazoli. Nikdy mě neurazili přímo, čišela z nich však zášť. Nenáviděli mě, protože jsem pro ně byla umaštěná děvka, která usápla jejich milovaného chlapečka. Jednali se mnou s trapnou zdvořilostí a čekali, až Sloop přijde k rozumu a vykopne mě. V Texasu se to stává. Hodní nezkušení hoši ze starých rodin mají rádi tmavé masíčko. Občas to připomíná rituál zasvěcení. Potom zmoudří a srovnají se. Přesně tak uvažovali. A v tichosti doufali, že k tomu dojde. Pro mě to byl šok. Nikdy jsem se za podřadnou Mexičanku nepovažovala. Nikdy v životě. Neměla jsem to zapotřebí. S podobným názorem jsem se nikdy nesetkala. V jediném okamžiku se celý můj svět obrátil vzhůru nohama. Jako bych spadla do ledové vody. Nedokázala jsem dýchat, nedokázala jsem myslet, nezmohla jsem se vůbec na nic.“

„Jak je ale vidět, nevykopl vás.“

Podívala se do stolu.

„Ne. Nevykopl mě. Místo toho mě začal mlátit. Poprvé mi dal pěstí do obličeje. Den na to se narodila Ellie.“

Crown Victoria se za hloučkem stromů zhruba patnáct kilometrů od dálnice, na půl cesty mezi Abilene a Big Spring, proměnil v normální auto z půjčovny Hertz. Virginské poznávací značky zmizely a texaské se vrátily na své místo. Plastikové puklice zapadly do ráfků. Ze zadního okýnka se odlouply antény mobilního telefonu a zanořily se do vaku. Antény soukromé frekvence odskočily od kovového povrchu a skončily také ve vaku.

Baseballové čapky z obchodu se suvenýry se úhledně namáčkly jedna na druhou a byly zabaleny společně se zbraněmi. Eugenův mobilní telefon se roztříštil o kámen a úlomky pohltil podrost. Přední sedadlo spolujezdce bylo posypáno štěrkem z krajnice, aby pracovníci půjčovny museli vyluxovat všechny Eugenovy vlasy a vlákna látky.

Potom se velký sedan vrátil na silnici a zamířil zpátky k dálnici. Ujížděl pohodlnou cestovní rychlostí na západ, nenápadné vozidlo se třemi nenápadnými lidmi. Ještě jednou zastavil u motorestu pojmenovaného podle řeky Colorado. Tam vypili několik minerálek a zavolali z nevystopovatelné telefonní budky. Telefon zazvonil v Las Vegas, odkud byl přepojen do Dallasu a přesměrován do kanceláře v městečku v západním Texasu. Telefonát sděloval úspěšné vyplnění úkolu a byl s povděkem přijat.

„Rozsekl mi ret a uvolnil zuby,“ řekla Carmen Greerová.

Reacher se jí díval do obličeje.

„To bylo poprvé,“ dodala. „Prostě se přestal ovládat. Hned však svého činu litoval. Osobně mě odvezl na pohotovost. Byla to dlouhá cesta, hodiny a hodiny v autě, ale celou dobu prosil o odpuštění. Pak začal žadonit, abych neprozradila, k čemu došlo. Vypadal, že se za své jednání upřímně stydí, tak jsem souhlasila. Stejně bych ale nic prozradit nemohla, protože okamžitě po příjezdu mě přepadly porodní bolesti a převezli mě rovnou na sál. Ellie se narodila druhý den.“

„A potom?“

„Potom bylo všechno v pořádku. Nejméně týden, pak mě začal zase mlátit. Nic jsem podle něj nedělala správně. Příliš jsem se starala o dítě, nechtěla jsem s ním spát, protože mě bolely stehy. Tvrdil, že jsem po těhotenství ztloustla a zošklivěla.“

Reacher mlčel.

„Dostal mě tak daleko, že jsem mu věřila. Velice, velice dlouho. Což je přirozené. Musíte být nesmírně silná osobnost, abyste odolal. A to jsem za dané situace nebyla. Připravil mě o veškeré sebevědomí. Na dva, tři roky. Myslela jsem si, že je všechno moje vina, a snažila jsem se zlepšit.“

„Jak se chovala jeho rodina?“

Odsunula sklenici s ledovou kávou. Nedopitou.

„O ničem nevěděli. A potom zemřel jeho otec a všechno se ještě zhoršilo. Jako s jediným jsem s ním vycházela. Zůstala jenom matka a bratr. Bratr je odporný a matka semetrika. A pořád o ničem nevěděli. Mlátil mě tajně. Dům je obrovský. Skládá se z izolovaných prostor. Nedýcháme si na záda. A Sloop byl příliš tvrdohlavý a hrdý, než aby přiznal, že učinil chybu.

Takže čím víc po mně šel, tím víc předstíral, že mě miluje. Mátl je. Zahrnoval mě dárky. Koupil mi tenhle prsten.“

Elegantně ohnula zápěstí, pozvedla pravou ruku a ukázala mu platinový kroužek s velkým diamantem. Vypadal velice draze. Reacher nikdy diamantový prsten nekupoval. Netušil, kolik stojí. Patrně hodně.

„Daroval mi koně. Věděl, že po nich toužím, a obstaral mi je, aby vypadal v očích rodiny jako kavalír. Ve skutečnosti však jen potřeboval vysvětlit modřiny. Byl to od něj geniální tah. Nekonečná výmluva. Nutí mě tvrdit, že jsem spadla. Vědí, že se teprve učím jezdit, což v rodném kraji rodea hodně znamená. Modřiny a zlomené kosti. Věří mi na slovo.“

„To vám také zlomil kosti?“

Přikývla a začala se dotýkat různých částí těla. Otáčela se a kroutila v těsném boxu, mlčky ukazovala zranění a čas od času se zarazila, jako by si nemohla na všechna vzpomenout.

„Nejdřív patrně žebra. Když ležím na zemi, kope do mě. Dělá to často, když se rozzuří. Levá paže, kterou mi zkroutil. Klíční kost. Čelist. Tři zuby mám umělé.“

Zíral na ni.

Pokrčila rameny. „Na pohotovosti si myslí, že jsem nejhorší jezdkyní v historii Západu.“

„Věří vám?

„Možná mi prostě věřit chtějí.“

„A co jeho matka a bratr?“

„Obdobný případ. Nikdo o mých slovech nepochybuje.“

„Proč jste, proboha, neutekla? Proč jste hned při první příležitosti nevzala nohy na ramena?“

Povzdechla si, zavřela oči a odvrátila hlavu. Položila ruce na stůl, dlaněmi dolů, a potom je otočila dlaněmi nahoru.

„To nedokážu vysvětlit,“ zašeptala. „Nikdo to nedokáže vysvětlit. Musíte to zažít na vlastní kůži. Nevěřila jsem si. Měla jsem malé dítě a byla bez peněz. Neměla jsem ani vindru. A žádné přátele. Sledovali mě na každém kroku. Nemohla jsem si ani v soukromí zatelefonovat.“

Mlčel. Otevřela oči a podívala se přímo na něj.

„A nejhorší ze všeho, že jsem neměla kam jít.“

„Domů?“ navrhl.

Zavrtěla hlavou. „To mě ani nenapadlo. Pořád lepší mlácení než připlazit se zpátky k rodičům s bílým, blonďatým miminem v náručí.“

Neodpověděl.

„Když propásnete první šanci, jste ztracený. Už se na nic nezmůžete. Vede se vám čím dál tím hůř. Kdykoliv jsem pomyslela na útěk, musela jsem si uvědomit, že jsem pořád bez peněz a mám nemluvně. Pak byl nemluvněti rok, dva, tři. Vhodný čas nenadejde nikdy. Když zůstanete poprvé, jste navždy v pasti. A já jsem poprvé zůstala, i když toho teď trpce lituji.“

Stále mlčel. Dívala se na něj, v očích naléhavou prosbu.

„Musíte mi věřit. Nedokážete si mou situaci představit. Jste muž, velký a silný, a když vás někdo udeří, vrátíte mu to. Rozhodujete se sám za sebe, nemáte domov, jste neustále v pohybu. U mě je to jiné. I když nechápete, musíte mi uvěřit.“

Mlčel.

„Bez Ellie bych mohla odejít. Sloop mi řekl, že když mu nechám dítě, zaplatí mi letenku, kamkoliv budu chtít. V první třídě. Byl ochotný objednat limuzínu až z Dallasu, aby mě odvezla přímo na letiště.“

Mlčel.

„To jsem ale nemohla,“ šeptla. „Jak bych také mohla? Takže Sloop z toho udělal mou volbu. Jako bych souhlasila. Jako bych to tak chtěla. Bije mě. Mlátí mě pěstí, kope do mě, fackuje mě. Sexuálně mě ponižuje. Každý den, i když na mě není naštvaný. A když se naštve, vidí rudě.“

V boxu se rozhostilo ticho. Rušené jen sykotem studeného vzduchu z ventilátoru na stropě. Vzdálenými zvuky z kuchyně. Přerývaným dechem Carmen Greerové. Praskáním ledu v její odsunuté sklenici. Podíval se na ni přes stůl, přejel jí očima po nikách, pažích, krku, obličeji. Výstřih šatů se posunul doleva a spatřil hrbolek na klíční kosti. Bezpochyby srostlá zlomenina. Seděla však naprosto vzpřímeně, se vztyčenou hlavou a vzdorem v očích, a její držení těla cosi prozrazovalo.

„Bije vás každý den?“ zeptal se.

Zavřela oči. „Téměř každý den. Ne doslova. Třikrát, čtyřikrát týdně ale určitě. Někdy častěji. Připadá mi to jako každý den.“

Mlčel a probodával ji pohledem.

Potom zavrtěl hlavou.

„Vymýšlíte si,“ pravil.

Pozorovatelé setrvávali houževnatě na stanovišti, i když neměli celkem co pozorovat. Červený dům se koupal v horkém slunci a panoval v něm klid. Služebná vyšla, nastoupila do auta a v oblaku prachu odjela, patrně na nákup. Kolem stáje se pohybovali koně. Dva apatičtí pomocníci je vyváděli, kartáčovali a zaháněli zpátky. Kus za stájí stála ubytovna, stejná architektura, stejné krvavě červené obití. Vypadala téměř prázdná a ani stáj nekypěla životem. Jenom pět koní, jeden z nich poník pro děti. Ve vedru jen postávali v kotcích.

Služebná se vrátila a odnesla nákup do kuchyně. Chlapec učinil poznámku. Prach zvířený autem se pomalu usazoval a muži s teleskopy se la něj dívali, traktoristické čapky otočené dozadu, aby jim slunce nesvítilo na krk.

„Lžete,“ prohlásil Reacher.

Carmen se otočila k oknu. Na tvářích jí naskočily červené skvrny. Hněv, pomyslel si. Nebo možná stud.

„Co jste to řekl?“ zeptala se tiše.

„Fyzické důkazy. Nemáte žádné modřiny. Vaše pokožka je čistá. Lehký makeup, příliš jemný, aby něco skryl. Rozhodně nezakrývá skutečnost, že se červenáte o sto šest. Vypadáte, jako byste právě vyšla z kosmetického salonu. A pohybujete se s grácií. Přes parkoviště jste protančila jako baletka. Takže nejste nikde zraněná. Nic vás nebolí. Jestli vás bije každý den, tak k tomu musí používat pírko.“

Chvíli mlčela. Potom přikývla. „Musím vám ještě něco říct.“

Uhnul pohledem.

„Nejdůležitější část. Klíčový bod.“

„Proč bych vás měl poslouchat?“

Vzala si další brčko a rozbalila ho. Zmáčkla papírovou trubičku a začala si ji navíjet na prst.

„Promiňte,“ řekla. „Potřebovala jsem vzbudit vaši pozornost.“

Reacher otočil hlavu a také se podíval z okna. Úzký stín se pohyboval po kapotě cadillacu jako hodinová ručička. Pozornost? Vzpomněl si, jak ráno otevřel dveře motelu. Zbrusu nový den, připravený, aby ho naplnil. Vybavil se mu policajtův odraz v zrcadle a zasvištění pneumatik cadillacu na horkém povrchu vozovky, když vedle něj zastavil.

„Dobře, máte moji pozornost,“ prohlásil a nespouštěl oči z auta.

„Dělo se to plných pět let,“ začala. „Přesně, jak jsem vám popsala. Přísahám. Téměř každý den. Potom před rokem a půl přestal. Musela jsem vyprávět od začátku, abyste mě poslouchal.“

Neodpověděl.

„Není to lehké,“ posteskla si. „Mluvit o takových věcech s neznámým člověkem.“

Opět se na ni podíval. „Není lehké takovým věcem naslouchat.“

Nadechla se. „Neutečete?“

Pokrčil rameny. „Před minutou jsem to téměř udělal.“

Opět se odmlčela. „Neutíkejte,“ požádala. „Alespoň ne tady. Prosím. Ještě chvíli mě poslouchejte.“

Podíval se na ni. „Dobře, poslouchám.“

„A pomůžete mi?“

„S čím?“

Neodpověděla.

„Jaké to je?“ zeptal se. „Když vás někdo mlátí?“

„Jaké to je?“ zopakovala.

„Fyzicky,“ upřesnil.

Podívala se stranou. Přemýšlela. „Záleží na tom kam,“ řekla.

„Do žaludku.“

„Hodně jsem zvracela. Měla jsem strach, protože jsem zvracela krev.“

Přikývl. Věděla, jaké to je dostat ránu do žaludku.

„Přísahám, že mluvím pravdu,“ vyhrkla. „Pět dlouhých let. Proč bych si vymýšlela?“

„Tak k čemu došlo?“ zeptal se. „Proč přestal?“

Zarazila se, jako by měla pocit, že ji někdo pozoruje. Reacher vzhlédl a hlavy se odvrátily. Kuchař, servírka, dva chlapi u vzdálených stolků. Kuchař se servírkou byli rychlejší. Chlapi si dávali na čas. V obličejích se jim zračilo nepřátelství.

„Můžeme jet?“ zeptala se. „Musím domů. Čeká nás ještě dlouhá cesta.“

„Pojedu s vámi?“

„O to právě jde,“ řekla.

Opět se podíval z okna.

„Prosím, Reachere. Alespoň mě vyslechněte do konce a pak se můžete rozhodnout. Když nebudete chtít až do Echa, vysadím vás v Pecosu. Zajdete do muzea. Podíváte se na hrob Claye Allisona.“

Pozoroval stín na předním skle cadillacu. Uvnitř bude horko jako v peci.

„Dobře,“ souhlasil.

„Děkuju.“

Neodpověděl.

„Počkejte na mě,“ požádala. „Odskočím si na záchod. Pojedeme dlouho.“

S nezraněným půvabem vyklouzla z boxu a prošla místností, hlavu skloněnou, pohled upřený do země. Chlapi u stolků ji sledovali očima, a když je minula, podívali se na Reachera. Ten si jich nevšímal. Obrátil účtenku a vysázel na ni drobné z kapsy, přesný obnos bez spropitného. Servírka, která nemluví, si žádné nezaslouží. Vysoukal se z boxu a vykročil ke dveřím. Chlapi ho pozorovali celou cestu. Zastavil se u prosklených dveří a zadíval se na plochou krajinu za parkovištěm. Pozoroval, jak se praží ve slunci, a potom za sebou zaslechl její kroky. Vlasy měla učesané a rty si přetřela rtěnkou.

„Také si dojdu na záchod,“ prohlásil.

Sjela očima doprava, mezi oba chlapy.

„Počkejte, až budu v autě,“ požádala. „Nechci tady zůstat sama. Vůbec jsem sem neměla chodit.“

Vyšla ze dveří. Sledoval ji pohledem až k autu. Nastoupila a auto se otřáslo, jak nastartovala, aby pustila klimatizaci. Otočil se a zamířil na pánské toalety. Byla to prostorná místnost se dvěma porcelánovými mušlemi a jednou kabinkou. Otlučené umyvadlo se studenou vodou. Velká role papírových ručníků na zásobníku, do kterého patřila. Zažil už čistší toalety.

Rozepnul si kalhoty a přistoupil k levé mušli. Za dveřmi zaslechl kroky. Podíval se do pochromovaného kohoutu na trubkách od splachovadla. Byl špinavý, ale odrážel jako tajné kulaté zrcátko dění za jeho zády. Dveře se otevřely a do místnosti vešel muž. Zavřel za sebou a opřel se o dveře. Byl to jeden z hostů. Patrně jeden z řidičů zaparkovaných náklaďáků. Odraz v kohoutu byl zkreslený, ale viděl, že hlava mu sahá až k zárubni. Žádný prcek. A za zády si něčím pohrával. Ozvalo se zaklapnutí zámku. Potom se chlap narovnal a ruce spustil volně podél těla. Na sobě měl černé tričko. S nějakým nápisem, ale Reacher ho nedokázal pozpátku přečíst. Asi název firmy. Patrně naftařské společnosti.

„Vy jste tady nový?“ zeptal se chlap.

Reacher neodpověděl. Jen sledoval odraz.

„Na něco jsem se vás ptal.“

Reacher mlčel.

„Mluvím s vámi.“

„Což je velká chyba,“ odpověděl Reacher. Jsem zdvořilý člověk, a když se otočím, abych si vás vyslechl, pomočím vám boty.“

Chlap přenesl překvapeně váhu z nohy na nohu. Očividně si připravil proslov, s čímž Reacher počítal. Nucená improvizace ho trochu zbrzdí. Možná natolik, aby si stihl ve vší slušnosti zapnout kalhoty. Chlápek pořád přešlapoval a rozhodoval se, jak odpovědět.

„Takže to asi bude na mně,“ ozval se. „Někdo to musí udělat.“

Neimprovizoval. Chyběla mu pohotovost.

„Udělat co?“ zeptal se Reacher.

„Vysvětlit vám, jak to u nás chodí.“

Reacher počkal. Na kávě je nepříjemný její močopudný efekt.

„A jak to u vás chodí?“ prohodil.

„Nevodíme fazole mezi slušné lidi.“

„Prosím?“ podivil se Reacher.

„Které části jste nerozuměl?“

Reacher vydechl. Ještě zhruba deset vteřin.

„Nerozuměl jsem vůbec ničemu.“

„Nevodíme fazole do slušných podniků.“

„Jaké fazole?“ zeptal se Reacher.

Chlap udělal krok dopředu. Jeho odraz se neúměrně zvětšil.

„Mexikány. Jedí fazole v jednom kuse.“

„Mexičany,“ opravil ho Reacher. „Mexikán je urážka. A dala si jen ledovou kávu. Fazolí se celý den ani nedotkla.“

„Hrajete si na chytráka?“

Reacher skončil a zapnul si s povzdechnutím kalhoty. Nespláchl. Ve zdejších poměrech to nebude zaběhnutá praxe. Jenom se otočil k umyvadlu a pustil vodu.

„Rozhodně budu chytřejší než vy. V každém případě. I když to není žádné umění. Chytřejší je i tahle role ručníků. O hodně. Každý kus je v porovnání s vámi génius. Přijali by ho s otevřenou náručí přímo na Harvard.“

Bylo to jako dráždit dinosaura. Velkou obludu s malým izolovaným mozkem. Zvuk pronikl uchem a nějakou dobu trvalo, než byl přijat a zpracován. Reakce se na chlapově obličeji objevila až po pěti vteřinách. Po dalších pěti vteřinách se rozmáchl pravačkou. Těžkopádná, pomalá rána obrovskou sevřenou pěstí mířená zeširoka a vysoko na Reacherovu hlavu. Mohla způsobit vážné škody, kdyby dopadla. Ale nedopadla. Reacher zachytil levou dlaní chlapovo zápěstí a zastavil ho v pohybu. O dlaždičky na stěnách se odrazilo masité zamlasknutí.

„Bacil na podlaze je chytřejší než vy,“ prohlásil.

Otočil se v bocích o devadesát stupňů, aby měl chráněné slabiny, a stiskl. Bývaly doby, kdy dokázal stiskem ruky lámat kosti. K čisté síle se však muselo připojit slepé odhodlání.

V tu chvíli ho necítil.

„Máte štěstí,“ utrousil. „Klidně byste mohl být policajt. Tak vás nechám na pokoji.“

Chlap se zoufale díval na své sevřené zápěstí. Začínalo mu otékat a červenat.

„Až se omluvíte,“ dodal Reacher.

Chlap ještě pět vteřin třeštil oči. Jako dinosaurus.

„Promiňte,“ vykoktal. „Omlouvám se.“

„Ne mně, chcípáku,“ opravil ho Reacher. „Omluvíte se té dámě.“

Chlap neodpověděl. Reacher zesílil sevření. Pod rukou ucítil pot a palec se mu sesmekl přes špičku ukazováčku. Kosti v zápěstí zapraskaly a pohnuly se. Vřetenní a loketní kost se dostaly blíž, než příroda zamýšlela.

„Dobře,“ zalapal chlap po dechu. „Stačí.“

Reacher pustil zápěstí. Chlap ucukl a objal si ruku volnou paží. Přerývaně dýchal a těkal očima nahoru dolů.

„Dejte mi klíče od náklaďáku,“ přikázal Reacher.

Chlap nemotorně zašátral levou rukou v pravé kapse. Vytáhl velký svazek klíčů.

„Teď vypadněte a počkejte na mě na parkovišti,“ nařídil Reacher.

Chlap odemkl levou rukou dveře a vyšoural se ven. Reacher pustil klíče do nespláchnuté mušle a ještě jednou si umyl ruce. Pečlivě si je otřel papírovým ručníkem a vyšel ze záchodu. Chlapa našel na parkovišti, na půl cesty mezi bistrem a cadillacem.

„Dejte si záležet,“ křikl za ním Reacher. „Nabídněte, že jí umyjete auto nebo něco podobného. Sice odmítne, prokažte ale dobrou vůli. Když se budete snažit, dostanete klíče zpátky. Jinak jdete domů pěšky.“

Zabarveným sklem viděl, že sleduje, jak přichází, a nic nechápe. Naznačil rukou, aby spustila okýnko. Kruhový pohyb pomyslnou páčkou. O kousek okýnko spustila, jenom natolik, aby zahlédl její oči. Měla je rozšířené strachy.

„Tenhle chlápek by vám rád něco řekl,“ oznámil Reacher.

Ustoupil dozadu. Chlap učinil krok dopředu. Podíval se do země a potom zpátky na Reachera, pohledem zpráskaného psa. Reacher povzbudivě kývl hlavou. Chlap si položil ruku na prsa, jako operetní pěvec nebo podlézavý ředitel hotelu. Zlehka se ohnul v pase a promluvil do škvíry v okýnku.

„Madam,“ spustil. „Byli bychom nesmírně rádi, kdybyste nás zase brzy poctila svou návštěvou. Nechtěla byste, abych vám umyl auto, když už tady stojíte?“

„Prosím?“ vydechla.

Oba se otočili k Reacherovi, chlap prosebně, Carmen užasle.

„Stačí,“ rozhodl. „Klíče máte na záchodě.“

O pět vteřin později se chlap vracel do bistra. Reacher obešel zadek auta ke svým dvířkům. Otevřel je.

„Myslela jsem si, že utíkáte,“ řekla Carmen. „Že jste toho chlapa požádal, aby vás svezl.“

„To radši pojedu s vámi,“ odpověděl.

Crown Victoria dorazil do malého hnízda u křižovatky. Na pravé straně stálo staré bistro a po levé se táhl nezastavěný pozemek Rozměklá plná čára se stopkou. Potom sešlá benzinová pumpa a naproti ní budova jed-notřídky. Všude prach a vzduch chvějící se vedrem. Velké auto zpomalilo a krokem projelo přes křižovatku. Proplížilo se kolem brány školy a potom prudce zrychlilo a zmizelo.

*

Ellie Greerová ho zahlédla. Seděla u okna na dřevěné školní židli a právě se chystala otevřít velkou modrou krabičku se svačinou. Zaslechla zakvi-čení kol, když auto zrychlilo. Otočila hlavu a dívala se za ním. Byla vážné, zahloubané dítě trávící většinu času tichým pozorováním. Upírala své velké černé oči na silnici, dokud se neusadil prach. Potom obrátila pozornost zpátky ke krabičce, prozkoumala její obsah a zadoufala, že se máma brzy vrátí, protože služebná patřila ke Greerům a byla lakotná.

KAPITOLA TŘETÍ

„CO SE STALO PŘED ROKEM A PŮL?“ ZEPTAL SE REACHER. Neodpověděla. Táhla se před nimi rovná opuštěná silnice a slunce jim viselo přímo nad hlavou. Sunulo se k jihu a patrně blíž k měsíci. Silnice měla asfaltový záplatovaný povrch, poměrně rovný, ale krajnice byly plné děr. V nepravidelných intervalech stály podél silnice vývěsní tabule inzerující benzinové pumpy, ubytování a obchody mnoho kilometrů vzdálené. Po obou stranách se rozkládala plochá, vyprahlá, jednotvárná krajina s osamělými tečkami nehybných větrných mlýnů. Blíž u silnice trčely na betonových podstavcích motory z aut. Velké osmiválce, jaké najdete pod kapotou prastarých chevroletů nebo chryslerů, natřené na žluto a potřísněné rzí, s vertikálně vztyčenými pahýly černých výfuků.

„Vodní pumpy,“ vysvětlila Carmen. „Na zavlažování polí. Za starých časů tady kvetlo zemědělství. Benzin byl tenkrát laciný, levnější než voda, takže pumpy pracovaly ve dne v noci. Vodu ale vyčerpali a benzin příliš podražil.“

Krajina se na všech stranách skláněla k horizontu, pokrytá suchými křo-vinami. Na jihovýchodě se stovky kilometrů daleko rýsoval obrys hor. Možná se však jednalo jen o hříčku rozpáleného vzduchu.

„Máte hlad?“ zeptala se. „Když nezastavíme, mohli bychom vyzvednout Ellie ze školy, což bych moc ráda udělala. Od včerejška jsem ji neviděla.“

„Jak si přejete,“ odtušil Reacher.

Zrychlila na sto třicet. Velký cadillac se ztěžka pohupoval na zvlněném povrchu. Reacher se narovnal a utáhl si bezpečnostní pás. Carmen se na něj podívala.

„Už mi věříte?“ zeptala se.

Vrátil jí pohled. Pracoval třináct let jako vyšetřovatel a instinkt mu napovídal, aby nevěřil vůbec ničemu.

„Co se stalo před rokem a půl?“ odpověděl otázkou. „Proč přestal?“

Přehmátla na volantu. Otevřela dlaně, natáhla prsty a zase je pevně sevřela.

„Zavřeli ho,“ řekla.

„Protože vás mlátil?“

„V Texasu?“ zasmála se, jenom vyštěknutí, jako krátký výlev bolesti. „Teď je mi konečně jasné, že jste tady nikdy nebyl.“

Mlčel. Jenom pozoroval Texas ubíhající za okénkem, horký a mosazně žlutý.

„To se nestává,“ pokračovala. „V Texasu by džentlmen nepozvedl ruku na ženu. Každý to ví. Zejména ne bílý džentlmen, jehož rodina tady žije už přes staletí. Takže kdyby se umaštěná děvka odvážila něco takového tvrdit, zavřeli by ji, patrně do vypolštářované cely.“

Den, který její život navždy změnil.

„Čeho se tedy dopustil?“

„Nezaplatil federální daně. Vydělal spoustu peněz na pronájmu naftových polí a prodeji vrtných zařízení v Mexiku. Zapomněl o tom informovat IRS. Neinformoval je vůbec o ničem. Jednoho dne ho odhalili.“

„Kvůli tomu vás zavřou?“

Protáhla obličej. „Dělali všechno pro to, aby ho zavřít nemuseli. Poprvé jsou ochotni nechat vás zaplatit, přijdou s různými návrhy a snaží se. Jde jim o upřímné přiznání a pravidelné splátky. Na to byl Sloop příliš tvrdohlavý. Nechal je, aby na všechno přišli sami. Důkazy skrýval až do procesu. Odmítl zaplatit. Dokonce tvrdil, že vůbec nic nedluží, což bylo absurdní. A všechny peníze schoval do rodinných trustů, takže na ně nemohli. Tím je naštval.“

„A začali ho soudně stíhat?“

Přikývla. „S pomstychtivou krvelačností. Federální případ. Znáte ten výraz? Udělat z něčeho federální případ? Už chápu, proč se to říká. Největší divadlo, jaké si dokážete představit. Skutečný souboj, místní hodní hoši proti ministerstvu financí. Sloopův právník je jeho nejlepší kamarád ze střední školy, a druhý nejlepší kamarád ze střední školy pracuje jako státní zástupce okresu Pecos. Radil mu se strategií, IRS je však převálcovala. Úplný masakr. Dostal tři až pět let. Soudce sáhl po nejnižší sazbě třicet měsíců nepodmíněně. A umožnil mi klid.“

Reacher mlčel. Předjela náklaďák, první vozidlo, které během třiceti kilometrů potkali.

Měla jserr nesn nou radost,“ prohlásila. „Nikdy na to nezapomenu rozsudku iu je Dm sdělili, aby se druhý den ráno přihlásil ve federál ní věznici. Neodvlekli ho v poutech. Vrátil se domů a zabalil si kufřík Konala se slavnostní rodinná večeře, která se protáhla dlouho do noci Vyšli jsme nahoru a to bylo naposledy, co mě udeřil. Ráno ho kamarád odvezli do vězení, někam poblíž Abilene. Říkají mu federální klub. Minimální bezpečnostní opatření. Prý velice komfortní. Slyšela jsem, že v něm dokonce můžou hrát tenis.“

„Navštívila jste ho?“

Zavrtěla hlavou. „Namlouvala jsem si, že je po smrti.“

Odmlčela se a auto uháněl k oparu na horizontu. V obrovské dálce se jihozápadě skutečně rýsovaly hory.

„Trans-Pecos,“ oznámila. „Podívejte se, jak se ve světle mění barvy. Nádherné hory.“

Podíval se dopředu, světlo však zářilo tak jasně že žádné barvy neviděl.“

„Nejnižší sazba třicet měsíců znamená dva a půl roku,“ poznamenala. „Počítám se spodní hranicí. Určitě se chová vzorně.“

Reacher přikývl. „Určitě.“

„Takže dva a půl roku,“ zopakovala. „První rok a půl jsem promarnila.“

„Pořád vám zbývá dvanáct měsíců. To je spousta času.“

Opět se odmlčela. „Vysvětlete mi na co. Musíme se dohodnout, jak postupovat. To je důležité. Jedině tak uvidíte mou situaci ze stejného úhlu.“

Neodpověděl.

„Pomozte mi,“ vydechla. „Prosím. Zatím jenom teoreticky, jestli si přejete.“

Pokrčil rameny. Potom se pokusil uvažovat z jejího úhlu pohledu. Z jeho úhlu to bylo snadné. Zmizet a žít neviditelně považoval za svou druhou přirozenost.

„Musíte odejít,“ řekl. „V takovém manželství vám nic jiného nezbývá. Potřebujete bydlet a mít příjem. To považuji za jediné řešení.“

„Z vašich úst to zní snadno.“

„V jakémkoliv velkém městě,“ doplnil. „Existují v nich útulky A nejrůznější organizace.“

„A co Ellie?“

„V útulcích hlídají děti. Postarají se o Ellie, když budete v práci. Žijí v nich spousty dětí. Najde si přátele. A po čase se budete moct přestěhovat do vlastního bytu.“

„Jakou práci bych dělala?“

„Cokoliv. Umíte číst a psát. Studovala jste na univerzitě.“

‚Jak bych se tam dostala?“

„Letadlem, vlakem nebo autobusem. Dvě jízdenky jedním směrem.“

„Nemám peníze.“

„Vůbec žádné?“

Zavrtěla hlavou. „Ta trocha, co jsem měla, mi došla minulý týden.“

Podíval se stranou.

„Co je?“ zeptala se.

„Na člověka bez peněz se oblékáte pěkně draze.“

„Zásilková služba,“ vysvětlila. „Objednávku musí odsouhlasit Sloopův právník. Podepisuje šeky. Tak se oblékám. Chybí mi ale hotovost.“

„Můžete prodat diamant.“

„To už jsem zkoušela,“ přiznala. „Není pravý. Tvrdil mi, že je, jedná se ale o nerez ocel a krystal zirkonia. Klenotník se mi vysmál. Dostala bych za něj zhruba třicet dolarů.“

Na okamžik se zarazil. „V domě musí mít peníze. Mohla byste nějaké ukrást.“

Ponořila se do mlčení. V tichosti ujeli další kilometr na jih.

„Potom bych prchala před dvěma zločiny,“ ozvala se. „Zapomínáte na Ellieino právní postavení. V něm spočívá hlavní problém. Od začátku. Protože je také Sloopovou dcerou. Když ji bez jeho souhlasu převezu přes hranici státu, stane se ze mne únosce. Vytisknou její fotografii na obaly od mléka, najdou mě, vezmou mi ji a já skončím ve vězení. Platí přísné zákony. Útěk s dítětem z rozpadlého manželství je v dnešní době hlavním důvodem únosů. Všichni právníci mě varovali. Tvrdili, že potřebuji Sloopův souhlas. A ten nezískám. Copak se za ním můžu rozjet a zeptat se, jestli je srozuměn s tím, že navždy zmizím s jeho dcerou? Někam, kde nás nikdy nenajde?“

„Tak neopouštějte území státu. Zůstaňte v Texasu. Jeďte do Dallasu.“

„V Texasu nezůstanu,“ prohlásila odhodlaně.

Reacher neodpověděl.

„Není to snadné. Přikázal matce, aby ze mě nespouštěla oči. Proto jsem neprodala ten prsten, i když by se mi třicet dolarů hodilo. Všimla by si toho a začala by mě hlídat. Pochopila by, co mám v plánu. Není hloupá. Takže kdyby jednoho dne zjistila, že chybí peníze a Ellie zmizela, zbývalo by mi jen pár hodin, než zavolá šerifa a šerif zalarmuje FBI. A pár hodin není mnoho, protože Texas je obrovský a autobusy jezdí pomalu. Nedostala bych se daleko.“

„Nějaký způsob musí existovat,“ ozval se.

Zalétla pohledem k aktovce na zadním sedadle. Papíry od právníků.

„Existuje spousta způsobů. Právní řízení, ustanovení, soudní rozhodnutí o svěření do péče, nejrůznější opatření. Právníci jsou ale pomalí a drazí, a já nemám peníze. Někteří pracují pro-bono a nic nestojí, ale mají dlouhé čekací lhůty. Je to začarovaný kruh. Nelze jím prorazit.“

„Vypadá to tak,“ odtušil.

„Za rok se dá ale stihnout spousta věcí,“ řekla. „Rok je dlouhá doba.“

„Takže?“

„Takže mi musíte prominout, že jsem promeškala rok a půl. Musíte pochopit proč. Budoucnost mi naháněla strach a nechtěla jsem o ní nic vědět. Cítila jsem se v bezpečí. Namlouvala jsem si, že mi zbývá dost času. Sám jste souhlasil, že za dvanáct měsíců se dá podniknout mnoho věcí. Takže mi snad odpustíte, že začínám až teď. Může mi někdo vyčítat, že jsem všechno nechala na poslední chvíli?“

Uvnitř palubní desky se ozvalo zdvořilé zapípnutí. Ve stylizovaném obrázku benzinové pumpy vedle tachometru začalo blikat oranžové světélko.

„Dochází benzin,“ vysvětlila.

„Patnáct mil odtud je Exxon. Zahlédl jsem vývěsní tabuli.“

„Potřebuju Mobil,“ namítla. „V přihrádce na rukavice leží karta Mobilu. U Exxonu bych nemohla zaplatit.“

„To nemáte ani peníze na benzin?“

Zavrtěla hlavou. „Došly mi. Teď čerpám z účtu tchyně, co má u Mobilu. Výpis dostane až za měsíc.“

Držela volant jen jednou rukou a druhou šátrala za sebou po kabelce. Vytáhla ji a hodila mu ji na klín.

„Přesvědčte se,“ nabídla.

Seděl tam, s kabelkou v klíně.

„Nemůžu se hrabat v dámské kabelce,“ odmítl.

„Udělejte to. Chci, abyste pochopil.“

Na okamžik zaváhal a potom kabelku zprudka otevřel. Ovanula ho slabá vůně. Parfém a makeup. Kartáč s dlouhými černými vlasy. Kleštičky na nehty. Tenká peněženka.

„Přesvědčte se,“ vybídla ho znovu.

V přihrádce na bankovky našel pomačkanou dolarovku. Nic víc. Pouze jeden dolar. Žádné kreditní karty. Texaský řidičský průkaz s jejím vykuleným obličejem. Za ním plastikové okénko s fotografií malé holčičky. Trochu buclaté, s dokonalou růžovou pokožkou. Lesklé blonďaté vlasy a živé pronikavé oči. Zářivý úsměv s řádkou pravidelných zubů.

„Ellie,“ řekla.

„Je moc hezká.“

„Také si myslím.“

„Kde jste minulou noc spala?“

„V autě,“ odpověděla. „Motel stojí čtyřicet dolarů.“

„Já jsem platil jenom dvacet.“

Pokrčila rameny. „Všechno přes jeden dolar je příliš drahé, tak jsem zvolila auto. Dá se v něm spát docela pohodlně. Potom jsem počkala, až se lidé začnou hrnout na snídani, a umyla se v koupelně jednoho bistra. Byl v něm takový nával, že si mě nikdo nevšiml.“

„A co jídlo?“

„Nejím.“

Zpomalovala, patrně aby ušetřila zbytek benzinu.

„Zaplatím,“ prohlásil Reacher. „Vezu se ve vašem autě.“

Po pravé straně se objevila další vývěsní tabule. Exxon patnáct kilometrů. Znovu zrychlila, uklidněná, že na patnáct kilometrů obsah nádrže vystačí. Kolem čtyř litrů, spočítal si Reacher, i u takhle velkého, starého motoru. I když pojede rychle. Opřel se o opěradlo a pozoroval vynořující se horizont. Potom si uvědomil, co musí udělat. „Zastavte,“ přikázal. „Proč?“

„Prostě poslechněte.“

Zmateně se na něj podívala, ale zajela k rozmlácené krajnici. Zůstala stát, dvě kola na krajnici, dvě na asfaltu, motor puštěný, klimatizaci zapnutou. „Teď počkejte,“ nařídil. Počkali, až je mine náklaďák, který předjela. „Zůstaňte sedět,“ poručil.

Rozepnul si bezpečnostní pás, sklonil se a utrhl si kapsu u košile. Levná látka, slabá niť, odpadla téměř sama.

„Co máte na sobě?“ zeptal se.

„Prosím? Co to děláte?“

„Přesně mi popište, co máte na sobě.“

Zčervenala. Nervózně se zavrtěla. „Tyhle šaty,“ řekla. „Spodní prádlo. A boty.“

„Ukažte mi je.“

Na vteřinu zaváhala a potom se sehnula a sundala si boty. Podala mu je, jednu po druhé. Pozorně si je prohlédl. Nic do nich neschovala. Vrátil jí je zpátky. Potom se předklonil a rozepnul si košili. Svlékl si ji a odložil.

„Vystoupím,“ oznámil. „Otočím se k vám zády. Svlékněte všechno, co máte na sobě, a oblečte si mou košili. Položte oblečení na sedadlo a také si vystupte.“

„Proč?“

„Chcete, abych vám pomohl, tak poslechněte. Svlékněte si úplně všechno.“ Vystoupil z auta a poodešel stranou. Otočil se a zadíval se na silnici, směrem odkud přijeli. Bylo hrozné vedro. Cítil, jak mu slunce spaluje kůži na ramenou. Potom klapla dvířka od auta. Obrátil se zpátky a viděl, jak vystupuje, bosá a v jeho košili. Vypadala na ní obrovská. Přeskakovala z nohy na nohu, protože ji silnice pálila do chodidel.

„Boty si nechte,“ zavolal. Sklonila se do auta, sebrala boty a obula se.

„Teď běžte stranou a počkejte,“ křikl. Opět se zarazila a potom popošla o tři metry. Nastoupil do auta. Oblečení úhledně poskládala na sedadlo. Nechal ho ležet. Natáhl se dozadu a prohledal jí peněženku a pak kabelku. Nic nenašel. Vrátil se k oblečení a vyklepal ho. Bylo ještě zahřáté teplem jejího těla. Šaty, podprsenka, kalhotky. Nic do nich neukryla. Položil je na střechu auta a prohledal zbytek.

Trvalo mu to dvacet minut. Nevynechal jediný kousek. Pod kapotou, celý vnitřek, pod koberečky, sedadla, pod sedadly, kufr, pod blatníky, všude. Bezúspěšně, přičemž by klidně vsadil svůj život, že civilista před ním v autě nic neschová.

„V pořádku,“ zavolal. „Pojďte se obléknout. Stejný postup jako předtím.“

Odvrácený počkal, až za sebou zaslechl její kroky. Podávala mu košili. Vzal si ji a oblékl se.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se.

„Pomůžu vám,“ prohlásil. „Protože teď vám věřím.“

„Proč?“

„Opravdu nemáte žádné peníze. Ani kreditní karty. V peněžence ani schované kdekoliv jinde. A nikdo se bez peněz nevydá pět set kilometrů daleko od domova, rozhodně ne přes noc. Pokud ovšem nevězí v nějakém velkém maléru. A osoba vězící ve velkém maléru si zaslouží pomoc.“

Neodpověděla. Jenom zlehka sklonila hlavu, jako by přijímala kompliment. Nebo se nějaký chystala vyslovit. Nastoupili zpátky do auta a zabouchli dvířka. Chvíli vychutnávali chládek a potom opět vyjela na silnici.

„Takže vám zbývá rok,“ pronesl. „To je spousta času. Za rok můžete být milion kilometrů daleko. Nový začátek, nový život. To po mně chcete? Abych vám pomohl utéct?“

Několik minut mlčela. Několik kilometrů. Sjeli z mírného svahu a vyjeli opět nahoru. Na dalším hřebeni se v dálce objevily budovy. Patrně benzinová pumpa. Možná s odtahovou službou.

„Zatím mi jenom dejte za pravdu,“ promluvila. „Rok stačí. Je v pořádku, že jsem čekala.“

Jasně,“ odpověděl. „Rok stačí. Je v pořádku, že jste čekala.“

Víc neřekla. Uháněla přímo vpřed k benzinové pumpě, jako by ji mohla spasit.

*

Nejprve se vynořilo vrakoviště. Dlouhý nízký barák z vlnitého plechu, přední stěna pokrytá puklicemi od kol. Za ním akr rozbitých aut. Naskládaných po pěti, šesti nad sebou, starší modely dole jako geologické vrstvy. Za nízkým barákem uhýbala silnice k benzinové pumpě. Natolik staré, aby měla stojany s ručičkami místo čísel a čtyři veřejné toalety místo dvou. A natolik staré, aby do vedra vyšel podmračený chlap a natankoval jim.

Do cadillacu se vešlo přes devadesát litrů, což Reachera stálo stejně jako pokoj v motelu. Podal okénkem bankovky a rukou odmávl dolar spropit-ného. Usoudil, že pumpař na něj má nárok. Teploměr na palubní desce ukazoval venkovní teplotu čtyřicet čtyři stupně. Nebylo divu, že nemluví. Potom začal uvažovat, jestli to není tím, že se mu nelíbí fazole vozící bílého muže v cadillacu.

„Gracias, señor,“ poděkovala Carmen.

„Bylo mi potěšením,“ odpověděl. „De nada, señorita.“

„Vy mluvíte španělsky?“

„Moc ne,“ přiznal Reacher. „Sloužil jsem po celém světě a pochytil pár slov ve spoustě jazyků. Víc z nich však neumím. Kromě francouzštiny. Francouzsky umím velice dobře. Moje matka byla Francouzka.“

„Z Louisiany, nebo z Kanady?“

„Z Paříže.“

„Takže jste napůl cizinec,“ poznamenala.

„Občas mívám pocit, že víc než napůl.“

Usmála se, jako by mu nevěřila, a vyjela zpátky na silnici. Ukazatel stavu nádrže se vyhoupl až nahoru, což ji uklidnilo. Zařadila se do jízdního pruhu a zrychlila. „Měl byste mi ale říkat señora,“ připomněla. „Ne señorita. Jsem vdaná žena.“

„Ano,“ připustil. „To máte pravdu.“

Kilometr mlčela. Opřela se o opěradlo a ruce zlehka položila na spodní oblouk volantu. Potom se zhluboka nadechla.

„Vězím v maléru. Nezbývá mi rok.“

„Proč ne?“

„Protože před měsícem za námi přišel jeho kamarád právník. Oznámil, že se schyluje k dohodě.“

„K jaké dohodě?“

„To nevím jistě. Nikdo mi nic přesného neřekl. Odhaduji ale, že Sloop se chystá prásknout některé ze svých obchodních partnerů výměnou za předčasné propuštění. Jeho druhý kamarád se tu dohodu patrně snaží zprostředkovat přes kancelář okresního státního zástupce.“

„Do prdele,“ zaklel Reacher.

Carmen přikývla. „Přesně tak. Do prdele. Mohli se přetrhnout, aby to klaplo. A já jsem musela zářit a vykřikovat, jak je skvělé, že se Sloop vrátí dřív.“

Reacher mlčel.

„V duchu jsem úpěla. Čekala jsem příliš dlouho. Měla jsem rok a půl, a vůbec nic jsem nepodnikla. Myslela jsem si, že jsem v bezpečí. Mýlila jsem se. Zachovala jsem se hloupě. Seděla jsem v pasti a ta teď sklapla a já nemůžu ven.“

Reacher pomalu přikývl. Doufej v nejlepší a připravuj se na nejhorší. Tak znělo jeho životní krédo.

„A jak ta dohoda pokračuje?“ zeptal se.

Auto uhánělo na jih.

„Byla uzavřena,“ odpověděla tiše.

„Kdy ho tedy pustí?“

„Dneska je pátek. Předpokládám, že o víkendu ho pustit nemohou. Takže v pondělí. Zbývají jen dva dny.“

„Chápu,“ odtušil Reacher.

„Mám hrozný strach. Vrací se domů.“

„Chápu,“ zopakoval Reacher.

„Opravdu?“

Neodpověděl.

„V pondělí večer začne všechno nanovo. Bude to horší než kdykoliv předtím.“

„Možná se změnil,“ navrhl Reacher. „Vězení dokáže lidi změnit.“

Byla to zbytečná útěcha. Viděl jí to na obličeji. A z vlastní zkušenosti věděl, že vězení nemění lidi k lepšímu.

„Ne, bude mě mlátit ještě víc,“ řekla. „Vím to. Naprosto jistě. Vězím, Reachere, v obrovském maléru. Přísahám.“

V hlase jí zaznělo cosi podivného.

„Proč?“

Posunula ruce na volantu. I když jela rychlostí sto deset kilometrů v hodině, zavřela oči.

„Protože IRS jsem ho práskla já.“

Crown Victoria jel nejdřív na jih, potom na západ a pak opsal velký široký oblouk na sever. Zajel k dálnici, aby mohli natankovat u samoobslužného stojanu u rušné benzinové pumpy. Řidič zasunul do štěrbiny kradenou kartu Amexu, potom z ní setřel otisky prstů a odhodil ji do odpadků vedle stojanu, společně s prázdnými lahvemi od oleje, plechovkami od sodovky a papírovými ručníky, kterými otřel špínu z předního skla. Žena studovala mapu a hledala jejich další cíl. Přidržela na něm prst a počkala, až řidič nastoupí a otočí se, aby se na něj podíval.

„Hned teď?“ zeptal se.

„Jenom se podíváme,“ odpověděla. „Připravíme se na později.“

„Vypadalo to jako skvělý plán,“ řekla Carmen. „Stoprocentní. Věděla jsem, jak je tvrdohlavý a chamtivý, a bylo mi jasné, že s nimi odmítne spolupracovat a půjde alespoň na nějakou dobu do vězení. A i kdyby náhodou nešel, přijde na chvíli na jiné myšlenky. A domnívala jsem se, že při schovávání peněz z něj nějaké vypadnou. A fungovalo to opravdu dobře, až na ty peníze. Tenkrát mi však přišly nepodstatné.“

„Jak jste to udělala?“

„Prostě jsem jim zavolala. Jsou v telefonním seznamu. Mají celé oddělení na informace od manželů. Patří k jejich velkým zdrojům. Normálně se udávají při rozvodech, když nenávidí jeden druhého. Já jsem ho nenáviděla i bez rozvodu.“

„Proč jste nepokračovala a o rozvod nezažádala? Manžel ve vězení je přece dobrým důvodem. Svým způsobem vás opustil.“

Podívala se do zrcátka na odraz aktovky na zadním sedadle.

„Rozvod by nevyřešil problém s Ellie. Naopak by ho mnohem zhoršil. Napadlo by je, že opustím stát. Právně by měl Sloop nárok, abych ho informovala o místě jejího pobytu, a určitě by ho využil.“

„Mohla jste zůstat v Texasu,“ upozornil ji.

Přikývla. „Já vím. To ale nejde. Opravdu nemohu. Určitě si myslíte, že jednám iracionálně, ale zůstat nemohu. Texas je nádherný stát a žijí v něm milí lidé, je veliký, takže se dostanete daleko, stále ale zůstává symbolem. Zažila jsem v něm věci, na které bych chtěla zapomenout. Nejenom se Sloopem.“

Pokrčil rameny. „Vaše rozhodnutí.“

Zmlkla a soustředila se na nařízení. Silnice se zúžila. Začala klesat ze široké planiny velikosti Rhode Islandu.

„Stolová hora,“ poznamenala. „Z vápence nebo něčeho podobného. Před miliony let se vypařila voda a zůstala po ní skála. Tuším, že se to jmenuje geologická usazenina.“

Mluvila bez zájmu. Jejímu průvodcovskému výkladu chybělo původní nadšení.

„Tak co po mně chcete?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla, ale byl si jistý, že ví.

„Mám vám pomoct utéct? To bych patrně mohl.“

Mlčela.

„Zastavila jste mi,“ pokračoval. „Takže musíte mít nějaký plán.“

Dál mlčela. Začal uvažovat o cílové skupině, kterou mu popsala. Nezaměstnaní jezdci rodea a grázlové. Muži mnoha schopností, ale pochyboval, že k nim také patří ochrana člověka prchajícího před federálními úřady. Takže si vybrala dobře. Nebo měla štěstí.

„Musíte jednat rychle,“ řekl. „Zbývají vám dva dny. Měli bychom vyzvednout Ellie, nasednout do auta a okamžitě vyrazit. Nejdřív patrně do Las Vegas.“

„A tam bychom udělali co?“

„Sehnali pro vás nové papíry. Alespoň na přechodnou dobu. V Las Vegas by to nemělo být těžké. Mám trochu peněz. Když budete potřebovat, můžu vybrat další.“

„Nemohu od vás přijmout peníze,“ řekla. „To by nebylo fér.“

„Fér nefér, bez peněz nic nezmůžete. Vrátíte mi je později. Pak byste se nejspíš měla vrátit do LA. A začít pracovat na nových dokladech.“

Mlčela, další kilometr.

„Ne, utéct nemohu,“ prohlásila. „Nechci se dostat do pozice uprchlíka. Nemohu žít nelegálně. Ať už jsem kdokoliv, nelegálně jsem nikdy nežila. A nehodlám začít nyní. Stejně jako Ellie. Zaslouží si lepší život.“

„Obě si zasloužíte lepší život. Něco ale podniknout musíte.“

„Jsem občankou. Uvědomte si, co to pro člověka jako já znamená. Nehodlám se této výhody vzdát. Nehodlám předstírat, že jsem někdo jiný.“

„Tak jaký máte plán?“

„Vy jste můj plán.“

Jezdci rodea, grázlové, bývalý vojenský policista přes sto devadesát čísel vysoký a vážící sto deset kilo.

„Chcete, abych vám dělal tělesnou stráž?“

Neodpověděla.

„Carmen, moc mě mrzí, do jaké situace jste se dostala. Věřte mi, opravdu s vámi cítím.“

Žádná odpověď.

„Nemůžu vám však dělat ochranku.“

Žádná odpověď.

„Nemůžu,“ zopakoval. „To je absurdní. Jak si myslíte, že by to mělo probíhat? Budu vás hlídat dvacet čtyři hodin denně? Sedm dnů v týdnu? Dávat pozor, aby vás nepraštil?“

Žádná odpověď. V dálce se v oparu vynořila obrovská mimoúrovňová křižovatka rozpínající se v prázdné krajině.

„To je nesmysl. Jestli chcete, můžu ho varovat. Nahnat mu strach. Trochu si s ním pohrát, aby pochopil, že nežertuju. Co se ale stane, až odejdu? Protože dříve nebo později budu muset odejít. Nehodlám tady zůstat.

Nezůstávám na jednom místě. Podívejte se pravdě do očí, na jednom místě nezůstává rád nikdo. Ne na dostatečně dlouhou dobu. Ne na deset let. Nebo dvacet, třicet, či jak dlouho mu bude trvat, než přijde k rozumu, nebo zemře na pokročilý věk.“

Žádná odpověď. Ani účinek. Měl pocit, že ji jeho slova hluboce zklamala. Jenom naslouchala a řídila, rychle a mlčky, jako by odpočítávala čas. Čtyřlístek dálniční křižovatky se zvětšil a přiblížil. Najela na něj, obkroužila ho a zamířila na západ. Na ukazateli stálo Pecos 120 kilometrů.

„Nechci tělesnou stráž,“ řekla. „Souhlasím, že by to bylo absurdní.“

„Tak co mám udělat?“

Vyrazila po dálnici, v prostředním pruhu, rychleji než předtím. Pozoroval její obličej. Byl naprosto bez výrazu.

„Tak co mám udělat?“ zopakoval.

Zaváhala. „To nemohu povědět.“

„Co nemůžete povědět?“

Otevřela ústa. Opět je zavřela. Ztěžka polkla a mlčela. Zíral na ni. Jezdci rodea, grázlové, bývalý vojenský policista. Hrob Claye AUisona, pochvalný nápis, nekrolog v kansaských novinách.

„Jste šílená.“

„Opravdu?“ Nad lícními kostmi jí opět naskočily červené skvrny velikosti čtvrtdolaru.

„Naprosto šílená. A zapomeňte na to.“

„Nemůžu na to zapomenout.“

Neodpověděl.

„Chci, aby zemřel,“ prohlásila. „Opravdu chci. Je to moje jediné východisko. Doslova. A smrt si zaslouží.“

„Řekněte, že si děláte legraci.“

„Nedělám. Chci, abyste ho zabil.“

Zavrtěl hlavou. Upřel pohled z okýnka. „Zapomeňte na to,“ zopakoval. „Nepřipadá v úvahu. Nežijeme na Divokém západě.“

„Nežijeme? Není v pořádku zabít člověka, který si smrt zaslouží?“

Odmlčela se a dál tiše řídila, jako by čekala, až se vyjádří. Díval se na uhánějící krajinu před sebou. Blížili se ke vzdáleným horám. V jasném odpoledním slunci vypadaly červeně purpurové. Měnily ve světle barvu. Říkala, že se jmenují Trans-Pecos.

„Prosím, Reachere,“ ozvala se. „Prosím. Alespoň o tom uvažujte.“

Neodpověděl. Prosím? Uvažujte o tom? Nenacházel slova. Sklouzl očima z hor a sledoval dálnici. Panoval na ní hustý provoz. Proud náklaďáků a aut plazících se pustinou. Všechny předjížděla. Jela příliš rychle.

„Nejsem šílená. Prosím. Pokusila jsem se jednat správně. Opravdu. Jakmile mi jeho právník řekl o té dohodě, navštívila jsem svého vlastního a potom ještě další tři, a žádný z nich pro mě nemohl dřív než za měsíc cokoliv udělat. Všichni tvrdili, co jsem vám řekla. Ellie mě drží v pasti. Tak jsem hledala ochranu. Ptala jsem se soukromých detektivů. Nechtěli nic podniknout. Obrátila jsem se na ochranku v Austinu a ti mi sdělili, že by mě mohli hlídat dvacet čtyři hodin, ale potřebují k tomu šest mužů a přibližně deset tisíc dolarů týdně. Což znamená totéž, jako kdyby řekli ne. Zkoušela jsem to, Reachere. Snažila jsem se jednat správně. Není to ale možné.“

Mlčel.

„Tak jsem si koupila zbraň.“

„Skvělé,“ odtušil.

„A náboje. Utratila jsem všechnu hotovost, co jsem měla.“

„Vybrala jste si špatného muže.“

„Ale proč? Už jste zabíjel. V armádě. Povídal jste mi o tom.“

„To je něco jiného.“

„V čem?“

„Tohle by byla vražda. Chladnokrevná vražda. Úkladná k tomu.“

„Ne, bylo by to úplně stejné. Jako v armádě.“

Zavrtěl hlavou. „Carmen, nebylo by to stejné.“

„Nesložil jste přísahu nebo něco podobného? Že budete chránit lidi?“

„Nebylo by to stejné,“ zopakoval.

Předjela osminápravu mířící k pobřeží a cadillac se zakymácel a rozhoupal ve víru přehřátého vzduchu.

„Zpomalte,“ požádal.

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu zpomalit. Chci vidět Ellie.“

Zapřel se rukou o přístrojovou desku. Prsa mu ovanul ledový vzduch z ventilátorů.

„Nebojte,“ řekla. „Nevybourám se. Ellie mě potřebuje. Kdyby nebylo Ellie, vybourala bych se už dávno.“

Přesto trochu zpomalila. Velký náklaďák se jim opět vynořil po boku.

„Vím, že to není snadný rozhovor,“ povzdechla si.

„Neříkejte.“

„Musíte se na mou situaci dívat z mého úhlu. Prosím, Reachere. Procházela jsem ji už milionkrát. Od A až do Z. Znovu a znovu. Zvážila jsem všechny možnosti. Takže výsledek mi připadá logický. A je to jediné řešení. Vím to. Ale těžko se o něm mluví, protože pro vás je nové. Nepřemýšlel jste o něm. Zasáhlo vás jako blesk z čistého nebe. Myslíte si, že jsem šílená a chladnokrevná. To je mi jasné. A cením si vás. Nejsem ale šílená ani chladnokrevná. Měla jsem prostě jenom čas dojít k závěru, a vy jste ho neměl. A věřte mi, že jiný závěr neexistuje.“

„To je sice možné, ale nezabiju chlapa, kterého jsem nikdy předtím neviděl.“

„Mlátí mě, Reachere. Velice surově. Bije mě pěstí, kope do mě, ubližuje mi. S neskrývaným potěšením. Směje se při tom. Žiju v neustálém strachu.“

„Tak se obraťte na policajty.“

„Na policajta. Máme jenom jednoho. A nevěřil by mi. A i kdyby náhodou uvěřil, nic by nepodnikl. Všichni jsou velcí kamarádi. Nevíte, jak to u nás chodí.“

Reacher neodpověděl.

„Vrací se domů,“ pokračovala. „Dokážete si představit, co mi provede?“

Mlčel.

„Jsem v pasti, Reachere. Kvůli Ellie nemůžu uniknout. Copak to nechápete?“

Stále mlčel.

„Proč mi nechcete pomoct? Kvůli penězům? Protože vám nemůžu zaplatit?“

Neodpovídal.

„Jsem zoufalá. Představujete mou jedinou šanci. Snažně vás prosím. Proč to neuděláte? Kvůli tomu, že jsem Mexičanka?“

Mlčel.

„Protože jsem umaštěná děvka? Fazole? Pro bílou ženu byste to udělal? Pro svou přítelkyni? Vsadím se, že je běloška. Patrně blondýna.“

„Ano, je blondýna.“

„Kdyby ji nějaký chlap mlátil, zabil byste ho.“

Ano, zabil, prolétlo mu hlavou.

„A to bez vás utekla do Evropy. Nechtěla, abyste ji doprovázel. A přesto byste to pro ni udělal, a pro mě ne.“

„Nebylo by to stejné,“ zopakoval potřetí.

„Já vím. Protože jsem jenom smrdutá fazole. Nestojím za to.“

Neodpověděl.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se. „Vaše přítelkyně?“

„Jodie.“

„Dobře, tak si představte Jodie v Evropě. Uvězněnou v nepříjemné situaci, v zajetí sadistického maniaka, který ji každý den mlátí. Poví vám o tom. Vyleje si srdce. O každé ponižující podrobnosti. Co byste udělal?“

Zabil bych ho, pomyslel si.

Přikývla, jako by mu četla myšlenky. „Pro mě to však neuděláte. Pro bělošku byste to udělal, pro mě ale ne.“

S pootevřenými ústy se na okamžik zarazil. Měla pravdu. Pro Jodie Garberovou by to udělal, ale ne pro Carmen Greerovou. Proč ne? Protože to přijde jako nával. Horkokrevná reakce, do které se nemůžete přinutit. Jako droga, kterou vám vstříknou do žíly, a vy se jí necháte vést. Když ji nedostanete, na nic se nevzmůžete. Zažil to mnohokrát v životě. Lidé si s ním zahrávali a dostali, co zasloužili. Kdyby si zahrávali s Jodie, vyšlo by to nastejno, jako kdyby si zahrávali s ním. Protože Jodie byla on. Nebo alespoň bývala. Způsobem, jakým Carmen nebyla. A nikdy nebude. Takže reakce se nedostavila.

„Nejde o bělochy a Mexičany,“ odpověděl tiše.

Mlčela.

„Carmen, prosím. Musíte mě pochopit.“

„Tak v čem spočívá rozdíl?“

„Ji znám, a vás ne.“

„A to je tak závažný rozdíl?“

„Samozřejmě že je.“

„Tak mě poznejte,“ navrhla. „Máme dva dny. Setkáte se s mou dcerou. Poznáte nás.“

Neodpověděl. Řítila se vpřed. Pecos 88 kilometrů.

„Pracoval jste jako policista,“ ozvala se. „Měl byste chtít pomáhat. Nebo máte strach? V tom to vězí? Jste zbabělec?“

Mlčel.

„Mohl byste to udělat. V minulosti jste to už udělal. Takže víte jak. Mohl byste to udělat, a nic by se vám nestalo. Schoval byste jeho tělo někam, kde ho nenajdou. V poušti. Nikdo by se o ničem nedozvěděl. Nikdy by vás nechytili. Jste chytrý.“

Mlčel.

„Jste přece chytrý? Víte, jak na to?“

„Samozřejmě že vím,“ odpověděl. „Ale neudělám to.“

„Proč ne?“

„Už jsem vám to říkal. Protože nejsem úkladný vrah.“

„Ocitla jsem se ale v zoufalé situaci. Potřebuji, abyste mi pomohl. Prosím vás. Udělám cokoliv, když mi pomůžete.“

Mlčel.

„Co chcete, Reachere? Chcete sex? Můžete ho mít.“

„Zastavte,“ požádal.

„Proč?“

„Protože už toho mám plné zuby.“

Dupla na plyn. Auto poskočilo dopředu. Podíval se, jestli za nimi nic nejede, naklonil se k ní a přesunul řadicí páku na N. Motor zanaříkal a zavyl, auto se chvíli pohybovalo setrvačnou silou a potom zpomalilo. Položil levou ruku na volant, překonal její zoufalý odpor a stočil auto na krajnici. Zakymácelo se, pneumatiky zakvílely na štěrku a rychlost opadla. Jediným pohybem přeřadil na P a otevřel dvířka. Převodovka se zablokovala a auto zůstalo stát. Vyskočil ven a rozkolísaně se postavil. Vedro do něj udeřilo s prudkostí kladiva. Zabouchl dvířka a vykročil pryč.

KAPITOLA ČTVRTÁ

NEUŠEL OD AUTA ANI DVACET METRŮ A UŽ SE KOUPAL V POTU. A LITOval svého rozhodnutí. Ocitl se uprostřed naprosté pustiny na okraji hlavní dálnice. I nejpomalejší auta po ní uháněla stovkou. Nikdo mu nebude chtít zastavit. A i kdyby nějaký řidič zastavit chtěl, nějakou dobu potrvá, než zareaguje, podívá se do zpětného zrcátka a přibrzdí. Pak už bude přes kilometr daleko, pokrčí rameny, opět zrychlí a pojede dál. Pitomé místo na stopování, pomyslí si.

Bylo horší než pitomé. Znamenalo sebevraždu. Slunce pálilo a teplota se musela vyšplhat přes čtyřicet čtyři stupně. Auta na něj dýchala horký vzduch a víry za náklaďáky mu podrážely nohy. Neměl vodu. Sotva mohl dýchat. Pět metrů od něj proudili lidé, ale byl sám, jako by se potácel pouští. Jestli nepřijede policista a nezatkne ho kvůli chůzi po dálnici, může klidně zemřít.

Ohlédl se a viděl cadillac, stále na stejném místě na krajnici. Pokračoval však dál. Ušel padesát metrů a zastavil se. Otočil se čelem na východ a zvedl palec. Bylo to však beznadějné, přesně jak předpokládal. Během pěti minut se kolem něj přehnala stovka aut a jediná odezva, které se mu dostalo, bylo zatroubení náklaďáku, hluboký táhlý zvuk doprovázený skučením přetížených pneumatik a smrští prachu a kamínků. Rozkašlal se a dostal vztek.

Opět se ohlédl. Cadillac se naklonil dozadu a rozjel se po krajnici směrem k němu. Řídila jako začátečník. Zadek auta poskakoval ze strany na stranu. Nebezpečně se vychyloval do vedlejšího pruhu. Vykročil k němu. Cadillac se rozkolísaně blížil. Dal se do běhu. Dostihl ho a Carmen dupla na brzdu. Péra se zhoupla. Stočila okénko spolujezdce.

„Omlouvám se,“ řekla.

Slova v hluku neslyšel, ale domyslel si je.

„Nastupte si,“ nabídla.

Košile se mu lepila na záda. V očích měl prach. Rámus z dálnice ho ohlušoval.

„Nastupte si,“ pohnula rty. „Omlouvám se.“

Nastoupil. Měl přesně stejný pocit jako poprvé. Šumění klimatizace, chladivá kůže sedadla. Malá ustrašená žena za volantem.

„Promiňte,“ řekla. „Moc mě to mrzí. Mluvila jsem nesmysly.“

Zabouchl dvířka. Rozhostilo se náhlé ticho. Napřáhl ruku do ledového proudu vzduchu z ventilátoru.

„Nemyslela jsem to tak.“

„To je jedno,“ odpověděl.

„Opravdu jsem to tak nemyslela. Jsem prostě zoufalá a nedokážu odlišit správné od nesprávného. A ta věc se sexem mě moc mrzí. Byla to ode mě naprostá hloupost.“

Potom promluvila velice tiše. „Chlapi, kterým jsem zastavila, vypadali tak, že jsem si myslela, že to musím udělat.“

„Vy byste se s nimi vyspala, aby vám zabili manžela?“

Přikývla. „Vězím v pasti, mám strach a jsem zoufalá. A nic jiného nemůžu nabídnout.“

Neodpověděl.

„A viděla jsem filmy, ve kterých to tak probíhalo.“

„Také jsem takové filmy viděl. Nikdy jim to neprošlo.“

Na dlouhou chvíli se odmlčela.

„Takže to neuděláte,“ řekla, jako by konstatovala skutečnost.

„Ne, neudělám,“ potvrdil.

Opět se odmlčela, ještě na delší dobu.

„Dobře, vysadím vás v Pecosu. Nemůžete jít pěšky. V takovémhle vedru byste mohl zemřít.“

Také se odmlčel, na mnohem déle než ona. Potom zavrtěl hlavou. Protože někam se potřeboval dostat. Když jste neustále na cestě, rychle se naučíte, že všechna místa jsou stejně dobrá.

„Pojedu s vámi,“ řekl. „Pár dnů zůstanu. Protože s vámi cítím. Opravdu. Manžela vám sice nezastřelím, to ale ještě neznamená, že bych vám nechtěl pomoct jinak. Pokud budu moct. A pokud si to stále přejete.“

Na okamžik zaváhala. „Ano, přeju si to,“ řekla.

„A rád bych se seznámil s Ellie. Na fotografii vypadá jako skvělé dítě.“

„Je skvělá.“

„Otce jí ale nezavraždím.“

Mlčela.

„Je vám to jasné?“ zeptal se.

Přikývla. „Je mi to jasné,“ odpověděla. „Omlouvám se, že jsem vás o to požádala.“

„Nejde jen o mě. Neudělal by to nikdo. Namlouvala jste si nemožné. Není to dobrý plán.“

Vypadala malá a ztracená.

„Myslela jsem si, že nikdo nemůže odmítnout. Když vysvětlím, o co se jedná.“

Otočila se a sledovala provoz za sebou. Čekala na mezeru. Po šesti autech se zařadila do jízdního pruhu a sešlápla plyn. Za minutu se opět hnala stotřicítkou a předjížděla jedno auto za druhým. Řidiče náklaďáku, který na něj zatroubil a zasypal ho smrští prachu, dohnala po sedmi minutách.

Crown Victoria dojel na místo, které žena našla na mapě, za osmdesát minut. Na mapě vyhlíželo jako hnědá prázdná skvrna o průměru dva a půl centimetru, a ve skutečnosti to byla prázdná hnědá skvrna o průměru šedesáti kilometrů. Probíhala jí jediná silnice stáčející se na sever a východ na závětrné straně vzdálených hor. Rozpálená, opuštěná, bezcenná krajina. Odpovídala však přesně její představě. Poslouží svému účelu. Usmála se. Na terén měla nos.

„Dobře,“ prohlásila. „Hned zítra ráno. Přímo tady.“

Auto se otočilo a zamířilo zpátky na jih. Prach zvířený jeho koly visel dlouhé minuty ve vzduchu a potom se snesl na vyprahlou zem.

Carmen sjela z dálnice kousek před Pecosem a pokračovala na jih po úzké okresce, vedoucí do naprosté prázdnoty. Po osmdesáti kilometrech měl pocit, že se ocitli na Měsíci.

„Povězte mi o Echu,“ vyzval Carmen.

Pokrčila rameny. „K povídání toho moc nemám. Když před sto lety poprvé mapovali Texas, považoval sčítací úřad místo za osídlené, když v něm žilo víc než šest lidí na čtvereční míli. Toho jsme stále nedosáhli. Pořád žijeme v pohraničí.“

„Ale v krásném pohraničí.“

Byla to pravda. Silnice se proplétala mezi červenými kaňony, vysokými a vznešenými na východě, rozeklanými a zubatými na západě, kde pradávné proudy hledaly břehy Rio Grande. Za nimi se na pozadí křiklavě jasné oblohy tyčily vysoké suché hory a dokonce i v ujíždějícím autě vnímal ohromující ticho tisíců čtverečních kilometrů naprosté pustoty.

„Nenávidím ho,“ vydechla.

„Kde budu spát?“ zeptal se.

„U nás. Nejspíš v ubytovně. Najmou vás ke koním. O pomocníky je vždycky nouze. Stačí projevit zájem a skočí po vás. Můžu vás představit jako honáka. To poslouží jako dobrá záminka. Budu vás mít nablízku.“

„O koních nemám páru.“

Pokrčila rameny. „Třeba si ničeho nevšimnou. Nevšimnou si spousty věcí. Ani toho, že mě mlátí téměř k smrti.“

O půlhodiny později doháněli čas. Jela tak rychle, že se kvílení pneumatik v zatáčkách spojilo v jednolitý zvuk. Vyšplhali do dlouhého strmého svahu, projeli mezi dvěma skalními sloupy na vrcholu a najednou se před nimi otevřela nekonečná rovina. Silnice klesala jako pokroucená kožená stužka a po třiceti kilometrech ji křižovala druhá, slabá čárka sotva viditelná v chvějivém oparu. Kolem křižovatky zahlédl drobné tečky budov, kromě dvou silnic jediný důkaz lidské existence.

„Echo,“ prohlásila. „Všechno, co vidíte, a trochu k tomu. Téměř tři tisíce čtverečních kilometrů a sto padesát obyvatel. Vlastně sto čtyřicet osm, protože jeden sedí vedle vás a jeden ještě ve vězení.“

Nálada se jí zlepšila, protože to řekla s pokřiveným úsměvem. Oči ale upírala na obláček prachu na silnici v dálce pod nimi. Nadouval se jako ocas veverky a pomalu se sunul k jihu, čtvrtinu cesty ke křižovatce.

„Školní autobus,“ oznámila. „Musíme to stihnout do města, jinak Ellie nastoupí a ztratíme ji.“

„Do města?“ podivil se Reacher.

Opět se krátce usmála. „Díváte se na něj. Echo.“

Vyrazili dolů ze svahu, doprovázeni vlastním chvostem prachu. Krajina byla tak nekonečná, že měl pocit, že stojí na místě. Spočítal si, že autobus dorazí na křižovatku za půl hodiny a cadillac jede dvakrát tak rychle, takže by ho měli dohnat za patnáct minut, i když z výšky vypadal v jasném pouštním vzduchu na dosah ruky, jako dětská hračka na podlaze.

„Jsem ráda, že jedete se mnou,“ řekla. „Opravdu. Děkuju vám.“

„No hay de qué, señorita,“ odpověděl.

„Takže umíte víc než jenom pár slov.“

Pokrčil rameny. „V armádě jsme měli hodně španělsky mluvících vojáků. Tvořili většinu nové generace. Mnozí z nich patřili k nejlepším.“

„Jako v baseballu,“ podotkla.

„Ano,“ souhlasil. Jako v baseballu.“

„Měl byste mi ale říkat señora. Señorita zní příliš dobře.“

Když se silnice napřímila, šlápla opět na plyn a asi kilometr za autobusem přejela do levého pruhu, aby ho předjela. Bezpečný manévr, usoudil.

Šance, že se setkají s protijedoucím autem, byla v těchto končinách ještě menší než vyhrát v loterii. Dohnala autobus, projela oblakem prachu a ještě kilometr zůstala na levé straně. Potom se opět zařadila napravo a o pět minut později zpomalovali před křižovatkou.

Zblízka vypadala vesnice ošuntěle a zanedbaně, způsobem, jakým malá hnízda v slunečním žáru vypadají. Pozemky zarůstaly suché pichlavé křoviny a holé zdi je rozdělovaly na průmyslové parcely, které nikdo nevyužil. V severozápadním rohu křižovatky se krčilo bistro, podlouhlá dřevěná bouda z vybledlých prken. Šikmo proti němu stála škola, jednotřídka jako vystřižená z učebnice dějepisu. Počátky vzdělávání na venkově. V jihozápadním rohu naproti ní benzinová pumpa se dvěma stojany a za ní dvůr plný starých aut. Napříč proti benzinové pumpě a přes ulici naproti škole v severovýchodním rohu viděl Reacher prázdný pozemek posetý betonovými panely. Patrně památka na optimistický pokus o podnikání, který selhal ještě za časů prezidenta Johnsona. Zbývající čtyři budovy byly všechny jednopatrové, z holého betonu a odsazené od silnice, se kterou je spojovaly úzké neupravené příjezdové cesty. Obytné domy, domyslel si Reacher. Dvorky přetékaly odpadky, dětskými koly, auty na špalcích a starým nábytkem. Byly vysušené, tvrdé a obehnané nízkým drátěným pletivem, patrně na ochranu před velkými hady.

Křižovatka neměla stopky, jenom silné čáry na asfaltu rozměklé vedrem. Carmen je bez zastavení přejela, minula školu a otočila se přes mělké příkopy na okraji silnice do protisměru. Vrátila se a zastavila u brány školy. Reacher ji měl těsně u svého okýnka. Školní dvůr ohraničený drátěným plotem připomínal výběh pro psy, bránu tvořil nepravidelný obdélník ze svařených trubek také vyplněný pletivem.

Dívala se za něj na dveře školy. Ze severu přifuněl autobus a zastavil na své straně vedle cadillacu, předkem obrácený opačným směrem. Dveře školy se otevřely a vyšla žena. Pohybovala se pomalu a vypadala unaveně. Patrně učitelka na konci pracovního dne, usoudil Reacher. Spatřila autobus a mávla na děti. Vyhrnuly se v dlouhém zástupu. Celkem sedmnáct, devět dívek a osm chlapců, spočítal. Ellie Greerová vyšla jako sedmá. Oblečená do modrých šatů. Pokožku vlhkou potem. Poznal ji podle fotografie a způsobu, jak se Carmen vedle něj pohnula. Zatajila dech a zašátrala po klice na dvířkách.

Protáhla se kolem kapoty auta a setkala se s ní na ušlapaném pruhu země, který sloužil jako chodník. Popadla ji do náručí a prudce objala. Několikrát s ní zatočila. Malé nohy se třepaly jako větrný mlýn a modrá krabička na svačinu udeřila matku do zad. Reacher viděl, jak se dítě směje a Carmen má v očích slzy. V pevném objetí se vrátily kolem zadku auta. Carmen otevřela dvířka, Ellie naskočila na sedadlo řidiče a ztuhla, když ho spatřila. Okamžitě ztichla a oči se jí rozšířily.

„To je pan Reacher,“ představila ho Carmen.

Ellie se otočila, aby si ho prohlédla.

„Je to můj přítel,“ vysvětlila Carmen. „Pozdrav ho.“

Ellie se otočila zpátky. „Dobrý den,“ řekla.

„Nazdar, Ellie,“ odpověděl Reacher. „Jak bylo ve škole?“

Ellie se zarazila. „Dobře.“

„Naučila ses něco nového?“

„Psát několik slov.“

Opět se zarazila a potom o kousek vystrčila bradu. „Byla to těžká slova. BALL a FALL.“

Reacher vážně přikývl.

„Čtyři písmena,“ řekl. „To je pěkně těžké.“

„Vy je určitě napsat umíte.“

„B A, L, L a F, A, L, L, hláskoval Reacher. „Správně?“

„Vy jste dospělý,“ prohlásila Ellie, jako by složil zkoušku. „Víte ale co? Učitelka řekla čtyři písmena, ale vyslovují se jen tři, protože L se píše dva krát.“

„Chytrá holčička,“ pochválil ji. „Teď si ale přelez dozadu, ať máma nestojí na slunci.“

Protáhla se mu kolem levého ramene a Reacher zachytil pach základní školy. Chodil do nejméně patnácti škol v různých zemích na různých kontinentech a všechny páchly stejně. Poslední navštěvoval před třiceti lety, stále si však její pach jasně pamatoval.

„Mami?“ ozvala se Ellie.

Carmen vklouzla dovnitř a zavřela dvířka. Byla uzardělá. Reacher nedokázal posoudit, jestli horkem, prudkým pohybem nebo krátkým záchvěvem štěstí.

„Mami, je hrozné vedro,“ pokračovala Ellie. „Mohli bychom zajít na colu se zmrzlinou. Do bistra.“

Reacher viděl, jak se Carmen chystá usmát a souhlasit, potom se však podívala na kabelku a vzpomněla si, že v ní má jen jednu pomačkanou dolarovku.

„Do bistra, mami,“ naléhala Ellie. „Na colu se zmrzlinou. Ta je v horku nejlepší. Než pojedeme domů.“

Carmen protáhla obličej a potom posmutněla, když si uvědomila význam Ellieiny věty. Domů. Reacher se vložil do ticha. „Dobrý nápad. Pojďme na colu se zmrzlinou. Zvu vás.“

Carmen po něm střelila pohledem. Byla na něj odkázaná, a vůbec se jí to nelíbilo. Přesto se odlepila od chodníku, přejela přes křižovatku a zabočila doleva k bistru. Objela ho a zastavila ve stínu těsně u jeho severní stěny, hned vedle jediného auta na parkovišti, ocelově modrého Crown Victoria, nového a nablýskaného. Neoznačené policejní auto nebo auto z půjčovny, pomyslel si Reacher.

Uvnitř bistra panoval chládek, studený vzduch proudil z velkých staromódních ventilátorů zabudovaných ve střeše. A bylo prázdné, až na skupinku, která musela přijet Crown Victorií, trojici běžných kancelářských myší u okna. Dva muži a jedna žena. Žena měla polosvětlé vlasy a vypadala pohledně. Jeden z mužů byl malý a snědý, druhý vysoký a plavovlasý. Takže Crown Victoria nepatří policii, ale je z půjčovny, a jeho posádka patrně cestuje do San Antonia a El Pasa. Kufr auta mají možná naložený těžkými vzorky a nemohou letět. Stočil pohled a nechal se Ellieí zavést k boxu na opačném konci místnosti.

„Tohle je nejlepší stůl,“ oznámila. „Všechny ostatní mají potrhaná sedadla, která sešili, a stehy jsou tlusté a tlačí zezadu do nohou.“

„Jak je vidět, vyznáš se tady.“

„Jasně že vyznám,“ zahihňala se rozpustile. V ústech jí zasvítily dvě řádky pravidelných zubů. „Už jsem tady byla mockrát.“

Potom vyskočila a bokem se posunula po vinylovém povrchu sedadla.

„Máma si sedne vedle mě,“ rozhodla.

Carmen se usmála. „Nejdřív si dojdu na záchod. Hned jsem zpátky. Počkej tady s panem Reacherem.“

Holčička zodpovědně přikývla a pan Reacher si sedl naproti ní. Otevřeně se na sebe podívali. Nebyl si jistý, co vidí ona, on však měl před sebou živou kopii fotografie z matčiny peněženky. Husté vlasy barvy obilí stažené do ohonu, překvapivě tmavé oči, široce rozevřené a soustředěnější než při pohledu do čočky fotoaparátu, tupý nosík, vážná ústa zadumaně sevřená. Naprosto dokonalá pokožka, jako růžové vlhké hedvábí.

„Kam jste chodil do školy?“ zeptala se. „Chodil jste do školy také u nás?“

„Ne. Do školy jsem chodil na nejrůznějších místech. Hodně jsem cestoval.“

„To jste nechodil jenom do jedné?“

Zavrtěl hlavou. „Každých pár měsíců jsme se stěhovali.“

Usilovně se soustředila. Nezeptala se proč. Jenom zvažovala výhody a nevýhody takového uspořádání.

Jak jste si pamatoval, kde co je? Třeba záchody? Nepletl jste si učitele? Neoslovoval jste je špatným jménem?“

Opět zavrtěl hlavou. „Když jsi mladá, pamatuješ si spoustu věcí. Zapomínat začínáš až s přibývajícím věkem.“

„Já zapomínám,“ řekla. „Nepamatuji si, jak vypadá táta. Je ve vězení. Brzy se ale vrátí.“

„To máš pravdu.“

„Kde jste chodil do školy, když vám bylo šest a půl jako mně?“

Škola, střed jejího vesmíru. Přemýšlel o tom. Když mu bylo šest a půl, válka ve Vietnamu ještě zdaleka nedosáhla svého vrcholu, ale rozhořela se již natolik, že se otec musel zdržovat poblíž. Takže ten rok strávil na Guamu a v Manile. Hlavně v Manile, podle toho, jak se mu vybavovaly budovy a vegetace, místa, kde se schovával a hrál si.

„Na Filipínách,“ odpověděl.

„To je také v Texasu?“

„Ne, Filipíny jsou skupina ostrovů mezi Pacifikem a Jihočínským mořem. V oceánu, daleko odtud.“

„Oceán,“ zopakovala, jako by si nebyla jistá. „Je oceán v Americe?“

„Máte ve škole na stěně mapu?“

„Máme. Mapu celého světa.“

„Oceány jsou všechny modré skvrny.“

„Modrých skvrn je tam spousta.“

Přikývl. „To souhlasí.“

„Máma chodila do školy v Kalifornii.“

„Ta bude na mapě také. Najdi Texas a podívej se doleva.“

Sklouzla pohledem na ruce a snažila se vzpomenout si, která je levá. Potom se mu podívala přes rameno, a když se otočil, spatřil Carmen. Vracela se ze záchodu a cestu jí na chvíli zatarasili obchodní cestující, zvedající se z boxu. Počkala, až se přesunou ke dveřím a uvolní uličku, a potom vklouzla na své místo a posadila se, jediným elegantním pohybem. Přitiskla se k Ellie, jednou rukou ji objala a pošimrala. Holčička vypískla. Servírka dokončila u pokladny účtování s obchodními cestujícími a přešla s připraveným blokem a tužkou k nim.

„Tři plovoucí coly,“ požádala Ellie jasně a nahlas.

Servírka si zapsala objednávku. „Hned to bude, zlatíčko,“ ujistila ji a odkráčela.

„Je to tak v pořádku?“ zeptala se Carmen.

Reacher přikývl. Stejně jako na zápach základní školy si pamatoval na chuť coly se zmrzlinou. První pil ve vojenské kantýně v nízkém baráku z vlnitého plechu, pozůstatku po okupaci čtyř mocností. V Evropě panoval teplý letní den, kantýna neměla klimatizaci a vybavila se mu vlastní rozehřátá pokožka a bubliny v nose.

„Plovoucí cola je nesmysl,“ ozvala se Ellie. „Pluje zmrzlina a ne cola. Mělo by se to jmenovat plovoucí zmrzlina.“

Reacher se usmál. V jejím věku ho také trápily podobné problémy. Rozhořčení nad záhadami nelogického světa, jehož součástí se měl stát.

„Podobně jako základní škola,“ prohodil. „Domníval jsem se, že základní znamená jednoduchá. Pro mě však byla zatraceně těžká. Tak jsem si myslel, že by se měla jmenovat těžká škola.“

Ellie se na něj vážně podívala. „Mně těžká nepřijde. V oceánu je ale mozna těžší.

„Nebo jsi chytřejší než já.“

Hluboce se nad tím zamyslela. „Jsem chytřejší než někteří žáci. Třeba Peggy. Ta se pořád ještě učí slova se třemi písmeny. A myslí si, že zoo se pise se Z.

Na to nenašel Reacher odpověď. Čekal, že mu Carmen pomůže, ale než se k tomu dostala, vrátila se servírka se třemi sklenicemi na plechovém tácu. Obřadně je poskládala na stůl, šeptla Ellie „na zdraví“ a vzdálila se. Sklenice byly ale téměř třicet čísel vysoké, s brčkem ještě o patnáct vyšší, a Ellie sahala brada k okraji stolu, takže se nemohla napít.

„Mám ti sklenici přidržet?“ nabídla se Carmen. „Nebo si chceš kleknout?“

Ellie se zamyslela. Reacher docházel k poznatku, že žádné rozhodnutí pro ni není snadné a rychlé. Trochu poznával sám sebe. Také bral všechno příliš vážně. Děti v nových školách si z něho kvůli tomu dělaly legraci. Obvykle ale jen jednou.

„Kleknu si,“ oznámila.

Znamenalo to víc než kleknutí. Postavila se na lavici, přikrčila se, opřela se dlaněmi o stůl vedle sklenice a sklonila hlavu k brčku. Metoda stejně dobrá jako každá jiná, napadlo Reachera. Začala sát nápoj a on se podíval na svůj vlastní. Zmrzlina byla kulatá olezlá hrudka. Cola chutnala příliš sladce, jako by ji namíchali v nesprávném poměru ze sirupu. Bubliny byly obrovské a umělé. Odporný nápoj. K německému letnímu dnu z dětství měl hodně daleko.

„Nechutná vám?“ zeptala se Ellie.

Promluvila plnými ústy a prskla mu na rukáv.

„Nic jsem neřekl.“

„Divně jste se ale ušklíbl.“

Je moc sladká,“ vysvětlil. „Zkazí se mi zuby. A tobě taky.“

Předvedla širokou grimasu, jako by seděla na zubařském křesle. „Nevadí. Stejně mi všechny vypadnou. Peggy už má dva venku.“

Sklonila se zpátky k brčku a vysála zbytek coly. Pak šťouchala do chuchvalce na dně sklenice tak dlouho, až ho rozmělnila a mohla vypít.

Jestli chcete, pomůžu vám s vaší,“ navrhla.

„Ne,“ zasáhla matka. „Zvracela bys v autě.“

„Nezvracela. Slibuju.“

„Ne,“ nedala se obměkčit Carmen. „Teď si dojdi na záchod. Čeká nás dlouhá cesta.“

„Právě jsem byla,“ namítla Ellie. „Před odjezdem domů vždycky chodíme na záchod. Postavíme se do řady. Musíme. Řidič nesnáší, když mu počuráme sedadla.“

Potom se potěšené rozesmála.

„Ellie,“ napomenula ji matka.

„Promiň, mami. Dělají to jenom kluci. Mě by něco takového ani nenapadlo.“

„Přesto si dojdi na záchod.“

Ellie obrátila oči v sloup, přelezla přes matčin klín a odběhla dozadu do bistra. Reacher položil na účtenku pětidolarovou bankovku.

„Fajn holka,“ pochválil.

„Také si myslím,“ souhlasila Carmen. „Alespoň většinou.“

„Pálí jí to.“

Přikývla. „Určitě víc než mně.“

I tuto poznámku nechal bez odpovědi. Jenom tiše seděl a pozoroval, jak se jí do očí vrací smutek.

„Děkuju za coly,“ řekla.

Pokrčil rameny. „Rádo se stalo. A jsem bohatší o nový zážitek. Nikdy jsem dítěti colu se zmrzlinou nekoupil.“

„Takže nemáte vlastní.“

„Nikdy jsem se tak daleko nedostal.“

„Ani žádné neteře nebo synovce? Děti v rodině?“

Zavrtěl hlavou.

„Sám jsem býval dítětem. Kdysi před dávnými lety. To je má jediná zkušenost.“

„Zůstaňte den, dva u nás a Ellie vás naučí víc, než byste si přál poznat. A patrně víc, než tušíte.“

Potom se ohlédla přes rameno. Zaslechl za sebou Ellie. Podlaha byla stará a pod zkrabaceným linoleem se musely vytvořit vzduchové kapsy, protože její kroky zněly dutě.

„Mami,pojeďme“ zaprosila.

„Pan Reacher pojede s námi,“ vysvětlila Carmen. „Bude pracovat u koní.“

Vstal z boxu a Ellie si ho prohlédla.

„Dobře,“ přijala. „Ale pojeďme.“

Vyšli do vedra. Odpoledne se přehouplo do druhé poloviny a horko bylo ještě horší. Crown Victoria odjel. Obešli cadillac a Ellie se přešplhala na zadní sedadlo. Carmen dlouhou chvíli seděla s klíčky v ruce. Zavřela oči. Potom je otevřela a nastartovala.

Projela přes křižovatku, minula školu a urazila nejméně sto kilometrů přímo na jih. Nepospíchala. Jela o polovinu pomaleji než předtím. Ellie nic nenamítala. Patrně považovala danou rychlost za normální. Reacher usoudil, že Carmen se domů nikdy nežene.

Po cestě toho příliš neviděli. Na levé straně se od jednoho ošlehaného sloupu ke druhému táhly dráty elektrického vedení. V dálce se čas od času vynořily větrné mlýny a čerpadla na naftu, některá v provozu, většinou však zajištěná lany a nehybná. Na západní straně silnice stály na okrajích starých polí další osmiválce na zavlažování, všechny nečinné a rezavé, protože vítr odvál úrodnou prsť. Na některých místech až na skálu. Nebylo co zavlažovat. Východní strana vypadala lépe. Celé čtvereční kilometry pouštních stromů a občas široké nepravidelné pruhy přijatelné trávy, jako by sledovala proudy podzemní vody.

Po každých patnácti až dvaceti kilometrech se u silnice objevila osamocená brána ranče. Prostý čtverec, zhruba pět metrů široký a pět metrů vysoký, s vyježděnými vyschlými kolejemi ubíhajícími do dálky. Na některých stála jména z přibitých kusů dřev poskládaných do tvarů písmen. Nebo umělecky vytepaná ze železa. Pár vprostřed zdobily vybledlé dobytčí lebky s dlouhými zahnutými rohy trčícími do stran jako křídla supa. Od několika se táhly nekonečné kilometry starého ostnatého drátu označujícího pradávné hranice. Drát visel na ošlehaných pokroucených sloupcích, které vypadaly, že se při prvním doteku rozpadnou v prach.

Některé ranče bylo vidět, podle profilu terénu. Na plochých místech vykukovaly v dálce skupinky budov. Domy byly jednopatrové, většinou natřené na bílo, přikrčené mezi shlukem nízkých stájí a kůlen. Vzadu měly větrné mlýny a talíře satelitů a vypadaly tiché a ochromené vedrem. Slunce se sklánělo k západu a venku stále panovalo čtyřicet čtyři stupňů.

„Bude to silnicí,“ ozvala se Carmen. „Celý den pohlcuje horko a večer ho vydává.“

Ellie usnula, natažená na zadním sedadle. Hlavu měla opřenou o aktovku. Tváří se dotýkala papírů, které radily, jak nejlépe by matka mohla utéci od jejího otce.

„Tady začínají pozemky Greerů,“ upozornila Carmen. „Nalevo. Asi za deset kilometrů odbočíme.“

Plochá krajina se vpravo trochu zvedala k rozdrobené stolové hoře přes kilometr na západě. Vlevo se táhl ostnatý drát Greerů, lepší než většina ostatních. Vypadal, že ho napnuli před méně než padesáti lety. Ubíhal přijatelně rovně na východ a ohraničoval strakatou pastvinu se stejným poměrem zelené a hnědé. Kilometry daleko se na obloze rýsoval les vrtných věží obklopený plechovými boudami a zpustlým zařízením.

„Greer tři,“ oznámila Carmen. „Velké pole. Sloopův dědeček na něm kdysi vydělal spoustu peněz. Před čtyřiceti lety vyschlo. Patří ale ke slavné rodinné legendě. Jak vystříkl silný výron nafty. Nejskvělejší věc, jaká je kdy potkala.“

Ještě víc zpomalila a poslední kilometry ukrajovala s očividnou nechutí. Silnice se v dálce chvěla v oparu a ostnatý drát přecházel do absurdního laťkového plotu. Stál blízko u krajnice, jako ploty v Nové Anglii, ale byl natřený na červeno. Vedl pět set metrů k bráně ranče, která byla také červená, a potom ubíhal do nedohledné dálky. Za bránou stály budovy, mnohem blíž k silnici, než viděl předtím. Velký starý jednopatrový dům s vysokým komínem a roztaženými nízkými přístavky. Kolem něj se volně kupily kůlny a stáje. Ohrady panovačně rozdělovaly pozemek na čtverce. Všechno bylo natřené na červeno, budovy i ploty. V nízkém oranžovém slunci se chvěly a tříštily jako fáta morgána.

U začátku červeného plotu ještě víc zpomalila. Posledních tři sta metrů překonala jen setrvačností a potom zahnula na rozmlácenou prašnou cestu vedoucí od brány. Vysoko nad nimi se na bráně skvěl nápis, červené dřevo na červeném dřevě. Červený dům, hlásal. Když pod ním projížděla, podívala se na něj.

„Vítejte v pekle,“ řekla.

Červený dům tvořil hlavní část čtyř působivých staveb. Měl širokou prkennou verandu s dřevěnými sloupky a houpací lavicí zavěšenou na řetězech. O osmdesát metrů dál se tyčila stodola sloužící jako vozový park, nemohla do ní však zajet, protože příjezdovou cestu blokovalo policejní auto zaparkované bokem. Byl to starý Chevy Caprice, černobílý, s nápisem Šerif okresu Echo na dveřích, na kterých kdysi stávalo něco jiného. Zakoupený z druhé ruky v cizím okrese, třeba v Dallasu nebo Houstonu, přelakovaný a opravený, aby vykonával nenáročnou službu v zapadákově. Nikdo v něm neseděl, a dveře řidiče byly otevřené. Světelná konzola na střeše červenomodře blikala a vrhala vodorovné pruhy na verandu a celou přední stěnu domu.

„Co to má znamenat?“ podivila se Carmen.

Potom si přitiskla ruku na ústa.

„Panebože, přece ještě nemůže být doma,“ zaúpěla. „Prosím, ne.“

„Policajti by ho domů nepřivezli,“ ujistil ji Reacher. „Nehrají si na taxikáře.“

Ellie se za ním začala probouzet. Motor ztichl a auto se přestalo pohupovat. Neohrabaně se posadila, podívala se z okýnka a vykulila oči.

„Co to je?“ zeptala se.

„Auto šerifa,“ vysvětlila Carmen.

„Co tady dělá?“ nechápala Ellie.

„Nevím.“

„Proč blikají ta světla?“

„Nevím.“

„Zavolali ho? Možná se do domu vloupal lupič. V masce a něco ukradl.“

Protáhla se dopředu a klekla si na čalouněnou opěrku na paže mezi předními sedadly. Reachera opět ovanul zápach školy. V obličeji se jí zračila potěšená zvědavost. Ta se najednou změnila v naprosté zděšení.

„Třeba ukradl koně,“ vyjekla. „Mommy, mého poníka.“

Přelezla Carmen přes klín a zašátrala po klice. Vyskočila z auta a rozběhla se přes dvůr, co nejrychleji jí krátké nohy dovolily, ruce přitištěné k bokům a vlající cop.

„Koně nikdo neukradl,“ ozvala se Carmen. „Sloop se vrátil domů.“

„S blikajícími světly?“ podivil se Reacher.

Rozepla si bezpečnostní pás, přetočila se na stranu a spustila nohy do prachu dvora. Postavila se a zírala směrem k domu, s rukama opřenýma o horní okraj dveří, jako by ji mohly ochránit. Reacher udělal to samé na své straně. Vedro se do něj nemilosrdně opřelo. Z šerifova auta se ozýval praskavý hovor ve vysílačce.

„Třeba hledají vás,“ navrhl. „Byla jste pryč celou noc. Možná vás nahlásili jako pohřešovanou.“

Zavrtěla hlavou nad střechou cadillacu. „Ellie zůstala doma, a když vědí, kde je, nestarají se, co se děje se mnou.“

Dlouhou dobu nehybně stála, potom udělala krok stranou a zavřela za sebou dvířka. Reacher následoval jejího příkladu. O šest metrů dál se otevřely dveře domu a na verandu vyšel muž v uniformě. Očividně šerif. Muž kolem šedesátky, tlustý, opálený, řídké šedé vlasy připlácnuté na hlavu. Téměř couval, jak se loučil s přítmím uvnitř. Měl na sobě černé kalhoty a bílou košili s nárameníky s vyšitým označením hodnosti. Široký opasek s revolverem s dřevěnou pažbou zasunutým do koženého pouzdra. Dveře se za ním zavřely. Otočil se ke svému autu a zarazil se, když spatřil Carmen. Dotkl se prsty obočí v lenivém náznaku vojenského pozdravu.

„Paní Greerová,“ pronesl, jako by chtěl naznačit, že se něčím provinila.

„Co se stalo?“ vyhrkla.

„Vevnitř vám to řeknou. Je příliš velké vedro, než abych všechno opakoval.“

Potom pohledem přejel přes střechu cadillacu a zadíval se na Reachera.

„A kdo jste vy?“ zeptal se.

Reacher neodpověděl.

„Kdo jste?“ zopakoval šerif.

„Povím to uvnitř. Je příliš velké vedro, než abych všechno opakoval.“

Šerif po něm vrhl dlouhý chladný pohled a pomalu kývl hlavou, jako by už něco takového mockrát zažil. Svalil se do ojetého auta, nastartoval a vycouval na silnici. Reacher sledoval, jak se mu na botách usazuje zvířený prach. Potom se zadíval na Carmen. Zajížděla cadillacem po cestě do stodoly. Byla dlouhá a nízká, bez přední stěny, a jako všechno ostatní natřená na červeno. Stály v ní dvě dodávky a Jeep Cherokee. Jedna dodávka byla nová, druhá seděla na prázdných kolech a vypadala, že se nepohnula nejméně deset let. Za stodolou se úzká prašná cesta vytrácela do nekonečna pouště. Carmen zaparkovala cadillac vedle džípu a vyšla do slunce. Na dvoře působila ztraceně a nemístně, jako orchidej na smetišti.

„Kde je ubytovna?“ zeptal se.

„Zůstaňte se mnou,“ požádala. „Stejně vás musím představit. Potřebujete, aby vás najali. Nemůžete se z ničeho nic objevit v ubytovně.“

„Dobře,“ souhlasil.

Pomalu ho dovedla ke schodům na verandu. Váhavě po nich vyšla. Zastavila se u dveří a zaklepala.

„To musíte klepat?“

Přikývla. „Nikdy mi nedali klíč.“

Čekali, Reacher krok za ní, jak se na námezdní pracovní sílu sluší. Potom se dveře rozletěly. Stál v nich mladý muž a ruku držel na vnitřní klice. Mohlo mu být kolem pětadvaceti. Měl velký hranatý obličej s červenými a bílými flíčky. Byl udělaný, ale vypracované svaly rozmazleného fracka se mu začínaly měnit v tuk. Oblečený do džin a špinavého bílého trička s vyhrnutými rukávy, které odhalovaly zbytky bicepsů. Páchl potem a pivem. Na hlavě měl červenou baseballovou čapku otočenou štítkem dozadu. Nad plastikovým páskem mu vykukoval polokruh čela. Na krku mu zpod štítku čouhal chomáč vlasů, přesně stejné barvy a kvality jako Ellieiny.

„To jsi ty,“ podíval se na Carmen a uhnul pohledem.

„Bobby,“ řekla.

Potom se zadíval na Reachera.

„Kdo je tvůj kamarád?“

Jmenuje se Reacher. Hledá práci.“

Vazoun se odmlčel. „Tak pojďte dovnitř,“ rozhodl. „Oba dva. A zavřete dveře. Je horko.“

Otočil se do přítmí a Reacher na baseballové čapce zahlédl písmeno T.

[val se na Reachera.

Texas Rangers, pomyslel si. Dobrý tým, ale ne nejlepší. Carmen vazouna následovala s odstupem tří kroků, jako by se po sedmi letech stále cítila hostem. Reacher se jí držel těsně po boku.

„Sloopův bratr,“ šeptla.

Přikývl. Ve vstupní hale panovalo šero. I zde všechno natřeli červenou, dřevěné stěny, podlahu, strop. Barva se na většině míst ošoupala a zbyl po ní jen tenký skvrnitý povlak. Kdesi v domě běžel prastarý ventilátor a ochlazoval vzduch o několik stupňů. Pomalu se otáčel s trpělivým hučením a rachtáním. Poklidný zvuk připomínající lenivé tikání hodin. Hala byla velká jako motelové apartmá a přeplněná drahými věcmi, všechny ale nesly stopy stáří. Možná jejich majitelům došly před desítkami let peníze. Nebo jich měli vždycky tolik, že radost z nakupování je opustila už před generací. Na stěně viselo obrovské zrcadlo v ozdobném rámu natřeném na červeno. Naproti němu stál stojan se šesti loveckými puškami se západkou. Zrcadlo je odráželo a hala vypadala plná zbraní.

„Co chtěl šerif?“ křikla Carmen.

„Pojď dovnitř,“ křikl Bobby v odpověď.

jsme uvnitř, namítl Reacher v duchu. Pak ale zjistil, že měl na mysli pojďte do pokoje. Byla to velká červená místnost v zadní části domu. Přestavěná. Kdysi musela sloužit jako kuchyně. Původní stěnou domu z ní vedl vchod do náhradní kuchyně klidně padesát let staré. Také v obývacím pokoji převažovala omšelá červená barva, dokonce i na nábytku. Stál v něm velký borovicový stůl a osm borovicových židlí s prokládanými opěradly, natřených na červeno a ohlazených na místech, kde se jich dotýkala lidská těla.

Na jedné židli seděla žena. Mohlo jí být kolem pětapadesáti. Patřila k lidem, kteří se navzdory přibývajícímu věku oblékají jako zamlada. Měla na sobě vypasované džíny s páskem a košili s country třásněmi. Vlasy obarvené na jasně oranžovo, mladistvě vyčesané nad úzkým obličejem. Vypadala jako dvacetiletá dívka, kterou o mládí připravila náhlá vzácná choroba. Nebo šok. Možná ji šerif usadil ke stolu a neobratně jí sdělil nějakou strašlivou zprávu. Tvářila se zadumaně a trochu zmateně. Také z ní však čišela vitalita. Jistá dávka autority. Ještě nevyhasla. Připomínala Texas, který vlastnila. Rozlehlý a mocný, v současné době však na kolenou, s nejlepšími dny za sebou.

„Co chtěl šerif?“ zopakovala Carmen otázku.

„Cosi se stalo,“ odpověděla žena tónem, který oznamoval, že nepůjde o nic dobrého. Reacher viděl, jak se Carmen v očích mihla naděje. Potom místnost ztichla a žena se podívala jeho směrem.

Jmenuje se Reacher,“ představila ho Carmen. „Hledá práci.“

„Odkud pochází?“

Hlas měla jako surovou \xái.Já jsem tady šéfem, sděloval.

„Narazila jsem na něj po cestě. Stopoval.“

„Co umí?“

„Pracoval u koní. Rozumí kování.“

Reacher se zadíval z okna a naslouchal, jak lže o jeho dovednostech. Ke koním se dostal nejblíž při procházce kolem stájí na starších základnách, kde je ještě chovají pro slavnostní účely. V zásadě věděl, že kovář dělá podkovy, což jsou kovové půlkruhy, které koně nosí na nohách. Na kopytech? Používá se při tom žhavé uhlí a měch a musí se hodně bušit kladivem. Nesmí chybět ani kovadlina a džber s vodou. Skutečnou podkovu ale v ruce nikdy nedržel. Čas od času je vídal připevněné pro štěstí na dveřích. V některých kulturách nahoru a v jiných dolů, s nadějí ve stejnou pověru. Tím však jeho znalosti končily.

„Promluvíme si o něm později,“ rozhodla žena. „Nejdřív musíme projednat důležitější věci.“

Potom si vzpomněla na slušné vychování a mávla rukou přes stůl. „Já jsem Rusty Greerová,“ řekla.

Jako ten baseballový hráč?“ prohodil Reacher.

„Byla jsem Rusty Greerovou, ještě než se narodil,“ odtušila žena. Potom ukázala na Bobbyho. „Mého syna Roberta Greera už znáte. Vítejte na ranči Červený dům, pane Reachere. Možná by se pro vás nějaká práce našla. Pokud jste pracovitý a slušný člověk.“

„Co chtěl šerif?“ zeptala se Carmen potřetí. Rusty Greerová se otočila a probodla ji pohledem. „Sloopův právník je nezvěstný,“ oznámila.

„Prosím?“

Jel do federální věznice navštívit Sloopa. Nedorazil tam. Státní policie našla jeho auto jižně od Abilene. Prázdné, uprostřed pustiny, klíčky stále uvnitř. Nevypadá to dobře.“

„Al Eugene?“

„Kolik právníků podle tebe Sloop má?“

Hlasem naznačila: ty hloupá huso. V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Carmen zbledla a položila si ruku na ústa. Strnulými prsty se dotýkala rtů.

„Možná měl poruchu,“ navrhla.

„Policajti to zkoušeli,“ odpověděla Rusty. „Auto okamžitě naskočilo.“

„Kde tedy je?“

„Nezvěstný. Už jsem ti to povídala.“

„Hledají ho?“

„Samozřejmě že hledají. Ale nemůžou najít.“

Carmen se zhluboka nadechla. Potom ještě jednou. „Mění se tím něco?“

„Máš na mysli, jestli se Sloop přesto vrátí domů?“

Carmen chabě přikývla, jako by se strašně bála odpovědi.

„Neměj strach,“ ujistila ji Rusty. Usmívala se. „Sloop se vrátí v pondělí, přesně podle plánu. Alovo zmizení nic nemění. Šerif to potvrdil. Dohoda platí.“

Carmen se dlouze odmlčela, oči zavřené, prsty potištěné na rty. Potom se přinutila ruku odtáhnout a vyloudila rozechvělý úsměv.

„To je dobře,“ vydechla.

„Velice dobře,“ potvrdila její tchyně.

Carmen malátně přikývla. Reacher měl dojem, že každou chvíli omdlí.

„Co si myslíš, že se mu stalo?“ zeptala se.

„Jak to mám vědět? Patrně nějaká nepříjemnost.“

„Kdo by chtěl působit Alovi nepříjemnosti?“

Rustyin úsměv se protáhl do úšklebku. „Pokus se, zlatíčko, zamyslet.“

Carmen otevřela oči. „Co tím chceš říct?“

„Zamysli se, kdo by chtěl působit nepříjemnosti právníkovi.“

„Nemám tušení.“

„Já ale ano. Někdo, kdo mu koupil velký starý mercedes, a přesto skončil ve vězení.“

„Kdo by to mohl být?“

„Kdokoliv. Al si mezi klienty nevybíral. Neměl úroveň. Byl napůl zkorumpovaný. Možná úplně, pokud vím. Tři čtvrtiny jeho klientely tvořila svoloč.“

Carmen zůstávala bledá. „Svoloč?“

„Víš, koho myslím.“

„Mexičany? Proč to neřekneš přímo?“

Rusty se stále usmívala. „Tak je nazvi jinak,“ protáhla medově. „Nějaký Mexikán se dostal do vězení, a nepřijal trest jako ostatní normální lidé. Naštval se na svého právníka a povolal bratry a příbuzné, kterých má samozřejmě spoustu, všichni nelegální přivandrovalci, cbolos, sdružení v tlupách, a takhle to dopadlo. Přesně jako v jejich rodném Mexiku. Ty bys to měla vědět nejlépe.“

„Proč zrovna já? V Mexiku jsem v životě nebyla.“

Nikdo neodpověděl. Reacher pozoroval, jak tam stojí, otřesená, hrdá a osamocená jako zajatec v nepřátelském táboře. V místnosti panovalo ticho. Rušilo ho jen hučení a klepání starého ventilátoru kdesi v útrobách domu.

„Jaký je váš názor, pane Reachere?“ zeptala se Rusty Greerová.

Otázku pronesla jako při pohovoru s uchazečem o práci. Nejraději by odpověděl něco jedovatého. Aby změnil téma. Ale pustit se do netaktického boje a nechat se během deseti minut vykázat z pozemku by příliš nepomohlo.

Jenom hledám práci, madam,“ odvětil.

„Přesto bych chtěla znát váš názor.“

Jako při pohovoru. Zjišťování povahových vlastností. Očividně by nenechala kydat mrvu každého.

„Pan Reacher býval také policistou,“ ozvala se Carmen. „V armádě.“

Rusty přikývla. „Tak co si myslíte, bývalý vojenský policisto?“

Reacher pokrčil rameny. „Možná existuje nevinné vysvětlení. Třeba se nervově zhroutil a bloudí po okolí.“

„To nezní příliš pravděpodobně. Teď chápu, proč z vás udělali bývalého policistu.“

Dlouhé ticho.

Jestli se dostal do potíží, mohli je způsobit bílí lidé.“

„S takovým názorem byste tady příliš neuspěl, synu.“

„Nechci uspět. Jenom hledám pravdu. Tři čtvrtiny obyvatel Texasu tvoří běloši, takže existuje tříčtvrteční šance, že s tím mají něco společného. Za předpokladu, že všichni lidé jsou stejní.“

„To je smělý předpoklad.“

„Ne z mé zkušenosti.“

Rusty zvedla oči od stolu a podívala se na Carmen.

„Ty s ním bezpochyby souhlasíš. Se svým novým kamarádem.“

Carmen se nadechla. „Nikdy jsem netvrdila, že jsem lepší než ostatní. A nevidím důvod, proč bych se měla považovat za horší.“

V místnosti zavládlo ticho.

„To ukáže čas,“ prohlásila Rusty. Jeden z nás přileze ke křížku.“

Křížek protáhla se silným texaským přízvukem. Dlouhá slabika zůstala viset ve vzduchu.

„A kde je Sloopova holčička?“ zeptala se s falešným nadšením, jako by předcházející rozhovor nikdy neproběhl. „Přivezla jsi ji ze školy?“

Carmen polkla a obrátila se k ní. „Asi bude ve stodole. Zahlédla šerifa a dostala strach, že jí ukradli poníka.“

„Nesmysl. Kdo by jí ho kradl?“

Je ještě dítě,“ upozornila Carmen.

„Služebná se tomu dítěti chystá dát věčen, tak ji přiveď do kuchyně a po cestě ukaž panu Reacherovi ubytovnu.“

Carmen pouze kývla hlavou, jako služka přijímající nový příkaz. Reacher za ní vyšel z obývacího pokoje do haly. Vykročili společně do vedra a zastavili se ve stínu na verandě.

„Ellie jí v kuchyni?“ zeptal se Reacher.

Carmen přikývla. „Rusty ji nenávidí.“

„Proč? Je přece její vnučkou.“

Carmen uhnula pohledem. „Není čistokrevná,“ šeptla. „Nechtějte, abych vám to vysvětlovala. Postrádá to logiku. Vím jedině, že ji nenávidí.“

„Tak proč se bojí, že s ní odjedete?“

„Protože si to nepřeje Sloop. Používá Ellie proti mně. Jako mučicí nástroj. A matka plní veškerá jeho přání.“

„Musíte jíst také v kuchyni?“

„Ne, chce, abych jedla s ní. Protože ví, že se mi to nelíbí.“

Překročil hranici stínu a znovu se zastavil.

„Neměla jste se vracet. Touhle dobou jsme už mohli být ve Vegas.“

„Na okamžik jsem propadla naději,“ odtušila. „Kvůli Alu Eugenovi. Myslela jsem si, že dojde k odkladu.“

Přikývl. Já také. To by pomohlo.“

V očích se jí zaleskly slzy. Já vím. Příliš hezké, než aby to byla pravda.“

„Pořád ještě byste měla uvažovat o útěku.“

Otřela si hřbetem ruky oči. Zavrtěla hlavou. „Neuteču. Nechci se stát uprchlíkem.“

Neodpověděl.

„h vy jste s ní měl souhlasit,“ řekla. „S těmi Mexičany. Pochopila bych, že blufujete. Potřebuju, aby vás zaměstnala a zůstal jste nablízku.“

„To jsem nemohl.“

„Riskoval jste.“

Odvedla ho po schodech do slunečního žáru a přes dvůr. Za stodolou s auty stála stáj. Budova červená jako všechno ostatní, velikosti hangáru, s věžičkami ventilátorů na střeše. Vedla do ní vrata na třicet čísel otevřená. Vycházel z nich pronikavý zápach.

„Nejsem moc vesnický člověk,“ poznamenal.

„Zvyknete si,“ odtušila.

Za stodolou se prostíraly čtyři corraly obehnané červeným plotem. Dva pokrývala řídká tráva a druhé dva silná vrstva pouštního písku. Pruhované tyče upevněné na barelech od nafty tvořily překážky. Za corraly stála další červená budova, dlouhá a nízká, s malými okýnky pod okapy.

„Ubytovna,“ řekla. Na okamžik se zastavila, ztracená v myšlenkách. Potom se v horku zachvěla, probrala se a zatvářila se věcně.

„Vchod je na druhé straně,“ vysvětlila. „Bydlí v ní dva pomocníci, Joshua a Billy. Nevěřte ani jednomu. Pracují u nás od nepaměti a patří ke Greerům. Služebná vám přinese jídlo, asi za hodinu, až se nají Ellie a než začneme jíst my.“

„Dobře,“ odtušil.

„A dříve nebo později vás přijde zkontrolovat Bobby. Dávejte si na něj pozor, protože je lstivý jako had.“

JDobře,“ zopakoval.

„Uvidíme se později,“ rozloučila se.

„Budete v pořádku?“

Krátce přikývla a odkráčela. Pozoroval ji, dokud nezmizela za stájí, a potom obešel ubytovnu a našel vchod.

KAPITOLA PÁTÁ

CHLAPEC POPSAL CELOU STRÁNKU ZÁPISNÍKU. MUŽI S TELESKOPY NA NĚJ volali postřehy a přesný průběh událostí. Příjezd šerifa, návrat fazole a dítěte s novým chlapem v závěsu, dítě utíkající do stodoly, odjezd šerifa, fazole a nový chlap vcházející do domu, dlouhá pauza, fazole a nový chlap na verandě, společná cesta k ubytovně, návrat osamocené fazole.

„Kdo to je?“ zeptal se chlapec. Jak to mám vědět?“ zavrčel jeden z chlapů.

Velice vysoký, statný, ne příliš upraveně oblečený, košile a kalhoty neurčitého stáří, zapsal chlapec. Potom doplnil: Nejedná se o honáka, nesedí boty. Komplikace f

Terén za ubytovnou se svažoval a vytvářel přizemí. Vedla do něj velká posuvná vrata, doširoka otevřená a zaseklá v rozbitých kolejnicích. Za nimi stála další dodávka a dva zelené traktory. Napravo se v zadním rohu zvedalo dřevěné schodiště bez zábradlí a mizelo v trojúhelníkové díře ve stropě. Reacher strávil minutu prohlídkou vozidel. Dodávka měla na zadním okýnku nosič na zbraně. Vzduch v přízemí byl horký, dusivý a páchl benzinem a motorovým olejem.

Potom vylezl po schodišti a ocitl se v prvním patře. Veškeré dřevo pokrývala červená barva, stěny, podlahy i střešní trámy. Vzduch byl ještě rozpálenější a nehybnější než dole. Ventilace chyběla. Vzdálený konec místnosti oddělovala stěna, za kterou asi byla koupelna. Kromě ní byl celý obrovský prostor otevřený, se šestnácti postelemi vyrovnanými vedle sebe v řadách po osmi, prosté kovové rámy, tenké nepovlečené matrace a noční stolky a skříňky.

Dvě postele nejblíž ke koupeme byly obsazené. Leželi na nich dva polonazí, šlachovití mužíci. Měli na sobě modré obnošené džíny a ručně zdobené vysoké boty. Bez košil. Ruce složené za hlavou. Když Reacher vstoupil do místnosti, otočili se ke schodišti. Narovnali jednu paži, aby se lépe podívali.

Reacher absolvoval čtyři roky ve West Pointu a potom třináct let v aktivní službě, takže měl za sebou celkem sedmnáctiletou zkušenost se vstupováním do nových ložnic a zkoumavými pohledy jejich obyvatel. Byl to pocit, který mu nevadil. Existovala technika, jak se s ním vyrovnat. Etiketa. Prostě vejdete, vyberete si neobsazenou postel a nepronesete ani slovo. Necháte promluvit někoho jiného. Odhadnete tak rozložení sil, aniž byste prozradili něco o sobě.

Prošel ke třetí posteli od schodiště, u severní stěny, která bude patrně chladnější než jižní. Za armádních časů by na postel hodil těžký vojenský vak a označil tím své vlastnictví. Na vaku by stálo jeho jméno a hodnost, a počet oprav by podával hrubé svědectví o jeho biografii. Vaky šetřily spoustu konverzace. V dané situaci však nemohl udělat nic lepšího než vytáhnout z kapsy kartáček na zuby a položit ho na noční stolek. Toto náhradní gesto postrádalo fyzický účinek. Posloužilo však stejnému účelu. Říkalo: Ode dneška tady bydlím stejné jako vy. Máte viici tomu nějaké námitky?

Muži z něj nespouštěli pohled a mlčeli. Leželi na posteli, takže bylo těžké odhadnout s určitostí jejich tělesnou stavbu, oba však byli malí. Zhruba metr sedmdesát, přibližně sedmdesát kilo. Ale šlachovití a vypracovaní jako boxeři střední váhy. Po farmářsku opálení, s tmavohnědými pažemi, obličeji, krky, a mléčně bílí na místech, kde jim tělo zakrývalo tričko. Na žebrech, nikách a klíčních kostech se jim rýsovaly hrbolky a nárůstky. Reacher už takové pozůstatky viděl. Carmen měla jeden. On sám jich také pár měl. Tvořily se na místech starých srostlých zlomenin.

Prošel kolem mužů do koupelny. Dala se zavírat, ale uvnitř byla společná, čtvero základní vybavení bez přepažení. Čtyři toalety, čtyři umyvadla a čtyři sprchy v jediném podlouhlém sprchovém koutu. Byla přijatelně čistá a voněla teplou vodou a levným mýdlem, jako by se muži z ložnice právě sprchovali, možná aby se připravili na páteční večer. Vedlo z ní vysoké okno s olepenou sítí proti hmyzu a beze skla. Když se k němu postavil, viděl přes roh stáje až k domu. Otvíral se mu pohled na polovinu verandy a kousek vstupních dveří.

Vrátil se do ložnice. Jeden z mužů se vztyčil a seděl s hlavou otočenou ke dveřím do koupelny. Záda měl stejně bledá jako hruď a pod kůží se mu rýsovaly další zhojené zlomeniny. Žebra, pravá lopatka. Buď ho delší dobu válcovaly náklaďáky, nebo byl vysloužilým jezdcem rodea, který se svým řemeslem živil ještě kousek za zenitem kariéry.

„Přijde bouřka,“ prohlásil.

„Také jsem slyšel,“ odtušil Reacher.

„Musí přijít, když je takové vedro.“

Reacher mlčel.

„Najali tě?“ zeptal se muž.

„Patrně ano,“ odpověděl Reacher.

„Takže budeš pracovat pro nás.“

Reacher na to nic neřekl.

Já jsem Billy,“ představil se muž.

Druhý muž se zvedl na loktech. Josh,“ pronesl.

Reacher na ně kývl hlavou. Já jsem Reacher. Těší mě, že vás poznávám.“

„Budeš za nás dělat špinavou práci,“ oznámil muž jménem Billy. „Kydat hnůj a nosit žoky.“

Jak si přejete.“

„Protože jako jezdec zrovna nevypadáš.“

„Opravdu?“

Billy zavrtěl hlavou. „Příliš velký. Příliš těžký. Těžiště máš moc nahoře. Ne, na koni jsi toho mnoho nenajezdil.“

„Přivedla tě ta Mexikánka?“ zeptal se Josh.

„Paní Greerová,“ opravil ho Reacher.

„Paní Greerová je Rusty,“ odtušil Billy. „Ta tě nepřivedla.“

„Paní Carmen Greerová,“ upřesnil Reacher.

Billy neodpověděl. Josh se jenom usmál.

„Po večeři se chystáme vyrazit,“ oznámil Billy. „Do baru, pár hodin odtud. Můžeš s námi. Abychom se seznámili.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Možná někdy jindy, až si trochu vydělám. V podobných situacích platím rád sám za sebe.“

Billy se nad tím zamyslel a přikývl.

„To je správný přístup,“ pochválil. „Možná mezi nás zapadneš.“

Josh se jen usmál.

Reacher se vrátil ke své posteli, natáhl se, zůstal nehybně ležet a bojoval s vedrem. Chvíli zíral na červené trámy a potom zavřel oči.

Služebná přinesla večeři o čtyřicet minut později. Běloška středního věku, podle vzhledu možná Billyho příbuzná. Familiárně ho pozdravila. Možná sestřenice. Rozhodně se mu trochu podobala. Mluvila jako on. Stejné geny v krvi. Joshe pozdravila nenucené a Reachera chladně. Večeře sestávala z vepřového a fazolí. Naservírovala ji do kovových misek naběračkou vytaženou z kapsy zástěry. Rozdala vidličky, lžíce a prázdné kovové pohárky.

„Voda teče v koupelně,“ poučila Reachera.

Potom sešla ze schodů a Reacher se zaměřil na jídlo. První, které za celý den viděl. Posadil se na postel, misku si položil na klín a jedl lžící. Fazole byly tmavé, řídké a ochucené štědrou dávkou melasy. Vepřové bylo měkké a tučná kůrka křupala. Museli ho upéct zvlášť a teprve potom smíchat s fazolemi.

„Reachere,“ křikl Billy. „Co tomu říkáš?“

„Docela to ujde.“

„Hovno,“ ozval se Josh. „Celý den přes čtyřicet stupňů a ona nám přinese teplou večeři. Už jsem se sprchoval a zase se potím jako prase.“ Je to zadarmo,“ namítl Billy.

„Hovno zadarmo,“ vrátil mu Josh. Jídlo nám strhávají z platu.“ Reacher si jich nevšímal. Nadávání na jídlo patřilo k životu ve společné ložnici. A chutnalo mu. Lepší než některá, jaká jedl. Lepší než z většiny kuchyní v kasárnách. Položil prázdnou misku na stolek vedle kartáčku, opět se natáhl a vnímaL jak žaludek začíná zpracovávat cukry a tuky. Billy a Josh na druhé straně místnosti dojedli, otřeli si ústa předloktími a vytáhli ze skříňky čisté košile. Nasoukali se do nich, za chůze si je zapnuli a prohrábli si prsty vlasy. „Uvidíme se později,“ zavolal Billy.

Sdusali po schodech a za okamžik se zezdola ozval zvuk startujícího benzinového motoru. Dodávka, pomyslel si Reacher. Slyšel, jak projíždí vraty a vzdaluje se. Vešel do koupelny a viděl, jak zahýbá kolem rohu, míjí stáj a poskakuje přes dvůr k domu.

Vrátil se do ložnice, narovnal na sebe použité misky a do horní položil příbory. Navlékl si ouška tří hrnků na ukazováček a sestoupal ze schodů. Slunce už téměř zapadlo, ale venku se vůbec neochladilo. Vzduch byl neskutečně rozpálený. Skoro dusivý. A začínal v něm cítit vlhkost. Odněkud vál teplý vlhký vánek. Minul corrah/, stodolu, přešel dvůr. Obešel verandu a pátral po dveřích do kuchyně. Našel je a zaklepal. Otevřela služebná.

„Přinesl jsem vám nádobí,“ oznámil. Podal jí misky a hrnky.

„To je od vás hezké,“ řekla. „Přišla bych si pro ně sama.“

„Dlouhá cesta,“ odpověděl. „Horký večer.“ Přikývla. „Děkuju. Měl jste dost?“

„Najedl jsem se k prasknutí. Bylo to moc dobré.“ Pokrčila rameny, trochu v rozpacích. Jenom kovbojská strava.“

Vzala si od něj použité nádobí a odnesla ho dovnitř.

Ještě jednou děkuju,“ zavolala.

Znělo to jako propuštění. Tak se otočil a vykročil po cestě, nízké slunce v obličeji. Zastavil se pod dřevěným obloukem. Na západě před ním neleželo vůbec nic, jen prázdná zerodovaná stolová hora, kterou viděl při příjezdu. Napravo vedla cesta sto kilometrů na sever k hnízdu u křižovatky. První soused dvacet kilometrů daleko. Nalevo směrem na jih netušil. Pár hodin do baru, řekl Billy. Což mohlo dělat sto padesát kilometrů. Otočil se. Na východ se táhly pozemky Greerů a potom pozemky někoho jiného a pak patrně opět někoho dalšího. Ne o moc víc než suché díry a prašné vápenné naplaveniny až do Austinu, přes šest set kilometrů vzdáleného.

Nový cblappňcházík bráně a dbá se přímo na nás, zapsal chlapec. Rozhlíží se. Ví o nás? Potíže? Opět zavřel zápisník a přitiskl se k zemi.

„Reachere!“ ozval se hlas.

Reacher pohlédl doprava a spatřil Bobbyho Greera ve stínu na verandě. Seděl na houpací lavici. Stejné džíny, stejné špinavé tričko. Stejná baseballová čapka otočená štítkem dozadu.

„Pojďte sem,“ zavolal.

Reacher zůstal na okamžik stát. Potom prošel zpátky kolem kuchyně a zastavil se pod schody na verandu.

„Chci koně,“ rozkázal Bobby. „Tu velkou kobylu. Osedlejte ji a přiveďte ke mně.“ Reacher chvíli mlčel.

„Chcete ji hned?“

„Kdy si myslíte? Chystám se na večerní projížďku.“

Reacher neodpověděl.

„A také potřebujeme ukázku,“ pokračoval Bobby.

„Čeho?“

Jestli vás máme zaměstnat, musíte ukázat, co umíte.“

Reacher se opět odmlčel, tentokrát na déle.

„Dobře,“ souhlasil.

„Pět minut,“ upozornil Bobby.

Zvedl se a vešel do domu. Zavřel za sebou dveře. Reacher chvíli stál. Vedro se mu opíralo do zad. Potom vykročil ke stodole. Směrem k velkým vratům. K těm, ze kterých se linul nepříjemný zápach. Ukázka? Teď jsi vprůseru, pomyslel si. A ne v jednom.

Na vnitřní straně vrat našel vypínač, v kovové krabičce přišroubované na dřevěné obití. Stiskl ho a slabé žluté žárovky osvětlily obrovský prostor.

Podlahu tvořila ušlapaná zem a všude se válela špinavá sláma. Střed stáje byl rozdělený na stání přitištěná zadními přepážkami k sobě. Kolem nich probíhal chodníček, který lemovaly balíky sena, vyrovnané od podlahy ke stropu podél vnějších stěn. Obešel stání. Pět našel obsazených. Celkem pět koní. Všichni přivázaní ke stěnám stání komplikovanou konstrukcí z lana, která jim úhledně sahala přes hlavy.

Zadíval se na ně pozorněji. Jeden z koní byl velice malý. Poník. Patrně patřil Ellie. Dobře, toho vynechme. Zbývají čtyři. Dva o něco větší. Sklonil se a prohlédl si jednoho po druhém zespoda. Teoreticky by nemělo být těžké najít pravého. V praxi to však těžké bylo. Ve stáních panovalo přítmí •a ocasy zakrývaly podrobnosti. Nakonec dospěl k rozhodnutí, že první kůň není kobyla. Hřebec to však také nebyl. Jisté části chyběly. Valach. Zkus dalšího. Přesunul se k dalšímu koni a prozkoumal ho. Fajn, kobyla. Další byla také kobyla. Poslední opět valach.

Ustoupil, aby viděl na obě kobyly. Veliká leskle hnědá zvířata odfukují-cí nozdrami, lenivě se pohupující a podupávající s dutým klapáním nohama do slámy. Ne, kopyty. Krky měla natočené a jedním okem ho pozorovala. Která je větší? Ta napravo, rozhodl. O něco vyšší, o něco těžší, trochu širší v plecích. Dobře, to je ta velká kobyla. Zatím všechno vychází.

Teď sedlo. V každém stání trčelo vodorovně z vnější stěny hned u dveří silné bidlo s hromadou vybavení. Bezesporu sedlo, ale také spousta komplikovaných popruhů, pokrývek a kovových součástek. Popruhy musí být otěže, domyslel si. Kovová záležitost udidlo. Dává se koni do huby. Udi-dlo mezi zuby, správně? Sundal z bidla sedlo. Bylo velice těžké. Navlékl si ho na levé předloktí. Dobrý pocit. Jako skutečný kovboj. Royi Rogersi, trhni si nohou.

Stoupl si ke dveřím do stání. Velká kobyla ho sledovala jedním okem. Pysky stočila jako silné pruhy gumy a předvedla velké hranaté zuby. Byly žluté. Uvažuj. Základní pravidla. S takovými zuby se nejedná o masožrav-ce. Nekouše. Může se vás pokusit trochu hryznout, ale není to žádný lev nebo tygr. Živí se trávou. Patří k býložravcům. Býložravci jsou v podstatě bojácní. Jako antilopy a pakoně na rozlehlých afrických pláních. Takže tahle potvora se brání útěkem, nikoliv útokem. Dostane strach a uteče. Také je to ale soumar. Hledá velitele. Podřídí se ukázce autority. Takže buď přísný, ale nevyděs ji.

Otevřel dveře. Kůň se pohnul. Sklopil uši a zvedl hlavu. Potom ji sklonil. Nahoru a dolů, jak dovolovala vůle lana. Přešlápl na zadních nohách a natočil se k němu mohutným zadkem.

„Hej,“ pronesl hlasitě, jasně a pevně.

Kůň k němu couval. Položil mu ruku na bok. Stále se k němu natáčel.

Nesmíš se dostat za něj. Aby té nekopl. To věděl. Není to nějaké přirovnání? Jako když té kopne kůň? Muselo na něm něco být.

„Stůj klidně,“ přikázal.

Pořád se k němu snažil otočit zadkem. Nabral ho pravým ramenem do slabin. S pořádným rozmachem, jako by vyrážel dveře. Kůň se uklidnil. Nehnutě stál a zlehka odřukoval. Reacher se usmál. Já jsem tady šéf, jasné? Přiložil koni hřbet pravé ruky k nozdrám. Viděl to ve filmech. Otřeš mu hřbet ruky o nos a seznámíte se. Má to néco společného s pachem. Kůži na nose měl hebkou a suchou. Horce a mohutně oddechoval. Opět stočil pysky a vystrčil jazyk. Byl obrovský a mokrý.

„Hodná holka,“ zašeptal.

Oběma rukama zvedl sedlo a hodil ho koni, na hřbet. Postrkoval ho a tahal tak dlouho, až se zdálo, že pevně sedí. Nebylo to snadné. Nenasadil jsem ho obrácené? Určitě ne. Bylo tvarované trochu jako židle. Věděl určitě, že rozeznává předek a zadek. Na obou stranách visely široké popruhy. Dva dlouhé a dva krátké. Dva měly přezky a dva dírky. Na co jsou? Patrně se jimi upevňuje sedlo. Vzdálenější se protáhnou pod břichem a zapnou na boku, kde bude mít jezdec stehna. Sehnul se a pokusil se uchopit vzdálenější popruhy. Sotva na ně dosáhl. Pěkně široká potvora. Natáhl se, chytil konečky prstů jeden popruh a sedlo se svezlo na stranu.

„Do prdele,“ vydechl.

Napřímil se a opět sedlo narovnal. Sehnul se a hmátl po popruzích. Kůň se pohnul a popruhy se ocitly mimo dosah.

„Do prdele,“ zopakoval.

Přistoupil blíž a přitlačil koně ke stěně. Koni se to nelíbilo a zapřel se o něj. Vážil půl tuny. On sto deset kilo. Zavrávoral dozadu. Sedlo sjelo. Kůň se přestal hýbat. Narovnal sedlo, přidržel ho pravou rukou a levou se natáhl po popruzích.

„Takhle ne,“ ozval se hlásek nad ním.

Otočil se a vzhlédl. Pod střechou ležela na žocích sena Ellie, bradu v dlaních, a dívala se na něj. „Nejdřív potřebujete pokrývku,“ oznámila.

Jakou pokrývku?“

„Pokrývku pod sedlo.“

Kůň se opět pohnul a opřel se do něj. Odstrčil ho stranou. Kůň stočil hlavu a podíval se na něj. Vrátil mu pohled. Obrovské černé oči s dlouhými řasami. Upřeně se do nich zadíval. Nebojím se té, kamaráde. Stůj klidné, nebo do tebe zase vrazím.

„Ellie, ví někdo o tom, že jsi tady?“ zavolal.

Zavrtěla vážně hlavou. „Schovávám se,“ vysvětlila. „Na schovávání jsem dobrá.“

„Ví ale někdo, že se schováváš tady?“

„Máma to asi vědět bude, ale Greerové ne.“

„Umíš sedlat koně?“

Jasně. Poníka si sedlám úplně sama.“

„Mohla bys mi tedy pomoct? Slez dolů a ukaž mi, jak se to dělá.“

Je to hračka.“

„Tak mi to ukaž.“

Na okamžik se zarazila a činila své obvyklé dlouhé rozhodnutí. Potom sešplhala po balících sena, skočila na zem a vešla za ním do stání.

„Zase to sedlo sundejte,“ poradila.

Stáhla z bidla pokrývku, protřepala ji a přehodila kobyle přes hřbet. Byla moc malá a Reacher jí musel pomoci pokrývku narovnat.

„Teď na ni položte sedlo.“

Hodil sedlo na pokrývku. Ellie se protáhla koni pod břichem a popadla popruhy. Skoro se nemusela shýbat. Provlékla konce a zatáhla.

„Udělejte to vy,“ požádala. Jde to moc ztuha.“

Přidržel přezky a zprudka zatáhl.

„Ne moc pevně,“ upozornila Ellie. „Počkejte, až se nafoukne.“

„On se nafoukne!“

Ellie rozvážně přikývla. „Nemají sedláni rádi. Tak nafouknou břicha, aby vám v něm zabránili. Nevydrží ale dlouho a zase splasknou.“

Podíval se koni na břicho. Už ho měl velké jako barel od nafty. A stále se zvětšovalo a tlačilo do popruhů. Potom se zase zmenšilo. Ozvalo se dlouhé vydechnutí nozdrami. Kůň přešlápl a vzdal se.

„Teď můžete popruhy utáhnout.“

Utáhl je co nejpevněji. Kobyla podupávala. Ellie vzala otěže a natřásla je.

„Sundejte jí provaz. Prostě ho stáhněte.“

Zatáhl za provaz. Uši kobyly se sklopily dopředu, provaz přes ně sklouzl, potom přes nos a kobyla byla odvázaná.

„Podržte tohle.“ Podala mu změť řemenů. „Říká se tomu uzda.“

Obracel uzdu v nikách, až pochopil její tvar. Podržel ji koni u hlavy a natočil do správné polohy. Poklepal kobyle kovovou částí na pysky. Udullo. Kobyla držela hubu pevně zavřenou. Zkusil to ještě jednou. Bezvýsledně.

Jak, Ellie?“ zeptal se.

„Vražte jí palec do huby.“

„Palec? Kam?“

„Tam, kde jí končí zuby. Na straně. Má tam díru.“

Přejel kobyle bříškem palce podél pysků. Cítil, jak mu poskakuje po zubech, jeden za druhým, jako by je počítal. Potom zuby skončily a nahmatal jen dáseň.

„Vražte ho dovnitř.“

J>akcr

Ellie přikývla. Zatlačil, pysky se rozevřely a palec mu vklouzl do teplého, lepkavého, kluzkého otvoru. A kobyla skutečně otevřela hubu.

„Pospěšte si, dejte jí do huby udidlo.“

Vložil jí kovovou součástku do huby. Kobyla si ji upravila svým velkým jazykem, jako by mu také chtěla pomoci.

„Nandejte uzdu a zapněte ji.“

Přetáhl kožené řemeny přes uši a našel přezky. Celkem tři. Jedna se zapínala na plošce lícní kosti. Druhá vedla přes nos. Třetí jí visela pod krkem.

„Ne moc pevně. Aby mohla dýchat.“

Všiml si otlačených míst na řemenu a usoudil, že označují obvyklou délku.

„Přehoďte otěže přes hrušku.“

Konce udidla spojovala dlouhá smyčka řemenu. Patrně otěže. A hruška bude vyboulenina na předku sedla. Záchrana, za kterou se dá držet. Ellie měla plné ruce práce s upravováním třmenů. Přecházela z jedné strany na druhou kobyle pod břichem.

„Teď mě vysaďte,“ požádala. „Musím všechno zkontrolovat.“

Uchopil ji v podpaží a zvedl do sedla. Připadala mu drobná a lehká jako pírko. Kůň byl na ni příliš široký a nohy jí trčely téměř kolmo do stran. Naklonila se dopředu, natáhla ruce a přezkoušela všechny přezky. Některé upravila. Zastrčila volné konce. Vytáhla zpod řemenů hřívu a úhledně ji urovnala. Stiskla sedlo stehny, trhala sebou a zjišťovala, jestli pevně sedí.

„V pořádku,“ prohlásila. „Zvládl jste to velice dobře.“

Napřáhla k němu ruce a Reacher ji sundal dolů. Byla rozpálená a vlhká potem.

„Můžete ji vyvést ven. Držte ji po straně u huby. Když nebude chtít, škubněte s ní.“

„Tisíceré díky,“ rozloučil se vděčně. „Teď se běž zase schovat.“

Vyšplhala se zpátky na haldu žoků se senem a on zatáhl za řemen upevněný na kovovém kruhu u huby. Kobyla se ani nehnula. Mlaskl jazykem a znovu zatáhl. Vykročila. Předběhl ji a kobyla se za ním rytmicky rozešla. Klap, klap, klap. Vyvedl ji ze stáje, přitáhl, aby zahnula za roh, a zamířil k vratům. Nechal ji přistoupit do úrovně ramen a vyšel na dvůr. Poslušně kráčela. Přizpůsobil se jejímu tempu. Paži měl elegantně ohnutou v lokti, kobyla zlehka pohupovala hlavou a plecemi ho hladila po ramenou. Přes dvůr ji provedl, jako by celý život nedělal nic jiného. Rqyi Rogersi, běž se bodnout.

Bobby Greer čekal na verandě. Kobyla došla přímo k němu a zůstala stát. Reacher ji podržel a Bobby zkontroloval všechno, co předtím Ellie. Přikývl.

„Docela to ujde,“ pochválil.

Reacher mlčel.

„Dal jste si ale na čas.“

Reacher pokrčil rameny. „Neznala mě. Poprvé vždycky raději postupuju pomalu. Než se spřátelíme.“

Bobby opět přikývl. „Překvapil jste mě. Býval bych se vsadil, že nejblíž ke koním jste se dostal při sledování Preakness na kabelovce.“

„Sledování čeho?“

„Preakness. To jsou koňské dostihy.“

Já vím. Jenom jsem si dělal legraci.“

„Takže se jedná o dvojí překvapení,“ odtušil Bobby. „Třeba moje švagrová skutečně výjimečně nelhala.“

Reacher se na něj podíval. „Proč by měla lhát?“

„Co já vím. Ale většinou nic jiného nedělá. Zapište si to za uši.“

Reacher neodpověděl. Jen čekal.

„Můžete jít. Až se vrátím, odvedu koně do stáje.“

Reacher přikývl a vykročil. Zaslechl za sebou zapraskání kůže, jak se zřejmě Bobby vyšvihl do sedla. Ale neotočil se. Prošel přes dvůr, kolem stodoly, corralů a zahnul za roh ubytovny ke schodům. Měl v úmyslu jít rovnou nahoru a pořádně se osprchovat, aby se zbavil odporného koňského zápachu, kterým byl nasáklý. Když ale vystoupal do prvního patra, našel na posteli sedět Carmen s poskládaným povlečením na klíně. Pořád na sobě měla svoje bavlněné šaty a povlečení se jí bíle odráželo od nahých nohou.

„Přinesla jsem vám povlečení,“ oznámila. „Z prádelníku v koupelně. Bude se vám hodit. Nebyla jsem si jistá, jestli byste ho našel.“

Zastavil se na úpatí schodiště, jednu nohu nakročenou do místnosti a druhou na posledním schodu.

„Carmen, to je šílenství,“ vydechl. „Měla byste okamžitě utéct. Zjistí, že jsem podvodník. Neohřeju se tady ani den. V pondělí už můžu být pryč.“

„Přemýšlela jsem. Během celé večeře.“

„O čem?“

„O Alu Eugenovi. Dejme tomu, že jde o osobu, kterou se Sloop chystá prásknout. Co když jim to došlo a rozhodli se zakročit? Chytili Ala, aby dohodě zabránili?“

„Těžko. Proč by čekali? Jednali by už před měsícem.“

„To ano, ale všichni by si mohli myslet, že to tak bylo.“

Vkročil do místnosti.

„Nechápu,“ odpověděl, i když chápal.

„Dejme tomu, že necháte Sloopa zmizet Přesně jako někdo nechal zmizet Ala. Dají si to do souvislostí. Na vás nepadne ani stín podezření. Nic se vám nestane.“

Zavrtěl hlavou. „To už jsme probírali. Nejsem zákeřný vrah.“

Zmlkla. Upírala pohled na hraničku povlečení v klíně a pohrávala si s obrubou. Povlečení vypadalo staré a chatrné. Patrně vyřazené z domu. Možná v něm spávala Rusty se svým zesnulým manželem. Nebo Bobby. Nebo Sloop. Sloop s Carmen.

„Měla byste okamžitě utéct,“ zopakoval.

„Nemůžu.“

„Měla byste zůstat v Texasu, ale jen dočasně. Bojovat právními prostředky. Za daných okolností svěří Ellie do vaší péče.“

„Nemám žádné peníze. Takový boj by mě stál tisíce dolarů.“

„Carmen, něco podniknout musíte.“

Přikývla. „Vím, co podniknu. Dostanu nářez. V pondělí večer. V úterý ráno vás vyhledám, ať už budete kdekoliv. Pak se přesvědčíte na vlastní oči a možná změníte názor.“

Neodpověděl. Natočila obličej do blednoucího světla z oken pod okapy. Vlasy se jí svezly na ramena.

„Dobře se podívejte,“ vyzvala ho. „Pojďte blíž.“

Přistoupil k ní.

„Budu samá modřina. Možná mi zlomí nos. Nebo rozrazí rty. Možná přijdu o zuby.“

Mlčel.

„Dotkněte se mé pokožky. Pohlaďte ji.“

Položil jí hřbet ukazováčku na tvář. Pokožku měla jemnou jako teplé hedvábí. Přejel jí po oblouku lícní kosti.

„Pamatujte si ji. A porovnejte s tím, co nahmatáte v úterý ráno. Pak budete třeba uvažovat jinak.“

Odtáhl ukazováček. Třeba bude uvažovat jinak. Přesně s tím počítala a přesně toho se bál. Rozdíl mezi chladnou a horkou krví. Velký rozdíl. Pro něj klíčový.

„Obejměte mě,“ požádala. „Už si vůbec nepamatuju, jaké to je.“

Posadil se vedle ní a vzal ji do náručí. Objala ho kolem pasu a položila mu hlavu na hruď.

„Mám strach,“ zašeptala.

*

Seděli tak dvacet minut. Možná třicet. Reacher ztratil přehled o čase. Vnímal jen její teplo, křehkost a pravidelný dech. Potom se odtáhla a postavila, v obličeji prázdný výraz.

„Musím najít Ellie. Abych ji uložila do postele.“

„Najdete ji ve stodole. Ukázala mi, jak se sedlá.“

Přikývla. Je to hodná holka.“

„To v každém případě. Zachránila mi kůži. Bez ní bych ty nesmysly na koně nedostal.“

Podala mu povlečení.

„Nechcete si zítra zajezdit?“ zeptala se.

„Vůbec jezdit neumím.“

„Naučím vás to.“.

„To jen tak rychle nepůjde.“

„Půjde. Musíme nahoru na stolovou horu.“

„Proč?“

Uhnula pohledem. „Něco naučíte zase vy mě. Pro případ, že úterý váš názor nezmění. Potřebuju vědět, jak se zachází se zbraní.“

Mlčel.

„Nemůžete mi odepřít právo na sebeobranu.“

Neodpověděl. Sešla tiše ze schodů a nechala ho sedět na posteli se srovnaným povlečením v klíně, stejně jako našel on ji.

Ustlal si postel. Pokrývky byly tenké a prošoupané, což mu v tu chvíli nevadilo. Teplota se stále pohybovala okolo třiceti pěti stupňů. Uprostřed noci se možná ochladí na třicet. Zimou rozhodně trpět nebude.

Sestoupal ze schodů a vyšel ven. Na východě se černal tmavý horizont. Obešel roh ubytovny a podíval se k západu. Slunce barvilo červené budovy do krvavá. Tiše stál a pozoroval, jak zapadá. Takhle daleko na jihu mu to nebude trvat dlouho. Zapadne jako obří rudá koule. Zazáří nad okrajem stolové hory, zmizí a obloha nad ním vzplane.

V prachu před sebou zaslechl kroky. Přihmouřil oči do sluneční záře a uviděl, že k němu přichází Ellie. Krátké krůčky, strnulé paže, modré šaty na ramínka olepené stébly slámy. Slunce jí zezadu prosvětlovalo vlasy a vypadala jako zlatočervený anděl.

„Přišla jsem popřát dobrou noc,“ sdělila.

Vybavily se mu dávné večerní návštěvy. Ubytovna pro rodiny kdesi na základně, melancholické tlumené zaklepání, zdvořilé vojenské děti přející dobrou noc otcovým přátelům ve zbrani. Pamatoval si na ně dobře. Potřásl jim ručičkama a děti odešly. Usmál se na ni.

„Dobrou noc, Ellie.“

„Líbíte se mi.“

„Ty mně taky.“

Je vám horko?“

„Hrozné.“

„Brzy se přižene bouřka.“

„To říkají všichni.“

Jsem ráda, že jste mámin kamarád.“

Neodpověděl. Jen napřáhl ruku. Podívala se na něj.

„Měl byste mi dát pusu na dobrou noc.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě.“

„Dobře,“ souhlasil.

Její obličej mu sahal ke stehnům. Začal se shýbat.

„Ne, zvedněte mě.“

Natáhla ruce, téměř vodorovně. Na okamžik se zarazil a potom s ní zatočil a posadil si ji na předloktí. Zlehka ji políbil na tvář.

„Dobrou noc,“ zopakoval.

„Odneste mě,“ požádala. Jsem unavená.“

Pronesl ji kolem corralů, stáje, přes dvůr až k domu. Carmen čekala na verandě. Opřená o sloupek sledovala, jak přicházejí.

„Tady jste,“ prohodila.

„Mami, chtěla bych, aby pan Reacher šel dovnitř a popřál mi dobrou noc,“ zaprosila Ellie.

„Nevím, jestli je to rozumné.“

„Jenom tady pracuju,“ připojil se Reacher. „Nebydlím v domě.“

„Nikdo se nic nedozví,“ naléhala Ellie. „Projdete kuchyní. Je v ní jenom služebná. Také tady pracuje. A smí do domu.“

Carmen nehnutě stála a tvářila se nejistě.

„Mami, prosím.“‚

„Možná kdybychom šli společně,“ váhala Carmen.

„Kuchyní,“ zajásala Ellie. Pak přešla do šepotu, patrně hlasitějšího než normální rozhovor. „Aby nás neviděli Greerové.“

Potom se zahihňala, zavrtěla se v Reacherově náručí a zabořila mu obličej do krku. Carmen se na něj tázavě podívala. Pokrčil rameny. Co se nám může stát? Postavil Ellie na zem. Vzala matku za ruku a společně zamířili ke kuchyni. Carmen otevřela dveře.

Západ slunce, napsal chlapec a zaznamenal čas. Oba muži se pozpátku odplazili od okraje rokle, zvedli se na kolenou a protáhli. Konec služby, napsal chlapec a připojil čas. Potom všichni tři dolezli po kolenou k dodávce a uvolnili kameny z rohů maskovací plachty. Vkleče ji co nejpečlivěji složili a hodili na korbu. Naložili chladicí tašku, sklapli teleskopy a jeden za druhým vyšplhali do kabiny. Vyjeli ze vzdálenější strany rokle a zamířili na západ přes ztvrdlou půdu k rudému horizontu.

Služebná v kuchyni skládala nádobí do obrovské myčky. Byla ze zeleného emailu a patřila patrně k technickým vymoženostem v době, kdy první člověk stanul na Měsíci. Vzhlédla a nic neřekla. Jenom dál rovnala talíře. Reacher zahlédl tři misky, které jí přinesl. Již opláchnuté a připravené.

„Tudy,“ zašeptala Ellie.

Vykročila ke dveřím vedoucím do zadní chodby. Neměla okna a nedalo se v ní dýchat. Po straně se zvedalo schodiště, natřené na červeno, na každém schodu sešlapané do půlměsíců holého dřeva. Ellie je vedla nahoru. Schody praskaly pod Reacherovou vahou.

Vyšli do čehosi jako komůrka v prvním patře. Ellie otevřela dveře, přešla chodbu a zahnula doprava do úzké uličky. Všechno bylo dřevěné, stěny, podlaha, stropy. Natřené červenou barvou. Ellie měla pokoj na konci uličky. Zhruba deset čtverečních metrů a červený. Rozpálený jako pec. Vedl na jih a celé odpoledne do něj muselo pražit slunce. Záclony byly zatažené, patrně v naději, že trochu zadrží horko.

„Půjdeme se umýt,“ prohlásila Carmen. „Pan Reacher na nás počká. Souhlasíte?“

Ellie ho sledovala, dokud se nepřesvědčila, že skutečně souhlasí. Posadil se na okraj postele, aby ji v tom ujistil. Aby jí usnadnil rozhodnutí. Pomalu se otočila a následovala matku do koupelny.

Postel byla úzká, ne víc než sedmdesát pět čísel. A krátká, jedině tak pro dítě. Bavlněné povlaky s malými barevnými zvířátky neurčitého druhu. Noční stolek, poličky, skříňka. Nábytek vypadal nově. Byl ze světlého dřeva, nejprve vyběleného a potom ručně pomalovaného veselými vzory. Vypadal hezky. Patrně ho koupili v útulném malém obchůdku a nechali dovézt z Austinu. Nebo možná až ze Santa Fe. Na některých poličkách stály knížky a ostatní přetékaly plyšovými zvířátky.

Doléhal k němu zvuk starého ventilátoru. Trpělivě bouchal a chřestil. Zněl hlasitěji. Musel být namontovaný v podkroví. Jeho rachtání uklidňovalo. Ale k ochlazení domu příliš nepřispíval. V uzavřeném prostoru prvního patra muselo být přes padesát stupňů.

Ellie s Carmen se vrátily z koupelny. Ellie byla najednou tichá a stydlivá, možná proto, že se převlékla do pyžama. Normální bavlněné šortky a tričko, ale potištěné snad králíky. Vlasy měla vlhké a pokožku růžovou. Hřbet ruky si tiskla do úst. Vlezla do postele a stočila se na polštář. Stačila by jí jen půlka postele. Téměř se Reachera dotýkala, ale dávala si pozor, aby to nebylo úplně.

„Dobrou noc, holčičko,“ popřál. „Dobře se vyspi.“

„Dejte mi pusu,“ požádala.

Na okamžik zaváhal a potom se sklonil a políbil ji na čelo. Měla ho horké, vlhké a vonělo mýdlem. Ještě víc se stočila a zabořila hlavu do polštáře.

„Děkuju, že jste naším přítelem,“ řekla.

Postavil se a vykročil ke dveřím. Podíval se na Carmen. Poradila jste jí, aby to řekla? Nebo na to přišla sama?

„Dostanete se sám ven?“ zeptala se Carmen.

Přikývl.

„Uvidíme se zítra,“ rozloučila se.

Zůstala u Ellie v pokoji a on našel komůrku se schodištěm. Sešel do zadní chodby a vstoupil do kuchyně. Služebná zmizela. Stará myčka hučela. Vykročil do noci a zastavil se v temnotě a tichu dvora. Vůbec se neochladilo. Zamířil k bráně. Záře západu pohasla. Horizont byl černý. Ve vzduchu viselo napětí. Víc než sto kilometrů na jihozápadě se blýskalo na časy. Slabé výboje čisté elektřiny míhající se po obloze jako záblesky nebeského fotoaparátu. Podíval se na oblohu nad sebou. Ani náznak deště. Naprosto jasná. Otočil se a zachytil bílý obrys napravo od sebe. Tričko. Obličej. Polokruh čela vykukující zpod baseballové čepice. Bobby Greer.

„Bobby,“ zavolal. „Užil jste si vyjížďku?“

Bobby nechal jeho otázku bez odpovědi. „Čekám na vás.“

„Proč?“

„Abych se ujistil, že se vrátíte.“

„Proč bych se neměl vracet?“

„To byste měl vědět lépe než já. Proč jste vůbec chodil do domu? Pěkně ve třech jako spořádaná rodinka?“

„Vy jste nás viděl?“

Bobby přikývl. „Vidím všechno.“

„Všechno?“ podivil se Reacher.

„Všechno, co potřebuju.“

Reacher pokrčil rameny. „Šel jsem dát Ellie pusu na dobrou noc. Vadí vám to?“

Bobby chvíli mlčel.

„Pojďme na ubytovnu. Potřebuju s vámi mluvit.“

Celou cestu přes dvůr nepromluvil. Jenom šel. Reacher s ním držel krok a pozoroval oblohu před sebou na východě. Byla obrovská, prázdná a posetá hvězdami. Až na slabou záři v několika oknech domu Greerů panovala naprostá temnota. Hvězdy v ní vypadaly neskutečně živoucí, drobné tečky světla putujícího miliardami kubických kilometrů prostoru. Reacher se rád díval do vesmíru. Rád o něm přemýšlel. Otvíral mu nové perspektivy. Byl jen bezvýznamným smítkem zrozeným ke krátkému životu uprostřed pustoty. Na čem tedy opravdu záleží? Možná na ničem. Takže by se možná měl sebrat, ustřelit Sloopu Greerovi hlavu a netrápit se výčitkami svědomí. Pročne?) aký rozdíl by činilo v kontextu celého vesmíru, kdyby mu ji neustřelil?

„Můj bratr se dostal do potíží,“ pronesl Bobby neohrabaně. „Patrně jste o tom už slyšel.“

„Slyšel jsem, že se dopustil daňového podvodu,“ odpověděl Reacher.

Bobby v temnotě přikývl. „IRS má čmuchaly všude.“

„Tak ho tedy dostali? Přes své čmuchaly?“

Jak jinak?“ opáčil Bobby.

Odmlčel se. Ušel několik kroků.

„V každém případě se Sloop dostal do vězení.“

Reacher přikývl. „Prý ho propustí v pondělí.“

„To souhlasí. A nebude mít moc velkou radost, když vás tady najde, jak líbáte jeho dceru na dobrou noc a kamarádíte se s jeho manželkou.“

Reacher pokrčil za chůze rameny. Jsem tady jenom na práci.“

„Správně. Jako honák. Ne jako chůva.“

„Mám přece také volný čas.“

„Musíte si ale dávat pozor, jak ho trávíte.“

Reacher se usmál. „Chcete tím říct, že musím vědět, kde je mé místo?“

„Přesně tak. A vaše místo není v blízkosti ženy mého bratra ani v blízkosti jeho dcery.“

„Nemůžu mít také přátele?“

„Sloop nebude mít radost, až se vrátí domů a zjistí, že naprostý cizinec si vybral za přátele jeho ženu a dítě.“

Reacher se zastavil. „Nechápu, Bobby, proč bych měl brát ohled na to, co činí vašeho bratra šťastným.“

Bobby se také zastavil. Jsme rodina. Nic se neudrží pod pokličkou. Mějte to na paměti. Jinak pro nás moc dlouho pracovat nebudete. Také bychom vás odsud mohli nechat vyhnat.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

Reacher se opět usmál. „Koho byste na mě povolali? Toho šerifa v ojetém autě? Snadno by ho mohla jen při pomyšlení na takový zásah ranit mrtvice.“

Bobby zavrtěl hlavou. „V západním Texasu se o své záležitosti staráme sami. Patří to k naší tradici. Policie nás nikdy příliš nechránila, tak si umíme poradit sami.“

Reacher k němu o krok přistoupil. „Takže mě vyženete vy? Chcete to udělat hned teď?“

Bobby neodpověděl. Reacher přikývl.

„Možná byste na mě radši poslal služebnou. S pánví v ruce.“

Josh s Billym pro nás udělají cokoliv.“

„Ti zakrslíci? Služebná by byla možná lepší. Nebo dokonce i vy.“

Josh s Billym si v aréně poradí s býky vážícími tunu a půl. Vy jim moc strachu nenaženete.“

Reacher se dal opět do pohybu. Jak myslíte, Bobby. V každém případě jsem jenom popřál Ellie dobrou noc. Kvůli tomu nemá cenu rozpoutat třetí světovou válku. Touží po společnosti. Stejně jako její matka. Copak za to můžu?“

„Prostě si dávejte pozor. Už jsem vám říkal, že lže, jako když tiskne. Takže ať už vám vykládá cokoliv, pravděpodobně to nebude pravda. Nesedněte jí na lep. Nebyl byste prvním hlupákem, kterého napálila.“

Zahnuli za roh a došli k vratům do ubytovny.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Reacher.

„To mě považujete za tak naivního? Skoro není doma, na noc odjíždí, co nejčastěji si troufne, a my se jí staráme o dítě. A kam jezdí? Do nějakého motelu v Pecosu a šuká každého chlapa ochotného uvěřit povídačkám o manželovi, který ji nechápe. Což je zcela její věc, ale mojí věd se to stává v okamžiku, kdy si myslí, že si může chlapy tahat domů. Dva dny před návratem manžela. A vydává je za honáky hledající práci. Co je to za blbost?“

„Naznačujete, že bych nebyl první?“

„Přesně tak. Zeptejte se Joshe a Billyho. Jednoho už vyhnali.“

Reacher neodpověděl. Bobby se na něj usmál.

„Nevěřte jí. Spoustu věcí vám neprozradila a zbytek jsou většinou lži.“

„Proč nemá klíč od dveří?“

„Měla klíč od dveří. Ztratila ho. Stejně je vůbec nezamykáme. Na co? Žijeme sto kilometrů od nejbližší křižovatky.“

„Tak proč musí klepat?“

„Nemusí klepat. Může vejít rovnou dovnitř. Tváří se ale, že ji pronásledujeme. To je ale kravina. Proč bychom ji měli pronásledovat? Sloop si ji vzal za ženu.“

Reacher mlčel.

„Takže jestli chcete, pracujte u nás,“ pokračoval Bobby. „Ale ruce pryč od ní a jejího dítěte. A říkám to ve vašem zájmu, jasné?“

„Smím se vás na něco zeptat?“ odpověděl Reacher otázkou.

„Na co?“

„Víte, že máte obráceně čepici?“

„Cože?“

„Vaše čepice. Máte ji obráceně. Možná o tom nevíte. Třeba vám sklouzla.“

Bobby na něj zíral. „Nosím ji, jak se mi líbí.“

Reacher opět přikývl. „Patrně vám chrání krk před sluncem. Aby vám nezčervenal.“

„Dávejte si pozor na hubu,“ zavrčel Bobby. „Ruce pryč od bráchovy rodiny a dávejte si pozor na vaši nevymáchanou hubu.“

Potom se otočil a zamířil temnotou k domu. Reacher stál a díval se, jak odchází. Za hlavou mu na jihozápadním horizontu stále tančily elektrické výboje. Potom zmizel za stájí a Reacher naslouchal zvuku jeho bot v prachu, dokud se nevytratily.

KAPITOLA ŠESTÁ

Reacher šel rovnou do postele, i když bylo ještě brzy. Spi, když můžeš, nebudeš ospalý, až nebudeš moct. Tak znělo jeho pravidlo. Nikdy nepoznal pevnou pracovní dobu. Přišlo mu, že nerozeznává rozdíl mezi úterým a sobotou, pondělím a pátkem, nocí a dnem. Dokázal spát dvanáct hodin, a potom dalších třicet šest pracovat. A když dalších třicet šest hodin pracovat nemusel, spal opět dvanáct hodin a dál a dál, dokud se nevynořil problém, který mu spánek překazil.

Postel byla krátká a matrace hrbolatá. Vzduch se na tenkou pokrývku lepil jako hustá polévka. Z venku zaznívalo hlasité cvrkání a šustot hmyzu. Obrovské množství rozličných tónin, když se zaposlouchal, a jednolitý bzukot, když přestal poslouchat. Zvuk noci v pustině. Občas ho protrhlo vzdálené hrdelní zakvílení pumy nebo kojota. Koně je také slyšeli a poplašeně přešlapovali ve stáji. Pak se uklidnili a po dalším strašidelném plačtivém zaúpění opět znejistěli. Vzduch se zachvěl a měl pocit, že slyší tlukot kožených křídel. Kolonie netopýrů vyrážející na noční let. S pohledem na hvězdy za střešním okýnkem usnul.

Cesta z Pecosu do El Pasa měří hodně přes tři sta kilometrů a po obou stranách ji lemují řídce rozeseté skupinky motelů, benzinových pump a rychlých občerstvení. Vražedné komando ujíždělo hodinu na západ, což činilo přibližně sto kilometrů, a potom zastavilo u druhého motelu, který spatřili. Žena to tak dělala pokaždé. Nikdy první motel. Vždycky druhý. A vždycky dorazili velice pozdě. Tento zvyk se rovnal pověře, odůvodňovala ho však bezpečností.

Druhý motel byl jednopatrový, s non stop občerstvením a benzinovou pumpou velkou natolik, aby u ní mohly tankovat obří devítinápravy. Vysoký světlý muž zašel do recepce a hotovostí zaplatil dva pokoje. Nesousedily spolu. Jeden byl v přízemí daleko od recepce a druhý uprostřed prvního patra. Žena si vybrala pokoj v prvním patře. „Vyspěte se,“ přikázala parťákům. Ještě nás čeká práce.“

Josh s Billym se vrátili ve dvě ráno. Horko nepolevilo. Hmyz hlasitě bzučel. Reacher zaslechl v dálce motor dodávky. Přibližoval se, sílil, auto zpomalilo a zahnulo do brány. Se skřípotem per proskákalo přes dvůr. Zajelo do přízemí a zmlklo. Pak už bylo slyšet jen tikot a zvonění chladnoucího motoru a kroky na schodišti. Hlasité a těžkopádné. Zůstal se zavřenýma očima ležet a naslouchal, jak dupou kolem něj do koupelny a zpátky k postelím. Matrace zapraskaly a pak se neozývalo nic jiného než hmyz a rytmické oddechování dvou mužů, kteří celý den těžce pracovali a celou noc těžce pili. Ten zvuk znal velice dobře. Ve společných ložnicích strávil sedmnáct let.

Když se probudil, hmyz mlčel. Po hvězdách nezbyla ani památka. Okýnkem pod střechou probleskovaly první náznaky svítání. Zhruba šest hodin ráno, v létě a takhle daleko na jihu, spočítal si. Vedro už začínalo. Zvedl ruku a podíval se na hodinky. Šest deset Sobota ráno. Vzpomněl si na Jodie v Londýně. V Londýně bylo deset minut po dvanácté. Šestihodino-vý posun. Už určitě dávno vstala. Nejspíš si prohlíží obrazy v nějakém muzeu. Možná se chystá na oběd do anglické čajovny. Potom si představil Carmen Greerovou ve velkém domě, čtyřicet osm hodin před probuzením do dne, kdy se vrátí Sloop. A na Ellie, rozpálenou a neklidnou ve své malé posteli, nevinně směřující k okamžiku, který opět změní její dětský život.

Odhodil pomačkanou pokrývku, sbalil do ruky oblečení a odkráčel nahý do koupelny. Josh s Billym stále tvrdě spali. Oba stále oblečení. Josh ještě v botách. Nevzrušeně chrápali, rozvalení a nehybní. Ve vzduchu visel slabý pach starého piva. Zápach kocoviny.

Vstoupil pod horkou sprchu, namydlil se, smyl ze sebe pot a potom pustil studenou vodu, aby se probudil. Studená voda měla téměř stejnou teplotu jako horká. Pumpují ji z rozpálené země a cestou trubkami se ještě víc ohřívá, pomyslel si. Napustil umyvadlo a namočil si oblečení. Šlo o trik, který se před dávnými lety jako dítě naučil v Pacifiku od poledních stráží. Když na sebe natáhnete mokré oblečení, vytvoří ochrannou vrstvu, která vás chladí, dokud neuschne. Princip odpařování, něco jako studený obklad. Oblékl se a vodou nasáklá bavlna se mu přilepila na kůži. Sešel po schodech a vkročil do svítání. Nad horizontem před ním stálo slunce. Nad hlavou se mu šířil purpurový polokruh. Ani stopa po mráčku. Prach pod nohama zůstal horký ještě z předešlého dne.

Pozorovatelé vyrazili do práce jako již pětkrát předtím. Nacvičená rutina. Jeden z mužů dojel dodávkou pro chlapce. Čekal už před domem. Společně dojeli pro druhého muže, ale tam zjistili, že rutina se změnila.

„Právě mi volal,“ oznámil druhý muž. „Nový plán. Máme se dostavit do Coyanosa Draw pro čerstvé příkazy.“

„Kdo nám je předá?“ zeptal se první muž. „On osobně?“

„Ne, nějací lidé, se kterými máme pracovat.“

Chlapec na to nic neřekl. První muž jen pokrčil rameny.

„Dobře,“ souhlasil.

„A také dostaneme peníze,“ doplnil druhý muž.

„Tím lépe,“ zaradoval se první muž.

Druhý muž se vmáčkl na sedadlo, zabouchl dvířka, dodávka se otočila a vyrazila na sever.

Reacher zahnul za roh ubytovny a kolem corralů došel ke stodole. Panovalo naprosté ticho. Jako by vedro omráčilo všechny živé bytosti. Popadla ho zvědavost, co dělají koně. Spí vleže? Nakoukl do velkých vrat a zjistil, že ne. Spali vestoje, hlavy skloněné, kolena zapřená proti vlastní váze. Velká stará kobyla, se kterou zápasil předešlý večer, ho ucítila a otevřela jedno oko. Lhostejně na něj mrkla, apaticky pohnula přední nohou a zase oko zavřela.

Rozhlédl se po stodole a připravoval se na práci, která ho patrně čeká. Koně budou potřebovat nakrmit. Takže někde musí být uskladněno krmivo. Čím se živí? Senem, usoudil. Všude se ho povalovaly balíky. Nebo to byla sláma na podestýlku? V rohu našel oddělenou místnost nacpanou pytli. Velké pytle z povoskovaného papíru od specializovaného dodavatele ze San Angela. Takže koně se nejspíš živí hlavně senem a k němu dostávají krmivo obohacené vitamíny. Také potřebují vodu. V jednom rohu stál džber a vedla k němu dlouhá hadice. Táhla se celou stájí.

Vyšel ze stodoly a vydal se vyjetými kolejemi k domu. Nakoukl oknem do kuchyně. Prázdná. Vypadala stejně, jak ji předešlý večer opustil. Zamířil k cestě. Zaslechl zvuk otvírajících se dveří. Otočil se. Na verandu vyšel Bobby Greer. Ve stejném tričku a stejné baseballové čepici, tentokrát však otočené dopředu. Štítek měl stažený hluboko do očí. V pravé ruce držel pušku. Jednu ze stojanů v hale. Pěkná dvaadvacítka se závěrem, moderní a pečlivě udržovaná. Pozvedl ji k rameni a zůstal stát.

„Právě jsem vás chtěl vzbudit. Potřebuju řidiče.“

„Proč?“ zeptal se Reacher. „Kam se chystáte?“

„Na lov,“ odpověděl Bobby. „Dodávkou.“

„Neumíte řídit?“

„Samozřejmě umím. Na lov jsou ale potřeba dva. Vy budete řídit a já střílet.“

„To střílíte z dodávky?“ podivil se Reacher.

„Pojďte se podívat.“

Zavedl Reachera ke stodole s auty. Zastavil se u novější dodávky. Na korbě měla zabudovanou ocelovou konstrukci.

„Vy pojedete,“ pustil se do vysvětlování. „Na loviště. Já zůstanu vzadu a opřu se o tyč. Budu tak moct střílet na všechny strany.“

„Za jízdy?“

„V tom spočívá náš trik. Je to sranda. Vymyslel ho Sloop. Umí to fakt dobře.“

„Co lovíte?“

„Pásovce.“ Bobby ustoupil stranou a ukázal na úzkou cestu vedoucí do pouště. Kroutila se mezi skalními útvary, vyjetá podle principu nejmenšího odporu.

„Lovecký kraj. U nás na jihu pěkně bohatý. Hemží se vypasenými kousky. Dillo chilli, nejlepší oběd, jaký si můžete představit.“

Reacher neodpověděl.

„Vy jste pásovce nikdy nejedl?“ zeptal se Bobby.

Reacher zavrtěl hlavou.

„Pochoutka. Za ekonomické krize, když byl můj děda kluk, nejedli nic jiného. Říkali jim texaský krocan. Nebo Hooverovo prase. Udržovali lidi naživu. Ekouši je teď vyhlásili za chráněné. Je to ale naše země, tak na ní máme právo lovit. Tak to alespoň vidím já.“

Jsem jiného názoru,“ odtušil Reacher. „Lov se mi nelíbí.“

„Proč ne? Je to výzva.“

„Pro vás možná ano. Já se ale považuju za chytřejšího než pásovec.“

„Pracujete u nás. Tak uděláte, co vám řeknu.“

„Než začnu pracovat, musíme projednat pár formalit.“

„Například?“

„Například plat.“

„Dvě stovky týdně,“ oznámil Bobby. „Postel a třikrát denně jídlo.“

Reacher na to nic neřekl.

„Souhlasíte?“ zeptal se Bobby. „Chcete přece pracovat? Nebo vám jde jen o Carmen?“

Reacher pokrčil rameny. Dvě stovky týdně? Za dvě stovky týdně nepracoval už dávno. Na druhé straně mu nešlo o peníze.

„Dobře,“ přijal.

„A uděláte všechno, co vám Josh s Billym přikážou.“

„Dobře,“ zopakoval Reacher. „Na lov vás ale neodvezu. Teď ani nikdy jindy. Považujte to za otázku svědomí.“

Bobby hodnou chvíli mlčel. „Nějaký způsob, jak vás od ní udržet, si už najdu. Každý den, počítejte s tím.“

„Budu ve stodole,“ odpověděl Reacher a odkráčel.

Snídani mu přinesla Ellie. Oblečená do miniaturních modrých džin s laclem. Vlasy měla mokré a rozpuštěné. V ruce držela talíř s míchanými vajíčky. Příbor jí koukal jako tužky z přední kapsy. Soustřeďovala se na vyřízení poselství.

„Máma vám vzkazuje, že nemáte zapomenout na lekci v jízdě. Po obědě na vás počká ve stodole,“ odrecitovala.

Potom se beze slova rozběhla k domu. Reacher se posadil na balík sena a snědl vajíčka. Odnesl prázdný talíř do kuchyně a vrátil se na ubytovnu. Josh s Billym zmizeli. Fajn, žádné pokyny, pomyslel si. Nehodlal je hledat. Natáhl se na postel a začal ve vedru dřímat.

Coyanosa Draw tekla natolik širokým korytem, aby pojalo dešťovou vodu proudící z Davis Mountains do řeky Pecos, která ji odváděla až na mexickou hranici, do Rio Grande. Pršelo však jen sezónně a nepravidelně, takže oblast byla řídce osídlená. Těsně u vyschlého koryta se rozpadaly opuštěné farmy, daleko od sebe a daleko od jakékoliv civilizace. Jednu tvořil starý dům s prohnutou střechou vybělený sluncem do šedá. Před ním stála prázdná stodola. Neměla vrata, pouze otevřenou stěnu vedoucí na západ k domu. Budovy splývaly s krajinou a do stodoly bylo vidět jenom ze dvora před ní.

Crown Victoria čekal uvnitř stodoly, s motorem běžícím naprázdno, aby pracovala klimatizace. Z přízemí se zvedaly schody na seník s malou plošinou vybíhající ven. Žena stála ve vedru na plošině a pozorovala točitou příjezdovou cestu. Tři kilometry daleko se na ní objevila dodávka. Jela rychle a vířila oblaka prachu. Žena se ujistila, že ji nedoprovází jiné auto, a potom se otočila a sešla ze schodů. Dala znamení ostatním.

Ti vystoupili z auta a zůstali stát. Dodávka se blížila, zahnula za roh stodoly a zastavila na dvoře. Mávali na ni rukama. Ukazovali do stodoly. Jeden ji doprovázel a gestikuloval jako navigátor na doletové dráze. Navedl ji až k zadní stěně a zvedl palec, aby zastavila. Přistoupil k dvířkům řidiče a parťák ke dvířkům spolujezdce.

Řidič vypnul motor a uvolnil se. Přirozená lidská reakce. Konec rychlé jízdy na místo tajného setkání, komplikovanost nových pokynů, vyhlídka vysokého platu. Stáhl okýnko. Muž na straně spolujezdce udělal to samé. Spánky jim provrtala kulka z devítimilimetru. Chlapec uprostřed žil o chvíli déle, obličej potřísněný krví a mozkovou tkání, zápisník pevně sevřený v ruce. Potom se tmavý chlapík naklonil a dvakrát ho střelil do pnou. Žena střelce odstrčila a zavřela na obou stranách okénka. Nechala jen škvírku. Hmyz se dostane dovnitř a mrchožrouti neuspějí. Hmyz napomůže rozkladu, ale mrchožrouti by roztahali části těl po okolí. Části těl jsou viditelné.

Reacher klímal několik hodin. Potom se vrátili Josh s Billym. Nedali mu žádné pokyny. Jenom se umyli na oběd. Sdělili mu, že se bude podávat v domě, on však není pozvaný, protože odmítl jet na lov.

„Bobby mi prozradil, že jste vyhnali nějakého chlapa,“ prohodil Reacher.

Joshua se jen usmál.

„Jakého chlapa?“ zeptal se Billy.

„Chlapa, který přišel s Carmen.“

„S tou Mexikánkou?“

Jejího přítele.“

Billy zavrtěl hlavou. „O ničem takovém nevím. Žádného chlapa jsme nevyhnali. Copak jsme policajti?“

„Ty jsi policajt,“ přisadil si Joshua.

„Opravdu?“

Joshua přikývl. „Povídal nám to Bobby. Byl jsi vojenský policajt.“

„Vy jste se o mně bavili?“

Joshua pokrčil rameny a zmlkl.

„Musíme jít,“ rozloučil se Billy.

O dvacet minut později mu Carmen osobně přinesla pásovce k obědu. Byl v misce přikryté pokličkou a silně voněl po chilli. Beze slova odešla, nervózní a uspěchaná. Pustil se do pásovce. Chutnal nasládle. Služebná ho nasekala a smíchala s fazolemi a ostrou omáčkou z lahve. Pak ho nechala lehce zapéct v troubě. Jedl už horší věci a měl hlad. Dal si načas a potom odnesl misku do kuchyně. Bobby stál jako stráž na verandě.

„Koně potřebují krmivo,“ křikl. „Dojedete pro něj s Joshem a Billym. Po siestě. Naložíte plnou korbu.“

Reacher kývl a vešel do kuchyně. Podal špinavé nádobí služebné a poděkoval za jídlo. Potom zamířil ke stáji, vstoupil dovnitř, sedl si na balík slámy a čekal. Koně se ve stáních otočili a dívali se na něj. V horku byli trpěliví a neteční. Jeden pomalu přežvykoval. Z pysků mu čouhala stébla sena.

Carmen dorazila o deset minut později. Převlékla se do vybledlých modrých džin a kostkované bavlněné košile bez rukávů. V ruce nesla slamák a kabelku. Vypadala drobně a vyděšeně.

„Bobby neví, že jste zavolala IRS,“ oznámil. „Domnívá se, že šlo o náhodu. Sloop si možná myslí totéž.“

Zavrtěla hlavou. „Sloop o tom ví.“

Jak se to dozvěděl?“

Pokrčila rameny. „Vlastně o tom neví. Přesvědčil ale sám sebe, že jsem ho prozradila já. Někoho obvinit musel a jiný viník se nenabízí. Nemá žádný důkaz, ale udeňl hřebík na hlavičku. Není to ironie osudu?“

„Bobbymu ale nic neřekl.“

„Nemohl. Je příliš tvrdohlavý, než aby s nimi souhlasil. Všichni mě nenávidí, on ale nedává svou nenávist najevo. Před svou rodinou. Mně dává nenávist najevo víc než jasně.“

„Měla byste utéct. Zbývá vám čtyřicet osm hodin.“

Přikývla. „Přesně čtyřicet osm hodin. Propustí ho v sedm ráno. Pojedou pro něj celou noc. Zhruba sedm hodin. Takže domů se vrátí v pondělí touhle dobou. Krátce po obědě.“

„Tak utečte, hned teď.“

„Nemůžu.“

„Měla byste. Tohle místo je příšerné. Naprosto odříznuté od okolního světa.“

Hořce se usmála. „To mi povídejte. Žiju tady už skoro sedm let. Více méně celý dospělý život.“

Pověsila slamák a kabelku na hřebík ve stěně. Osedlala koně, rychle a zručně. Byla pružná a obratná. Zvedla sedlo a na štíhlých nikách se jí napjaly svaly. Šikovnými prsty upravila přezky. Dva koně měla hotové za čtvrtinu času, který Reacher potřeboval k osedlání jednoho.

Jde vám to moc dobře,“ pochválil.

„Gracias, señor,“ poděkovala. „Mám bohatou zkušenost.“

Jak je tedy možné, že věří, že pořád padáte?“

„Považují mě za nemehlo.“

Pozoroval, jak vyvádí jeho koně ze stáje. Byl to jeden z valachů. Působila vedle něj křehce. Útlý pas v džínách by jí objal jednou rukou.

Jako nemehlo rozhodně nevypadáte.“

Pokrčila rameny. „Lidé věří, čemu chtějí.“

Přebral od ní otěže. Kůň odfrkl a přešlápl. Začal kývat hlavou. Rukou následoval jeho pohyb.

„Vezměte ho ven,“ požádala.

„Neměli bychom si obléknout kožené kalhoty? A jezdecké rukavice?“

„Děláte si legraci? Nic takového nenosíme. Na jezdecké oblečení je moc velké horko.“

Počkal na ni. Patřila jí menší kobyla. Nasadila si na hlavu klobouk, sundala z hřebíku kabelku a zasunula ji do sedlové brašny. Potom se k němu připojila a zkušeně vyvedla kobylu do vedra a slunce dvora.

„Dívejte se,“ poradila. Přistoupila ke kobyle z levé strany a zasunula levou nohu do třmenu. Levou rukou uchopila hrušku, dvakrát poskočila na pravé noze a vyhoupla se elegantně do sedla. Pokusil se udělat to samé. Zastrčil levou nohu do třmenu, popadl hrušku, přenesl váhu celého těla na nohu v třmenu, natáhl ji a přitáhl se rukou. Přenesl váhu dopředu a doprava a ocitl se v sedle. Kůň mu připadal neskutečně široký a seděl vysoko ve vzduchu. Připadal si jako na obrněném transportéru.

„Zasuňte pravou nohu do třmenu,“ přikázala.

Nacpal nohu do druhého třmenu a vrtěl se tak dlouho, až seděl v rámci možností pohodlně. Kůň trpělivě čekal.

„Vezměte otěže do levé ruky nad hruškou.“

Tento úkol byl snadný. Jen napodobil filmové hrdiny. Pravou ruku spustil, jako by v ní držel winchestrovku nebo stočený provaz.

„Teď se uvolněte. Kopněte koně lehce patami.“

Kopl a kůň se rozešel. Levou rukou se přidržoval hrušky sedla. Po několika krocích začal chápat rytmus. Kůň s ním při každém kroku hodil doleva a doprava a dopředu a dozadu. Pevně svíral hrušku a zapíral se nohama.

„Fajn. Půjdu před vámi a vy se držte za mnou. Ničeho se nebojte, je mírný.“

Také bych byl mírný, pomyslel si, se sto deseti kily na zádech a v čtyřiceti šesti stupních. Carmen mlaskla jazykem, pobídla kobylu patami, ta plavně obešla jeho koně a zamířila přes dvůr a kolem domu. Nenucené se pohupovala v sedle a svaly na hýždích se jí napínaly, jak udržovala rovnováhu. Klobouk měla stažený do očí. Levou rukou přidržovala otěže a pravá jí visela podél boku. Falešný diamant se ve slunci modře zablýskl.

Provedla ho branou a bez zastavení či rozhlédnutí přejela silnici. Reacher se podíval doprava a doleva, na jih a sever, a nezahlédl nic jiného než chvějivý vzduch a vzdálené stříbřité fáty morgány. Vápencový okraj silnice byl třicet čísel vysoký. Naklonil se dopředu a nechal ho koně zdolat. Dál se skála zvedala jen mírně, za kilometr a půl dosahovala převýšení asi patnácti metrů. Z východu na západ ji protínaly hluboké praskliny a byla provrtána výmoly velikosti kráteru po granátu. Koně se mezi nimi proplétali. Kráčeli velice jistě. Nemusel zasahovat do řízení. Což ho potěšilo, protože přesně nevěděl, jak se to dělá.

„Dávejte pozor na chřestýše,“ zavolala Carmen.

„Skvělé,“ křikl v odpověď.

„Koně každý pohyb poleká. Splaší se a rozběhnou. Kdyby k tomu došlo, pevně se držte a přitáhněte otěže.“

„Skvělé,“ zopakoval.

V prasklinách živořily zakrslé rostlinky. Menší díry, padesát až sto čísel široké, měly podemleté okraje. Jak dělané na hady, pomyslel si. Zpočátku se do nich pozorně díval. Potom to ale vzdal, protože stíny byly příliš ostré a nic v nich neviděl. A sedlo ho začínalo tlačit

Jak daleko jedeme?“ křikl.

Otočila se, jako by na tu otázku čekala.

„Musíme se dostat za obzor. Dolů do strží.“

Vápenec se vyrovnal do širších nerozdrobených desek a Carmen zpomalila a nechala ho dojet vedle sebe. Kůň se však držel trochu vzadu, takže ji neměl přesně vedle boku. Neviděl jí do obličeje.

„Bobby mi řekl, že jste měla klíč,“ prohlásil.

„Opravdu?“

„Prý jste ho ztratila.“

„To není pravda. Nikdy mi ho nedali.“

Neodpověděl.

„Na klíči si zakládají. Má pro ně symbolický význam.“

„Takže lhal?“

Přikývla, s odvrácenou hlavou. „Varovala jsem vás, abyste mu nevěřil.“

„Tvrdil, že dveře stejně nezamykají.“

„Někdy je zamknou, jindy ne.“

„Klepat prý také nemusíte.“

„Další lež. Od té doby, co je Sloop pryč, vyběhnou s namířenou puškou, když nezaklepám. Potom prohlásí ježiš, promiň, ale cizinci potulující se kolem domu nás znervózňují. Velké divadelní představení.“

Neodpověděl.

„Reachere, Bobby je lhář. Varovala jsem vás.“

„Patmě bude lhář. Protože mi také řekl, že jste si již jednou přivedla chlapa a Josh s Billym ho vyhnali. Josh s Billym ale o žádném chlapovi nevědí.“

Dlouze se odmlčela.

„Ne, to je pravda,“ přiznala. „Před rokem jsem se v Pecosu seznámila s jedním mužem. Měli jsme poměr. Nejprve u něj doma. Potom chtěl ale víc.“

„Takže jste ho přivedla sem?“

„Na to přišel on. Myslel si, že dostane práci a bude mi nablízku. Věděla jsem, že je to šílenství, ale souhlasila jsem. Proto jsem vás také požádala, abyste jel se mnou. Protože nějakou dobu to vycházelo. Dva, tři týdny. Pak nás načapal Bobby.“

„A k čemu došlo?“

„Rozešli jsme se. Můj přítel odjel.“

„Tak proč to Josh s Billym popírají?“

„Třeba ho nevyhnali Josh s Billym. Možná to udělal Bobby sám. Můj přítel nebyl tak velký jako vy. Nezaměstnaný učitel.“

„A prostě zmizel?“

Jednou jsem se s ním ještě potkala v Pecosu. Byl vyděšený k smrti. Vůbec se mnou nechtěl mluvit.“

„Řekl o tom Bobby Sloopovi?“

„Slíbil, že to neudělá. Uzavřeli jsme dohodu.“

Jakou dohodu?“

Opět se odmlčela. Jenom jela a ochable se pohupovala v sedle.

„Obvyklý obchod,“ promluvila „Když pro něj něco udělám, bude mlčet.“

„Co jste pro něj měla udělat?“

Opět zmlkla. „Něco, o čem se mi vůbec nechce vyprávět.“

„Aha.“

„Správně. Aha.“

„A splnil svůj slib?“

„Nemám nejmenší tušení. Přinutil mě dvakrát. Bylo to nechutné. Přesně jako sám Bobby. Dal mi čestné slovo. Pořád ale lže, takže Sloopovi patrně všechno prozradil. Při jedné ze svých bratrských návštěv. Od začátku jsem věděla, že se pouštím do ztracené hry. Co jsem ale měla dělat? Nabízela se mi jiná volba?“

„Bobby se domnívá, že proto jsem s vámi přišel. Podezírá nás, že spolu máme poměr.“

Přikývla. „Myslela jsem si, že nás bude podezírat. Neví, že mě Sloop bije. A i kdyby o tom věděl, nepředpokládal by, že proti tomu něco podniknu.“

Reacher chvíli mlčel. Dvacet, třicet metrů na hřbetě trpělivě kráčejícího koně.

„Musíte utéct,“ řekl. „Kolikrát vám to mám ještě opakovat?“

„Neuteču,“ odpověděla.

Dojeli na vrcholek, Carmen vydala tichý zvuk a kůň se zastavil. Jeho se také zastavil, u jejích ramen. Stáli zhruba patnáct metrů vysoko nad plání. Stolová hora se před nimi zvolna svažovala na západ, zbrázdění suchými roklemi velikosti baseballového hřiště. Na východě, přes kilometr za nimi, se na rozpálené zemi jako papírový model krčil červený dům s ostatními budovami. Šedá stužka silnice ubíhala ze severu na jih. Za drobnou stodolou s auty se pouští na jih a východ vinula prašná cesta, jako jizva na spálené a neštovicemi podobané pokožce. Vzduch byl suchý a nepřirozeně průzračný až k oběma horizontům, kde se lámal do chvějivého oparu. Panovalo nesnesitelné vedro. Slunce vražedně žhnulo. Reacher cítil, jak mu spaluje obličej.

„Dávejte při cestě dolů pozor,“ poradila Carmen. „Udržujte rovnováhu.“

Pohnula se a nechala jít kobylu ze svahu vlastní cestou. Kopl patami a vydal se za ní. Kůň udělal po chvíli krátký krok. Vypadl z rytmu a začal nepohodlně nadskakovat.

„Pojeďte za mnou,“ křikla.

Směřovala doprava, k suché roklině s plochým dnem, plné kamenů a písku. Začal uvažovat, za jakou otěž by měl zatáhnout, ale kůň se stočil sám. Kopyta mu křupala na kamíncích a občas uklouzl. Potom vstoupil do rokliny, což jím prudce hodilo dopředu a dozadu. Carmen již sesedala. Postavila se na zem, protáhla se a čekala na něj. Kůň se zastavil u kobyly. Reacher vytáhl pravou nohu z třmenu a napodobil opačný postup toho, co provedl před půl hodinou.

Jak se vám jízda líbila?“ zeptala se.

„Už vím, proč John Wayne chodí tak divně.“

Krátce se usmála, zavedla koně k okraji rokliny a zatížila otěže dvěma velkými kameny. V roklině panovalo naprosté ticho. Slyšet bylo jen praskání a šum rozpáleného vzduchu. Nadzvedla jazyk sedlové brašny a vyndala kabelku. Rozepnula ji, zajela do ní rukou a vykouzlila malou pochromovanou zbraň.

„Slíbil jste, že mě budete učit,“ řekla.

„Počkejte,“ zarazil ji.

„Prosím?“

Neodpověděl. Udělal krok doleva, doprava, sehnul se. Zůstal stát. Díval se na zem, popocházel, využíval stínů, aby lépe viděl.

„Prosím?“ zopakovala.

„Někdo tady byl,“ oznámil. „Na zemi jsou stopy. Tři lidé, auto, které přijelo ze západu.“

„Stopy?“ podivila se. „Kde?“

Ukázal rukou. „Stopy po kolech. Patrně dodávka. Zastavila tady. Tři lidé, dolezli po kolenou k hraně.“

Došel k místu, kde stopy na hraně rokliny končily. Lehl si na rozpálené kamínky a posunul se na loktech. Zvedl hlavu.

„Někdo pozoroval dům,“ oznámil.

Jak to víte?“

„Nic jiného odtud nevidím.“

Přildekla k němu, pochromovanou pistoli v ruce.

Je moc daleko,“ namítla.

„Možná měli dalekohledy. Nebo dokonce teleskopy.“

Jste si jistý?“ •

„Nezahlédla jste odlesk? Slunce odrážející se od skla? Ráno, když je slunce na východě?“

Pokrčila rameny. „Ne. Nezahlédla.“

„Stopy jsou čerstvé,“ řekl. „Nanejvýš den, dva staré.“

Opět pokrčila rameny. „Sloop. Bojí se, že odvezu Ellie. Když teď vím, že se vrátí. Nechal mě sledovat.“

Reacher se postavil a vrátil se na dno rokliny.

„Podívejte se na stopy po pneumatikách. Byli tady čtyřikrát až pětkrát.“

Ukázal na zem. Na protínající se smyčky stop po čtyřech kolech. Smyčky byly čtverý, možná paterý. Kola se jasně obtiskla do prachového písku. Zanechala po sobě zřetelný vzorek. Vnější okraj předního pravého kola byl sjetý.

„Dneska tady ale nejsou,“ ozvala se Carmen. „Proč?“

„Nevím,“ odpověděl Reacher.

Carmen pohlédla stranou. Podala mu zbraň.

„Ukažte mi, prosím, jak se s ní zachází.“

Odtrhl pohled od stop v písku a podíval se na zbraň. Byl to automatický Lorcin L-22, šesticentimetrová hlaveň, plastiková pažba připomínající růžovou perleť. Vyrobený v Mira Loma v Kalifornii, poměrně nedávno, a nejspíš se z něj od té doby nestřílelo.

Je dobrá?“ zeptala se.

„Kolik jste za ni zaplatila?“

„Něco přes osmdesát dolarů.“

„Kde?“

„V obchodě se zbraněmi v Pecosu.“

„Legálně?“

Přikývla. „Vyplnila jsem všechny příslušné papíry. Je dobrá?“

„Patrně ano. V každém případě na zbraň, kterou koupíte za osmdesát dolarů.“

„Prodavač tvrdil, že je ideální.“

„Ideální na co?“

„Ideální pro dámu. Nevysvětlovala jsem mu, na co ji potřebuju.“

Potěžkal ji v ruce. Byla malá, ale poměrně masivní. Ani lehká, ani těžká. Ne natolik těžká, aby byla nabitá.

„Kde máte náboje?“

Popošla ke koním. Vytáhla z kabelky krabičku. Vrátila se a podala mu ji. Obsahovala úhledně vyrovnané drobné náboje do dvaadvacítky. Zhruba padesát.

„Ukažte mi, jak se nabíjí,“ požádala.

Zavrtěl hlavou. „Měla byste ji nechat tady. Prostě ji zahoďte a zapomeňte na ni.“

„Ale proč?“

„Protože celý ten nápad považuji za šílený. Zbraně jsou, Carmen, nebezpečné. Neměla by ležet v dosahu Ellie. Mohlo by dojít k neštěstí.“

„Budu velice opatrná. A dům je stejně plný zbraní.“

„Pušky jsou jiné. Ellie je příliš malá, aby zároveň dosáhla na spoušť a namířila pušku na sebe.“

„Mám ji schovanou. Zatím ji nenašla.“

Jednou ji najde.“

Zavrtěla hlavou. „Moje rozhodnutí,“ prohlásila. „Ellie je moje dcera.“

Neodpověděl.

„Nenajde ji,“ trvala na svém. „Mám ji schovanou u postele, a do ložnice Ellie nechodí.“

„Co se s ní stane, když se zbraň rozhodnete použít?“

Přikývla. Já vím. Celou dobu na to myslím. Doufám, že je příliš malá, aby opravdu pochopila. A až dospěje, možná porozumí, že jsem zvolila menší ze dvou zel.“

„Myslím, co se s ní stane, až skončíte ve vězení.“

„Kvůli sebeobraně ve vězení neskončíte.“

„Kdo tvrdí, že půjde o sebeobranu?“

„Vy to wfe.“

„Nezáleží na tom, co vím. Nejsem šerif, státní zástupce, soudce ani porota.“

Zmlkla.

„Přemýšlejte o tom, Carmen,“ vyzval ji. „Zatknou vás a obviní z vraždy prvního stupně. Nemáte peníze na kauci. Ani na právníka, takže vám přidělí veřejného obhájce. Obžalují vás a postaví před soud. Může se to táhnout šest až devět měsíců. Klidně i celý rok. Dejme tomu, že potom vám všechno vyjde. Veřejný obhájce uhraje sebeobranu, porota ji odhlasuje, soudce se omluví, že nevinná žena musela podstoupit takové martyrium, a budete volná. Ale až za rok. Nejméně. Co bude celou tu dobu s Ellie?“

Mlčela.

„Bude muset zůstat rok u Rusty,“ pokračoval. „Sama. Protože tak rozhodne soud. Babička? Ideální řešení.“

„Ne když se ukáže, co jsou Greerové zač.“

„Dobře, takže někdy během roku dorazí sociálka a pošle ji do domova. To pro ni chcete?“

Cukla sebou. „Rusty by ji tam stejně poslala. Bez Sloopa by se o ni odmítla starat.“

„Takže nechte zbraň v poušti. Není to dobrý nápad.“

Vrátil zbraň Carmen. Vzala si ji a sevřela jako drahocenný předmět v dlaních. Přendavala ji z ruky do ruky. Falešná perleť se na slunci leskla.

„Ne,“ prohlásila. „Chci se ji naučit používat. Pro sebeobranu. A je to moje rozhodnutí. Nemůžete rozhodovat za mě.“

Chvíli mlčel. Potom pokrčil rameny. „Dobře,“ souhlasil. „Váš život, vaše dítě, vaše rozhodnutí. Se zbraněmi ale nejsou žerty. Tak dávejte pozor.“

Podala mu ji zpátky. Položil si ji na levou dlaň. Sahala mu od bříška palce k prostřednímu článku prostředníčku.

„Dvě varování,“ řekl. „Tahle hlaveň je velice, velice krátká. Vidíte?“ Přejel pravým ukazováčkem od komory k ústí. „Pouhých šest centimetrů. Vysvětlili vám to v obchodě?“

Přikývla. „Prodavač říkal, že se mi krásně vejde do kabelky.“

„Vzhledem ke krátké hlavni je velice nepřesná,“ opravil. „Čím delší hlaveň, tím rovněji střílí. Proto je mají pušky skoro metr dlouhé. Pokud ji budete chtít použít, musíte se dostat do těsné blízkosti. Nejlépe jen na pár centimetrů od cíle. Když to půjde, dotknete se ho. Kdybyste se pokusila střílet přes celou místnost, minete.“

„Dobře.“

„Druhé varování.“ Vyjmul z krabičky náboj a podržel ho ve vzduchu. „Náboje jsou malé. A pomalé. Ve špičce je kulka a za ní prach. Malá kulka, a ne příliš mnoho prachu. Takže nezpůsobí velkou škodu. O něco horší než žihadlo, jeden výstřel ale nestačí. Musíte se dostat hodně blízko a mačkat spoušť, dokud nebude zbraň prázdná.“

„Dobře,“ zopakovala.

„Teď se dívejte.“

Vyklopil zásobník a nabil ho devíti náboji. Vrátil ho zpátky a zasunul první náboj do závěru. Opět zásobník vyndal a doplnil prázdné místo dole. Zaklapl zásobník, natáhl kohoutek a nechal pistoli zajištěnou.

„Natažená a zajištěná,“ oznámil. „Musíte udělat dvě věci: odjistit a desetkrát stisknout spoušť. Vystřelí desetkrát, protože jeden náboj je už v mechanismu a devět dalších v zásobníku.“

Podal jí zbraň.

„Nemiřte na mě,“ požádal. „Nikdy nemiřte nabitou zbraní na člověka, pokud si nejste stoprocentně jistí, že ho chcete zabít.“

Vzala si ji a opatrně ji držela směrem od něj.

„Zkuste to. Odjistit a stisknout spoušť.“

Levou rukou odjistila pojistku. Potom pravou rukou namířila, zavřela oči a stiskla spoušť. Zbraň se jí stočila v dlani a vystřelila dolů. Zvuk výstřelu se v prázdnotě rokle vytratil do ztracena. Tři metry od nich odletěl úlomek skály a ze země vyrazil obláček prachu. Ozvalo se kovové zazvonění odražené střely a tlumené cinknutí vyhozené nábojnice. Koně přešlápli a potom se opět rozhostilo ticho.

„Funguje to,“ řekla.

„Zajistěte pojistku.“

Zacvakla pojistku a Reacher se otočil a podíval se na koně. Nechtěl, aby utekli. Nechtěl je ve vedru honit. Koně se však k útěku neměli. Klidně stáli a unaveně je sledovali. Obrátil se zpátky, rozepnul si horní knoflík košile a přetáhl si ji přes hlavu. Poodešel pět metrů na jih a položil košili na hranu rokle. Stáhl ji dolů a narovnal, aby vypadala jako lidský trup. Vrátil se a postavil se za Carmen.

„Teď vystřelte na mou košili,“ přikázal. „Vždycky miřte na tělo, protože je největší a nejvíc zranitelné.“

Pozvedla zbraň a potom ji opět sklonila.

„To nemohu,“ namítla. „Nechci vám v košili nadělat díry.“

„Nemyslím, že by takové nebezpečí hrozilo. Zkuste to.“

Zapomněla odjistit pojistku. Jenom stiskla spoušť. Dvakrát, překvapená, že odmítá poslechnout. Potom si vzpomněla proč, a zacvakla pojistku. Namířila, zavřela oči a vystřelila. Minula o šest metrů nahoru a do strany, přesně jak si Reacher myslel.

„Nechte oči otevřené,“ poradil. „Představte si, že košili nenávidíte, míříte na ni prstem a lomcuje s vámi vztek.“

Nechala oči otevřené. Vypjala se v ramenou, narovnala pravou paži a zamířila. Vystřelila a opět minula, tentokrát o dva metry doleva a trochu dolů.

„Teď to zkusím já.“

Podala mu zbraň. Ztratila se mu v dlani. Prst téměř neprovlékl očkem spouště. Zavřel oko a zacílil.

„Mířím na kapsu,“ oznámil.

Dvakrát rychle za sebou vystřelil, ruku naprosto pevnou. První výstřel zasáhl košili v podpaží vedle utržené kapsy. Druhý šel blíž ke středu, ale příliš nízko. Uvolnil se a vrátil zbraň.

Jste na řadě.“

Vystřelila ještě třikrát a pokaždé beznadějně minula. Vysoko doprava, daleko doleva. Třetí výstřel skončil v prachu, zhruba dva metry před cílem. S pohledem upřeným na košili zklamaně sklonila zbraň.

„Tak co jste se naučila?“ zeptal se.

„Musím stát blízko.“

„Svatá pravda,“ potvrdil. ,»A není to jenom vaše vina. Zbraň s krátkou hlavní se používá na krátké vzdálenosti. Vidíte, kam jsem se trefil já? Z pěti metrů jsem minul o třicet čísel. Poprvé doleva a podruhé dolů. Zásahy nejsou ani blízko u sebe. A to umím střílet V armádě jsem vyhrál soutěž ve střelbě z pistole. Před pár lety jsem byl nejlepší.“

„Aha,“ vydechla.

Vzal si od ní zbraň, přidřepl do prachu a znovu ji nabil. Jeden náboj do hlavně a devět do zásobníku. Natáhl ji, zajistil a položil na zem.

„Nechte ji tady,“ navrhl. „Dokud si nebudete opravdu, opravdu jistá. Dokázala byste to?“

„Myslím, že ano.“

„Myslet nestačí. Musíte vědět. Musíte být připravená dostat se hodně blízko, vrazit mu hlaveň do žaludku a desetkrát vystřelit. Když to neuděláte, zaváháte, vezme vám zbraň, obrátí ji proti vám nebo kolem sebe začne naslepo střílet a zasáhne Ellie, přibíhající ze svého pokoje.“

Vážně přikývla. „Krajní východisko.“

„Věřte mi. V okamžiku, kdy vytáhnete zbraň, jde o vše.“

Velice dlouhou dobu jen tiše stála. Potom se sklonila a zvedla pistoli. Zasunula ji do kabelky. Přešel k hraně rokliny, popadl košili a přetáhl si ji přes hlavu. Ani jedna dírka po kulce nebyla vidět. Jednu měl schovanou v podpaží a druhou si zastrčil do pásku kalhot. Potom prohledal zem a sebral všech osm prázdných patron. Starý zvyk, dobře uklizená domácnost. Zatřásl s nimi v dlani jako s drobnými a zastrčil si je do kapsy kalhot.

Při zpáteční cestě domů mluvili o strachu. Carmen během jízdy do svahu mlčela a na vrcholku se opět zastavila. V chvějivém oparu pod nimi ležel v dálce Červený dům. Jen seděla a dívala se na něj, beze slova, obě ruce sevřené na hrušce sedla, v očích nepřítomný výraz. Reacherův kůň se jako obvykle zastavil kousek za kobylou, takže se mu otvíral stejný výhled, ohraničený však křivkou jejího krku a ramen.

„Máte někdy strach?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl.

Opět se odmlčela.

Jak je to možné?“

Podíval se na oblohu. „Nemít strach jsem se naučil jako malý kluk.“

Jak?“

Zabořil pohled do země. „Měl jsem staršího bratra. Vždycky vedl. Chtěl jsem dělat to samé, co on. Četl strašidelné komiksy a všude, kde jsme chytili americkou televizi, se na ni díval. Tak jsem si prohlížel stejné komiksy a sledoval stejné filmy. Jeden byl vědeckofantastický. Černobílý. Viděli jsme ho někde v Evropě. Vystupovala v něm kosmická loď, která vypadala jako ponorka na pavoucích nohách. Posádka přistála a vyrazila na průzkum. Začala je pronásledovat příšera. Chlupatá jako opice. Připomínala

Bigfoot. Dlouhé zarostlé paže a vyceněné zuby. Hnala se za nimi až k lodi a posádce se podařilo v poslední chvíli naskočit a zabouchnout poklop.“

„A vy jste se bál?“

Přikývl, i když seděl za ní. „Byly mi zhruba čtyři. Šílel jsem strachy. V noci jsem si myslel, že se ta příšera schovává pod postelí. Spal jsem ve starodávné posteli na vysokých nohách. Věděl jsem, že vyleze a sežere mě. Cítil jsem, jak po mně šmátrá prackami. Bál jsem se usnout. Kdybych usnul, určitě by mě dostala. Tak jsem zůstal vzhůru. Volal jsem tátu, ale když přišel, styděl jsem se mu o svém strachu říct. Trvalo to několik nocí.“

„A co se stalo pak?“

„Dostal jsem vztek. Ne na sebe, že se bojím, protože podle mého názoru ta příšera skutečně existovala a měl jsem na strach nárok. Dostal jsem vztek na příšeru, že mi nahání strach. Že mě ohrožuje. Jednu noc jsem vybuchl. Rozvřískal jsem se: Dobře, tak vylez a rozdáme si to! Já ti ukážu! Rozmlátím tě na padrť! Postavil jsem se jí. Obrátil jsem strach v agresi.“

„Pomáhalo vám to?“

„Od té doby jsem se ničeho nebál. Zvykl jsem si. Posádka té vesmírné lodi neměla utíkat. Měla se příšeře postavit. Bojovat. Když se něčeho bojíte, zůstaňte stát, udělejte krok dopředu, nikoliv dozadu. Instinktivně, reflexivně, vztekle.“

„Chováte se tak?“

„Vždycky.“

„Měla bych se chovat stejně? Vůči Sloopovi?“

„Chovat by se tak měl podle mého názoru každý.“

Odmlčela se. Jen zírala na dům a potom pozvedla oči k horizontu za ním. Mlaskla jazykem a koně se rozešli, dolů z dlouhého svahu k silnici. Nadzvedávala se, aby nevypadla z rytmu. Reacher napodobil její příklad a podařilo se mu udržet v sedle. Moc pohodlné to však nebylo. Došel k závěru, že jízda na koni představuje zážitek, který si jednou zkusil a nehodlá ho opakovat.

„Co Bobby říkal? O nás?“ zeptala se.

„Tvrdil, že většinu dnů a také pár nocí jste strávila mimo domov, patrně v nějakém motelu v Pecosu, a užívala si se mnou. Je naštvaný, že jste si mě dovolila přivést tak krátce před Sloopovým návratem.“

„Kéž by to byla pravda,“ povzdechla si. „Milostné hrátky v motelu. Škoda že nejde o nic jiného.“

Neodpověděl. Na chvíli se odmlčela.

„Také by se vám to líbilo?“ prohodila.

Pozoroval ji v sedle. Pružná, štíhlá, boky pohupující se v trpělivém rytmu koně. Medové paže zářící ve slunci. Vlasy splývající do poloviny zad.

„Dokážu si představit horší věci,“ odpověděl.

Vrátili se v pozdním odpoledni. Josh s Billym čekali. Opírali se vedle sebe o stodolu, v ostrém stínu pod okapem. Dodávka byla připravená na cestu pro krmivo. Stála na dvoře.

Jedete všichni tři?“ šeptla Carmen.

„Bobbyho příkazy,“ odpověděl Reacher. „Snaží se mě udržet z dosahu. Aby překazil legraci, kterou si podle něj užíváme.“

Obrátila oči v sloup. „Postarám se o koně,“ navrhla. „Musí se vyhřebel-covat.“

Společně sesedli před vraty stodoly. Josh s Billym se odlepili od stěny. Čišela z nich netrpělivost.

„Můžeme jet?“ křikl Billy.

„Měls tady být před půl hodinou,“ přisadil si Josh.

Kvůli tomu je nechám podusit, rozhodl se Reacher. Zamířil k ubytovně, velice pomalu, protože se nehodlal nechat honit a všechno ho po jízdě na koni bolelo. Zašel do koupelny a spláchl si z obličeje prach. Pokropil si košili studenou vodou. Pomalu se vrátil. Dodávka stála předkem k bráně a motor běžel. Carmen hřebelcovala koně. Z kaštanových chlupů se jim prášilo. Zř srsti? Ze žíní? Josh seděl bokem na sedadle řidiče. Billy stál u dvířek spolujezdce.

„Pospěš si,“ zavolal.

Usadili Reachera doprostřed. Josh vyhoupl nohy dovnitř a zabouchl dvířka. Billy se vecpal na druhou stranu a Josh vyrazil k bráně. Přibrzdil na silnici a potom zabočil doleva, což Reacherovi prozradilo, že situace je mnohem horší, než se domníval.

KAPITOLA SEDMÁ

VIDĚL PYTLE S KRMENÍM VE SKLADU. ZHRUBA ČTYŘICET, VYROVNANÉ do výšky hlavy. Velké povoskované pytle, nejméně deset kilo v jednom. Přes čtyři sta kilo krmiva. Téměř půl tuny. Jak dlouho bude čtyřem koním a jednomu poníkovi trvat, než to všechno sežerou?

Doposud cestu chápal jako Bobbyho pracovní terapii. Dojet pro krmení, které nepotřebovali, ho mělo na chvíli udržet z dosahu Carmen. Nejeli však pro krmení. Protože zabočili doleva. Na pytlích viděl značku, nutriční hodnoty a také jméno a adresu dodavatele. Sídlil v San Angelu. Jeho adresu zahlédl čtyřicetkrát, na každém pytli, vytištěnou velkými, zřetelnými písmeny. San Angelo, San Angelo, San Angelo. A San Angelo leželo na severovýchodě okresu Echo. Daleko na severovýchodě. Nikoliv na jihozápadě. Měli zahnout doprava.

Takže Bobby se ho chystal odstranit ze života Carmen navždy. Josh s Bil-lym dostali úkol zbavit se ho. AJosb s BUfym udělají, co jim řeknu, prohlásil Bobby. Usmál se na přední sklo. Být předem varován je být předem ozbrojen. Nevěděli, že zašel do skladu s krmivem, nevěděli, že si přečetl nápisy na pytlích, a nevěděli, že většinu uplynulého týdne strávil prohlížením map Texasu. Nevěděli, že odbočení doleva místo doprava pro něj bude mít nějaký význam.

Jak to zamýšlejí udělat? Carmen naznačila, že jejímu nezaměstnanému učiteli nahnali strach. Pěkný strach, když se s ní odmítl bavit v relativním bezpečí Pecosu. Pokusí se tedy nahnat strach i jemu} Pokud ano, museli se zbláznit. Cítil, jak v něm narůstá agrese. Ovládl ji a použil naučeným způsobem. Pomocí adrenalinu si uvolnil nohy. Uvedl se do stavu bdělosti. Nahrbil se v ramenou a jedním se opřel o Joshe a druhým o Billyho.

„Za jak dlouho tam budeme?“ zeptal se nevinně.

„Za dvě hodiny,“ odpověděl Billy.

Jeli zhruba devadesátkou, na jih po naprosto rovné silnici. Krajina zůstávala beze změny. Nalevo suchá řídká tráva, napravo ponurá stolová hora rozlámaná do vápencových tabulí a plástů. Vše zalito neúprosným sluncem. Žádný provoz. Po silnici patrně projela dvě auta denně. Možná jenom nějakou dobu pojedou, zastaví, vyhodí ho ven a nechají umřít žízní. Nebo vyčerpáním, jak se bude snažit dojít zpátky. Hadí kousnutí by také stačilo.

„Ne, dvě hodiny je moc,“ ozval se Josh. „Máme před sebou sto padesát kilometrů.“

Takže možná jedou do baru, o kterém mluvili předešlý den. Třeba tam mají přátele. To by jim pomohlo. Se dvěma podřadnými kovboji budu za chvíli hotový. Potom zhluboka vydechl. Uvolnil se. Zvažoval rozhodnutí. Jak už se snažil vysvětlit Carmen, problém neředěné agrese spočívá v tom, že se musíte rozhodnout buď a nebo. Vzpomněl si na první den na střední škole. Když dokončil základní docházku, rodina se vrátila na šest měsíců do Spojených států. Zapsali ho do civilní střední školy v New Jersey, poblíž Fort Dix. Připravil se na ni. Svým obvyklým přemítavým způsobem došel k závěru, že střední škola bude ve všech směrech větší a lepší než základní, včetně šarvátek v šatně. Tak si vypracoval obvyklou strategii prvního dne. Skočit na prvního kluka, který se o něco pokusí. Tato strategie nikdy nezklamala. Udeřit zprudka, udeřit brzy, odplatit utrpěnou křivdu. Účinkovalo to velice dobře. Tentokrát však musí zapůsobit ještě větším dojmem, udeřit víc, protože střední škola v sobě skrývá zcela novou výzvu.

Provokatér do něj strčil hned ráno a o deset minut později ho sanitka odvážela do nemocnice, kde si pobyl tři týdny. Potom Reacher zjistil, že se jedná o skutečně vybranou školu v nóbl sousedství, že reagoval příliš násilně a všichni se na něj dívají jako na barbara. A jako barbar se také cítil. Trochu se styděl. Od té doby zchladl. Naučil se, že než začne jednat, musí poznat protivníka. A naučil se za jistých okolností poskytovat varování.

Jedeme přímo do obchodu?“ zeptal se.

Chytrá taktická otázka. Nemohli říct ne, aniž by ho vylekali. A nemohli říct ano, pokud chtěli zastavit někde jinde.

„Nejdřív si dáme pár piv,“ odpověděl Bilry.

„Kde?“

„V baru, kde jsme byli včera.“

„Nemám ani floka,“ namítl Reacher. „Ještě mi nezaplatili.“

„Zveme tě,“ prohlásil Josh.

„Bude mít obchod s krmivem ještě tak pozdě otevřeno? V sobotu?“

„Velká objednávka, tak nás obslouží,“ vysvětlil Billy.

Možná změnili dodavatele. Možná jedou do jiného obchodu.

„Asi u nich nakupujete často,“ navrhl.

„Celou dobu, co tady pracuju,“ potvrdil Josh.

„A potom pojedeme rovnou domů?“

Jasně,“ slíbil Billy. „Neboj, do hajan se dostaneš včas.“

„To jsem rád,“ odpověděl Reacher.

Odmlčel se.

„Protože přesně to potřebuju,“ dodal.

Kdo si se mnou zahrává, dostane, co zaslouží.

Billy neodpověděl. Josh se usmál a pokračoval v cestě.

Krajina se směrem na jih svažovala. Podle map věděl, že ze západu se k nim kroutí Rio Grande. Blížili se do povodí vyhlazeného prehistorickými proudy. Josh udržoval rychlost na devadesátce. Billy se netečně díval z okýnka. Cesta se monotónně táhla do dáli. Reacher si opřel hlavu o držák na zbraně za sebou a čekal. Čekal na něco, na co byl zvyklý. Mnohokrát za jeho kariéru předcházela ráznou akci dlouhá jízda. Obvyklý průběh událostí. Trpělivé shromažďování důkazů, uzrávající rozhodnutí, identifikace podezřelého, cesta za ním. Čekání je dovednost, kterou se v armádě naučíte velice rychle.

Povrch silnice se každým kilometrem na jih zhoršoval. Dodávka se divoce kymácela. Korbu měla prázdnou, takže zadní kola poskakovala a klouzala. Na telefonních sloupech seděli supové. Slunce se sklánělo k západu. Minuli ukazatel. Stálo na něm Echo 8 km. Byl provrtaný kulkami.

„Myslel jsem si, že Echo leží na severu,“ ozval se Reacher. „Tam, kde Ellie chodí do školy.“

„Je rozdělené,“ poučil ho Billy. „Polovina tady, druhá na severu. Mezi nimi sto kilometrů prázdnoty.“

„Největší město na světě, měřeno z jednoho konce na druhý,“ dodal Josh. „Větší než Los Angeles.“

Přibrzdil před dlouhou táhlou zatáčkou a v dálce se vyloupla skupinka malých nízkých budov, zezadu osvětlených zapadajícím sluncem. Potom se u krajnice objevily plechové cedule oznamující, co na cestovatele za pět kilometrů v budovách čeká. Další benzinová pumpa a venkovský obchod. A bar pojmenovaný Longborn Lounge, vlastněný a vedený panem Harleym. Ohlašovala ho poslední cedule, sídlil ale v první budově, ke které přijeli. Stála třicet metrů od kraje silnice, konstrukce z podehtovaných prken s kovovou střechou, nakřivo přikrčená uprostřed dvou akrů vysušené země. Před ní parkovalo deset, dvanáct dodávek vyrovnaných předkem k baru jako letadla u příletové haly. A nejblíž u dveří trůnil ojetý policejní vůz šerifa, jako opuštěné auto na vrakovišti.

Josh proskákal přes parkoviště a postavil dodávku do řady k ostatním. V oknech baru svítily pivní neony, tlumené špinavým sklem a vybledlými záclonkami. Josh vypnul motor. Zasunul si klíčky do kapsy. Do ticha, které se rozhostilo, zazníval šum z baru. Hučení sacích ventilátorů a klimatizace, dunění přetížených zesilovačů jukeboxu, lidské hlasy, cinkání lahví a sklenic, klapání kulečníku.

Josh s Billym otevřeli dvířka a vystoupili. Reacher se protáhl přes sedadlo spolujezdce a postavil se. Slunce se mu opřelo do zad. Ještě se neochla-dilo. Cítil, jak ho vedro prostupuje od zátylku k nohám.

„Tak jdeme,“ prohlásil Billy. ^veme tě.“

Vešli vstupními dveřmi do předsíňky se starodávným telefonním automatem. Dřevěné obložení měl poškrábané čísly a starými vzkazy. Druhé dveře s okýnkem ze žlutého skla vedly do baru. Billy je otevřel.

Vojenský policista vstupuje do baru jako pálkař na značku. Je to jeho parketa. 90 procent všech bezvýznamných průšvihů se odehrává v baru. Nalijte skupince mladých mužů trénovaných k boji alkohol, pozvěte konkurenci ze znepřátelené jednotky, přidejte k ní pár civilistek s manželi a milenci a konflikt se zaručeně dostaví. Takže stejně jako se pálkař opatrně -blíží k vnitřnímu poli, sleduje hřiště mimo kosočtverec a zvažuje úhly a vzdálenosti, má oči všude i vojenský policista při cestě do baru. Nejprve spočítá východy. Obvykle bývají tři. Vstupní dveře, zadní dveře za toaletami a soukromé dveře z kanceláře za barem. Reacher zjistil, že Longhorn Lounge má všechny tři. Okna byla na proskočení příliš malá.

Potom si prohlédne osazenstvo. Hledá ohniska nepokoje. Kdo zmlkne a zírá? Kde jsou soupeři? V Longhornu nikde. V dlouhé nízké místnosti popíjelo dvacet až pětadvacet mužů, všichni opálení, štíhlí a v džínách. Jenom nezúčastněně vzhlédli a přátelsky pokynuli Billymu a Joshovi. Po šerifovi ani stopa. Jedna židle u baru však byla prázdná a před ní stála na použitém ubrousku čerstvá láhev piva. Patrně čestné místo.

Pak se podívá po zbraních. Nad barem visel starožitný revolver připevněný na dřevěné desce s nápisem vypáleným žhavým železem: My nevoláme policií. V místnosti se ještě najde několik moderních zbraní. Všude se povalovaly lahve s dlouhými hrdly, těch se však Reacher nebál. Lahve se jako zbraně moc použít nedají. Až na filmy, kde jsou vyrobené z cukrové vaty a nálepky tisknou na hedvábný papír. Normální láhev se o stůl nezlomí. Má příliš tlusté sklo. Jenom hlasitě zaduní. V nouzi poslouží jako obušek, ale kulečníkový stůl mu dělal větší starosti. Stál uprostřed místnosti, plný tvrdých celuloidových koulí, a hráli na něm čtyři chlapi s tágy. Další tucet tág visel svisle na dlouhém držáku na přilehlé stěně. Když nemáte střelnou zbraň, je kulečníkové tágo nejlepší barová zbraň, jakou si dokážete představit. Krátká natolik, aby se dala pohodlně uchopit, a dostatečně dlouhá, aby se švihem dopadla, vyrobená z kvalitního dřeva a hezky vyvážená olovem.

Nepřirozeně chladný vzduch byl prosycený pivními výpary, kouřem a hlukem. Jukebox stál těsně u kulečníkového stolu a za ním se otvíral prostor se stolky a stoličkami potaženými červeným vinylem. Billy zvedl tři prsty a obdržel od barmana tři studené lahve. Vzal je mezi prsty a zamířil ke stolkům. Reacher ho předešel. Chtěl si vybrat místo. Vždycky zády ke stěně, znělo jeho pravidlo. Pokud možno s výhledem na všechny tň východy. Propletl se mezi stoličkami a posadil se. Josh si přisedl z pravé strany a Billy z levé. Poslal láhev po zjizveném dřevě stolu. Hosté o něj típali cigarety. Do místnosti vstoupil šerif, zezadu od záchodů, a kontroloval, jestli má zapnuté kalhoty. Když zahlédl Reachera, na okamžik se zarazil, obličej nepohnutý, a potom došel k baru, usedl na prázdnou stoličku, nahrbil se v ramenou a otočil se zády do místnosti.

Billy pozvedl láhev.

„Na zdraví,“ pronesl přípitek.

Budete ho potřebovat, pomyslel si Reacher. Zhluboka se napil. Pivo bylo studené a plné bublinek Silně chutnalo po chmelu.

„Musím si zavolat,“ oznámil Billy.

Odsunul se od stolu a vstal. Josh se naklonil doprava, aby zakryl uvolněný prostor před Reacherem. Billy se prodral davem a vyšel do chodbičky. Reacher se znovu napil a odměřoval čas. Spočítal muže v místnosti. Bez něho celkem dvacet tři, včetně barmana, který se patrně jmenoval Har-ley. Billy se vrátil za dvě minuty čtyřicet vteřin. Sklonil se a cosi zašeptal šerifovi do ucha. Šerif přikývl. Billy opět zašeptal. Šerif znovu přikývl. Vyprázdnil láhev a postavil se. Obrátil se čelem do místnosti. Střelil pohledem po Reacherovi, zamířil ke dveřím a vyšel z baru. Billy zůstal stát, sledoval, jak odchází, a potom se probojoval zpátky ke stolku.

„Šerif musel odjet,“ oznámil. „Vzpomněl si na naléhavou práci.“

Reacher neodpověděl.

„Dovolal ses?“ zeptal se Josh, jako by měli rozhovor nacvičený.

„Dovolal,“ potvrdil Billy.

S tím se posadil a chopil se lahve.

„Chceš vědět, kam jsem volal?“ podíval se na Reachera.

„Co je mi do toho, kam jsi volal?“ odtušil Reacher.

„Zavolal jsem sanitku,“ vysvětlil Billy. „Raději dopředu, protože jede až z Presidia. Bude jí to trvat několik hodin.“

„Musíme se ti s něčím svěřit,“ navázal Josh. „Lhali jsme. Jednoho chlapa jsme vyhnali. Šukal s Mexikánkou. Bobby to nepovažoval za vhodné, když Sloop sedí ve vězení a tak vůbec. Tak nás požádal, abychom se o něj postarali. Přivedli jsme ho sem.“

„Myslel jsem si, že jedeme do obchodu pro krmivo,“ namítl Reacher.

„Obchod je v San Angelu.“

„Tak co pohledáváme tady?“

„Vždyť ti to povídám. Přivedli jsme sem i toho prvního chlápka.“

„Co má se mnou společného?“

„Bobby se domnívá, že spadáš do stejné kategorie.“

„Myslí si, že ji také šukám?“

Josh přikývl. „Ano.“

„Vy si to také myslíte?“

„Souhlasíme s jeho názorem. Proč by ses jinak kolem ní motal? Koňař rozhodně nejsi.“

„Co když vám řeknu, že jsme jenom dobří přátelé?“

„Bobby tvrdí, že jste víc než přátelé.“

„A vy mu věříte?“

Billy přikývl. „Samozřejmě. Pokusila se dostat do postele i jeho. Sám nám to řekl. A nic ti nevyčítáme. Je to pěkná kost. Sám bych na ni skočil, kdyby nebylo Sloopa. Rodina se musí respektovat, i když se jedná o fazoli. Tak zní zdejší pravidlo.“

Reacher mlčel.

„Ten její první chlápek byl učitel,“ pokračoval Billy. „Dovolil si moc. Tak jsme ho vzali sem, vyvedli dozadu na dvůr, půjčili si řeznický nůž, poprosili pár chlapů, aby nám ho podrželi, sundali mu kalhoty a vysvětlili, že mu uřízneme péro. Ječel, fňukal a posral se strachy. Prosil a škemral. Sliboval, že už se u domu ani neukáže. Přesto jsme ho trochu řikli. Aby to nebyla taková nuda. Krev stříkala na všechny strany. Potom jsme ho pustili. S varováním, že jestli ho ještě někdy zahlédneme, řízneme pořádně. A víš co? Už jsme ho nikdy neviděli.“

„Takže to zabralo,“ ozval se Josh. „Dokonce velice dobře. Jediný zádrhel spočíval v tom, že nám málem vykrvácel. Měli jsme nejdřív zavolat sanitku. Slíbili jsme si, že příště budeme chytřejší. Chybami se člověk učí. Takže tentokrát jsme ji objednali dopředu. Speciálně pro tebe. Měl bys nám být vděčný.“

„Vy jste toho chlapa řízli?“ podivil se Reacher.

„To si piš.“

„Vypadá to, že jste na svůj čin opravdu hrdí.“

„Konáme svou povinnost. Patříme k rodině.“

„A svěřujete se mi s tím?“

Josh přikývl. „Proč ne? Kdo si myslíš, že jsi?“

Reacher pokrčil rameny. „Učitel rozhodně ne.“

„Co tím chceš říct?“

„Když mě říznete, sanitkou se povezete vy.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Zahráváte si s ohněm.“

Podíval se jednomu po druhém zpříma do očí. Klidná sebejistota dokáže v podobné situaci divy. A cítil se jistě. Sebevědomí zrozené ze zkušenosti. Už si skoro nepamatoval, kdy naposledy v baru prohrál boj jeden proti dvěma.

„Záleží na vás,“ prohlásil. „Buď si dáte pohov, nebo skončíte v nemocnici.“

„Víš co?“ usmál se Josh. „Nebudeme měnit program. Protože ať už se považuješ za kohokoliv, my tady máme spoustu přátel. Ty ani jednoho.“

„Na vaše společenské postavení jsem se neptal,“ odtušil Reacher.

Byla to však pravda. Měli v baru přátele. Místností se začal šířit ostražitý neklid. Muži se rozhlíželi a dívali jeden na druhého. Atmosféra houstla. Kulečníkové koule bouchaly stále pomaleji. Ve vzduchu viselo napětí. Hluk urichal. Protivníci. Boj bude možná horší než jeden proti dvěma. Možná mnohem horší.

Billy se usmál. „Máme pro strach uděláno. Považuj to za otázku profesionální cti.“

V aréně zápasí s býky vážícími tunu a půl, řekl Bobby. Vy jim strach nenaže-nete. Reacher na rodeu nikdy nebyl. Kromě pár záběrů z filmu a televize o něm nic nevěděl. Představoval si, že jezdci sedí na hrazení u vrat a čekají, až vpustí býka. Pak na něj skočí a musí se na něm udržet. Jak dlouho? Osm vteřin? Když se jim to nepodaří, býk je pokope. Může je ušlapat. Nebo probodnout rohy. Takže mají jistou prostoduchou odvahu. A sílu. Pružnost. Uvykli bolesti a zraněním. Také jsou však zvyklí na určité schéma. Zaběhnutý vzorec. Pomalu odpočítávají a teprve pak se vrhnou do arény. Nevěděl přesně jak. Možná tň, dva, jedna, start. Nebo deset, devět, osm. Každopádně nejprve čekají, odpočítávají, zhluboka dýchají, napínají svaly a připravují se k útoku.

„Tak do toho,“ vyzval je. „Sraz na dvoře.“

Než Josh stačil zareagovat, vstal a protáhl se přes něj. Vykročil dopředu, směrem od jukeboxu, zprava kolem kulečníkového stolu, k východu za záchody. Hloučky mužů se před ním rozestupovaly. Slyšel, jak ho Josh s Billym těsně následují. Cítil, jak odpočítávají, napínají svaly a připravují se. Zhruba dvacet kroků k východu, třicet vteřin na dvůr. Dvacet devět, dvacet osm. Kráčel rovnoměrně a přizpůsobil se rytmu. Dvacet sedm, dvacet šest. Paže volně podél těla. Dvacet pět, dvacet čtyň.

Chňapl po posledním tágu na držáku, otočil ho v nikách, provedl obrat o sto osmdesát stupňů a plnou silou nabral Billyho do spánku. Jedna. Hudbu z jukeboxu přehlušilo zapraskání kosti, vystříkla krev a Billy se jak zastřelený skácel k zemi. Opět se zprudka rozmáchl a boxerským úderem seshora zaútočil najoshe. Dva. Josh se pokusil zachytit úder rukou a zvednuté předloktí se mu rozštíplo na dva kusy. Zaječel a Reacher zamířil na hlavu, nemilosrdně zasáhl a odhodil ho stranou. Tň. Bodl do obličeje a vyrazil několik zubů. Čtyň. Plnou silou udeřil backhandem do nadlokti a roztříštil kost. Pět. Josh padl vedle Billyho. Reacher se nad ně postavil a ještě čtyřikrát se rozpřáhl, rychle a zprudka, šest, sedm, osm, devět, na žebra, klíční kosti, kolena a lebky. Celkem devět zásahů, šest až sedm vteřin vzteklé výbušné síly. Udeř zprudka, udeř brzy, oplať utrpěnou křivdu. Když stále čekají na gong.

Ostatní muži v baru se stáhli a nyní ho opět začali obestupovat, pomalu a opatrně. Reacher se s významně připraveným tágem otočil kolem osy. Sklonil se a vytáhl Joshovi z kapsy klíčky od dodávky. Potom odhodil tágo se zazvoněním na zem a vykročil davem ke dveřím. Prudce oddechoval a razil si cestu. Nikdo se ho nepokusil zastavit. Přátelství mělo v okrese Echo očividně své meze. Vyšel na parkoviště. Stále prudce oddechoval. Ve vedru mu okamžitě vyrazil pot. Došel k dodávce. Vklouzl dovnitř, nastartoval, vycouval od budovy a zamířil na sever. Dveře baru zůstaly zavřené. Nikdo nevyběhl.

Slunce pohaslo po hodině jízdy, a když projížděl pod branou ranče, panovala naprostá tma. V Červeném domě ale plála všechna světla. A na dvoře stála dvě auta. Šerifův obstarožní koráb a světle zelený lincoln. Šerifovo auto červenomodře blikalo. Lincoln ozařovalo žluté světlo z verandy a dodávalo mu umrlčí nádech. Kolem žárovek na verandě poletovalo obrovské množství můr. Papírová křídla tančila jako sněhové vločky. Za domem se ozývalo rytmické, neúnavné cvrkání nočního hmyzu.

Vstupní dveře byly otevřené a z haly zaznívaly hlasy. Hlasitý vzrušený rozhovor malé skupinky lidí. Reacher nakoukl dovnitř a zahlédl šerifa, Rusty Greerovou, Bobbyho a vzadu u stojanu s puškami osamělou Carmen. Z džin a košile se převlékla do šatů. Cervenočerných bez rukávů. Sahaly jí po kolena. Vypadala ochromeně. Protichůdné pocity jí proměnily obličej v nehybnou masku. Na druhém konci místnosti stál muž v obleku, u červeně zarámovaného zrcadla, takže ho viděl z obou stran. Bezpochyby řidič lincolnu. Uhlazený, lehce obtloustlý, středně vysoký, oblečený do nažehlené, modrobíle proužkované vzdušné tkaniny. Zhruba třicetiletý, s pečlivě učesanými světlými vlasy ustupujícími z vyklenutého čela. Bledý obličej úředníka v horní polovině zčervenalý, jako by hrál v odpoledním slunci golf. Na obličeji mu zářil široký úsměv politika. Těšil se lico-měrnému pochlebování, které s hranou skromností odmítal.

Reacher se zastavil na verandě a rozhodl se nevstoupit. Prkna však pod jeho vahou hlasitě zapraskala a Bobby ho zaslechl. Podíval se do noci a předvedl dokonalý úžas. Zůstal stát jako přimrazený a potom vyrazil ze dveří. Popadl Reachera za loket a odtáhl ho za roh z dohledu ostatních.

„Co tady děláte?“ vyhrkl.

Jsem u vás zaměstnaný,“ odpověděl Reacher. „Copak si to nepamatujete?“

„Kde jsou Josh s Billym?“

„Dali výpověď.“

Bobby na něj vytřeštil oči. „Prosím?“

„Dali výpověď,“ zopakoval Reacher.

„Co to má znamenat?“

„Znamená to, že u vás už nechtějí pracovat.“

„Proč?“

Reacher pokrčil rameny. „Co já vím? Možná se rozhodli vyzkoušet své šance na trhu s volnými pracovními silami.“

„Cože?“

Reacher dál nic nevysvětloval. Bobbyho nepřítomnost a hlasy na verandě přilákaly ostatní. Rusty Greerová vyšla jako první, následovaná šerifem a chlápkem v proužkovaném obleku. Carmen zůstala vevnitř, u stojanu s puškami, stále omámená. Všichni při pohledu na Reachera ztichli. Rusty se tvářila, jako by stanula před neřešitelnou společenskou situací, šerif vypadal překvapeně a chlápek v obleku uvažoval, kdo ten cizinec může být.

„Co se děje?“ zeptala se Rusty.

„Tvrdí, že Josh s Billym dali výpověď,“ objasnil Bobby.

„To by nikdy neudělali,“ namítla Rusty. „Jaký by k tomu měli důvod?“

Chlap v obleku se nakláněl dopředu a čekal, že je představí.

„Vysvětlili proč?“ zeptala se Rusty. Šerif se díval přímo na Reachera a v obličeji se mu nepohnul ani sval. Reacher neodpověděl. Jen stál a čekal.

Já jsem Hack Walker,“ nevydržel chlap v obleku a žoviálně napřáhl ruku. Jsem státním zástupcem v Pecosu a rodinným přítelem.“

„Nejlepším přítelem Sloopa,“ doplnila Rusty nepřítomně.

Reacher přikývl a potřásl chlápkovi rukou. Jack Reacher,“ představil se. „Pracuju na ranči.“

Hack Walker mu vzal ruku do dlaní a vykouzlil lehký úsměv, částečně upřímný, částečně ironický. Víte, jak to chodí, říkal. Dokonalý úsměv politika.

Jste u nás zaregistrovaný k volbám?“ zeptal se. „Protože pokud ano, rád bych vám připomněl, že v listopadu kandiduji na soudce a pomohla by mi vaše podpora.“

Potom se omluvně zachechtal, sebejistý mezi svými přáteli a pobavený, jak soukolí demokracie zasahuje do dobrých mravů. Víte, jak to chodí. Reacher odtáhl ruku a mlčky přikývl.

„Hack nám nesmírně pomohl,“ ozvala se Rusty. „A nyní nám přivezl skvělou zprávu.“

„Našli Ala Eugena?“ zeptal se Reacher.

„Ne, zatím ne,“ vyvrátila Rusty. Jde o něco úplně jiného.“

„A nemá to nic společného s volbami,“ upozornil Hack. „To je vám, doufám, jasné. Vzhledem k listopadu se snažíme vyjít vstříc každému, pro vás bych to však udělal i bez voleb.“

„A ty zase víš, že bychom tě stejně volili,“ opáčila Rusty.

Pak po sobě začali vrhat rozzářené pohledy. Reacher se podíval na Carmen stojící osaměle v chodbě. Ta nezářila.

„Sloop se brzy vrátí,“ dovtípil se. „Patrně už zítra.“

Hack Walker sklonil hlavu, jako by přijímal pochvalu.

„Přesně tak. Tvrdili, že nemůžou papírovat o víkendu, podařilo se mi je však přesvědčit. Prý půjde o první sobotní propuštění v historii věznice. Vysvětlil jsem jim, že někdy začít musí.“

„Hack nás tam odveze,“ řekla Rusty. „Za chvíli vyrážíme. Pojedeme celou noc.“

„Chceme počkat na chodníku,“ přisadil si Hack. „Přímo naproti bráně, v sedm ráno. Sloopovi se musí dostat řádného přivítání.“

Jedete všichni?“ zeptal se Reacher.

Já zůstávám doma,“ promluvila Carmen. Vyšla na verandu tiše jako přízrak. Zůstala stát s nohama u sebe, ruce položila na zábradlí, lokty přitiskla k tělu, ohnula se v pase a zadívala se na černý horizont na severu.

„Musím zůstat u Ellie,“ dodala.

„Mám v autě spoustu místa,“ nabídl Hack. „Ellie může jet s námi.“

Carmen zavrtěla hlavou. „Nechci, aby viděla otce vycházet z brány věznice.“

Jak si přeješ,“ odtušila Rusty. Je ostatně jenom tvůj manžel.“

Carmen neodpověděla. Jen se lehce zachvěla, jako by venku mrzlo.

„V tom případě také zůstanu doma,“ prohlásil Bobby. „Budu hlídat. Sloop to pochopí.“

Reacher se po něm podíval. Carmen se zprudka otočila a vešla do domu. Rusty s Hackem Walkerem ji následovali. Šerif a Bobby zůstali na verandě, bezděčně se k sobě o půl kroku přiblížili a oddělili Reachera od dveří.

„Proč dali výpověď?“ zeptal se Bobby.

Reacher se na oba podíval a pokrčil rameny. „Výpověď tak úplně nepodali,“ řekl. Jenom jsem nechtěl děsit rodinu. Rozhodli se poprat v baru. Vy jste nás tam, šerife, viděl?“

Šerif opatrně přikývl.

„Stalo se to, když už jste odešel. Vyvolali rvačku a prohráli.“

„S kým se poprali?“ zeptal se Bobby.

„S jedním chlapem.“

„Kdo to byl?“

„Urostlý hromotluk. Za minutu bylo po všem. Mám pocit, že někdo zavolal sanitku. Patrně skončili v nemocnici. Pokud přežili. Prohráli a prohráli hodně.“

Bobby na něj zíral. „Kdo byl ten chlap?“

„Chlap, kterému se nelíbilo, že ho provokují.“

„Kdo?“

„Patrně nějaký cizinec.“

Bobby se odmlčel. „Byl jste to vy?“

Já?“ podivil se Reacher. „Proč by se chtěli rvát se mnou?“

Bobby neodpověděl.

„Proč by se, Bobby, chtěli prát se mnou?“ zopakoval Reacher otázku. Jaký by k tomu měli důvod?“

Bobby na něj mlčky třeštil oči. Potom se otočil a vpochodoval do domu. Hlasitě za sebou zabouchl dveře. Šerif zůstal stát.

„Takže dostali nakládačku,“ poznamenal.

„Vypadá to, že ano. Měl byste zjistit, jak se jim daří. A potom tu zprávu šiřte dál. Varujte ostatní. Aby věděli, co se stane, když vyvolají rvačku s nesprávným cizincem.“

Šerif přikývl, stále opatrně.

„Možná byste si to měl také pamatovat,“ pokračoval Reacher. „Bobby mi řekl, že lidé se u vás starají sami o sebe. Nevyhledávají pomoc státu. Naznačil, že policie se neplete do soukromých záležitostí. Údajně stará západotexaská tradice.“

Šerif chvíli mlčel. „Možná bude mít pravdu,“ odtušil.

„Bobby si byl tou tradicí jistý.“

Šerif se odvrátil. „V tom případě musí mít pravdu. A já sám jsem velice konzervativní typ.“

Reacher přikývl.

„To rád slyším.“

Šerif se zastavil na schodech z verandy a potom bez ohlédnutí odkráčel. Nastoupil do auta, zhasl blikající lištu a nastartoval. Opatrně projel kolem světle zeleného lincolnu a zamířil po příjezdové cestě k bráně. Motor auta se zahlcoval. Ve vzduchu byl cítit nespálený benzin a ve výfuku střílely malé exploze. Pak se hluk vytratil v dálce a ve vzduchu zbylo jen cvrkání kobylek.

Sešel ze schodů a zamířil kolem verandy ke dveřím do kuchyně. Byly otevřené, buď kvůli průvanu, nebo aby služebná slyšela, co se děje. Stála hned za dveřmi, u umělohmotných proužků proti hmyzu visících ze zárubně.

„Dobrý večer,“ pozdravil Reacher. Již dávno se naučil, že s personálem kuchyně je dobré udržovat přátelské vztahy. Lépe se najíte. Služebná však neodpověděla. Jen stála a opatrně ho sledovala očima.

„Dovolte mi hádat,“ pokračoval. „Pro ubytovnu jste připravila jen dvě večeře.“

Mlčela, což znamenalo ano.

„Dostalo se vám špatné informace. Podal vám ji Bobby?“

Přikývla. „Řekl mi, že se nevrátíte.“

„Mýlil se. Nevrátí se Josh s Billym. Takže si můžu dát jejich večeře. Vyhládlo mi.“

Zaváhala. Potom pokrčila rameny. „Hned vám je přinesu,“ nabídla.

Zavrtěl hlavou. „Sním si je uvnitř. Ušetřím vám cestu.“

Rozhrnul hřbetem rukou umělohmotné pásky a vstoupil do kuchyně. Voněla po chilli, po ohřátých zbytcích od oběda.

„Co jste uvařila?“

„Stejky.“

„Výborně. Přežvýkavce mám radši než chudozubce.“

„Prosím?“

„Hovězí mi chutná víc než pásovci.“

„To máte pravdu,“ souhlasila.

Navlékla si chňapky a vytáhla z trouby dva talíře. Každý se středně velkým stejkem z žebra, štědrou porcí šťouchaných brambor a hromádkou osmažené cibule. Položila je na kuchyňský stůl, k levé straně levého talíře přisunula vidličku a na pravou stranu pravého nůž. Dvojitá večeře pro jednoho.

„Billy byl můj bratranec,“ řekla.

„Patrně pořád ještě je. Josh dopadl hůř.“

Josh byl také můj bratranec.“

„To je mi líto.“

Jiná odnož rodiny. Vzdálenější. A oba byli hlupáci.“

Reacher přikývl. „K nejchytřejším rozhodně nepatřili.“

„Greerové ale chytří jsou. Ať už s tou Mexikánkou provádíte cokoliv, měl byste to mít na paměti.“

Potom ho nechala o samotě najíst.

Dojedl, opláchl talíře a narovnal je do dřezu. Vešel do smrdutého vedra stáje, posadil se a čekal. Nechtěl ztratit přehled o událostech v domě. Seděl na balíku sena zády ke koním. Koně zneklidněli a pak si na něj zvykli. Jeden po druhém opět upadli do spánku. Šoupání kopyt utichlo a nahradilo ho tlumené odřukování.

Potom zapraskala prkna na verandě, ozvaly se kroky a zaskřípaly v suchém prachu dvora. Otevřela se a zavřela dvířka auta. Rozhučel se motor, naskočil rychlostní stupeň. Vstal, vyšel ze vrat a viděl, jak se před domem otáčí lincoln. Zezadu na něj dopadalo světlo z verandy. Za volantem se rýsovala silueta Hacka Walkera a vedle něj seděla Rusty Greerová. Její vyčesané vlasy vypadaly ve světle jako homole cukrové vaty a pod ní prosvítala lebka.

Velké auto projelo pod bránou, bez zastavení zahnulo doprava a vyrazilo po silnici. Díval se, jak za laťkovým plotem proskakují kužele reflektorů. Potom zmizely, rozezněl se noční koncert hmyzu a noc ustrnula. Pohybovaly se pouze můry u žárovek.

Čekal za vraty stodoly a pokoušel se uhodnout, kdo přijde první. Patrně Carmen, došel k závěru. Na verandě se však objevil Bobby, zhruba pět minut poté, co Rusty odjela pro jeho bratra. Sešel ze schodů a zamířil přes dvůr k ubytovně. Na hlavě měl baseballovou čapku, opět otočenou štítkem dozadu. Reacher vykročil ze stodoly a zastoupil mu cestu.

„Koně potřebují napojit,“ oznámil Bobby. „A je třeba vyčistit stání.“

„Tak to udělej,“ opáčil Reacher.

„Prosím?“

„Slyšel jsi dobře.“

Bobby ztuhnul. „Nepřipadá v úvahu.“

„V tom případě tě budu muset přinutit.“

„Co to má, krucinál, znamenat?“

„Situace se mění,“ oznámil Reacher. „Významný okamžik. Tím, že jsi na mě poslal Joshe a Billyho, jsi překročil mez. Dostal ses do zcela nové situace. Od nynějška budeš dělat, co ti řeknu. Máš u mě velký vroubek.“

Bobby mlčel. Reacher se mu podíval zpříma do očí. „Když ti přikážu poskoč, nezeptáš se ani, jak vysoko. Prostě začneš skákat. Jasné? Pravidla hry určuju já.“

Bobby se nehýbal. Reacher napřáhl pravačku k pořádnému úderu. Bobby uhnul, přímo do Reacherovy levačky. Reacher mu levou rukou srazil čepici.

„Takže se postaráš o koně,“ nařídil. „Pak u nich přespíš. Jestli tě zahlédnu před snídám, zpřerážím ti nohy.“

Bobby se stále nehýbal.

„Koho zavoláš na pomoc?“ otázal se Reacher. „Služebnou nebo šerifa?“

Bobby neodpověděl. Obklopovalo je ticho noci. Okres Echo, sto padesát obyvatel, většina z nich sto kilometrů za černým horizontem. Dokonalá definice prázdnoty.

„Dobře,“ zamumlal Bobby,

Pomalu vykročil ke stáji. Reacher odhodil čapku do prachu a zamířil k domu. Světla z verandy mu svítila do očí a můry třepetaly papírovými křídly na pozdrav.

Dvě třetiny vražedného komanda ho viděly přicházet. Počínaly si lépe než pozorovatelé. Žena prostudovala mapu a zamítla taktiku příjezdu ze západu. Ze dvou důvodů. Crown Vic by nezvládl pouštní terén. A schovávat se přes kilometr daleko nedávalo smysl. Zejména v noční temnotě. Daleko lepší bylo přiblížit se přímo po silnici, přibrzdit sto metrů od domu, nechat vyskočit dva členy týmu, otočit auto a vrátit se na sever. Dva členové doběhli za nejbližší skalní římsu, proplížili se na jih k červené bráně a schovali se do malých kráterů, deset metrů od asfaltového povrchu.

Muži se pohybovali pěšky. Měli přístroje na noční vidění. Nic komplikovaného, nic vojenského, jen běžné zařízení objednané v katalogu se sportovním zbožím. Přepravovali ho s ostatním vybavením ve vaku z černého nylonu. Šlo o dalekohledy vylepšené elektronikou, fungující na principu infračerveného záření. Zachycovaly vedro sálající ze země a Reacher se v něm vlnil a mihotal.

KAPITOLA OSMÁ

REACHER NAŠEL CARMEN V OBÝVACÍM POKOJI. V ŠERÉ MÍSTNOSTI panovalo dusivé, vydýchané horko. Seděla sama u červeně natřeného stolu. Záda dokonale rovná, předloktí zlehka položená na dřevěné desce, prázdný pohled upřený do stěny.

„Dvakrát,“ zašeptala. „Připadám si dvakrát podvedená. Nejprve to mělo trvat ještě rok, a odpustili mu ho. Potom dvacet osm hodin, a ty se smrskly na dvacet čtyři.“

Ještě pořád můžete utéct,“ připomněl.

„Vlastně méně než dvaceti čtyři hodin,“ pokračovala. „Spíš šestnáct. Posnídám sama, ale na oběd už přijede.“

„Šestnáct hodin stačí. Za šestnáct hodin se můžete dostat daleko.“

„Ellie tvrdě spí. Nemůžu ji probudit, naložit do auta, ujet a nechat se po zbytek života pronásledovat policií.“

Reacher mlčel.

„Pokusím se mu postavit,“ prohlásila. „Nový začátek. Řeknu mu, že už toho mám dost. Pokud na mě vztáhne ruku, požádám o rozvod. Ať už bude stát cokoliv. A trvat jakkoliv dlouho.“

„Také řešení,“ poznamenal.

„Myslíte, že to zvládnu?“

„Když člověk opravdu chce, zvládne všechno.“

Já chci,“ vydechla. „Opravdu chci.“

Odmlčela se. Reacher se rozhlédl po ztichlé místnosti.

„Proč všechno natřeli na červeno?“ zeptal se.

„Protože to bylo nejlevnější. V padesátých letech nikdo červenou nechtěl. Kvůli komunistům. Prodávali ji se slevou.“

„Myslel jsem si, že tenkrát měli spoustu peněz. Z těžby ropy.“

„Měli spoustu peněz. A pořád je mají. Víc než si myslíte. Jenže na nich sedí.“

Přejel očima po místech, kde pod padesát let starou barvou prosvítalo holé dřevo.

„To je vidět.“

Přikývla. Mlčela.

„Poslední šance, Carmen. Můžeme se hned sebrat a odjet. Není tady nikdo, kdo by zavolal policajty. Až se vrátí, můžeme být daleko odtud.“

„Bobby je doma.“

„Zůstane ve stáji.“

„Zaslechne auto.“

„Vytrháme telefonní dráty.“

„Za dvě hodiny dojede k šerifovi. Budou nás pronásledovat.“

„Poškodíme ostatní auta, aby nenaskočila.“

„Uslyší nas.

„Můžu ho svázat Utopit ve žlabu pro koně.“

Hořce se usmála. „Sloopa byste ale neutopil.“

Přikývl. „Slovní hříčka.“

Na chvíli se odmlčela. Potom odsunula židli a postavila se.

„Pojďte se se mnou podívat na Ellie. Ve spánku je nádherná.“

Přistoupila k němu a vzala ho za ruce. Odvedla ho kuchyní do zadní chodby a nahoru po schodišti, směrem ke klapání pomalu se otáčejícího větráku. Dlouhou rozpálenou chodbičkou ke dveřím do Ellieina pokoje. Nohou je otevřela a natočila ho, aby viděl dovnitř.

Do zdířky u podlahy byla zastrčená noční lampička a měkkým oranžovým světlem ozařovala spící dítě. Ellie ležela na zádech, ruce složené nad hlavou. Odkopala pokrývku, tričko s králíky se jí vyhrnulo a u pasu jí koukal buclatý proužek růžové pokožky. Vlasy měla rozhozené po polštáři. Dlouhé černé řasy jí spočívaly na tváři jako vějíře. Oddechovala lehce pootevřenými ústy.

Je jí šest a půl,“ zašeptala Carmen. „Potřebuje domov. Vlastní postel ve vlastním pokoji. Nemůžu ji přinutit, aby žila jako uprchlík.“

Neodpověděl.

„Chápete?“ šeptla.

Pokrčil rameny. Nechápal. V šesti a půl letech žil přesně jako uprchlík. V každém věku, od narození až do nedávná. Stěhoval se z jedné základny na druhou, po celém světě, často bez varování. Pamatoval si, jak vstával do školy a místo vyučování ho odvezli na letiště a o třicet hodin později přistál na druhé straně planety. Unavený a popletený škobrtal do zatuchlých ložnic bungalovů a spal na neustlaných postelích. Druhý den mu matka vysvětlila, ve které zemi se nalézají, pokud to věděla. Na jakém kontinentu. Když věděla alespoň to. Občas neměla tušení. Žádnou škodu to na něm nezanechalo.

Nebo možná zanechalo.

„Vaše rozhodnutí,“ podotkl.

Vtáhla ho zpátky do chodby a zavřela za ním dveře Ellieina pokoje.

„Teď vám ukážu, kam jsem schovala zbraň. Posuďte, jestli je na správném místě.“

Vykročila před ním chodbou. Větrák hlasitě rachtal. Prošel pod průduchem a pohladil ho závan vzduchu. Byl horký. Carmen se při každém kroku roztančily šaty. Obula si boty na vysokém podpatku, jež jí napínaly svaly na nohách. V podkolení vystupovaly šlachy. Vlasy jí padaly volně na záda a ladily s černým vzorem na červené látce šatů. Zabočila doleva, doprava a prošla klenutým průchodem. Za ním klesalo další schodiště.

„Kam jdeme?“ zeptal se.

„Do nového křídla. Přistavěl ho, tuším, Sloopův dědeček.“

Schody vedly do dlouhé úzké chodby v přízemí, která spojovala hlavní část budovy s královstvím pána rodiny. Bylo velké jako u jiných lidí celý dům. Šatna, prostorná koupelna, obývací pokoj s pohovkou a dvěma křesly. Z obývacího pokoje se otvíral další klenutý průchod. Do ložnice.

„Tudy,“ ukázala.

Prošla obývacím pokojem a zavedla ho do ložnice.

„Už chápete, jak jsem to myslela?“ zeptala se. Jsme od ostatních úplně odříznutí. Nikdo nás neslyší. A já se stejně snažím zůstat potichu. Když ječím, bije mě ještě víc.“

Přikývl a rozhlédl se. Na východ vedlo okno. Na síťku hlasitě dorážel hmyz. U okna stála manželská postel s nočními stolky u hlavy a komodou plnou zásuvek v nohách. Komoda mu sahala do výšky prsou a vypadala sto let stará, vyrobená z nějakého dubu.

„Texaské železné dřevo,“ podotkla. „Získává se ze vzrostlých pouštních stromů.“

„Měla jste se stát učitelkou. Vždycky všechno vysvětlíte.“

Ochable se pousmála. „Na univerzitě jsem o tom uvažovala. Tenkrát bych to mohla udělat V mém minulém životě.“

Otevřela horní pravou zásuvku.

„Přendala jsem zbraň na jiné místo. Poslechla jsem vaši radu. Noční stolek je moc nízký. Ellie by se do něj mohla dostat. Nahoru na komodu nedosáhne.“

Opět přikývl a přistoupil blíž. Zásuvka byla šedesát čísel široká a zhruba padesát čísel hluboká. Obsahovala Carmenino spodní prádlo, pečlivě složené, hedvábné, nehmotné a voňavé. Pistole ležela navrchu. Umělá perleť pažby ladila s nadýchanými krajkami.

„Mohla jste mi popsat, kam jste ji uložila. Nemusela jste mě sem vodit“

Na chvíli se odmlčela.

„Bude chtít sex, že ano?“ vydechla.

Reacher neodpověděl.

„Strávil rok a půl pod zámkem. Já ale odmítnu.“

Reacher mlčel.

„Říct ne je přece právo každé ženy.“

„Samozřejmě,“ souhlasil.

„I když je žena vdaná?“

„Ve většině zemí to tak chodí,“ potvrdil.

Další odmlka.

„A má žena také právo říct ano?“ zeptala se.

„Stejně jako říct ne.

„V tom případě vám říkám ano.“

„Na nic jsem se neptal.“

Zarazila se. „Mohu se tedy zeptat já?“

Podíval se jí zpříma do očí. „Záleží na tom proč.“

„Protože chci. Chci s vámi do postele.“

„Proč?“

„Upřímně? Protože prostě chci.“

„A dál?“

Pokrčila rameny. „A patrně chci ve skrytu duše ublížit Sloopovi.“

Mlčel.

„Než se vrátí domů.“

Mlčel.

„A protože si Bobby stejně myslí, že spolu spíme. Proč se nechat obviňovat a ani si neužít?“

Mlčel.

„Chci si jenom trochu užít. Než všechno začne nanovo.“

Mlčel.

„Nesleduji žádný záměr. Nechci vás přesvědčit. Abyste změnil rozhodnutí. O Sloopovi.“

Přikývl. „Nic by se tím nezměnilo.“

Uhnula pohledem. Jak zní vaše odpověď?“

Pozoroval její profil. Obličej měla prázdný. Jako by vyčerpala všechny možnosti a zbyl jí pouze instinkt. Na začátku jeho kariéry ještě existovala reálná hrozba řízených střel. Lidé se často bavili o tom, co by udělali, kdyby už byla střela ve vzduchu a mířila na ně. Carmenino rozhodnutí na celé čáře vedlo. Univerzální instinkt. A viděl ho na ní. Slyšela varování „ještě čtyři minuty“ a v hlavě jí zvonila poplašná siréna.

„Ne,“ odpověděl.

Dlouhou chvíli mlčela.

„Zůstanete alespoň u mě?“ zeptala se.

Vražedné komando se uprostřed noci přesunulo o osmdesát kilometrů blíž k Pecosu. Udělali to tajně, několik hodin poté, co si zaplatili druhou noc v prvním motelu. Ženina oblíbená metoda. Šest falešných jmen, dva překrývající se zápisy v knize hostí, natolik zavádějící, aby setřásly všechny pronásledovatele.

Ujížděli po 1-10 na východ, až k mimoúrovňové křižovatce s 1-20. Zamířili na Fort Stockton a sledovali ukazatele. Zahlédli cedule inzerující první skupinu motelů pro návštěvníky rekreační oblasti Balmorhea. Natolik daleko od hlavní turistické atrakce, aby byly levné a anonymní. Nenačin-čané a bez dotěrného personálu. Ale čisté a na slušné úrovni. A plné lidí stejných jako oni. Přesně to žena hledala. Byla jako chameleón. Instinktivně dokázala najít správné místo. Zvolila druhý motel, ke kterému dojeli, a poslala malého snědého muže zaplatit v hotovosti dva pokoje.

Reacher se probudil na pohovce Sloopa Greera do sobotního svítání. Okno ložnice za ním vedlo na východ. Noční hmyz zmlkl a obloha zesvětlela. Pokrývka na posteli vypadala pomačkaně a vlhce. Carmen pod ní však neležela. Z koupelny se ozývalo zurčení sprchy. A místností se linula vůně kávy.

Vstal z pohovky a protáhl se. Prošel pod obloukem do ložnice. Na podlaze ležely Carmeniny šaty. Přistoupil k oknu a podíval se, co dělá počasí. Nezměnilo se. Obloha se chvěla vedrem. Vrátil se do obývacího pokoje. V jednom rohu stála skříňka s malým kávovarem. Vedle něj jako v hotelu dva obrácené šálky se lžičkami. Dveře koupelny byly zavřené. Sprcha hlasitě šuměla. Nalil si kávu a přešel do šatny. Našel v ní dvě skříně, dlouhé hluboké úložné prostory naproti sobě. Zakrývaly je posunovací dveře ze zrcadlového skla.

Otevřel levou skříň. Patřila Carmen. Na tyči v ní visela spousta šatů a kalhot na ramínkách. Složené blůzy. Rada bot. Opět ji zavřel, otočil se a otevřel druhou. Sloopovu. Na tyči tucet obleků a záplava bavlněných khaki kalhot a modrých džin. Cedrová police nacpaná tričky a košilemi v plastikových obalech. Kravaty. Pásky s ozdobnými přezkami. Na zemi dlouhá řada zaprášených bot. Nejspíš číslo jedenáct. Přendal si šálek s kávou do druhé ruky a rozevřel kabát k obleku. Hledal cedulku. Délka čtyřicet čtyři. Padl by chlapovi stopětaosmdesát vysokému, vážícímu něco pod metrák. Takže Sloop nebyl největší. Rozhodně žádný obr. Pořád ale o třicet čísel větší než manželka a dvakrát tak těžký. Už zažil čestnější podmínky.

Na hraničce košil ležel lícem dolů obrázek v rámečku. Obrátil ho. Barevná fotografie deset na patnáct na podkladu z krémové lepenky, zasklená a zasazení do lakovaného dřeva. Na fotografii byli tři chlapci, mladí, na pokraji mužnosti. Zhruba mezi sedmnácti a osmnácti. Stáli těsně u sebe a opírali se o vypouklý blatník starodávné dodávky. Nedočkavě se dívali do fotoaparátu, jako by ho upevnili na skálu a čekali, až cvakne samo-spoušť. Vyzařovala z nich mladická energie a nadšení. Celý život před sebou, plný nekonečných možností. Poznal Hacka Walkera, poněkud štíhlejšího, svalnatějšího a s více vlasy. Druzí dva museli být Al Eugene a Sloop Greer. Kamarádi z mládí. Eugene o hlavu menší než Sloop a zavalitý. Sloop vypadal jako mladší verze Bobbyho.

Sprcha ztichla. Položil fotografii na své místo a zasunul dveře. Vrátil se do obývacího pokoje. Dveře koupelny se za okamžik otevřely a z páry se vynořila Carmen. Zabalená do dvou ručníku, jeden kolem těla a druhý jako turban na hlavě. Mlčky se na ni podíval, nejistý, co má říct.

„Dobré ráno,“ pozdravila do ticha.

„Dobré ráno,“ odpověděl.

Rozmotala turban a protřásla si vlasy. Měla je mokré a rovné.

„Přát dobré ráno se moc nehodí,“ poznamenala. „Čeká mě špatné ráno.“

„Patrně ano.“

„V tuhle chvíli nejspíš vychází z brány.“

Podíval se na hodinky. Téměř sedm hodin.

„Každým okamžikem.“

„Osprchujte se, jestli chcete,“ nabídla. Já se zatím podívám za Ellie.“

„Dobře.“

Vešel do koupelny. Byla obrovská a obložená umělým mramorem se zlatými žilkami. Připomínala motel, ve kterém jednou spal ve Vegas. Použil záchod, opláchl si obličej nad umyvadlem, svlékl si stájí načichlé oblečení a vstoupil do obřího sprchového koutu, obehnaného bronzově zabarveným sklem. Nad hlavou mu čněla sprchová hlavice velikosti kola a z každého rohu na něj mířily trysky. Pustil vodu a ozvalo se hluboké zahučení. Ze všech stran do něj udeřily přívaly teplé vody. Připadal si jako pod Niagarskými vodopády. Z trysek začala stříkat střídavě teplá a studená voda. Měl pocit, že se ocitl na psychiatrii. Rychle se umyl a učinil záplavě přítrž.

Vzal si z hranicky čistý ručník a co nejlépe se ve vlhku otřel. Omotal si ručník kolem pasu a vyšel do šatny. Carmen si zapínala košili. Bílou, splývající s bílými kalhotami. Zlaté šperky. Její pokožka vypadala v kontrastu s bílou snědá. Černé lesklé vlasy se jí začínaly ve vedru kroutit.

„To bylo rychlé,“ poznamenala.

„Příšerná sprcha.“

„Vybral ji Sloop. Já ji nesnáším. Mám pocit, že se v ní utopím.“

Zavřela skříň a otočila se před zrcadlem.

„Sluší vám to,“ pochválil.

„Vypadám dostatečně mexicky? V těch bílých hadrech?“

Neodpověděl.

„Dneska žádné džíny. Už se mi zajídá vypadat pořád jako holka od koní.“

„Sluší vám to,“ zopakoval.

„Sedm hodin,“ povzdechla si. „Šest a půl, jestli Hack pojede rychle.“

Přikývl. „Podívám se na Bobbyho.“

Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Děkuju, že jste zůstal. Moc jste mi pomohl.“

Nechal poděkování bez odpovědi.

„Přijďte na snídani,“ pozvala ho. „Za dvacet minut.“

Potom pomalu vyšla z místnosti vzbudit svou dceru.

Oblékl se a našel novou cestu z domu. Připomínal bludiště. Prošel neznámým obývacím pokojem a vynořil se v hale se zrcadlem a puškami. Otevřel vstupní dveře a vyšel na verandu. Už bylo horko. Slunce mu vycházelo po pravici a vrhalo ostré ranní stíny. Dvůr v nich působil podobané a hrbolatě.

Zamířil ke stodole a vstoupil do vrat. Stáj páchla hůř než večer a koně se už probudili a neklidně přešlapovali. Zářili však čistotou. Měli vodu. Jesle přetékaly pící. Bobby spal v prázdném stání na lůžku z čisté slámy.

„Vstávat,“ zavolal Reacher.

Bobby se zavrtěl a posadil, zmatený, kde se ocitl a z jakého důvodu. Potom si vzpomněl a strnul záští. Oblečení měl uválené a čouhala z něj stébla slámy.

„Vyspal ses dobře?“ zeptal se Reacher.

„Brzy se vrátí. K čemu si myslíte, že dojde?“

Reacher se usmál. „Ptáš se, jestli jim prozradím, že jsem tě přinutil vykydat stáj a spát na slámě?“

„To jim říct nemůžete.“

„Ne, to patrně nemůžu. A co jim řekneš ty?“

Bobby neodpověděl. Reacher se opět usmál.

Jak vidím, tak nic. Takže tady počkáš do poledne a pak tě pustím do domu, aby ses umyl na oslavu.“

„A co snídaně?“

„Žádnou nedostaneš.“

„Mám hlad.“

„Tak si dej krmivo pro koně. Jak se nakonec ukazuje, je ho tady spousta.“

Zašel do kuchyně a zjistil, že služebná vaří kávu a zahřívá pánev.

„Palačinky,“ oznámila. „Ty vám budou muset stačit. Objednali si velký oběd, takže na víc nemám čas.“

„Palačinky miluju.“

Vstoupil do tichého obývacího pokoje a naslouchal zvukům seshora. Ellie s Carmen musely být vzhůru. Nic ale neslyšel. Pokusil se představit si dům, jeho architektura však přesahovala hranice normálního chápání. Očividně začal jako normální ranč a potom ho podle potřeby rozšiřovali o přístavky. Náhodně nalepené, bez jakéhokoliv řádu.

Objevila se služebná s hranickou talířů. Celkem čtyři, se čtvero příbory a čtyřmi ubrousky položenými nahoře.

„Předpokládám, že se nasnídáte tady,“ řekla.

Reacher přikývl. „Bez Bobbyho. Ten zůstane ve stáji.“

„Proč?“

„Mám dojem, že jeden z koní onemocněl.“

Služebná postavila talíře na stůl a jeden vytáhla. Přidala k němu příbor a ubrousek.

„V tom případě mu budu muset snídani odnést,“ zamumlala podrážděně.

„Udělám to,“ zarazil ji Reacher. „Máte moc práce.“

Následoval ji do kuchyně a služebná mu na talíř naložila první čtyři palačinky. Přidala na ně máslo a zalila je javorovým sirupem. Reacher zabalil nůž s vidličkou do ubrousku a vyšel do vedra. Bobbyho našel tam, kde ho opustil. Nečinně sedícího na slámě.

„Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Snídaně,“ odpověděl Reacher. „Ustrnul jsem se. Protože pro mě něco uděláš.“

„Aha, a co?“

„Na oslavu Sloopova návratu se pořádá velký oběd.“

Bobby přikývl. „S tím jsem počítal.“

„Pozveš mě na něj. Jako svého hosta. Z upřímného přátelství.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Pokud nechceš přijít o snídani a chodit po zbytek života o berlích.“

Bobby ztichl.

„To samé se týká večeře,“ dodal Reacher. Jasné?“

„Panebože, vrací se jí manžel,‘’ zaúpěl Bobby. „Copak nechápete, že je po všanV

„Činíš, Bobby, ukvapené závěry. O Carmen nemám zvláštní zájem. Jenom se chci seznámit se Sloopem. Potřebuju si s ním pohovořit.“

„O čem?“

„Do toho ti nic není. Prostě mě pozvi.“

Bobby pokrčil rameny. Jak si přejete,“ odpověděl.

Reacher mu podal talíř s palačinkami a zamířil zpátky do domu.

Carmen s Ellie seděly vedle sebe u stolu. Ellie měla vlasy mokré ze sprchy a byla oblečená do lehkých šatů ze žluté indické tkaniny.

„Táta se dneska vrací domů,“ oznámila. „V tuhle chvíli je už na cestě.“

Reacher přikývl. Já vím.“

„Myslela jsem si, že se vrátí až zítra, přesunuli to ale na dnešek.“

Carmen se dívala do stěny a mlčela. Služebná přinesla mísu s palačinkami. Nandala je na talíře, dvě pro Ellie, tři pro Carmen a čtyři pro Reachera. Potom se vrátila s mísou do kuchyně.

„Měla jsem zítra zůstat doma,“ připomněla Ellie. „Platí to pořád?“

Carmen neodpověděla.

„Mami? Nemusím zítra do školy?“

Carmen se otočila a podívala se na Reachera, jako by otázku pronesl on. Obličej měla prázdný. Připomínala mu jednoho známého, který navštívil očaře. Měl problém se čtením drobného písma. Doktor mu našel nádor na sítnici. Domluvili se, že mu druhý den oko odstraní. Kamarád celý den proseděl s vědomím, že následující den odjede do nemocnice s dvěma očima a vrátí se jen s jedním. Zlomila ho nezvratná jistota. Hrůza. Mnohem horší, než když o oko přijdete nečekaně při nehodě.

„Mami? Můžu?“ naléhala Ellie.

„Ano,“ odpověděla Carmen. „Co?“

„Mami, vůbec neposloucháš. Také se těšíš?“

„Ano,“ zopakovala Carmen.

„Můžu tedy?“

„Ano.“

Ellie se hladově pustila do palačinek. Reacher začal také jíst a pozoroval Carmen. Ta se jídla ani nedotkla.

„Půjdu se podívat za poníkem,“ prohlásila Ellie.

Vyskočila od stolu a nedočkavě vyběhla z místnosti. Otevřely se a zabouchly vstupní dveře a na schodech z verandy zabubnovaly dětské nohy. Dojedl snídani. Carmen držela vidličku ve vzduchu, jako by podobný nástroj viděla poprvé v životě a nevěděla, co si s ním počít.

„Promluvíte s ním?“ zeptala se. Jasně,“ slíbil.

„Musí se dozvědět, že už to není tajemství.“

„Souhlasím s vámi.“

„Podíváte se na něj? Až s ním budete mluvit?“

„Patrně ano.“

„Udělejte to. Protože máte oči pistolníka. Podobné musel mít Clay Alli-son. Ať je vidí. Aby pochopil, do čeho se pouští.“

„To už jsme probírali.“ avim.

Potom odešla a Reacher začal zabíjet čas. Cítil se jako při čekám na nálet. Vstoupil na verandu a podíval se přes dvůr na silnici táhnoucí se ze severu. Sledoval ji očima ke konci červeného plaňkového plotu a pak za něj až k místu, kde mizela za horizontem. Vzduch byl po ránu průzračný a asfaltový povrch ostře zřetelný. Černá, zaprášená stužka lemovaná na západní straně vápencovou hranou a na východní sloupy elektrického vedení.

Odvrátil se a usedl na zavěšenou lavici. Řetězy pod jeho vahou zaskřípaly. Natočil se bokem, směrem k bráně, natáhl nohu a druhou postavil na zem. Potom udělal to, co dělá většina vojáků čekajících na akci. Usnul.

Carmen ho probudila zhruba za hodinu. Poklepala mu na rameno, Reacher otevřel oči a spatřil ji stát nad sebou. Převlékla se. Měla na sobě džíny a kostkovanou košili. Vysoké boty z ještěrčí kůže. Pásek ze stejného materiálu. Vlasy svázané na krku, obličej nalíčený světlým pudrem a na víčkách modré stíny.

„Rozmyslela jsem si to,“ oznámila. „Nechci, abyste s ním mluvil. Alespoň zatím.“

„Proč?“

„Mohl by se naštvat. Kdyby se dozvěděl, že jsem to někomu prozradila.“

„Předtím jste byla jiného názoru.“

„Přemýšlela jsem. Bude lepší, když s ním nejdřív promluvím sama.“

Jste si jistá?“

Přikývla. „Nechte mě s ním mluvit jako první.“

„Kdy?“

„Dneska večer. Zítra vám řeknu, jak to probíhalo.“

Narovnal se a postavil obě nohy na zem.

„Tvrdila jste, že druhý den budete mít zlomený nos.“

„Takhle to bude lepší,“ zopakovala.

„Proč jste se převlékla?“

„Nechci ho provokovat.“

„Vypadáte jako holka od koní.“

„Přesně tak se mu líbím.“

„A rozdráždilo by ho, kdybyste se oblékla tak, jaká jste?“

Protáhla obličej. Poraženecky, pomyslel si.

„Neházejte flintu do žita, Carmen. Postavte se mu a bojujte.“

„Budu,“ slíbila. „Dneska večer. Povím mu, že si už od něj nenechám nic líbit.“

Neodpověděl.

„Promluvíte s ním zítra, souhlasíte?“

Podíval se stranou. „Vaše volba,“ utrousil.

„Bude to lepší.“

Vrátila se do domu. Reacher upíral pohled na sever na silnici. Vsedě ji viděl o kilometr kratší. Oteplovalo se a asfaltový povrch se začal chvět.

Probudila ho po další hodině. Ve stejném oblečení, ale odlíčená.

„Patrně si myslíte, že na to jdu špatně.“

Posadil se a rukama si promnul obličej. Jako při ranním mytí nad umyvadlem.

„Myslím si, že by pravda měla vyjít najevo. Měl by vědět, že ji zná i někdo jiný. Když ne já, tak alespoň rodina.“

„Nemůžu jim o tom říct.“

„Ne, to patrně nemůžete.“

„Tak co mám udělat?“

„Nechte mě s ním promluvit.“

„Počkejte. Všechno by se tím zhoršilo. Slibte mi, že počkáte.“

Přikývl. „Vaše volba,“ zopakoval. „Vy mi ale také musíte něco slíbit. Jasně mu dneska sdělíte svůj názor. A kdyby vám chtěl ublížit, vyběhnete z místnosti a rozkřičíte se na celé kolo. Budete ječet tak dlouho, až všichni přiběhnou. Volejte o pomoc a dožadujte se policie. Uvedete ho do rozpaků. Změníte dynamiku.“

„Myslíte?“

„Nemůže předstírat, že se nic neděje, když vás všichni uslyší.“

„Popře to. Vymluví se na nepříjemný sen, který se mi zdál.“

„Ve skrytu duše mu ale bude jasné, že víme.“

Neodpověděla.

„Slibte mi to, Carmen. Nebo s ním promluvím jako první.“

Chvíli mlčela.

„Dobře, slibuju,“ svolila nakonec.

*

Uvelebil se opět na lavici a pokusil se další hodinu spát. Vnitřní budík mu však napovídal, že čas příjezdu se blíží. Podle toho, jak si pamatoval mapu Texasu, leželo Abilene sedm hodin od Echa. Možná pouze šest, když za volantem sedí státní zástupce, představitel policejní moci, imunní vůči pokutám. Pokud se Sloop dostal ven přesně v sedm, budou doma kolem jedné. A ven se patrně dostal bez průtahů, protože ve federální věznici s minimální ostrahou se nezatěžují komplikovanými formalitami. Jenom odškrtnou jméno na seznamu a otevřou bránu.

Odhadl, že je téměř dvanáct, a podíval se na hodinky. Jedna minuta po dvanácté. Ze stáje se vynořil Bobby a pustil se po cestičce kolem stodoly s auty. V ruce nesl talíř od snídaně, oslněné mrkal a kráčel jako ochrnutý. Přešel přes dvůr a vystoupal na verandu. Neřekl ani slovo. Jen zmizel v domě a zavřel za sebou dveře.

V půl jedné přiběhla od corralů Ellie. Žluté šaty měla zaprášené a plné písku. Stejně jako vlasy. Pokožka jí zčervenala vedrem.

„Skákala jsem,“ oznámila. „Hrála jsem si na koně a skákala co nejrychleji přes překážky.“

„Pojď sem,“ požádal.

Přistoupila k němu a Reacher ji oprášil. Dlaní smetl písek a špínu.

„Možná by ses měla znovu osprchovat. A umýt si vlasy.“

„Proč?“

„Abys byla na příjezd tatínka hezká.“

Se silným zaujetím jeho návrh zvažovala.

„Dobře,“ souhlasila.

„Pospěš si.“

Chvíli se na něj dívala a potom se otočila a vběhla do domu.

Ve třičtvrtě na jednu výše) Bobby. Čistý a oblečený do čerstvých džin a trička. Na nohou měl vysoké krokodýlí boty. Se stříbrnými špičkami. Na hlavě novou červenou baseballovou čapku. Otočenou štítkem dozadu a s nápisem Divize 1999.

„Prohráli, že ano?“ podotkl Reacher.

„Kdo?“

„Texas Rangers. V divizním utkání v roce 1999. Proti Yankees.“

„A co má být?“

„Nic, Bobby.“

Potom se dveře znovu otevřely a objevily se Carmen s Ellie. Carmen stále v kovbojském. Nalíčená. Ellie stále ve žlutých indických šatech. Pečlivěji oprášených. Vlasy měla mokré a svázané stužkou do ohonu. Carmen ji držela za ruku a lehce klopýtala, jako by pod ní podklesávala kolena.

Reacher se postavil a pokynul, aby si sedla. Ellie si vylezla vedle ní. Nikdo nemluvil. Reacher přikročil k zábradlí a sledoval silnici. Až na konec, kde elektrické vedení mizelo v oparu. Deset kilometrů na severu. Možná patnáct. Nedalo se to přesně odhadnout.

Stál ve stínu verandy a svět před ním se rozpaloval do béla. Na obzoru se vynořil obláček prachu. Zachvěl se v oparu, zůstal viset a potom ho zachytil pouštní větřík a odnesl nad pozemky Greerů. Stále se zvětšoval. Už dokázal rozeznat jeho tvar. Dlouhá žlutá pulzující slza kopírující zatáčky na silnici. Za ní se rozplývaly její předchůdkyně. Přibližovala se celý kilometr a teprve potom rozeznal zelený lincoln. Vyhoupl se přes horizont, zachvěl v oparu a zpomalil v místě, kde ostnatý drát přecházel v červený plaňkový plot. Nesl stopy dlouhé cesty. Před branou prudce zabrzdil. Předek se zhoupl. Ostře zabočil. Sloupec prachu pokračoval rovně na jih, jako by ho náhlou změnou směru přelstili.

Se zapraskáním štěrku se otočil a na předním skle se zablýsklo slunce. Pak spatřil tři osoby uvnitř. Hack Walker za volantem. Rusty Greerová na zadním sedadle. A vepředu rozložitý bledý muž. Nakláněl hlavu, rozhlížel se a na rtech mu hrál široký úsměv. Sloop Greer vracející se domů.

KAPITOLA DEVÁTÁ

LINCOLN ZASTAVIL U VERANDY, POKLESL V PÉRECH A MOTOR ZMLKNUL. Chvíli se v autě nikdo nehýbal. Potom se naráz otevřely troje dveře a osazenstvo se vyhrnulo ven. Bobby s Ellie jim seběhli po schodech verandy v ústrety. Reacher se odlepil od zábradlí. Carmen se pomalu postavila, udělala krok dopředu a zaujala jeho místo.

Sloop Greer nechal dvířka otevřená a protáhl se na slunci. S požitkem člověka, který strávil rok a půl v cele a šest hodin na cestě. Obličej a ruce mu svítily bílou vězeňskou barvou, tělo měl rozkydlé škrobovitou stravou, ale přesto to byl Bobbyho bratr. Stejné vlasy, stejný obličej, stejná stavba kostí, stejné držení těla. Bobby k němu přistoupil, rozhodil paže a vřele ho sevřel. Sloop objetí opětoval. Bratři klopýtali, halekali a poklepávali se po zádech, jako by na trávníku univerzity oslavovali hrdinský výkon svého fotbalového mužstva.

Ellie zaváhala a zůstala zaraženě stát, zmatená náhlým veselím a výtryskem bratrské lásky. Sloop pustil Bobbyho, přidřepl a napřáhl k ní ruce. Reacher se otočil a sledoval Carmen. Z obličeje jí vyzařovalo napětí. Ellie stála v prachu, nesmělá a nehybná, klouby prstů v ústech. Potom dospěla k emocionální souvislosti a vrhla se Sloopovi do náručí. Ten s ní zatočil ve vzduchu a objal ji. Políbil ji na tvář. Tančili v kruzích. Carmen vydala tichý hrdelní zvuk a podívala se stranou.

Sloop postavil Ellie, vzhlédl k verandě a vítězoslavně se usmál. Bobby si za jeho zády povídal s matkou a Hackem Walkerem. Tvořili u auta semknutý hlouček. Sloop pozvedl ruku a pokynul manželce. Carmen ustoupila od zábradlí do stínu verandy. „Možná byste s ním měl přece jen promluvit,“ šeptla.

„Rozhodněte se,“ odpověděl Reacher šeptem.

„Počkám, jak to bude probíhat.“

Zhluboka se nadechla, předvedla úsměv a sešla ze schodů. Vzala Sloopa za ruce a přivinula se k němu. Políbili se, natolik dlouze, aby je nikdo nemohl podezírat, že jsou bratr a sestra, avšak příliš krátce, aby dali najevo jakoukoliv vášeň. Bobby s matkou se rozloučili s Hackem, obešli zadek auta a zamířili k verandě. Bobby se tvářil ustaraně, Rusty se ovívala rukou a celou cestu ke schodům probodávala Reachera nepřátelským pohledem.

„Slyšela jsem, že vás Bobby pozval na oběd,“ pronesla tiše, když vyšla nahoru.

„Což od něj bylo nesmírně velkorysé,“ odtušil Reacher.

„To máte pravdu. Nesmírně velkorysé. Budu vás ale muset zklamat.“

„Opravdu?“

Jedná se o čistě rodinnou záležitost. Na oběd nezůstane ani Hack,“ vynesla trumf.

Reacher neodpověděl.

„Takže je mi líto,“ pokračovala. „Služebná vám jako obvykle přinese jídlo na ubytovnu.“

Reacher ještě chvíli mlčel. Potom přikývl. „Dobře. Nebudu vás rušit.“

Rusty se usmála a Bobby uhnul očima. Vstoupili do domu a Reacher sešel po schodech do poledního vedra. Dvůr byl rozpálený jako pec. Hack Walker stál u lincolnu a chystal se k odjezdu.

„Pěkné teplo, co?“ poznamenal s širokým úsměvem politika.

„Pěkné,“ odpověděl Reacher.

„Přižene se bouřka.“

„Také jsem slyšel.“

Walker pokýval hlavou. „Reacher, správně?“

Reacher přitakal. „Takže v Abilene proběhlo všechno hladce,“ prohodil.

Jako po másle,“ potvrdil Hack. „Teď si ale musím odpočinout. Texas je obrovský stát. Uvědomíte si to právě v autě. Musíte jet celou věčnost, než se někam dostanete. Takže nechám rodinku oslavovat a vyrazím. Velice rád.“

Reacher opět přitakal. „Předpokládám, že se ještě uvidíme.“

„Nezapomeňte jít v listopadu k volbám,“ připomněl Hack. „A pokud možno dejte hlas mně.“

Zatvářil se stejně ostýchavě jako předešlý večer. Potom se zastavil u dvířek auta a zamával přes střechu na Sloopa. Sloop naznačil prsty pistoli, zamířil na něj a napodobil rty výstřel. Hack nastoupil, nastartoval, pozadu se otočil a vyrazil k bráně. Nepatrně přibrzdil, zahnul doprava a šlápl na plyn. O okamžik později se nad silnicí zvedal nový sloupec prachu a plul na sever.

Reacher odtrhl pohled od silnice. Přes dvůr kráčel Sloop, pravačkou držel za ruku Ellie a levačkou Carmen. Mžoural do slunce. Carmen mlčela a Ellie drmolila o sto šet. V řadě kolem něj prošli nahoru po schodech. Zastavili se u dveří a Sloop se natočil pravým ramenem, aby Ellie mohla vejít před ním. Překročil práh, natočil se druhým ramenem a vtáhl dovnitř Carmen. Dveře se za nimi zabouchly a z prken verandy se zvedl oblak horkého prachu.

Kromě služebné Reacher další tři hodiny nikoho neviděl. Zůstal na ubytovně a služebná mu přinesla oběd. Za hodinu se vrátila pro nádobí. Čas od času se z vysokého okna v koupelně podíval na dům, zůstával však zavřený. Pozdě odpoledně zaslechl hlasy za stájí. Vydal se za nimi a narazil na Sloopa procházejícího se s Carmen a Ellie. Bylo stále vedro. Možná ještě větší než v poledne. Sloop vypadal neklidně. Potil se. Nohy vláčel v prachu. Carmen působila velice nervózně. V obličeji celá zčervenalá. Možná napětím, možná námahou. Nebo ukrutným vedrem. Nešlo však ani vyloučit, že dostala několik facek.

„Ellie, pojď se se mnou podívat na poníka,“ navrhla.

„Mami, už jsem za ním byla ráno,“ namítla Ellie.

Carmen natáhla ruku. „Já ho ale ještě neviděla. Pojďme se podívat.“

Ellie se zatvářila nechápavě a pak popadla Carmen za nabízenou ruku. Pomalu vykročily k vratům stáje. Carmen se za chůze ohlédla a rty vyslovila promluvte s ním. Sloop se otočil a sledoval, jak odchází. Potom se obrátil k Reacherovi a podíval se na něj, jako by ho viděl poprvé.

„Sloop Greer,“ prohlásil a napřáhl paži.

Zblízka vypadal jako starší, moudřejší verze Bobbyho. O něco starší a možná o hodně moudřejší. V očích se mu zračila inteligence. Ne zrovna příjemná. Nebylo těžké představit si krutost, které je schopna. Reacher mu potřásl rukou. Velkou, ale rozměklou. Ruka tyrana, nikoliv bojovníka.

Jack Reacher,“ představil se. Jaké bylo vězení?“

V očích se mu mihlo překvapení. Potom ho bleskurychle nahradil chlad. Dobré sebeovláddní, pomyslel si Reacher.

„Pěkně hnusné,“ odpověděl. „Už jste ho také zažil?“

A rychlý.

JZ druhé strany mříží.“

Sloop přikývl. „Bobby mi řekl, že jste býval policajt. Teď putujete za prací.“

„Nic jiného mi nezbývá. Nemám bohatého tatíka.“

Sloop se na okamžik zarazil. „Vojenský policajt, souhlasí?“

-Souhlasí.“

„Mě nikdy armáda moc nezajímala.“

„To jsem si domyslel.“

Jak?“

„Slyšel jsem, že jste se na ni rozhodl neplatit.“

Další zablýsknutí v očích, rychle potlačené. Nenechá se snadno vyprovokovat. Vězení ale naučí skrývat pocity každého.

„Škoda že jste přilezl ke křížku a nechal se propustit dřív.“

„Myslíte?“

Reacher přikývl. „Když si nedokážeš odkroutit trest, nepouštěj se do zločinu.“

„Vy jste odešel z armády. Takže jste si svůj čas taky neodkroutil.“

Reacher se usmál. Dékuju za zahájení.

„Neměl jsem jinou volbu. Vyhodili mě.“

„A pročpak?“

„Stejně jako vy jsem porušil zákon.“

„Co jste provedl?“

Jeden všivácký plukovník mlátil svou manželku. Hezkou mladou holku. Byl zákeřný a dělal to potají. Nemohl jsem mu nic dokázat. Ale nehodlal jsem nečinně přihlížet. To bych jednal proti svému přesvědčení. Protože nemám rád chlapy, co mlátí ženské. Tak jsem si na něj jednou v noci počkal. Beze svědků. Skončil na vozíku. Pije brčkem. Nosí bryndák, protože hrozně slintá.“

Sloop neodpověděl. Pokožka kolem vnitřních koutků očí mu znachověla. Když teď odejdeš, přiznal jsi se. Sloop však zůstal stát, bez pohnutí, zíral do prázdna a mlčel. Potom se vzpamatoval. Zaostřil pohled. Ani rychle, ani pomalu. Chytrý chlap.

„To jsem rád,“ pronesl. „Že jsem nezaplatil daně. Mohly skončit ve vaší kapse.“

„Vy nesouhlasíte?“

„Ne, nesouhlasím.“

„A s kým?“

„S oběma. S vámi i s tím plukovníkem.“

Potom se otočil a odkráčel.

Reacher se vrátil na ubytovnu. Služebná mu přinesla večeři a vrátila se pro talíř. Venku se setmělo a hmyz zahájil noční koncert. Ležel na posteli, zalitý potem. Teplota se neochvějně držela na čtyřiceti stupních. Doléhaly k němu osamělé skřeky kojotů a pum. Cítil pohyb netopýřích křídel.

Potom zaslechl lehké kroky na schodech. Posadil se a spatřil Carmen. Jednu ruku si tiskla na prsa, jako by nemohla popadnout dech nebo propadla panice. Možná obojí.

„Sloop mluňl s Bobby7!?},“ oznámila. „Ceiou wčdosí,“

„Uhodil vás?“ zeptal se Reacher.

Ruka jí vylétla k tváři. „Ne.“

„Zpřerážím mu ruce.“

„Zavolal šerifa.“

„Kdo?“

„Sloop.“

„Kdy?“

„Právě teď. Mluvil s Bobbym a potom zavolal šerifa.“

„Kvůli mně?“

Přikývla. „Chce vás nechat vyhnat.“

„To je v pořádku. Šerif nic nepodnikne.“

„Odkud to víte?“

„Trochu jsem ho zpracoval.“

Na okamžik se zarazila. „Musím se vrátit. Myslí si, že jsem u Ellie.“

„Mám jít s vámi?“

„Zatím ne. Nejdřív si s ním promluvím.“

„Nenechte se znovu uhodit. Přijďte pro mě, jakmile bude zapotřebí. Nebo křičte. Vřískejte a ječte.“

Vykročila ke schodišti.

„Budu se držet vaší rady,“ slíbila. „S tím šerifem jste si jistý?“

„Nebojte. Šerif nic nepodnikne.“

Jednu věc však šerif podnikl. Postoupil problém státní moci. Reacher to zjistil o devadesát minut později, když pod branou projelo auto texaské policie. Někdo ho navedl kolem stáje k ubytovně. Slyšel zvuk motoru a pneumatiky křupající v prachu cesty. Vstal z postele, sešel ze schodů a na jejich úpatí mu do očí posvítil hledáček připevněný na předním skle. Kužel světla ho vystopoval mezi zaparkovanými traktory a zaměřil se na něj. Dvířka auta se otevřela. Vystoupili dva policisté.

K šerifovi měli hodně daleko. Spadali do zcela jiné třídy. Mladí, fyzicky zdatní a profesionální. Oba středně velcí, štíhlí a vypracovaní. Vojenský sestřih vlasů. Dokonalé uniformy. Seržant a řadový policista. Řadový policista byl hispánec. V ruce držel brokovnici.

„Co se děje?“ křikl Reacher.

„Přistupte ke kapotě,“ zavolal seržant v odpověď.

Reacher odtáhl ruce od těla a přistoupil k autu.

„Zaujměte postavení,“ přikázal seržant

Reacher položil dlaně na blatník a předklonil se. Plech byl rozpálený od motoru. Řadový policista ho držel v šachu brokovnicí a seržant mu přejel rukama po těle.

„V pořádku,“ oznámil. „Nastupte si.“

Reacher zůstal stát.

„O co kráčí?“ zeptal se.

„Majitel pozemků nás požádal, abychom odvezli narušitele klidu.“

„Nejsem žádný narušitel. Pracuju tady.“

„Tak vás právě propustili. A nedovoleně se zdržujete na cizím pozemku. Musíme vás odvézt.“

„Spadá takový úkol do pravomoci státní policie?“

Jsme malá komunita, takže pomáháme místním, když mají volno nebo když dojde k závažnému zločinu.“

„Nedovolený pobyt na cizím pozemku patří k závažným zločinům?“

„Nepatří. V sobotu má šerif okresu Echo volno.“

Můry objevily světlo hledáčku. Nahrnuly se k němu, zastínily sklo a s třepotáním odlétaly, když je žárovka začala pálit. Otíraly se Reacherovi o pravou paži. Jejich suchá, papírová křidla byla překvapivě těžká.

„Dobře, tak půjdu,“ podřídil se Reacher. „Pěšky po silnici.“

„Stal byste se tulákem na okresním majetku. To je zde také proti zákonu, zejména po setmění.“

„Kam mě tedy chcete odvézt?“

„Za hranice okresu. Vysadíme vás v Pecosu.“

„Dluží mi peníze. Nedostal jsem zaplaceno.“

„Tak si nastupte. Zastavíme u domu.“

Reacher se podíval doleva na řadového policistu s brokovnicí. Vypadal, že s ní umí zacházet. Pak se podíval doprava na seržanta. Svíral ruku na pažbě pistole. Představil si Greerovic bratry, dvě kopie stejného obličeje, rozesmáté, samolibé a vítězoslavné. Šacbmat na něj však bude ústy špulit Rusty.

„Existuje tady jeden problém,“ řekl. „Manžel mlátí svoji ženu. Jedná se o dlouhodobou záležitost Dneska se vrátil z vězení.“

„Podala oznámení?“

„Má strach. Šerif je místní a ona hispánka z Kalifornie.“

„Bez oznámení nemůžeme nic podniknout“

Reacher se podíval na řadového policistu, který jen pokrčil rameny.

„Přesně tak,“ potvrdil. „Když nic nevíme, nemůžeme zasáhnout.“

„Právě se to dozvídáte,“ namítl Reacher. „Ode mne.“

Policista zavrtěl hlavou. „Musí nám to povědět oběť.“

„Nastupte si,“ zopakoval seržant

„To není nutné.“

-Aleje.“

„Musím tady zůstat. Ta žena mě potřebuje.“

Ještě jednou, kamaráde. Obdrželi jsme hlášku, že se bez dovolení pohybujete na cizím pozemku. Takže nás zajímá jen to, jestli vás tady chtějí, nebo ne. A očividně nechtějí.“

„Ta žena chce, abych zůstal. Jako tělesná stráž.“

„Patří jí pozemky?“

„Ne, nepatří.“

„Zaměstnala vás? Oficiálně?“

Reacher pokrčil rameny. „Více méně ano.“

„Platí vám? Uzavřela s vámi smlouvu, kterou nám můžete ukázat?“

Reacher neodpověděl.

„Tak si nastupte.“

„Hrozí jí nebezpečí.“

„Stačí zavolat a přijedeme.“

„Nemůže zavolat. A i kdyby zavolala, šerif nic nevyffdí.“

„V tom případě je nám líto. Nastupte si.“

Reacher mlčel. Seržant otevřel zadní dvířka. Potom se zarazil.

„Můžete se vrátit zítra,“ poradil tiše. „Žádný zákon neříká, že se nesmíte pokusit nechat znovu najmout.“

Reacher se ještě jednou podíval na brokovnici. Byla to velká, hezká ithaca s ústím tak širokým, že by se do něj vešel palec. Pak se podíval na seržantovu pistoli. Glock zajištěný v naolejovaném koženém pouzdře páskem, který by uvolnil během půl vteřiny.

„Nastupte si.“

Šachmat.

„Dobře,“ podřídil se Reacher. „Ale velice nerad.“

Jen málo našich pasažérů nastupuje rádo,“ opáčil seržant.

Položil Reacherovi ruku na temeno hlavy a vtlačil ho na zadní sedadlo. V autě panoval chládek. Před sebou měl silné drátěné pletivo. Kliky na dveřích a páčky na otvírání oken chyběly. Otvory zakrývaly úhledné hliníkové čtverečky. Sedadlo bylo potažené vinylem. Vzduchem se linul zápach dezinfekce a silná vůně ze stromečku zavěšeného na zpětném zrcátku. Na přístrojové desce zahlédl Reacher zabudovaný radar. Z vysílačky pod ním zazníval praskavý hovor.

Seržant s řadovým policistou si sedli dopředu a vyrazili k domu. Všichni Greerové kromě Ellie stáli na verandě. Vyrovnaní v řadě u zábradlí, první Rusty, potom Bobby, Sloop a Carmen. Usmívali se. Až na Carmen. Seržant zabrzdil pod schody a stáhl okénko.

„Ten chlap tvrdí, že mu dlužíte výplatu,“ zavolal.

Na chvíli se rozhostilo ticho. Rušené jen bzučením hmyzu.

„Tak mu vyřiďte, ať nás zkusí zažalovat,“ křikl Bobby v odpověď.

Reacher se naklonil ke kovové mříži.

„Carmen!“ zakřičel. „Si hay un problema, Hama directamente a estos hombres!“

Seržant otočil hlavu. „Co jste říkal?“

„Nic.“

„Co chcete podniknout s těmi penězi?“

„Zapomeňte na ně,“ odpověděl Reacher.

Seržant zavřel okýnko a rozjel se k bráně. Reacher natáhl krk a podíval se na verandu. Všichni sledovali, jak odjíždí, kromě Carmen, která stála naprosto nehybně a strnule zírala na místo, kde zabrzdilo policejní auto. Seržant zahnul doprava na silnici a Reacher otočil hlavu na druhou stranu. Rodina Greerů vcházela do domu. Potom seržant šlápl zprudka na plyn a Greerové zmizeli z dohledu.

„Co jste na ně volal?“ zeptal se seržant.

Reacher mlčel. Řadový policista odpověděl za něj.

„Volal na tu ženu. Španělsky. Carmen, kdyby se vyskytl problém, zavolej přímo tyhle chlapy. Strašný přízvuk.“

Reacher dál mlčel.

Ujeli sto kilometrů, stejnou cestou, kterou v opačném směru absolvoval v bílém cadillacu, ke křižovatce s Ellieinou školou, benzinovou pumpou a starým bistrem. Seržant udržoval pohodlnou cestovní rychlost a trvalo jim to hodinu pět minut. Městečko bylo jako po vymření. Svítilo se jen ve dvou domech. Potom zamířili na silnici, kde Carmen předháněla školní autobus. Nikdo nemluvil. Reacher seděl roztažený na vinylovém sedadle a pozoroval temnotu. Po dalších dvaceti minutách na sever zahlédl odbočku, ke které Carmen sjela z hor. Nezahnuli. Mířili rovně dopředu k dálnici a Pecosu.

Nedojeli do něj. Kilometr před hranicí okresu se z vysílačky ozvalo lakonické hlášení. Po hodině a třiceti pěti minutách na cestě. Znuděný hlas dis-pečerky rušený atmosférickými poruchami.

„Modrá pětko, modrá pětko,“ dožadoval se pozornosti.

Řadový policista vyhákl mikrofon, natáhl šňůru a stiskl tlačítko.

„Modrá pětka, slyším, přepínám,“ ohlásil se.

„Neprodleně zásah v Červeném domě, sto kilometrů jižně od severní křižovatky v Echu, narušení domácího klidu, přepínám.“

„Slyším, sdělte podrobnosti, přepínám.“

„Podrobnosti neznámy, patrné násilí, přepínám.“

JDo prdele,“ zaklel seržant.

„Slyším, jedeme tam, konec,“ oznámil policista. Zavěsil mikrofon. Otočil se. „Takže vaší španělštině rozuměla. Váš přízvuk nebyl tak hrozný.“

Reacher neodpověděl. Seržant se ohlédl.

„Dívejte se na to ze světlejší stránky, kamaráde,“ poradil. „Teď můžeme alespoň něco podniknout.“

„Varoval jsem vás,“ odpověděl Reacher. „A měli jste na mě dát. Jestli je vážně zraněná, máte ji na svědomí. Kamaráde.“

Seržant na to nic neřekl. Jenom dupnul na brzdu, pomalu se otočil přes celou šířku silnice, zamířil zpátky na jih a přidal plyn. Na rovných úsecích uháněl stopadesátkou, v zatáčkách stotřicítkou. Nezapnul světla ani sirénu. Dokonce ani nezpomalil na křižovatkách. Nemusel. Šance, že se potkají s jiným autem, byla menší než vyhrát v loterii.

Přesně za dvě hodiny a třicet minut se ocitli opět u domu. Devadesát pět minut na sever a padesát pět na jih. Jako první spatřili ojeté auto šerifa, nakřivo zaparkované na dvoře, dvířka otevřená, lišta rozzářená. Seržant otočil volantem a zastavil vedle něj.

„Co tady, ksakru, dělá?“ podivil se. „Má mít přece volno.“

Nikoho nebylo vidět. Řadový policista otevřel dvířka. Seržant vypnul motor a udělal to samé.

„Pusťte mě ven,“ požádal Reacher.

„Ani náhodou,“ odmítl seržant. „Zůstanete pěkně v autě.“

Zamířili společně ke schodům na verandu. Vystoupali nahoru. Přešli po prknech. Strčili do dveří. Nebyly zamčené. Vstoupili dovnitř. Dveře se za nimi zavřely. Reacher čekal. Pět minut. Sedm. Deset. Auto se začalo zahřívat. Potom rozpalovat. Panovalo ticho. Slyšel pouze praskání ve vysílačce a bzukot hmyzu.

Po dvaceti minutách se objevil řadový policista. Pomalu došel ke dveřím na své straně, otevřel je a natáhl se po mikrofonu.

Je v pořádku?“ zeptal se Reacher.

Policista neradostně přikývl. „Nic jí nechybí. Alespoň fyzicky. Vězí ale v pěkném maléru.“

„Proč?“

„Protože hlášení se netýkalo útoku na ni. Naopak. Týkalo sejebo. Zastřelila ho. Je mrtvý. Tak jsme ji právě zatkli.“

KAPITOLA DESÁTÁ

ŘADOVÝ POLICISTA ZAPNUL MIKROFON A POŽÁDAL O POSILU A SANITKU. Potom dispečerce nadiktoval předběžnou zprávu. Dvakrát použil výraz střelná rána a třikrát vražda.

„Hej,“ zavolal na něj Reacher. „Přestaňte mluvit o vraždě.“

„Proč?“

„Protože šlo o sebeobranu. Mlátil ji. To musí být od začátku jasné.“

„Mně to jasné není. Ani vám.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Záleží na vás. Všechno, co řeknete, má dopad na pozdější události. Když nasadíte lidem do hlavy vraždu, pěkně jí zavaříte. Ať každý ví, o co jde.“

„Takový vliv nemám.“

„Ale ano, máte.“

„Odkud víte, jaký mám vliv?“

„Kdysi jsem byl jedním z vás. Vojenský policista. Podával jsem hlášení. Vím, jak působí.“

Řadový policista neodpověděl.

„Nezapomínejte, že má dítě,“ pokračoval Reacher. „Potřebuje minimální kauci a potřebuje ji ještě dneska v noci. Můžete jí v tom pomoct.“

„Zastřelila ho. Na tohle všechno měla myslet dřív.“

„Manžel ji mlátil. Jednala v sebeobraně.“

Policista mlčel.

„Dopřejte jí šanci. Nedělejte z ní dvojnásobnou oběť.“

„Oběti Mrtvý tam leží její manžel.“

„Měl byste s ní soucítit. Víte, v jakém postavení se nachází.“

„Proč? Proč bych s ní měl soucítit?“

Tentokrát neodpověděl Reacher.

„To si myslíte, že bych měl mít slitování, protože jsem taky hispánec?“

„Neprojevil byste lítost. Jenom lidskost. Potřebuje vaši pomoc.“

Policista zavěsil mikrofon.

„Nyní mě urážíte,“ zavrčel.

Vysoukal se pozadu z auta a zabouchl dvířka. Vykročil k domu. Reacher se díval pravým okýnkem na skalnatou krajinu na západě. Pronásledovaly ho výčitky svědomí. Věděl jsem, jak to dopadne. Měl jsem ji donutit, aby nechala zbraň na stolové hoře. Nebo jsem měl jednat sám.

Státní policisté zůstali v domě a Reacher celou hodinu nikoho neviděl. Potom přijela posila. Stejný vůz, za volantem řadový policista a vedle něj seržant. Řadový policista tentokrát bílý a seržant hispánec. Vystoupili z auta a zamířili k domu. Opět se rozhostilo ticho. V dálce se ozývaly zvířecí skřeky, hmyz bzučel a ve vzduchu tloukla neviditelná křídla. Po dvaceti minutách se ve dveřích objevil šerif okresu Echo. Klopýtavě sešel z verandy k autu. Vypadal unaveně a zmateně. Košili měl tmavou potem. Vymanévroval ze skupinky vozů a odjel.

O hodinu později dorazila sanitka. Se zapnutým majáčkem. Na jihu se vynořilo pulzující červené světlo, tmu proťaly kužely reflektorů a pod branou projela hranatá červenozlatobílá dodávka. S nápisem Městský požární sbor. Možná stejná, kterou Billy zavolal předešlou noc. Pomalu se otočila na dvoře a zacouvala ke schodům na verandu. Posádka lenivě vystoupila, protáhla se a zažívala. Věděla, že její zdravotnické dovednosti nejsou zapotřebí.

Otevřela zadní dveře a vytáhla nosítka na kolečkách. Seržant z posily jí vyšel v ústrety a zavedl ji do domu. Reacher se potil v autě. Vzduch byl vydýchaný a horký. Představil si, jak zdravotníci procházejí halou k ložnici. Sklánějí se k mrtvole. Pokládají ji na nosítka. Tlačí nosítka z místnosti. Čeká je nelehká cesta. Po úzkých schodech a kolem těsných rohů.

Poměrně rychle se ale opět objevili ve dveřích a snesli nosítka ze schodů verandy. Ze Sloopa Greera zbyla tmavá masa zabalená do bílého prostěradla. Zdravotníci postavili nosítka k zadku sanitky a zatlačili. Kolečka se složila, nosítka vklouzla dovnitř a zdravotníci za nimi zabouchli dveře.

Potom se připojili ke skupince tří policistů. Seržant, kterého Reacher urazil, chyběl. Patrně hlídal v domě Carmen. Policisté na dvoře působili malátně. Vzrušení pominulo. Splnili úkol. Tak tam stáli, trochu skleslí a možná trochu zklamaní, způsobem, jakým se policisté často chovají, když dojde k něčemu, čemu mohli zabránit. Reacher přesně věděl, jak jim je.

Pár minut se bavili, potom zdravotníci nastoupili a sanitka se kodrcavě rozjela přes dvůr k bráně. Přibrzdila, zahnula doprava a pomalu zamířila na sever. Policisté se za ní dívali, dokud nezmizela. Potom se otočili a společně vešli do domu. Za pět minut se opět vynořili, tentokrát všichni čtyři, a vedli mezi sebou Carmen.

Byla stále v džínách a košili. Mokré vlasy jí zplihle visely. Ruce měla spoutané za zády. Hlavu skláněla k zemi, obličej bledý, potažený potem a v očích prázdný výraz. Posila ji držela z obou stran za lokty. Pomalu a neohrabaně sešli dolů, tři lidé tísnící se na jednom schodu. Zastavili se v prachu a zaujali novou formaci. Dovedli ji k autu. Řadový policista otevřel zadní dvířka a seržant jí položil ruku na temeno hlavy a vtlačil dovnitř. Nekladla odpor. Chovala se naprosto pasivně. Posunula se na sedadle, nemotorně s rukama za zády. Propnula špičky a vtáhla za sebou nohy, najednou opět elegantně. Policista okamžik počkal a pak za ní zabouchl dvířka. Na verandu vyšli Rusty s Bobbym.

Vlasy trčely Rusty všemi směry, jako by právě vstala. Stačila přes sebe přehodit krátký saténový župan. Bíle se leskl ve světle verandy. Nohy čouhající pod ním měly stejnou barvu. Bobby stál za ní. V džínách, tričku a bosý. Tiskli se k zábradlí. Obličeje bledé a ohromené. Doširoka otevřené oči prázdné.

Posila nastoupila do auta a nastartovala. Původní policisté se usadili na přední sedadla před Reachera a udělali to samé. Počkali, až se posila rozjede, a potom ji následovali k bráně. Reacher otočil hlavu a viděl, jak za nimi Rusty s Bobbym natahují krky. Auta zpomalila, zabočila doprava a vyrazila na sever. Reacher obrátil hlavu na druhou stranu a zahlédl vklo-pýtat na verandu Ellie. Měla na sobě pyžamo s králíky, v levé ruce držela medvídka a klouby pravačky si tiskla do úst.

Auto se ochladilo zhruba po kilometru. V drátěném pletivu byl otvor, a když si sedl doprostřed a sklonil hlavu, otevřel se mu výhled mezí radarem na přístrojové desce a zpětným zrcátkem. Silnice se před ním odvíjela jako film v kině. Auto posily plulo ve světle reflektorů, téměř na dosah ruky a zároveň nereálné v nepropustné temnotě. Carmen neviděl. Možná se sesunula a hlavu jí zakrývaly majáky připevněné na úložném prostoru za zadním sklem.

„Kam ji vezou?“ křikl.

Seržant se zavrtěl na sedadle. Odpověděl o sto metrů později.

„Do okresního vězení v Pecosu.“

Jsme ale v Echu,“ namítl Reacher. „Nikoliv v Pecosu.“

„V okresu Echo žije sto padesát obyvatel. Myslíte si, že se pro ně vyplatí zřizovat samostatnou jurisdikci? S vězením a soudem?“

Jak to tedy funguje?“

„Administrativní funkci plní Pecos. Zastupuje všechny malé okresy v okolí.“

Reacher chvíli mlčel. „Tím pádem vzniká velký problém.“

„Proč?“

„Protože státním zástupcem v Pecosu je Hack Walker. Rodinný přítel Greerů. Bude stíhat osobu, která mu zastřelila nejlepšího kamaráda.“

„Máte strach ze střetu zájmů?“

„Vy snad ne?“

„Ne, nemám,“ odpověděl seržant. „Hacka dobře známe. Není padlý na hlavu. Když zavětří právníka, který by se ho chystal obvinit z podjatosti, přehraje případ dál. Bude muset Omluví se, nebo jak se to říká.“

„Nechá se případu zprostit,“ upřesnil Reacher.

„To je jedno. Prostě ho předá podřízeným. A mám dojem, že v Pecosu pod ním pracují dvě ženy. Takže teorie sebeobrany padne na úrodnou půdu.“

„Není to teorie, ale jasný fakt.“

„A v listopadu kandiduje Hack na soudce,“ pokračoval seržant. „V Pecosu volí spousta Mexičanů. Bude si muset dávat pozor, aby ho její právník neočernil v tisku. Takže má vlastně štěstí. Mexičanka zastřelí v Echu bělocha a případ převezme podřízená státního zástupce z Pecosu. Lepší karty si nemůže přát.“

JPbchází z Kalifornie,“ namítl Reacher. „Není Mexičanka.“

Jako Mexičanka ale vypadá. A to je pro kandidáta bojujícího o hlasy v okrese Pecos nejdůležitější.“

Policejní vozy se držely u sebe. Sanitku dostihly kousek před křižovatkou se školou, benzinovou pumpou a bistrem. Nechaly ji trmácet ve zvířeném prachu na sever.

„Márnice je také v Pecosu,“ oznámil seržant „Patrně nejstarší instituce ve městě. A za dávných časů nejpotřebnější. Pecos býval pěkně drsné místo.“

Reacher za jeho zády přikývl. „To mi už říkala Carmen. Skutečný Divoký západ.“

„Chystáte se zdržet?“

„Nejspíš ano. Chci mít jistotu, že je v pořádku. Ve městě se prý dá navštívit muzeum. A něčí hrob.“

„Claye Allisona,“ potvrdil seržant. „Pistolníka.“

„Nikdy nezabil člověka, který nepotřeboval zabít.“

Seržant kývl do zrcátka. „Tak by mohla znít její vlastní slova, že? Obhajoba postavená na Clayi Allisonovi.“

„Proč ne?“ souhlasil Reacher. „V každém případě zabila spravedlivě.“

Na to seržant neodpověděl.

„Alespoň by ji měli propustit na kauci. Má malé dítě. Kauci potřebuje co nejdřív.“

Seržant opět pohlédl do zrcátka. „Co nejdřív to patrně nebude. Nezapomínejte, že jde o násilný čin. Kdo je jejím právníkem?“

„Žádného nemá.“

„Může si dovolit právníka zaplatit?“

„Nemůže.“

„No nazdar,“ povzdechl si seržant.

„Prosím?“ podivil se Reacher.

„Kolik je tomu dítěti?“

„Šest a půl.“

Seržant se odmlčel.

„Prosím?“ zopakoval Reacher.

„Nemít právníka je pěkný průšvih. Dítěti bude sedm a půl, než se máma vůbec dostane ke slyšení o kauci.“

„Právníka jí ale přidělí?“

„Samozřejmě, má na něj podle ústavy právo. Otázkou však zůstává kdy. Jsme v Texasu.“

„Když požádáte o právníka, nedostanete ho okamžitě?“

„Okamžitě ne. Cekáte na něj velice dlouho. Přidělí vám ho až po formální obžalobě. A přesně tak vyřeší Hack Walker svůj malý problém. Nechá ji zavřít a zapomene na ni. Byl by hlupák, kdyby se zachoval jinak. Nemá právníka, tak koho zajímá? Může trvat až do Vánoc, než ji zažalují. A tou dobou už bude Hack soudcem. Nikoliv státním zástupcem. Žádný střet zájmů. Pokud mu případ později nepřidělí a on se pak neomluví.“

„Nechá se zprostit.“

„Každopádně to, že nemá právníka, zcela mění situaci.“

Policista na sedadle spolujezdce se otočil a poprvé za celou hodinu promluvil.

„Vidíte? Je úplně jedno, co jsem hlásil do vysílačky.“

„Takže neztrácejte čas v muzeu,“ poradil seržant. Jestli chcete pomoct, najděte jí právníka. Žebrejte, proste, nasaďte všechny páky.“

Po zbytek cesty do okresu Pecos nikdo nemluvil. Projeli pod mezistátní silnicí číslo 10 a sledovali auto posily černou prázdnotou až k dvacítce, zhruba sto padesát kilometrů západně od místa, kde Reacher před šedesáti hodinami vystoupil proti Carmenině vůli z cadillacu. Seržant zpomalil a nechal posilu zmizet ve tmě. Zabrzdil a zajel na krajnici sto metrů od čtyřlístku křižovatky.

„Tady nám opět začíná hlídka,“ oznámil. Je načase, abyste si vystoupil.“

„Nemůžete mě dovézt do vězení?“

„Nemůžeme. Nic jste neprovedl. A nejsme taxík.“

„Kde teď jsem?“

Seržant ukázal před sebe.

„Tímhle směrem leží Pecos. Několik kilometrů odtud.“

„Kde najdu vězení?“

„Na křižovatce u železnice. V suterénu soudní budovy.“

Seržant otevřel dvířka, vystoupil a protáhl se. Udělal krok dozadu a okázale otevřel dvířka na Reacherově straně. Reacher položil nohy na zem a postavil se. Bylo stále horko. Hvězdy zakrýval opar. Po dálničním nad-jezdu svištěla osamělá auta v natolik velkých odstupech, že se za každým pokaždé rozhostilo naprosté ticho. Krajnici pokrýval písek, zakrslé pouštní stromy a divoké indigovníky. V reflektorech se zaleskla pomačkaná plechovka od piva uvízlá ve větvích.

„Dávejte na sebe pozor,“ rozloučil se seržant.

Nastoupil a zabouchl dvířka. Kola zapraskala, auto se vrátilo na asfalt a zahnulo doprava po čtyřlístku nahoru na dálnici. Reacher stál a díval se, jak jeho koncová světla mizí na východě. Potom se obrátil na sever, prošel pod nadjezdem a zamířil k neonové záři Pecosu.

Míjel ostrůvky světel motelů, výstavnějších a dražších, čím víc se vzdaloval od dálnice. Potom došel k aréně rodea odsazené od silnice. Plakáty zvaly na velkou, měsíc starou událost. V červenci se u nás koná rodeo, letos jste ho ale už propásl Kráčel po silnici, protože na chodníku stály dlouhé stoly připomínající prodejní stánky pod širým nebem. Zely prázdnotou. V horkém nočním vzduchu však visela vůně ananasových melounů. Nejsladších v ulán Texasu. Takže si místní myslí, že nejsladších na světě. Hodinu před svítáním z polí patrně přirachotí staré náklaďáky naložené zralým ovocem, možná omytým hadicemi na zavlažování, aby vypadalo orosené, svěže a lákavě. V kabinách náklaďáků se budou tísnit celé rodiny, připravené vykládat a prodávat, aby na konci dne zjistily, jestli je čeká dobrá nebo špatná zima, hubená či blahobytná. O zemědělství toho ale příliš nevěděl. Veškerá znalost pocházela z filmů. Ve skutečnosti možná všechno probíhá jinak, a ve hře jsou státní dotace a obří společnosti.

Za trhem s melouny narazil na dvě občerstvení. Jedno s koblihami a druhé s pizzou. Obě tmavá a zavřená. Neděle uprostřed noci, kilometry daleko od civilizace. Silnice končila křižovatkou s ukazatelem k muzeu rovně na druhé straně. Napravo před křižovatkou stála soudní budova. Poměrně hezká, příliš si ji však neprohlížel. Obešel ji k zadnímu traktu. Ještě neviděl vězení, do kterého by se vcházelo z ulice. Našel osvětlené dveře zapuštěné pod úrovní země. Vedly k nim dva betonové schody z parkoviště. V jednom rohu stál zaprášený chevrolet. Čtyřválec. Parkoviště bylo obehnané plotem z ostnatého drátu, s varovnými tabulkami, že nepovoleně zaparkovaná auta budou odtažena. Na sloupcích plotu svítily žluté žárovky. Kroužila kolem nich oblaka tichého hmyzu. Z asfaltu sálalo vedro. Vzduch se ani nepohnul. Ze zjizvených ocelových dveří vězení se odlupoval nápis. Vstup zakázán. Nad ním visela malá videokamera natočená dolů, s červenou diodou svítící nad čočkami.

Sešel po schodech a zabušil na dveře. O krok ustoupil, aby byl vidět v kameře. Dlouhou dobu se nic nedělo. Ještě jednou zabušil. Ozvalo se cvaknutí zámku a ve dveřích stanula žena v uniformě soudního zřízence. Bílá, zhruba padesátiletá, šedé vlasy obarvené na pískovo. Na širokém opasku jí visela zbraň, obušek a sprej s bojovým plynem. Byla tělnatá a pomalá, ale působila bděle a schopně.

„Ano?“ zeptala se.

„Je u vás Carmen Greerová?“

„Ano.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Ne.“

„Ani krátce?“

„Ani krátce.“

„A kdy s ní budu moct mluvit?“

Jste rodinný příslušník?“

„Ne. Přítel.“

„Právník?“

„Ne.“

„Tak v sobotu. Návštěvní den je sobota, od dvou do čtyř.“

Téměř týden.

„Můžete mi to napsat?“ požádal. Chtěl se dostat dovnitř. „Popřípadě mi dát seznam, co jí smím přinést?“

Soudní zřízenkyně pokrčila rameny, otočila se a vešla dovnitř. Reacher ji následoval do suchého chladu ventilace běžící na plné obrátky. Ocitl se ve vstupní předsíni. Zřízenkyně v ní měla stůl, vysoký jako kostelní pult. Jako bariéru. Stěna za ním připomínala holubník. V jednom otvoru zahlédl stočený Carmenin pásek z ještěrčí kůže. Vedle něj sáček s falešným prstenem. Na pravé straně byly zamřížované dveře. Vedly do vykachlíkované chodby.

Jak se jí vede?“ zeptal se.

Zřízenkyně pokrčila rameny. „Moc velkou radost neměla.“

„Z čeho?“

„Hlavně z prohlídky tělních otvorů. Ječela, jako by ji na nože brali. Předpisy jsou ale předpisy. A mně to taky žádnou radost nedělá.“

Vytáhla z hranicky cyklostylovaný formulář. Poslala mu ho přes desku stolu.

Jak jsem vám říkala, sobota od dvou do čtyř. A nenoste jí nic, co není na seznamu, jinak vás nepustíme dovnitř.“

„Kde má kancelář státní zástupce?“

Ukázala do stropu. „V prvním patře. Vchod z ulice.“

„V kolik začíná pracovat?“

„Kolem půl deváté.“

„Našel bych někde v sousedství složitele na kauci?“

Usmála se. „Už jste někdy zažil soud, který by je neměl? Zahněte na křižovatce doleva.“

„A co právníci?“

„Levní právníci, nebo drazí?“

„Bezplatní.“

Opět se usmála. „Stejná ulice. Plná složitelů a obecních právníků.“

„Určitě s ní nemůžu mluvit?“

„V sobotu s ní můžete mluvit dvě hodiny.“

„A nyní? Jen na chvíli?“

„Ani na chvíli.“

„Má dceru,“ sdělil Reacher irelevantně.

„Srdce mi krvácí,“ odtušila zřízenkyně.

„Kdy ji uvidíte vy?“

„Každých patnáct minut, ať chce nebo ne. Aby nemohla spáchat sebevraždu, i když si nemyslím, že by na to měla vaše přítelkyně povahu. Není žádná padavka. Podle mého názoru. Předpisy se však musí dodržovat.“

„Vyřiďte jí, že se tady stavil Reacher.“

„Kdo?“

„Reacher. Povězte jí, že se budu držet nablízku.“

Žena přikývla, jako by už zažila nejrůznější věci, což patrně také zažila.

„Určitě bude radostí bez sebe,“ opáčila.

Potom Reacher vykročil zpátky k lince motelů a za chůze vzpomínal na všechny služby ve vězeních, které za svoji kariéru absolvoval. Doufal, že může s klidným svědomím odpřísáhnout, že se choval o mnoho lépe než žena, na kterou právě narazil.

Došel téměř až k dálnici, než se ceny začaly pohybovat pod třiceti dolary. Vybral si motel, probudil nočního recepčního a zaplatil za omšelý pokoj na konci budovy. Vrstvy staré špíny dokazovaly, že personálu chybí správné zanícení. Povlečení bylo zplihlé a vzduch zatuchlý a horký, jako by šetřili energií a nechávali ventilaci v neobsazených pokojích vypnutou. Dalo se v něm ale spát. Výhoda bývalého vojenského policisty spočívá v tom, že dokáže spát téměř všude. Vždycky se mu vybaví místo, které se mu zdálo ještě horší.

Neklidně spal do sedmi do rána, osprchoval se ve vlažné vodě a nasnídal v bistru na půli cesty k soudní budově. Už otevřelo a inzerovalo texaské koblihy. Byly větší než normální a dražší. Snědl dvě a zapil je třemi šálky kávy. Potom se šel poohlédnout po oblečení. Po krátké epizodě s vlastnictvím domu se vrátil ke starému osvědčenému systému. Kupoval si levnou konfekci a místo praní ji zahazoval. Tato metoda mu plně vyhovovala. Sejmula mu ze zad břemeno stálosti.

Našel levný obchod, který už měl otevřeno. Nabízel všechno možné, od rolí podřadného toaletního papíru až po pracovní boty. Na tyči visela řada kalhot s odstřiženými značkami. Možná kazové. Možná kradené. Vybral si správnou velikost a sáhl po khaki košili. Byla tenká a volně střižená v havajském stylu, ale bez nápisů, a stála méně než texaská kobliha. Přidal bílé spodní prádlo. Obchod neměl kabinu. V takových nebývají. Přemluvil prodavače, aby ho pustil do koupelny pro personál. Převlékl se a přen-dal obsah kapes. Narazil na osm patron z Carmenina lorcinu. Cinkaly jako drobné. Potěžkal je v ruce a potom zastrčil do nových kalhot.

Sbalil staré oblečení a nacpal je do koše. Vrátil se k pokladně a zaplatil třicet dolarů. Při troše štěstí na tři dny. Deset dolarů denně jenom za oblečení zní nesmyslně, dokud si nespočítáte, že za pračku dáte čtyři stovky, za sušičku další tři a musíte je uložit do sklepa domu, který koupíte za nejméně sto tisíc, a ročně vyhodíte desítky tisíc za daně, údržbu, pojištění a podobné nesmysly. Deset dolarů denně za oblečení pak dostane smysl.

Opřel se o zeď ve stínu markýzy a čekal. Předpokládal, že zřízenci si mění službu v osm. To byl zaběhnutý postup. A skutečně, v osm pět vyjela z parkoviště tělnatá žena v zaprášeném chevroletu čtyřválci. Zahnula doleva a prohnala se těsně kolem něho. Přešel ulici a znovu zamířil k zadnímu traktu soudní budovy. Když nepomohla noční směna, pomůže možná denní. Noční strážci jsou vždycky neoblomnější. Méně se stýkají s veřejností, nikdo na ně nedohlíží a chovají se jako vládci světa.

Denní směna však lepší nebyla. Službu měl muž, o něco mladší, o něco hubenější, jinak však přesná kopie svého nočního protějšku. Rozhovor probíhal ve stejném duchu. Můžu s ní mluvit? Ne. Kdy tedy? V sobotu. Je v pořádku? V rámci možností. Připomínal rozhovor s opatrný tiskovým mluvčím před nemocnicí. Zřízenec potvrdil, že neomezený přístup k uvězněným mají pouze právníci. Reacher vyšel po schodech a vyrazil hledat právníka.

Červený dům byl po událostech předešlé noci tichý a ochromený. A vylidněný, což se vražednému komandu hodilo. Pomocníci zmizeli, vysoký cizinec odjel a Carmen Greerovou odvezli. Jejího manžela pochopitelně taky. Zbyla jen stará žena, druhý syn a dítě. Pouze tři lidé v celém domě. Bylo pondělí, ale dítě zůstalo doma. Školní autobus přijel a nenastoupila. Motala se kolem stáje. Vypadala popleteně a neklidně. Stejně jako ostatní. Což usnadňovalo pozorování. A dělalo z nich snadné cíle.

Oba muži se krčili dobře schovaní za skálou naproti bráně, šest metrů ve svahu. Měli slušný výhled. Žena je vysadila o tři sta metrů severněji a opět se otočila směrem k Pecosu.

JCdy to provedeme?“ zeptal se jeden z nich.

„Až vám přikážu,“ odpověděla.

Reacher zahnul na křižovatce v centru Pecosu doleva a kráčel ulicí souběžnou s železničními kolejemi. Minul autobusové nádraží a dostal se do kdysi bezvýznamné oblasti, která nyní sloužila výlučně nemajetným klientům soudu. Složitelé kaucí a právní mise, přesně jak mu popsala zřízenkyně. Všechny mise měly široké výkladní skříně, za nimi řady stolů s židlemi pro zákazníky obrácenými zády do ulice a malé čekárny za dveřmi. Všechny byly umolousané, nevyzdobené a neuklizené, s hromadami pořadačů a papírky s poznámkami přilepenými na stěnách u psacích stolů. V osm dvacet v nich panovala horečná činnost. Uvnitř trpělivě čekaly hloučky lidí a na židlích neklidně posedávali klienti. Někteří přišli sami, většina však v doprovodu rodinných příslušníků a hordy malých dětí. Všichni hispánci. Stejně jako někteří právníci, ti však tvořili velice různorodou skupinu. Muži, ženy, mladí, staří, bystří, zlomení. Společné měli jen to, že se hroutili vyčerpáním.

Vybral si jedinou misi, ve které stála před právníkem prázdní židle. Na misi narazil v polovině ulice, židle stála dál od výlohy a za stolem seděla mladá bílá žena, zhruba pětadvacetiletá, s nakrátko ostříhanými hustými tmavými vlasy. Byla opálená a místo košile na sobě měla bílou sportovní podprsenku. Přes židli za ní viselo kožené sako. Téměř ji zakrývaly dva sloupce pořadačů. Telefonovala a neměla daleko k slzám.

Přistoupil ke stolu a čekal, že mu pokyne, aby se posadil. Neudělala to, ale přesto se posadil. Podívala se na něj a uhnula pohledem. Pokračovala v telefonickém rozhovoru. Měla tmavé oči a bílé zuby. Mluvila pomalou španělštinou s přízvukem východního pobřeží, natolik lámaně, aby jí rozuměl. Ano, vyhráli jsme. Ale nezaplatí. Prostě odmítá. Čas od času se odmlčela a naslouchala hlasu na druhém konci. Pak zopakovala vyhráli jsme, ale přesto nechá zaplatit. Opět naslouchala. Otázka musela znít tak co podnikneme, protože odpověděla půjdeme znovu k soudu a budeme vymáhat nárok. Očividně následovala otázka jak dlouho to bude trvat, protože se zarazila a šeptla rok. Možná dva. Reacher slyšel ticho v telefonu a pozoroval právniččin obličej. Zračilo se v něm rozčilení, hanba a ponížení. V očích se jí leskly slzy hořké bezmoci. Pravila llamaré de nuevo más tarde a zavěsila. Brzy zase zavolám.

Potom oči zavřela, zhluboka se nadechla nosem a opřela se dlaněmi o stůl. Pravidelně dýchala. Možná relaxační technika, kterou ji naučili v právnické škole. Příliš ale nezabírala. Otevřela oči, hodila do zásuvky inkriminovanou složku a podívala se mezi dvěma sloupci pořadačů na Reachera.

„Problém?“ zeptal se.

Pokrčila rameny a zároveň přikývla. Gesto všeobecného neštěstí.

„Vyhrát proces je jen poloviční úspěch,“ povzdechla si. „Někdy méně než poloviční.“

„Co se stalo?“

Zavrtěla hlavou. „To nebudeme rozebírat.“

„Někdo nechce zaplatit?“ vybídl ji Reacher.

Opět pokrčila rameny a přikývla. „Rančer. Naboural autem do náklaďáku mého klienta. Zranil ho, společně s manželkou a dvěma dětmi. Došlo k tomu brzy ráno. Vracel se z večírku a řídil opilý. Rodina jela na trh. V době sklizně, nemohli pracovat na polích a přišli o celou úrodu.“

„Ananasových melounů?“

„Zvonkových paprik. Uhnily na keřících. Podali jsme žalobu a vyhráli dvacet tisíc dolarů. Rančer ale nechce zaplatit. Prostě odmítá. Nechává je vyhladovět. Aby se vrátili do Mexika, což se mu také podaří, protože jestli půjdeme znovu k soudu, potrvá to další rok a nemůžou žít celý rok jenom ze vzduchu.“

„A co pojišťovna?“

„Pojistné stojí moc peněz. Tihle lidé bojují o holé přežití. Nezbylo nám nic jiného než soudně stíhat přímo rančera. Opodstatněný případ, dobře podaný a vyhráli jsme. Rančer ale sedí na zadku, usmívá se od ucha k uchu a nehodlá zaplatit.“

„Vaši klienti prostě mají pech,“ podotkl Reacher.

„Nevěřil byste, co se tady všechno děje. Tihle lidé prožívají skutečné peklo. Rodině, o které mluvím, zabila pohraniční stráž nejstaršího syna.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Před dvanácti lety. Přišli jako ilegální přistěhovalci. Zaplatili převaděči celoživotními úsporami, a on je nechal v poušti. Bez jídla a vody. Ve dne se schovávali a v noci pochodovali na sever. Pohraničníci je v noci pronásledovali s puškami a zastřelili jim nejstaršího syna. Pohřbili ho a pochodovali dál.“

„Byli pohraničníci potrestáni?“

„Děláte si legraci? Hranici překročili ilegálně. Nemohli nic podniknout. Stává se to neustále. Každá rodina zažila podobný příběh. A nyní se usadili, byla jim udělena imigrační amnestie a my se jim snažíme vštípit důvěru v právní systém. Pak dojde k něčemu takovému. Připadám si strašně.“

„Není to vaše vina.“

„Ale je. Měla jsem to vědět. Důvěřujte nám, nabádala jsem je.“

Zmlkla a Reacher pozoroval, jak se snaží vzpamatovat.

„Co se dá dělat,“ povzdechla si a opět ztichla. Podívala se stranou. Vypadala dobře. Bylo vedro. Nad dveřmi visel větrák. Velký starý přístroj a příliš daleko. Snažil se ze všech sil.

„Co se dá dělat,“ zopakovala. Podívala se na něj. Jak vám můžu pomoct?“

„Mně ne,“ upřesnil Reacher. Jedné ženě, kterou znám.“

„Potřebuje právníka?“

„Vystřelila na manžela. Mlátil ji.“

-Kdy?“

„Včera v noci. Sedí kousek odtud ve vězení.“

„Zabila ho?“

Reacher přikývl. „Na místě.“

Poklesla jí ramena. Otevřela zásuvku a vytáhla žlutý poznámkový blok.

Jméno?“ zeptala se.

„Moje?“

Jednám s vámi.“

„Reacher. Jak se jmenujete vy?“

Napsala do první řádky Reacher.

„Alice,“ odpověděla. „Alice Amanda Aaronová.“

„Měla byste si otevřít vlastní kancelář. Stala byste se hvězdou Zlatých stránek.“

Nepatrně se usmála. Jednoho dne možná. Nyní plním pětiletou smlouvu se svým svědomím.“

„Splácíte dluhy?“

„Odvděčuji se za štěstí. Že jsem studovala na Harvardu. Že pocházím z rodiny, pro kterou dvacet tisíc dolarů znamená měsíční nájem za byt na Park Avenue, a nikoliv částku nutnou pro přežití texaské zimy.“

„V tom případě vám, Alice, fandím.“

„Povězte mi o vaší přítelkyni.“

„V žilách jí koluje mexická krev a její manžel byl bílý. Jmenuje se Carmen Greerová a manžel se jmenoval Sloop Greer.“

„Sloop?“

„Ano, Sloop.“

Alice si to zapsala do bloku.

„Na rok a půl ji přestal mlátit, protože seděl ve vězení kvůli daňovému úniku. Včera ho pustili, začal nanovo a ona ho zastřelila.“

„Chápu.“

„Najít důkazy a svědky nebude snadné. Mlátil ji tajně.“

„Zranění?“

„Poměrně těžká. Pokaždé se ale vymluvila na koně.“

„Na koně?“

„Tvrdila, že se zranila při pádu z koně.“

„Proč?“

Reacher pokrčil rameny. „Nevím. Dynamika rodiny, nátlak, hanba, strach, nejistota, vyberte si.“

„Ale k domácímu násilí skutečně došlo?“

„Podle mého názoru ano.“

Alice přestala psát. Upírala pohled na žlutou stránku.

„To nebude snadné,“ řekla. „Texaské zákony jsou v otázce zneužívání ze strany manžela poměrně novodobé, ale potřebuji jasné důkazy. Pobyt ve vězení nám pomůže. Nepatřil ke vzorným občanům. Můžeme se to pokusit uhrát na nechtěné zabití. Vyjednávat o podmínce. Když se budeme snažit, máme jistou šanci.“

„Šlo o spravedlivou sebeobranu, nikoliv zabití.“

„O tom nepochybuji, ale otázkou zůstává, co nám projde, a co ne.“

„A potřebuje kauci. Ještě dneska.“

Alice vzhlédla od poznámkového bloku a vytřeštila na něj oči. „Kauci?“ zopakovala, jako by vyslovovala cizí slovo. „Dneska? Zapomeňte na to.“

„Má dítě. Malou holčičku, šestiapůlletou.“

Zapsala si to. „Dcera nepomůže. Všichni mají děti.“

Přejela prstem po vysokém sloupci pořadačů.

„Všichni mají děti,“ zopakovala. „Šestiapůlleté, roční, dvě děti, šest, sedm, deset.“

Jmenuje se Ellie. Potřebuje mámu.“

Alice napsala do bloku Ellie a spojila ji šipkou s Carmen Greerovou.

„Existují jen dva způsoby, jak v takovém případě dostat kauci. Můžeme celý proces inscenovat jako slyšení o kauci. Na to ale nejsme zatím připraveni. Bude trvat celé měsíce, než na tom vůbec začneme pracovat. Mám narvaný kalendář. A až na tom budu moct pracovat, zabere mi příprava za takových okolností měsíce.“

JZz jakých okolností?“

Její slovo proti pověsti mrtvého manžela. Když neseženeme očité svědky, budeme muset předložit lékařské zprávy a sehnat odborníky, kteří potvrdí, že zranění neutrpěla při pádu z koně. A očividně nemá peníze, jinak byste tady neseděl, takže budeme muset najít odborníky, kteří posudek zpracují zadarmo. Což není nemožné, ale nějaký čas to potrvá.“

„Co je možné podniknout okamžitě?“

„Můžu za ní zajít do vězení a říct nazdar, jsem vaše právnicko, uvidíme se za rok. To můžu udělat okamžitě.“

Reacher přejel očima po místnosti. Začínala se plnit lidmi.

„Rychleji vám nepomůže nikdo. Jsem tady poměrně nová. Nemám tolik pohledávek.“

Musela mít pravdu. Na stole se před ní tyčily jen dva stohy pořadačů. Před ostatními právníky tři až pět.

Jaký je druhý způsob?“

„Čeho?“

„Získání kauce. Říkala jste, že existují dva.“

Přikývla. „Můžeme se pokusit přesvědčit státního zástupce, aby neměl námitky. Vstanu, požádám o kauci a on vstane a prohlásí, že souhlasí. Pak záleží na rozhodnutí soudce. A soudce patrně ovlivní postoj státního zástupce.“

„Hack Walker byl nejlepším kamarádem Sloopa Greera.“

Alice opět poklesla v ramenou. „Skvělé,“ odtušila. „Určitě se nechá zprostit případu. Ale jeho podřízení mu půjdou na ruku. Takže na kauci zapomeňte. Na žádnou ji nepropustí.“

„Převezmete přesto její případ?“

„Samozřejmě. Od toho tady jsem. Přebírám případy. Zavolám do kanceláře Hacka Walkera a navštívím Carmen. Víc toho ale v tuto chvíli udělat nemůžu. Chápete? Kromě toho převzít případ je v tuto chvíli stejné, jako kdybych ho nepřevzala.“

Reacher chvíli bez pohnutí seděl. Potom zavrtěl hlavou. „To, Alice, nestačí. Musíte na tom začít pracovat okamžitě. Uvést události do pohybu.“

„To nemůžu,“ odmítla. „Alespoň ne v nejbližších měsících. Už jsem vám vysvětlila proč.“

Odmlčela se a Reacher se na ni upřeně zadíval.

„Neměla byste zájem o dohodu?“

„O dohodu?“

„Když pomůžu já vám, pomůžete vy mně.“

Jak byste mi mohl pomoct?“

„Pár věcí bych pro vás udělat mohl. Například vyzvednout těch dvacet tisíc pro vaše pěstitele paprik. Dneska. A vy potom začnete pracovat na případu Carmen Greerové. Dneska.“

„Co jste zač? Vymahač dluhů?“

„Ne, nejsem, ale rychle se učím. Taková věda to zase nebude.“

„Na to nemohu přistoupit. Patrně je to nezákonné. Pokud nejste někde zaregistrovaný.“

„Představte si, že při příští návštěvě vytáhnu z kapsy šek na dvacet tisíc.“

Jak byste to dokázal?“

Pokrčil rameny. „Prostě rančera požádám, aby mi ho vystavil.“

„A on by to udělal?“

„Patrně ano.“

Zavrtěla hlavou. „To by bylo nemorální.“

„V porovnání s čím?“

Dlouhou dobu neodpovídala. Jen se dívala do prázdna za jeho hlavou. Potom sklouzla pohledem k telefonu. Viděl, jak si představuje sdělení dobré zprávy.

„Kdo je ten rančer?“ zeptal se.

Podívala se po zásuvce. Opět zavrtěla hlavou. „To vám nemůžu prozradit. Podobné jednání se příčí mé morálce.“

„Činím nabídku. O nic jste mě nežádala.“

Strnule seděla.

„Nabízím se dobrovolně. Jako asistent.“

Podívala se mu zpříma do očí. „Musím na záchod,“ oznámila.

Postavila se a odešla. Měla na sobě džínové šortky a byla vyšší, než se domníval. Krátké šortky, dlouhé nohy. Prošla dveřmi v zadní stěně bývalého obchodu. Zvedl se ze židle, naklonil se přes stůl a otevřel zásuvku. Vytáhl horní složku a otočil ji, aby na ni viděl. Obsahovala spoustu právnických dokumentů. Prolistoval se až na konec ke shrnutí na jednotlivém listu papíru. V kolonce označené zdávaný stálo jméno a adresa. Složil papír na čtvrtiny a zastrčil si ho do kapsy košile. Zaklapl složku a vrátil ji do zásuvky. Zavřel zásuvku a posadil se. Za chvíli se v zadních dveřích objevila Alice Amanda Aaronová a prošla k psacímu stolu. Velice dobře vypadala i zepředu.

„Dá se tady někde půjčit auto?“ zeptal se jí.

„Vy žádné nemáte?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak si půjčte moje. Stojí na parkovišti za domem.“

Zatápala v kapse saka za sebou. Vytáhla klíčky.

Je to volkswagen.“

Vzal si klíčky.

„V přihrádce na rukavice leží mapy. Ještě se tady v okolí moc nevyznám.“

Odstrčil křesílko. „Možná se uvidíme později.“

Neodpověděla. Vstal, propletl se hloučkem mlčenlivých lidí a vyšel do slunečního žáru.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

ALICINO AUTO BYL JEDINÝ VOLKSWAGEN NA PARKOVIŠTI ZA BUDOVOU. Koupal se ve slunci přímo uprostřed, rok a půl starý žlutý brouk s newyorskou poznávací značkou. V přihrádce na rukavice ležela spousta map. A také zbraň.

Nádherný Heckler&Koch P7M10 vyvedený v niklu, čtyřpalcová hlaveň, deset nábojů kalibru .40. Za Reacherových časů zatoužila armáda po stejném, po devítimilimetrové verzi z modré oceli. Ministerstvu obrany se ale nelíbila cena, která šestnáctkrát převyšovala Carmenin lorcin za osmdesát dolarů. Opravdu skvostná zbraň. Jedna z nejlepších. Možná dárek od rodičů z Park Avenue. Auto patrně také. Dokázal si to dobře představit. VW se nabízel. Dokonalá odměna za promoci. Zbraň však svědčila o jistých obavách. Rodinná porada svolaná v horním patře newyorského výstavního činžáku. Kde bude pracovat? S chudými lidmi? V tom případě potřebuje ochranu. Po pečlivé analýze se pak sebrali a koupili Alici nejlepší zbraň na trhu, stejně jako by jí koupili rolexky, kdyby potřebovala hodinky.

Ze zvyku zbraň rozebral, zkontroloval a zase složil. Byla nová, ale už se z ní střílelo a čtyřikrát až pětkrát ji někdo vyčistil. Napovídala o svědomitých hodinách na střelnici. Možná v luxusním manhattanském suterénu. Usmál se. Zastrčil ji zpátky pod mapy do přihrádky. Potom si posunul sedadlo až dozadu, zašátral klíčky v zapalování, nastartoval a pustil klimatizaci. Vyndal mapy a rozložil je na prázdné sedadlo vedle sebe. Vytáhl z kapsy košile složený papír a našel v mapě rančerovu adresu. Bydlel severovýchodně od města, zhruba hodinu daleko, když pojede hodně rychle.

Brouk nebyl automatika a spojka dřela. Motor dvakrát chcípl, než se mu podařilo rozjet. Připadal si divně a podezřele. Auto mělo tvrdé pérování a na palubní desce stála vázička ve tvaru poupěte s růžový kvítkem, který se okamžitě napřímil, když se trochu ochladilo. Ve vzduchu visela slabá vůně parfému. Řídit se naučil téměř před dvaceti pěti lety, nezákonně jako nezletilý ve staré rachotině námořní pěchoty se sedadlem metr osmdesát od země. Alicino auto nemohlo být odlišnější.

Mapa ukazovala sedm výjezdů z Pecosu. Znal nejjižnější a nezahlédl u něj, co hledal. Takže jich zbývalo šest. Instinkt mu napovídal, aby zamířil na západ. Těžiště města leželo nalepené na křižovatce z východu, takže východ určitě správný nebude. Zamířil od právníků a složitelů směrem na El Paso, projel mírnou pravotočivou zatáčkou a našel přesně, co chtěl. Každé jakkoliv velké město má autodílny poskládané v pruhu u jednoho z výjezdů a Pecos se nelišil.

Projel okolo, otočil a hledal správnou. Nabízely se dvě možnosti. Obě se pyšnily vývěsními štíty inzerujícími opravu zahraničních aut. Obě btz-platné půjčovaly náhradní vozy. Vybral si dílnu dál od města. Stál před ní tucet ojetých rachotin s vlaječkami a výhodnými cenami za předními skly. Kancelář měla v maringotce. Za prodejním prostorem stál dlouhý nízký hangár s hydraulickými zdviháky. Podlahu tvořila ušlapaná zem potřísněná olejem. Zahlédl čtyři mechaniky. Jeden ležel půlkou těla pod britským sportovním vozem. Tři neměli nic na práci. Pomalý začátek horkého pondělního rána.

Zajel žlutým volkswagenem přímo do hangáru. Tři nezaměstnaní mechanici se pohnuli směrem k němu. Jeden vypadal jako mistr. Reacher ho požádal, aby seřídil drhnoucí spojku. Mistra zakázka potěšila. Oznámil, že bude stát čtyřicet dolarů. Reacher s cenou souhlasil a zeptal se, jestli mu půjčí auto. Mistr ho odvedl za hangár a ukázal na prastarý Chrysler LeBa-ron se sklápěcí střechou. Kdysi býval bílý, ale věk a slunce mu dodaly khaki nádech. Reacher si s sebou vzal Alicinu zbraň zabalenou v mapách. Balíček položil na sedadlo chrysleru. Potom mistra požádal o tažné lano.

„Co chcete odtahovat?“

„Nic,“ odpověděl Reacher. Jenom potřebuju lano.“

„Potřebujete lano a nechcete nic odtahovat?“

„Správně,“ potvrdil Reacher.

Mistr pokrčil rameny a odkráčel. Přinesl svinuté lano. Reacher ho hodil na podlahu pod sedadlo spolujezdce. Potom se vrátil s LeBaronem do města a zamířil na severovýchod. Připadal si o mnoho lépe. Jenom blázen by se pokusil vymáhat neoprávněně dluh v nejdivočejší části Texasu v kanárkově žlutém autu s newyorskou poznávací značkou a vázičkou na přístrojové desce.

*

Zastavil v pustině, vytáhl z kapsy minci a odšrouboval z chrysleru poznávací značky. Položil je ke stočenému lanu na zem pod sedadlo spolujezdce. Šrouby schoval do přihrádky na rukavice. Potom pokračoval v jízdě za svým cílem. Ocitl se asi tři hodiny severně od domu Greerů a krajina vypadala velice podobně, jenom lépe zavlažovaná. Rostla na ní tráva. Pouštní stromy vypálili. Míjel obdělaná pole se zelenými keříky. Možná papriky. Nebo ananasové melouny. Neměl ponětí. Při silnici rostly divoké indi-govníky. Občas se objevila opuncie. Na lidi nenarazil. Slunce stálo vysoko a horizont se chvěl.

Rančer byl v kolonce žalovaný zanesený pod jménem Lyndon J. Brewer. Adresu představovalo pouze číslo silnice, která se na Alicině mapě táhla šedesát kilometrů rovně až do Nového Mexika. Stejná zaprášená asfaltová stužka, jaká vedla z Echa na jih ke Greerům, lemovaná dráty elektrického vedení a přibližně po každých dvaceti mílích přerušená velkými branami rančů. Ranče měly jména, která se ne vždy shodovala se jmény vlastníků, jako Červený dům nedával tušit, že v něm žijí Greerové. Najít Lyndona J. Brewera nebude patrně snadné.

Bylo to snadnější, než si myslel. Silnici protínala další cesta a u křižovatky visela na šedivém ošlehaném kůlu řádka poštovních schránek. Poštovní schránky byly označené jmény rančů a jejich vlastníků. Na bílé schránce stál černý, ručně vyvedený nápis Brewer a pod nim Ranč Velký klobouk.

Na vjezd k Velkému klobouku narazil po dvaceti kilometrech. Umělecký kovový oblouk připomínající podpěrné konstrukce zimních zahrad v Charlestonu nebo New Orleansu. Projel okolo a zastavil na krajnici u úpatí sloupu elektrického vedení. Vystoupil z auta a pohlédl vzhůru. Na vrcholu sloupu trůnila velká krabice transformátoru a z ní v pravém úhlu vybíhal elektrický drát, který musel vést k ranči. O třicet čísel níž ho sledovala telefonní linka.

Vytáhl z map na sedadle spolujezdce Alicinu zbraň a rozvinul provaz. Jeden konec přivázal úhledným uzlem na chránič spouště. Popustil v ruce šest metrů provazu a zhoupl zbraní jako závažím. Uchopil provaz levačkou a pravačkou hodil. Mířil do mezery mezi drátem elektrického vedení a telefonní linkou. Poprvé se netrefil. Zbraň prolétla zhruba třicet čísel pod linkou. Chytil ji do ruky. Podruhé zamířil o něco výš. Úspěšně. Zbraň se přehoupla přes telefonní linku a vytáhla za sebou provaz. Sevřel ho levačkou a rozvázal uzel. Položil zbraň do auta, uchopil provaz oběma rukama a prudce zatáhl. Telefonní linka se vytrhla z rozvodové skříňky a klesla k zemi, po celé délce až k dalšímu sto metrů vzdálenému sloupu.

Svinul lano a položil ho na zem pod sedadlo spolujezdce. Nastoupil do auta, otočil se a zahnul pod bíle natřenou bránu. Ujel kilometr po soukromé příjezdové cestě k bílému domu jako vystřiženému z historického filmu. Vepředu měl čtyři masivní sloupy podpírající balkon v prvním patře. K dvoukřídlovým vstupním dveřím vedly široké schody. Před domem pěstěný trávník. A parkoviště vysypané štěrkem.

Zastavil na štěrku pod schody a vypnul motor. Zastrčil si košili do opasku kalhot. Jedna dívka, která pracovala jako osobní cvičitelka, mu kdysi řekla, že zastrčená košile mu zdůrazňuje široká ramena. Do pravé boční kapsy kalhot zasunul zbraň. Hezky se pod látkou rýsovala. Potom si vyhrnul rukávy nové košile. Sevřel volant LeBaronu a počkal, až mu naběhnou žíly a bicepsy. Když vám příroda nadělila paže silnější než nohy většiny lidí, musíte je občas zdůraznit.

Vystoupil z auta a vyšel po schodech. Zatáhl za zvonek na pravé straně dveří. Zaslechl, jak se hluboko v útrobách panského sídla rozcinkal. Potom čekal. Chystal se zazvonit podruhé, když se otevřelo levé křídlo dveří. Stanula v nich služebná. Hlava jí sahala do poloviny zárubně. Měla na sobě šedou uniformu a vypadala jako Filipínka.

Jdu za panem Lyndonem Brewerem,“ oznámil Reacher.

„Máte domluvenou schůzku?“ zeptala se služebná. Mluvila velice dobrou angličtinou.

„Ano, mám.“

„O ničem mi neřekl.“

„Patrně zapomněl. Mám pocit, že je trochu kretén.“

Obličej jí ztuhnul. Nikoliv šokem. Bojovala se smíchem.

„Koho mám oznámit?“

„Rutherford B. Hayes,“ představil se Reacher.

Služebná se zarazila a potom to nevydržela a usmála se.

„Rutherford B. Hayes byl devatenáctým prezidentem Spojených států,“ namítla. „Po Ulyssesovi S. Grantoví. Narodil se v roce 1822 v Ohiu. Úřad vykonával od roku 1877 do roku 1881. Jeden ze sedmi prezidentů pocházejících z Ohia. Prostřední ze tří po sobě jdoucích.“

„Byl mým předkem. Také pocházím z Ohia. Politika mě však nezajímá. Vyřiďte panu Brewerovi, že zastupuji banku v San Antoniu a objevili jsme cenný papír psaný na jeho dědečka v hodnotě jednoho milionu dolarů.“

„Bude nadšený,“ odpověděla služebná.

Zmizela a Reacher prošel dveřmi do vstupní haly. Zahlédl ji stoupat po schodech. Pohybovala se lehce, bez jakékoliv námahy, jednu ruku položenou na zábradlí. Hala byla veliká jako hřiště na košíkovou, tichá a chladná, dřevěné obložení do zlatová vyleštěné generacemi pečlivých služebných. Vteřiny v ní jemně odpočítávaly prastaré hodiny vyšší než Reacher. Doplňovalo je starodávné křeslo, v jakém pózují dámy z lepší společnosti na olejomalbách. Reacher zauvažoval, jestli by se rozlomilo, kdyby si do něj sedl. Zmáčkl rukou hedvábí. Ucítil vycpávku z koňských žíní. Potom sešla ze schodů služebná, stejně elegantně, jako když kráčela nahoru, tělo dokonale vzpřímené a jednu ruku zlehka na zábradlí.

„Pan Brewer vás očekává,“ oznámila. „Na balkoně v zadní části domu.“

Schodiště končilo v hale stejně velké a nazdobené jako hala v přízemí. Francouzské dveře vedly na zadní balkon, který se táhl přes celou šířku domu. Otvíral se z něj výhled na akry rozpálených pastvin. Byl zastřešený a u stropu se lenivě otáčely větráky. Masivní proutěný nábytek natřený na bílo tvořil úhlednou skupinku. V křesle se stolkem po pravém boku seděl muž. Na stolku stál džbánek a sklenice naplněná čímsi, co vypadalo jako limonáda. Muž byl šedesátník s býčí šíjí. Na vrcholu sil stál před dvaceti lety a od té doby poněkud povadl. Měl spoustu bílých vlasů a červený obličej zbrázděný slunečními paprsky. Oblečený celý v bílém. Bflé kalhoty, bflá košile, bílé boty. Vypadal, jako by se chystal na kuželky do módního sportovního klubu.

„Pan Hayes?“ zavolal.

Reacher k němu přešel a bez vyzvání se posadil.

„Máte děti?“ zeptal se.

„Tři syny,“ odpověděl pan Brewer.

Jsou doma?“

„Nejsou, všichni pracují.“

„Vaše manželka?“

„Odjela na návštěvu do Houstonu.“

„Takže v domě jste zůstal jen vy a služebná?“

„Proč vás to zajímá?“ zeptal se netrpělivě a nechápavě, avšak se zdvořilostí člověka, který očekává milion dolarů.

„Jsem finančník. Musím se zeptat.“

„Povězte mi o tom cenném papíru,“ vyzval ho Brewer.

„Žádný neexistuje. Lhal jsem.“

Brewer se zatvářil překvapeně. Potom zklamaně. Nakonec podrážděně.

„Tak proč jste tedy přišel?“

„Naše zaběhnutá taktika. Ve skutečnosti zastupuji úvěrovou banku. Když někdo potřebuje půjčit peníze, většinou nechce, aby se to dozvěděl personál.“

Já ale peníze půjčit nepotřebuju, pane Hayesi.“

Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„My jsme slyšeli něco jiného.“

Jsem bohatý člověk. Peníze půjčuji jiným.“

„Opravdu? Doneslo se nám, že máte potíže dostát svým závazkům.*

Brewerovi nějakou dobu trvalo, než pochopil. Sok mu projel tělem až k obličeji. Strnul, ještě víc zrudl a zalétl pohledem ke zbrani rýsující se Rea-cherovi v kapse. Potom položil ruku na stolek a uchopil stříbrný zvonek. Prudce s ním zatřásl a ozvalo se jemné zacinkání.

„Maria!“ křikl a mával zvonkem. „Maria!“

Služebná vstoupila stejnými dveřmi jako Reacher. Nehlučně přešla po prknech balkonu.

„Zavolejte policii,“ přikázal Brewer. „Ať tohohle chlapa zatknou.“

Zaváhala.

Jen do toho,“ vybídl ji Reacher. „Klidně zavolejte.“

Protáhla se kolem nich do místnosti za Brewerovým křeslem. Patrně soukromá pracovna, tmavá a mužná. Reacher zaslechl zvednutí sluchátka. Potom rychlé cvakání, jak se služebná pokoušela dovolat.

„Telefon nefunguje,“ oznámila.

„Počkejte dole,“ vyzval ji Reacher.

„O co vám jde?“ zeptal se Brewer.

„Abyste dostál svému právnímu závazku.“

„Bankéř nejste.“

„Skutečně bystrý postřeh.“

„Kdo tedy jste?“

„Chlap, který si přišel pro šek na dvacet tisíc dolarů.“

„Vy zastupujete ty… Udit*

Začal se zvedat. Reacher natáhl ruku a strčil ho zpátky do křesílka, natolik prudce, aby ho to zabolelo.

„Zůstaňte sedět,“ nařídil.

„Proč to děláte?“

„Protože mám srdce na pravém místě. Znám rodinu, která se dostala do nesnází. Čeká ji zlá zima. Stojí na prahu záhuby. Neví, který den bude poslední. Nemám rád, když lidé trpí, ať už jsou kdokoliv.“

„Když trpí, mají se vrátit do Mexika, kam patří.“

Reacher se na něj překvapeně podíval. „Nemluvím o nich. Mluvím o vás. O vaší rodině.“

„O mé rodině?“

Reacher přikývl. „Když mě naštvete, budou trpět všichni. Pár dopravních nehod, nějaká ta přepadení. Možná spadnete ze schodů a zlomíte si nohu. Nebo vaše manželka. V domě by se mohl rozpoutat požár. Spousta neštěstí, jedno za druhým. Připraví vás o rozum.“

„To vám neprojde.“

„Právě mi to prochází. Můžu začít hned dneska. S vámi.“

Bréwer neodpověděl.

„Podejte mi ten džbánek,“ požádal Reacher.

Brewer na okamžik zaváhal. Potom džbánek zvedl a jako robot mu ho podal. Reacher si ho prohlédl. Broušené sklo s jemným vzorkem, patrně Waterford nebo dovezené až z Irska. Vešel se do něj litr a stál pravděpodobně tisíc dolarů. Postavil si ho na dlaň a přičichl k obsahu. Limonáda. Potom ho hodil z balkonu. Žlutá tekutina vystříkla obloukem do vzduchu a o vteřinu později se z patia ozvalo hlasité zařinčení.

„Pardon,“ omluvil se s hraným zděšením.

„Nechám vás zatknout,“ zasyčel Brewer. „Kvůli ničení soukromého majetku.“

„Mohl bych začít s vašimi syny,“ opáčil Reacher. Jednoho si namátkou vyberu a hodím ho z balkonu.“

„Nechám vás zatknout,“ zopakoval Brewer.

„Proč? Právnímu systému přece nepřikládáte žádnou váhu. Nebo slouží pouze vám? Považujete se za privilegovaného jedince?“

Brewer mlčel. Reacher se postavil, popadl své křesílko a mrštil ho za džbánkem. Roztříštilo se o kamennou dlažbu.

„Dejte mi ten šek,“ požádal. „Můžete si ho dovolit. Jste bohatý muž. Právě jste mi to sám řekl.“

Jde o princip. Nemají tady co pohledávat.“

„A vy snad ano? Proč? Žili tady jako první.“

„Prohráli. Proti nám.“

„A teď prohráváte vy. Proti mně. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“

Sehnul se a sebral ze stolu stříbrný zvonek. Patrně starožitný. Z Francie. S jemnou rytinou. Šest centimetrů v průměru. Podržel ho mezi palcem a prsty. Stiskl a promáčkl kov. Potom si ho přendal do dlaně a udělal z něj placičku. Naklonil se přes stůl a zastrčil ji Brewerovi do kapsy košile.

„S vaší hlavou můžu udělat to samé,“ oznámil.

Brewer neřekl ani slovo.

„Ten šek,“ zopakoval Reacher tiše. „Než mi dojde trpělivost.“

Brewer se rozhodoval. Pět vteřin. Deset. Potom si povzdechl.

„Dobře,“ souhlasil. Vstal a zamířil do pracovny. Sklonil se k psacímu stolu. Reacher se postavil za něj. Nechtěl, aby se ze zásuvky vynořil revolver.

„Vystavte ho na vyplacení v hotovosti,“ přikázal.

Brewer vystavil šek. Napsal správné datum i částku a podepsal ho.

„Doufám, že je krytý,“ poznamenal Reacher.

„Samozřejmě.“

„To vám také radím. Jinak letíte na patio.“

-Trhněte si nohou.“

Reacher si složil šek do kapsy a sešel po schodišti do vstupní haly. Přistoupil ke starožitným hodinám. Naklonil je dopředu a zhoupl. Padly jako podťatý strom, roztříštily se o podlahu a přestaly tikat.

Muži vyklidili pozici po téměř třech hodinách. Déle by neúprosné vedro nesnesli. A ani nemuseli. Nikdo se nikam nechystal. To bylo jasné. Stará žena se synem se většinou zdržovali v domě. Dítě pobíhalo kolem stodoly, skrylo se uvnitř před sluncem a loudavě se vrátilo do domu, když ho služebná zavolala na jídlo. Tak vzdali pozorování a proplížili se za kameny na sever. Jakmile se dostali z dohledu domu, vyšli na krajnici. Žena v Crown Vicu se objevila přesně na čas. Klimatizaci měla zapnutou a v lahvích připravenou vodu. Vypili vodu a podali hlášení.

„Dobře. Jsme připraveni. Můžeme se pustit do akce.“

„To můžeme,“ souhlasil snědý muž.

„Čím dříve, tím lépe,“ potvrdil světlý. „Ať už to máme za sebou.“

Jakmile se Reacher vzdálil od Brewerova domu, přišrouboval na starý LeBaron poznávací značky. Vrátil se do Pecosu a vyzvedl v servisu Alicin volkswagen. Bez smlouvání zaplatil čtyřicet dolarů, i když pochyboval, že s autem vůbec něco udělali. Spojka dřela stejně jako předtím. Po cestě do právní mise mu motor dvakrát chcípl.

Auto nechal stát na parkovišti za budovou a mapy se zbraní zastrčil na původní místo. Vstoupil předními dveřmi do bývalého obchodu a našel Alici u psacího stolu. Telefonovala a byla zaneprázděná klienty. Stála před ní celá rodina. Tři generace tichých, ustrašených lidí. Převlékla se. Měla na sobě černé kalhoty s vysokým pasem z jakési tenké bavlněné nebo lněné tkaniny a sako stejné barvy. Sportovní podprsenka vypadala pod sakem jako tričko. Působila velice formálně. Neústupná právnická.

Když ho zahlédla, zakryla rukou sluchátko a omluvila se klientům. Odvrátila se od nich a Reacher se k ní sklonil.

„Vyskytl se vážný problém,“ oznámila tiše. „Chce s vámi mluvit Hack Walker.“

„Se mnou?“ podivil se. „Proč?“

„To si raději vyslechněte přímo od něj.“

„Setkala jste se s ním?“

Přikývla. „Byla jsem u něj. Mluvili jsme spolu půl hodiny.“

„O čem?“

„To si raději vyslechněte přímo od něj,“ zopakovala. „Pak se u mě zastavte.“

V hlase jí zaznívaly obavy. Podíval se na ni. Začala opět telefonovat. Rodina před ní se předkláněla, aby jí nic neuniklo. Vytáhl z kapsy šek na dvacet tisíc dolarů, rozložil ho a uhladil na stole. Spatřila ho a zmlkla. Opět přikryla rukou sluchátko. Zhluboka se nadechla.

„Děkuju,“ vyrazila ze sebe.

Nyní jí v hlase zaznívaly rozpaky. Možná si uvědomila, jakou roli v dohodě hraje. Položil na stůl klíčky od auta a vyšel na chodník. Obrátil se doprava a zamířil k soudní budově.

Kancelář státního zástupce okresu Pecos zabírala celé první patro. Vcházelo se do ní hlavními dveřmi ze schodiště. Otevřel je a ocitl se v úzké chodbě vedoucí dřevěnými lítačkami do otevřeného prostoru pro sekretářky. Za nimi se vstupovalo trojími dveřmi do kanceláří státního zástupce a jeho dvou pomocníků. Všechny vnitrní stěny oddělující sekretariát od kanceláří a kanceláře navzájem byly od výšky pasu prosklené. Zakrývaly je staromódní žaluzie se širokými dřevěnými žebry a bavlněnými tkanicemi. Celý prostor působil stísněně a nemoderně. Ve všech vnějších oknech se otáčely větráky. Pracovaly na nejvyšší výkon a hučení jejich motorů rezonovalo ve stěnách.

V sekretariátu stály dva psací stoly, oba obsazené. Za vzdálenějším seděla žena středního věku splývající s prostředím. Za bližším mladý muž, který mohl být praktikantem, přivydělávajícím si o letních prázdninách. Očividně také sloužil jako recepční, protože se na něj podíval s rozzářeným výrazem čím vám mohu posloužit.

„Přál si se mnou mluvit Hack Walker.“

„Pan Reacher?“

Reacher přikývl a mladík mu ukázal ke kanceláři v rohu.

Jste očekáván.“

Reacher se propletl mezi nábytkem k rohové kanceláři. Na tabulce na dveřích stálo Henry F. W. Walker, státní zástupce. Sklo zevnitř zakrývala stažená žaluzie. Reacher jednou zaklepal a bez vyzvání vstoupil.

Všechny stěny kanceláře měly okna a byly obestavěné registračními skříněmi. Uprostřed se tísnil velký psací stůl s haldami papírů, počítačem a třemi telefony. Walker seděl opřený v křesle za ním a oběma rukama svíral obrázek. V malém dřevěném rámečku s podpěrkou z lepenky, aby se dal postavit na stůl nebo na poličku. Upřeně se na něj díval. V obličeji napjatý, stísněný výraz.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se Reacher.

Walker odtrhl pohled od obrázku.

„Posaďte se,“ požádal. „Prosím.“

Po srdečné politické žoviálnosti mu v hlase nezbyla ani stopa. Mluvil unaveně a obyčejně. Před psacím stolem stála židle pro návštěvníky. Reacher si ji přitáhl a natočil, aby měl místo na nohy.

„Co pro vás mohu udělat?“ zopakoval otázku.

„Už se vám někdy během jediné noci změnil celý život?“

Reacher přikývl. „Párkrát ano.“

Walker postavil obrázek na stůl, bokem, aby na něj oba viděli. Byla to stejná barevná fotografie, jakou našel ve skříni Sloopa Greera. Tři mladíci opření o blatník staré dodávky, nejlepší přátelé, omámení mládím a příslibem nekonečných možností.

„Sloop, Al Eugene a já,“ řekl. „Nyní je Al nezvěstný a Sloop po smrti.“

„Nemáte o Eugenovi nějaké zprávy?“

Walker zavrtěl hlavou. „Vůbec žádné.“

Reacher neodpověděl.

„Bývali jsme nerozlučná trojka,“ pokračoval Walker. „A víte, jak to chodí. V opuštěných krajích musí být lidé víc než přátelé. Jeden za všechny a všichni za jednoho.“

„Bylo Sloop jeho skutečné jméno?“

Walker vzhlédl. „Proč se ptáte?“

„Protože jsem si myslel, že se jmenujete Hack. Ale na dveřích stojí Henry.“

Walker přikývl a unaveně se usmál. „V rodném listu mám zapsáno Henry. Rodina mi říká Hank. Když jsem se ale jako malý učil mluvit, nedokázal jsem to vyslovit. Říkal jsem Hack. Už mi to zůstalo.“

„Sloop se ale jmenoval Sloop?“

Walker opět přikývl. „Sloop Greer, od narození až do smrti.“

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se Reacher potřetí.

„Tím si nejsem tak jistý. Jenom mi chvíli naslouchejte a třeba mi pomůžete objasnit pár věcí.“

Jakých věcí?“

„Tím si nejsem tak jistý,“ zopakoval Walker. „Například, když se na mě podíváte, koho vidíte?“

„Státního zástupce.“

„A koho ještě?“

„Nejsem si jistý.“

Walker se na chvíli odmlčel. „Líbí se vám, co vidíte?“ zeptal se.

Reacher pokrčil rameny. „Čím dál tím méně, mám-li být upřímný.“

„Proč?“

„Protože jsem vstoupil a našel vás slzet nad zkorumpovaným právníkem a trýznitelem žen.“

Walker stočil pohled stranou. „Oklikami se rozhodně nezdržujete.“

„Na to je život příliš krátký.“

Rozhostilo se ticho, rušené jen hučením motorů ventilátorů, klesajícím a stoupajícím, jak se scházely a rozcházely v rytmu.

„Ve skutečnosti se ve mně skrývají tři osoby,“ ozval se Walker. Jsem mužem, státním zástupcem a kandidátem na soudce.“

„Aha?“

„Al Eugene není zkorumpovaným právníkem. Naopak. Je čestný chlap. Bojovník. Musí být. Texas není státem, který by nějak zvlášť chránil práva obžalovaných. O chudých obžalovaných ani nemluvě. Sám jste se o tom přesvědčil, když jste hledal právníka pro Carmen, a našel ho jen proto, že před soudem stane teprve za měsíce. A právník vás určitě varoval, že ji čekají další měsíce průtahů. Je to špatný systém a jsem si toho vědom. Stejně jako Al. Ústava zajišťuje právo na obhajobu a Al bere ústavu velice vážně. Je k dispozici každému, kdo u něj stane přede dveřmi. Poskytne mu kvalitní zastoupení, bez ohledu na původ. Samozřejmě někteří klienti nejsou dobří lidé, nezapomínejte ale, že ústava platí pro všechny bez rozdílu. Většina jeho klientů je ale v pořádku. Jenom chudí, ať už bílí, černí nebo hispánci.“

Reacher mlčel.

„Dovolte mi hádat,“ pokračoval Walker. „Nevím, kde jste slyšel, že Al je zkorumpovaný, určitě to však prohlásila starší bílá osoba, majetná nebo společensky významná.“

Rusty Greerovd, pomyslel si Reacher.

„Neříkejte mi, kdo to prohlásil, vsadím ale poslední košili, že mám pravdu. Takoví lidé vidí právníka, zastávajícího se chudých nebo barevných, a považují ho za trapnou nepřístojnost, za zrádce své rasy a třídy a od takového postoje je jen malý krůček k tomu, aby ho nazvali zkorumpovaným.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „V Eugenovi jsem se možná mýlil.“

„Určitě jste se v něm mýlil. Můžete projít všechny jeho případy až k advokátské zkoušce a zaručuji vám, že nenarazíte na nejmenší stopu zkorumpovaného chování.“

Položil prst na fotografii, nehtem pod bradu Ala Eugena.

Je můj kamarád. A jsem na to hrdý. Jako muž i jako státní zástupce.“

„A co Sloop Greer?“

Walker přikývl. „K němu se dostaneme. Nejdřív mi ale dovolte, abych vám něco řekl o práci státního zástupce.“

„Co mi o ní chcete povídat?“

„Pár věcí. Jsem podobný jako Al. Věřím v ústavu, zákony, nestrannost a spravedlnost. Můžete mou kancelář obrátit vzhůru nohama a nenajdete jediný případ, kdy bych se choval podjaté a nespravedlivě. Samozřejmě jednám tvrdě a spoustu lidí jsem poslal do vězení a některé do cely smrti, nikdy jsem však neučinil nic, o čem bych nebyl naprosto přesvědčen, že je správné.“

„To zní jako volební proslov,“ poznamenal Reacher. „Nejsem u vás ale k volbám zaregistrovaný.“

Já vím,“ přitakal Walker. „Už jsem si to zjistil. Proto takhle mluvím. Kdyby šlo o politiku, musel bych volit méně sentimentální slova. Jde ale o skutečný život. Chci se stát soudcem, abych mohl pomáhat. Víte, jak to v texaském soudnictví chodí?“

„Moc ne.“

„Všichni soudci v Texasu jsou volení. Mají velikou moc. A Texas je zvláštní stát. Žije v něm hodně bohatých lidí, ale také hodně chudých. Chudí lidé potřebují právníky jmenované soudem. V Texasu však neexistuje systém veřejných obhájců. Takže soudci právníky chudým lidem vybírají. Z jakékoliv staré právnické firmy, ze které se jim zachce. Řídí celý proces. Také určují poplatky. Jedná se o zcela jasný a jednoznačný monopol. A koho soudce vybere? Někoho, kdo přispěl na jeho volební kampaň. Nerozhoduje talent a způsobilost, ale známosti. Soudce vyplatí spřátelené právnické firmě deset tisíc dolarů z peněz daňových poplatníků, právnická firma přidělí případ neschopnému poskokovi, který odvede práci za sto dolarů, právnická firma si strčí do kapsy neoprávněný zisk devět tisíc devět set dolarů a chudák obžalovaný putuje do vězení za něco, co možná nikdy neprovedl. Většina obhájců se se svými klienty poprvé setká až v soudní síni při zahájení procesu. Zažil jsem opilé právníky a právníky, kteří za stolem obhajoby usnuli. Neodvedli žádnou práci. Nepřipravili se. Rok před tím, než jsem tady nastoupil, se například jeden chlap dostal před soud za znásilnění dítěte. Uznali ho vinným a dostal doživotí. Potom podobná pro-bono kancelář, do jaké jste zašel, dokázala, že ten chlap seděl v době znásilnění ve vězení. Ve vězení, Reachere. Osmdesát kilometrů daleko. Čekal na proces kvůli krádeži auta. V záznamech to stálo jasně černé na bílém. První právník se do nich neobtěžoval ani podívat.“

„Nic moc,“ poznamenal Reacher.

„Takže dělám dvě věci,“ prohlásil Walker. „Za prvé se snažím stát soudcem, abych se v budoucnosti pokusil o nápravu. Za druhé, v tuto chvíli a v téhle kanceláři státního zástupce se pokoušíme vžít do situace obou stran. Jeden z nás se vždycky dívá na případ z pohledu prokuratury, a druhý představuje obhajobu a snaží se žalobu roztrhat na cucky. Dáváme si na tom opravdu záležet, protože víme, že nikdo jiný se o to nepostará, a nemohl bych klidně spát, kdybychom to nedělali.“

„Obhajoba Carmen Greerové je nenapadnutelná,“ ozval se Reacher.

Hack Walker se podíval do stolu.

„Ten případ Greerů mě dohání k šílenství. Naprostá katastrofa, ve všech směrech. Z pohledu muže, státního zástupce i kandidáta na soudce.“

„Budete se muset nechat případu zprostit.“

Walker vzhlédl. „Samozřejmě že se ho nechám zprostit. O tom není pochyb. Přesto pro mě zůstává osobní záležitostí. Ať už se stane cokoliv, dojde k tomu v mé kanceláři. A bude to mít vliv na mou další pracovní dráhu.“

„Nemůžete mi konečně říct, v čem spočívá váš problém?“

„Copak to nechápete? Sloop byl mým přítelem. A já jsem čestným státním zástupcem. Srdcem i hlavou chci, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Stojím však před vyhlídkou, že pošlu ženu hispánského původu do cely smrti. Když to udělám, můžu na volby zapomenout. Tenhle okres má spoustu hispánských obyvatel. Chci se ale stát soudcem. Abych vykonal pár dobrých skutků. A když nyní požádám o trest smrti porotu s menšinovým zastoupením žen, mám po kariéře. Nikoliv jenom u nás. Dostanu se na přední stránky všech novin. Dokážete si to představit? Co napíší New York Timesl Už teď nás považují za přitroublé burany, co se žení se sestře-nicemi. Bude mě to pronásledovat po zbytek života.“

„Tak ji nestíhejte. Učiňte spravedlnosti zadost. Jednala ve zcela jasné sebeobraně.“

„Přesvědčila vás o tom?“

Je to jednoznačné.“

„Kéž by to jednoznačné bylo. Ani nevíte, co bych za to dal. Poprvé za svůj pracovní život bych nejraději zavřel oči a nečinně doufal v zázrak.“

Reacher na něj vytřeštil oči. „V žádný zázrak doufat nemusíte.“

„Pojďme to probrat,“ navrhl Walker. „Krok za krokem, přímo od začátku. Obhajoba založená na domácím násilí by mohla vyjít, potřebujeme ho ale černé na bílém, z první ruky. Chápete? Tak zní zákon. Žádná úkladnost. A Carmen se připravila. Jakmile se dozvěděla, že se Sloop vrací domů, zakoupila zbraň. Už jsem četl protokoly, takže vím, že je to pravda. Připravila se a čekala, až ho bude moci napadnout.“

Reacher mlčel.

„Znám ji,“ pokračoval Walker. „Velice dobře. Sloop byl mým přítelem, takže ji znám téměř stejně dlouho jako on.“

Jí jaká je?“

Walker nešťastně pokrčil rameny. „Má to pár háčků.“

Jakých háčků?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím, kolik vám smím oficiálně prozradit. Tak vyslovím jen pár dohadů. A nechci, abyste na ně odpovídal. Ani slovem. Mohl byste se dostat do nepříjemné situace.“

„Proč nepříjemné?“

„Vyslechněte mě a uvidíte. Patrně vám řekla, že pochází z bohaté rodiny pěstitelů vína severně od San Franciska.“

Reacher neodpověděl.

„Se Sloopem se seznámila na Kalifornské univerzitě, kde spolu studovali.“

Reacher mlčel.

„Sloop ji přivedl do jiného stavu, vzali se a rodiče se jí kvůli tomu zřekli.“

Reacher mlčel.

„Sloop ji mlátil od té doby, co byla těhotná. Utrpěla vážná zraném a Sloop ji přinutil, aby se vymluvila na pád z koně.“

Reacher neodpovídal.

„Tvrdila, že udala Sloopa IRS, a proto se bála jeho návratu.“

Reacher mlčel.

„Dobře. Tak to shrnu. Všechno, co vám řekla, jsou domněnky a jako takové u soudu nepřípustné. I když se jedná o spontánní prohlášení, která naznačují, jakým strachem trpěla. Její právník tedy udělá všechno pro to, aby je soud vyslechl, protože vypovídají o stavu její mysli. A existují ustanovení, která to povolují. Většina státních zástupců by se postavila proti, nikoliv však tato kancelář. My bychom je připustili, protože víme, jak dobře se dá domácí násilí utajit. Instinkt mi napovídá, abych připustil všechno, co nás dovede k pravdě. Takže dejme tomu, že byste vy nebo někdo podobný směl svědčit. Vykreslíte strašlivý obraz, jak se děsila Sloo-pova návratu, a porota možná projeví pochopení. Přehlédne prvek vypo-čítavosti. Zprostí ji viny.“

„Tak v čem spočívá problém?“

„Když stanete před soudem jako svědek, budete podroben křížovému výslechu.“

„Co je na tom špatného?“

Walker se opět podíval do stolu. „Dovolte mi pronést ještě pár dohadů. Neodpovídejte na ně. A neurazte se, prosím, jestli se mýlím. Souhlasíte?“

„Souhlasím.“

„Domnívám se, že se připravovala delší dobu. Všechno zvážila a potom se vás pokusila najmout, abyste vykonal špinavou práci za ni.“

Reacher neodpověděl.

„Nezastavila vám náhodou. Vybrala si vás a snažila se vás všemi prostředky přesvědčit.“

Reacher mlčel. Walker polkl.

„Nabídla vám sex.“

Reacher mlčel.

„Nevzdala se. V jistém okamžiku se vás pokusila dostat do postele ještě jednou.“

Reacher mlčel.

„Vidíte? Pokud mám pravdu, a myslím si, že mám, protože tu ženskou znám, vyjde při křížovém výslechu všechno najevo. Důkaz o pečlivé přípravě. Pokud byste na svědeckém místě nelhal. A pokud bychom položili správné otázky. Když vám správné otázky položíme a vy na ně po pravdě odpovíte, bude obviněna z úkladných příprav. Patrně s fatálními následky.“

Reacher neodpovídal.

„A obávám se, že vám musím sdělit ještě horší věci. Mnohem horší. Důležitá je její věrohodnost. Je pravda, co vám říkala o domácím násilí? Tak vám položíme otázky, na které známe odpověď. Při křížovém výslechu se nejprve zeptáme na nevinné informace. Například kdo je a odkud pochází. A vy nám sdělíte, co vám pověděla.“

„Kam směřujete?“

„Bude po věrohodnosti. Skončí v cele smrti.“

„Proč?“

„Protože ji znám a vím, že si vymýšlí.“

„Co si vymýšlí?“

„Všechno. Její historky jsem slyšel už mnohokrát. Řekla vám, že pochází z bohaté rodiny pěstitelů vína?“

Reacher přikývl. „Víceméně ano. Pověděla mi, že její rodině patří tisíc akrů v údolí Napa. Není to snad pravda?“

Walker zavrtěl hlavou. „Pochází z hispánské chudinské čtvrti na jižním okraji Los Angeles. Její rodiče nikdo nezná. Ona sama patrně také ne.“

Reacher chvíli mlčel. Potom pokrčil rameny. „Zatajení nízkého původu není žádný zločin.“

„Na Kalifornské univerzitě nikdy nestudovala. Pracovala jako striptérka. Byla děvka, Reachere. Kromě jiného oblažovala studenty na klubových večírcích. Sloop se s ní setkal při představení. K jejímu repertoáru patřil zajímavý trik s pivní lahví s dlouhým hrdlem. Sloopovi z nějakého důvodu učarovala. Podle mota pomůžu ti z tohohle bahna. Svým způsobem ho chápu. Nyní je hezká. Tenkrát byla oslňující. A chytrá. Podívala se na Sloopa a viděla bohatého texaského syna s naditou peněženkou. Zavětřila lepší bydlo. Nastěhovala se k němu. Vysadila antikoncepci, zatajila mu to a nechala se přivést do jiného stavu. Sloop se zachoval jako slušný chlap. Vysávala ho a on se nechal.“

„Nevěřím vám.“

Walker pokrčil rameny. „Nezáleží na tom, jestli mi věříte nebo ne, a hned vám vysvětlím proč. Bohužel ale mluvím pravdu. Pálí jí to. Věděla, jak dopadnou děvky, když zestárnou. Skončí na dlažbě a velice rychle. Hledala východisko a našla ho ve Sloopovi. Dlouhá léta ho odírala, nechávala si kupovat koně, diamanty a všechno, čeho se jí zachtělo.“

„Nevěřím vám,“ zopakoval Reacher.

Walker přikývl. „Je velice přesvědčivá. V tom s vámi plně souhlasím.“

„I kdyby to pravda byla, opravňovalo by ho to k tomu, aby ji mlátil?“ Walker se na okamžik odmlčel. „Ne, samozřejmě že ne. V tom právě ale spočívá největší problém. Nebil ji, Reachere. Nechoval se k ní násilně. Nikdy. Sloopa jsem znal. Měl spoustu vlastností a upřímně přiznávám, že ne jenom dobré. Byl líný a v práci dost laxní. Trochu nečestný, abych pravdu řekl. Nedívám se na něj růžovými brýlemi. Všechny jeho chyby však pramenily z pocitu, že je texaský džentlmen. Toho jsem si dobře vědom, protože v porovnání s ním pocházím z velice skromných poměrů. V podstatě vyvrhel společnosti. Vlastnil velký ranč a peníze. Díky tomu se choval poněkud arogantně a nadřazeně, obcházel přísné zásady a liboval si v pohodlí. Texaský džentlmen ale nikdy, nikdy neuhodí ženu. Ať už je jakákoliv. Nikdy v životě. Takže si vymýšlí. Vím to. Ani jednou na ni nevztáhl ruku. Máte mé slovo.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Vaše slovo nemá nejmenší váhu. Co jiného můžete přísahat? Byl jste jeho přítel.“

Walker opět přikývl. „Chápu vaše stanovisko. Není se ale o co opřít. O vůbec nic. Neexistují důkazy, svědci ani cokoliv jiného. Byli jsme si blízcí. Mnohokrát jsem je navštívil. Vyprávěli mi o pádech z koně. Nebylo jich tolik a věřím, že k nim skutečně došlo. Požádáme, samozřejmě, o lékařské zprávy, moc nadějí v ně ale nevkládám.“

„Sám jste říkal, že domácí násilí se dá velice dobře utajit.“

„Natolik} Jsem státním zástupcem. Už jsem zažil ledacos. Pár v osamělém obytném přívěsu možná. Ale Sloop s Carmen žili s rodinou a každý den se setkávali s přáteli. A dokud jste tu historku nepověděl Alici Aaro-nové, nezaslechla o násilí mezi nimi jediná duše v celém Texasu. Ani já nebo AL Rozumíte tedy, co mám na mysli? Neexistuje žádný důkaz. Máme pouze její slovo. A vy jste jediná osoba, která o násilí kdy slyšela. Když však stanete na místě pro svědky, je okamžitě po procesu, protože ostatní svědectví, která budete muset podat, dokáží, že je patologická lhářka. Skutečně vám řekla, že udala Sloopa IRS?“

„Ano. Řekla, že jim zavolala. Do nějakého speciálního oddělení.“ Walker zavrtěl hlavou. „Dostali ho přes výpisy z banky. Zcela náhodný vedlejší produkt kontroly někoho jiného. Neměla o ní nejmenší tušení. To vím zcela jisté, protože Sloop okamžitě běžel za Alem a Al se na mě obrátil, abych mu poradil. Viděl jsem obžalobu. Černou na bílém. Carmen je prostě a jednoduše lhářka. Nebo možná ne prostě a jednoduše. Třeba se za jejím chováním skrývají velice komplikované důvody.“ Reacher se na dlouhou dobu odmlčel. „Možná je lhářka,“ prohlásil nakonec. „Ale i lhářky můžou dostávat nakládačku, stejně jako kdokoliv jiný. A domácí násilí se dá utajit. Nevíte, že k němu nedošlo.“

Walker přikývl. „Souhlasím s vámi. Nevím, že k němu nedošlo. Ale vsadil bych všechno, co mám, že se nekonalo.“

„Přesvědčila mě.“

„Pravděpodobně přesvědčila sama sebe. Žije ve vysněném světě. Znám ji, Reachere. Je prachsprostá lhářka a provinila se vraždou prvního stupně.“

„Proč se tedy spolu bavíme?“

Walker se zarazil. „Můžu vám důvěřovat?“ zeptal se.

„Záleží na tom?“

Walker se ponořil do hlubokého mlčení. Zíral do stěny kanceláře. Minutu. Dvě. Ticho rušilo jen hučení ventilátorů.

„Ano, záleží,“ promluvil. „Hodně na tom záleží. Kvůli Carmen i mně. Protože v tuto chvíli o mně máte naprosto zkreslenou představu. Nejsem rozhněvaný přítel, který se snaží zachránit kámošovu pověst. Copak nechápete, že chci najít pro Carmen obhajobu? Klidně i nějakou vymysleti Předstírat, že k domácímu násilí skutečně došlo, a vyhnout se úkladnosti? Jsem v silném pokušení. Protože pak bych ji nemusel vůbec obžalovat a pravděpodobně bych si zachránil soudcovské křeslo.“

Opět se rozhostilo ticho. Jen hučení motorů ventilátorů a vzdálené vyzvánění telefonů v sekretariátu. Tiché hrčení faxu.

„Chci ji vidět,“ požádal Reacher.

Walker zavrtěl hlavou. „To vám nemůžu dovolit. Nejste její právník.“

„Mohl byste obejít nařízení.“

Walker si povzdechl a složil hlavu do dlaní. „Nepokoušejte mě, prosím. V tuto chvíli mám pocit, že bych nejraději všechny zákoníky spálil.“

Reacher neodpověděl. Walker upíral pohled do prázdna a oči mu cukaly napětím.

„Chci znát její skutečný motiv,“ prohlásil po chvíli. „Protože jestli jí šlo o něco tak chladnokrevného jako peníze, nemám jinou volbu. Musí být potrestána.“

Reacher mlčel.

„Pokud ale měla jiný důvod, chci jí pomoct. Pokud budou její lékařské záznamy alespoň trochu přijatelné, pokusím se ji zachránit přes domácí násilí.“

Reacher mlčel.

„Dobře, ve skutečnosti mi jde o vlastní kůži,“ přiznal Walker. „Snažím se zachránit volby. Nebo obojí. Ji a sebe. Také Ellie. Je to fajn holka. Sloop ji zbožňoval.“

„A co chcete po mně?“

„Pokud do toho půjdeme.“

Reacher přikývl. „Pokud do toho půjdeme.“

„Chci, abyste na místě pro svědky lhal. Chci, abyste zopakoval, co vám řekla o mlácení, a v zájmu zachování její důvěryhodnosti upravil všechno ostatní.“

Reacher mlčel.

„Proto vám potřebuju důvěřovat. A z toho důvodu musím vyložit všechny karty na stůl. Abyste věděl, do čeho se s ní pouštíte.“

„Nikdy jsem nic takového neudělal,“ namítl Reacher.

Já také ne. Trpím, už jenom když o tom mluvím.“

Reacher se odmlčel.

„Proč si myslíte, že bych měl chtít?“

„Domnívám se, že ji máte rád. Cítíte s ní. Chcete jí pomoct. A tím nepřímo i mně.“

„Jak by to fungovalo?“

Walker pokrčil rameny. „Hned na začátku mě z případu odvolají a převezme ho můj zástupce. Zjistím, co se o ní dá s jistotou dokázat, a připravím vás, aby vás nenachytali. Proto vás za ní také nemůžu pustit. Vedou záznamy o návštěvách. Vypadalo by to jako tajné srozumění obžalovaného se svědkem.“

„Nejsem si jistý,“ zaváhal Reacher.

„Já také ne. K procesu ale možná vůbec nedojde. Jestli budou lékařské zprávy alespoň trochu dvojznačné a získáme od vás a od Carmen písemné svědectví, bude zproštění viny ospravedlnitelné.“

„Lhát písemně je stejně špatné jako lhát před soudem.“

„Nezapomínejte na Ellie.“

„A vy na soudcovské křeslo.“

Walker přikývl. „To před vámi netajím. Chci být zvolen. Ale z čestných důvodů. Abych napomohl nápravě. To bylo odjakživa mým cílem. Vypracovat se a působit zevnitř. Jiná cesta neexistuje. Alespoň pro člověka mého ražení. Jako lobbysta nemám vliv. Nejsem ve své podstatě ani politik. Všechno to divadýlko je mi krajně nepříjemné. Nemám na něj žaludek.“

Reacher mlčel.

„Nechte mi to promyslet,“ požádal Walker. „Dejte mi den, dva. Zjistím, co se dá udělat.“

„Jste si jistý?“

Walker si opět povzdechl. „Samozřejmě že ne. Nejsem si jistý. Celá ta záležitost se mi bytostně příčí. Co mi ale zbývá. Sloop je mrtvý. Nic ho neoživí. Pošlapu jeho památku a zachráním Carmen. Miloval ji. Způsobem, který nikdo nepochopí. Přivolal na sebe neskutečné opovržení. Ze strany rodiny i vysoké společnosti. Jsem přesvědčený, že by s radostí zaplatil pověstí za její život. Svým životem za její. Mým i Alovým, kdyby ji mohl zachránit. Miloval ji.“

Opět se rozhostilo ticho.

„Potřebuje kauci,“ ozval se Reacher.

„Prosím,“ zaúpěl Walker. „To nepřipadá v úvahu.“

„Ellie postrádá mámu.“

„Co se týče Ellie, jde o víc než o kauci. Pár dní může zůstat u babičky. Ve hře je zbytek jejího života. Dopřejte mi trochu času.“

Reacher pokrčil rameny a postavil se.

„Nikomu ani slovo?“ požádal Walker. „To jsem měl patrně zdůraznit hned na začátku.“

Reacher přikývl. „Tak jsem to také pochopil.“

Potom se otočil a vypochodoval z místnosti.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„ZCELA PROSTÁ OTÁZKA,“ PRAVILA ALICE. „DÁ SE DOMÁCÍ NÁSILÍ SKRÝT natolik, aby o něm neměli tušení ani nejbližší přátelé?“

„To nevím,“ odpověděl Reacher. „Chybí mi zkušenost.“

„Mně také.“

Seděli proti sobě u Alicina psacího stolu vzadu v právní misi. Bylo poledne a ukrutné vedro uvalilo na celé město siestu. Odpočíval každý, kdo jenom trochu mohl. Mise zela prázdnotou. Pouze Reacher, Alice a další právník šest metrů daleko. Teplota v místnosti se musela přehoupnout přes čtyřicet pět stupňů. Vlhkost stoupala. Prastarý větrák nade dveřmi nepomáhal. Alice se opět převlékla do šortek. Opírala se o opěradlo křesla, ruce za hlavou, záda propnutá, aby se nedotýkala lepkavého vinylu. Od hlavy k patám se koupala v potu. Opálená pokožka se jí leskla jako natřená olejem. Reacher měl promočenou košili. Zvažoval, jestli nezkrátí její třídenní životnost.

„Je to Hlava 22,“ povzdechla si Alice. „Násilí, o kterém víme, není utajené. Skutečné utajené násilí nemusí existovat. Například se domnívám, že můj táta nemlátí mámu. Možná ji ale mlátí. Kdo ví? A co vaši rodiče?“

Reacher se usmál. „Pochybuju. Táta patřil k námořní pěchotě. Velký chlap a ne zvlášť jemný. Měla byste však vidět mou mámu. Možná bila ona jeho.“

„Jak je to tedy s Carmen a Sloopem?“

„Přesvědčila mě. Stoprocentně.“

„Navzdory ostatnímu?“

„Přesvědčila mě,“ zopakoval. „Možná lže o všem ostatním, ale mlátil ji. Tím jsem si jistý.“

Alice se na něj podívala, v očích právnickou otázku.

„Žádné pochybnosti?“ ujistila se.

„Vůbec žádné,“ potvrdil.

„Dobře, ale složitý případ se nám ještě víc zkomplikoval. Přesně tohle nesnáším.“

„Tak to jsme na tom stejně. Složitý však neznamená nemožný.“

„Chápete právní situaci, v jaké se ocitla?“

Přikývl. „Tak nepochopitelná zase není. Dostala se do obrovského průšvihu, ať se na něj podíváme z jakékoliv strany. Pokud došlo k násilí, pokazila ho pečlivou přípravou. A pokud k němu nedošlo, spáchala vraždu. A těší se nulové důvěryhodnosti, protože lže a přehání. Míč by skončil v síti, kdyby se Walker nechtěl stát za každou cenu soudcem.“

„Přesně tak,“ potvrdila Alice.

„Jste ochotna přistoupit na jeho hru?“ Ne“

„Já také ne.“

„Z morálních i praktických důvodů,“ doplnila Alice. „Může dojít k čemukoliv. Hack možná někde schovává nemanželské dítě, praskne to na něj a bude muset odstoupit. Nebo se vyžívá v sexuálních orgiích s pásovci. Do listopadu je daleko. Spoléhat se, že zůstane kandidátem, je naivní. Jeho taktický problém s Carmen může kdykoliv přestat být aktuálním. Takže Carmen potřebuje důkladně připravenou obhajobu.“

Reacher se opět usmál. „Jste ještě chytřejší, než jsem si myslel.“

„Čekala jsem, že řeknete, než vypadám“

„Víc právníků by se mělo oblékat jako vy.“

„Místu pro svědky se musíte obloukem vyhnout,“ opáčila. „Jenom byste ji poškodil. To samé se týká písemného svědectví. Bez vás je zbraň jediné, co ukazuje na úkladnost. A my budeme argumentovat, že zakoupení zbraně ještě nutně neznamená její použití. Třeba ji zakoupila z jiného důvodu.“

Reacher neodpověděl.

„V tuto chvíli ji zkoumají,“ pokračovala. „V laboratoři. Balistika a otisky prstů. Prý našly dvoje. Patrně její a možná také jeho. Třeba došlo k boji. Výstřel vyšel náhodou.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Druhé otisky prstů musí být moje. Požádala mě, abych ji naučil střílet. Odjeli jsme na stolovou horu a cvičili.“

„Kdy?“

„V sobotu. Den před tím, než se vrátil.“

Zůstala na něj zírat. „Panebože, Reachere,“ vydechla. „Rozhodnénesmíte svědčit.“

„Nic takového nemám v úmyslu.“

„Co když se změní situace a předvolají vás?“

„Pak budu patrně lhát.“

„Dokážete to?“

„Třináct let jsem byl policajtem. Až tak úplně nová myšlenka to pro mě není.“

„Jak byste vysvětlil své otisky prstů na zbrani?“

„Řekl bych, že jsem ji našel někde zahozenou. Zcela nevinně jsem ji vrátil. Bude to vypadat, že po jejím zakoupení změnila názor.“

„Nebude vám činit potíže něco takového tvrdit?“

„Pokud účel posvětí prostředky, tak ne. A já se domnívám, že posvětí. Pravdu bude muset dokazovat ona. A jak to vidíte vy?“

Přikývla. „V případě, jako je tento, souhlasím. Lžím o jejím původu nepřikládám váhu. O původu lžou lidé často, z rozličných příčin. Zbývá tedy jen otázka úkladnosti. Většina ostatních států jí nepřikládá váhu. Berou v potaz skutečnost. Týraná žena nemůže pokaždé reagovat okamžitě. Počká, až se trýznitel opije nebo usne. Až se naskytne příležitost. V jiných jurisdikcích spousta takových případů prošla.“

„Kde tedy začneme?“

„Tam, kde musíme. Což není zrovna nejšťastnější. Indicie jsou jasně dané. Latinsky res ipsa loquitur. Věci hovoří za sebe. Její ložnice, zbraň, manžel ležící mrtvý na podlaze. Ukázková vražda. Když to tak necháme, uznají ji vinnou při prvním hlasování.“

„Takže?“

„Takže zamlžíme úkladnost a pomocí lékařských zpráv dokážeme násilí. Už jsem na tom začala pracovat. Spojila jsem se s kanceláří státního zástupce a obeslali jsme všechny texaské nemocnice a nemocnice ve všech sousedních státech. Při domácím násilí je to zaběhnutý postup, protože lidé často cestují daleko, aby ho utajili. Nemocnice obvykle reagují velice rychle, takže zprávy bychom měli obdržet zítra. Potom je to opět res ipsa loquitur. Pokud zranění vznikla násilným způsobem, zprávy alespoň prokážou, že k nim násilím mohlo dojít. Logický úsudek. Potom ji předvolají na místo pro svědky a ona vylíčí, jak ji týral. Bude muset překousnout nesmysly, které vykládala o své minulosti. Když je ale správně podáme, můžou ji dokonce postavit do příznivějšího světla. Bývalá prostitutka pokoušející se začít nový život. Na tom není nic špatného. Zahrajeme na sentimentální notu.“

„Uvažujete jako velice dobrá právnická.“

Usmála se. „Na to, jak jsem mladá?“

„Tak trochu. Jak dlouho jste ze školy? Dva roky?“

„Šest měsíců. Tady se ale učíte velice rychle.“

„To vidím.“

„Při pečlivém výběru poroty uhrajeme polovinu nerozhodnou a polovinu přesvědčenou o nevině. Během pár dní se nerozhodní přikloní ke zproštění viny. Zejména když bude takovéhle vedro.“

Reacher si prsty odtáhl propocenou košili. „Brzy se přece musí ochladit.“

„Počkejte, mluvím o příštím létě,“ vyvedla ho z omylu Alice. „Pokud se na ni usměje štěstí. Klidně by to také mohlo být léto za dva roky.“

Vytřeštil na ni oči. „Děláte si legraci.“

Zavrtěla hlavou. „Zdejší rekord jsou čtyři roky ve vězení od zatčení k procesu.“

„Co se stane s Ellie?“

Pokrčila rameny. „Modlete se, aby lékařské zprávy vypadaly dobře. Pokud to tak bude, pokusíme se zatlačit na Hacka, aby ji zprostil obvinění. Je to v jeho pravomoci.“

„Moc nátlaku potřebovat nebude,“ potvrdil Reacher. „Sám se kloní k podobnému řešení.“

„Tak hlavu vzhůru. Za několik dnů může být po případu.“

„Kdy ji půjdete navštívit?“

„Dneska odpoledne. Nejdřív ale musím zajít do banky nechat si vyplatit šek na dvacet tisíc dolarů. Peníze pak naskládám do papírové nákupní tašky a odvezu ji lidem, kteří budou mít obrovskou radost.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher.

„Nechci vědět, jak jste ten šek získal.“

„Prostě jsem o něj požádal.“

„Nechci nic vědět,“ zopakovala. „Měl byste ale jet se mnou. Seznámit se s nimi a dělat mi tělesného strážce. Ne každý den jezdím po Divokém západě s taškou naditou dvaceti tisíci dolarů. A v autě se ochladíte.“

„Dobře,“ souhlasil znovu Reacher.

Banka neprojevila nad vyplacením dvaceti tisíc dolarů v malých bankovkách žádný velký údiv. Pokladní se tvářila, jako by nedělala nic jiného. Jenom třikrát přepočítala hotovost a potom ji opatrně naskládala do hnědé papírové tašky. Reacher ji odnesl na parkoviště. Jeho pomoci však nebylo zapotřebí. Nebezpečí přepadení nehrozilo. Nelítostné vedro vylidnilo ulice a pár náhodných chodců se pohybovalo pomalu a apaticky.

Vnitřek volkswagenu byl tak rozpálený, že museli počkat. Alice pustila klimatizaci a nechala otevřená dvířka. Větráky srazily teplotu o dvacet stupňů, ale když nastoupili, bylo v autě pořád přes čtyřicet. Přesto měli pocit chladu. Všechno je relativní. Alice zamířila na severovýchod. Řídila dobře. Lépe než on. Motor jí ani jednou nechcípl.

„Přižene se bouřka,“ prohodila.

„To tvrdí všichni,“ odpověděl. „Nikde však nevidím, že by se k ní schylovalo.“

„Už jste někdy takové horko zažil?“

„Podobné. V Saudské Arábii a v Pacifiku. Arábie je ale sušší a Pacifik vlhčí.“

Obloha před nimi se rozpalovala do bělá. Slunce vydávalo rozptýlenou záři, jako by svítilo z celého nebe. Ani stopa po mráčku. Mhouřil oči tak usilovně, že ho bolely svaly v obličeji.

„Pro mě je v každém případě nové. Věděla jsem, že tady bude teplo, nečekala jsem však takovouhle výheň.“

Pak se ho zeptala, co dělal na Středním východě a Tichomořských ostrovech, a on jí podal prodlouženou, desetiminutovou verzi svého životopisu, protože se v její společnosti cítil dobře. Prvních třicet šest let bylo jako obvykle snadných. Souvislá linka směřující od dětství do dospělosti, úspěšný postup doložený podle vojenských zvyklostí povýšeními a vyznamenáními. Posledních pět let bylo jako obvykle horších. Bezcíl-nost a putování. On je chápal jako vítězství nabyté svobody, ale ostatní lidé mívali jiný názor. Tak jí jen jako vždycky vylíčil svůj příběh, zodpověděl rozpačité otázky a nechal na ní, aby si myslela, co chce.

Potom mu na oplátku popsala svůj život. Nepřímo se podobal jeho vlastnímu. On byl synem vojáka, ona dcerou právníka. Stejně jako jeho ji nikdy nenapadlo, že by neměla pokračovat v rodinné tradici. Pozorovala své okolí a potom vykročila ve vyšlapaných stopách. Strávila sedm let na Harvardu a on čtyři ve West Pointu. Nyní jí bylo dvacet pět a připomínala ctižádostivého nadporučíka na poli práva. V pětadvaceti byl také ctižádostivým nadporučíkem a moc dobře si pamatoval, jak to tehdy cítil.

„A co dál?“ zeptal se.

„Po zdejší misi? Patrně se vrátím do New Yorku. Nebo do Washingtonu. Začíná mě zajímat politika.“

„Nebude vám chybět špinavá práce, kterou teď děláte?“

„Nejspíš ano. A nehodlám se jí úplně vzdát. Možná se k ní na pár týdnů v roce vždycky dobrovolně vrátím. Rozhodně se ji pokusím financovat. Odtud k nám plynou veškeré peníze. Z velkých firem ve velkoměstech, které mají svědomí.“

„To rád slyším. Někdo musí něco podniknout.“

„Rozhodně.“

„Co Hack Walker?“ zeptal se. „Přispěje ke změnám?“

Pokrčila za volantem rameny. „Natolik ho neznám. Ale těší se dobré pověsti. A zhoršit nic nemůže. Zdejší systém je prohnilý. Jsem demokratka z přesvědčení i politicky, takže s volbou soudců teoreticky souhlasím. Teoreticky. V praxi ale funguje úplně zcestně. Víte, kolik tady stojí volební kampaň?“

„Nemám tušení.“

„Dobře, tak poslouchejte. Mluvím o okrese Pecos, protože v něm žije nejvíc voličů. Kampaň sestává z několika plakátů, pár inzerátů v novinách a půltuctů podomácku vyrobených šotů na místním televizním kanálu. Musíte se ze všech sil snažit, abyste za ni utratil víc než pětimístnou částku. Ale všichni kandidáti dostávají příspěvky ve výši tisíců a stovek tisíců dolarů. Možná miliony. A zákon praví, že pokud všechno neutratíte, můžete si zbytek nechat. Na rozličné budoucí výdaje. Takže si vybírají úplatky dopředu. Právnické firmy, naftařské společnosti a další zainteresované strany platí nyní za pomoc v budoucnosti. Když kandidujete v Texasu na soudce, můžete pěkně zbohatnout. A pokud vás zvolí a chováte se na soudcovské lavici podle očekávání, odejdete po skončení volebního období jako partner do významné právnické firmy a přijmou vás do správních rad půltuctů velkých společností. Takže ve skutečnosti nejde o kandidaturu na soudce. Snaží se stát králi. Vstoupit přes noc do šlechtického stavu.“

„Může tedy Walker přispět ke změnám?“ zeptal se znovu.

„Pokud bude chtít, tak ano. To se ukáže časem. V tuto chvíli však může změnit situaci Carmen Greerové. Což je pro nás nejdůležitější.“

Přikývl. Alice zpomalila a odbočila. Opět jeli oblastí rančů. Patrně poblíž Brewera, i když v krajině nerozeznával žádné záchytné body. Ležela před ním vyprahlá a tak rozpálená, že měl pocit, že z vysušené vegetace každou chvíli vyšlehnou plameny.

„Vadí vám, že vám lhala?“ zeptala se Alice.

Pokrčil rameny. „Ano i ne. Nikdo nemá rád, když se mu lže. Chápu ale její stanovisko. Došla k závěru, že se ho musí zbavit, a nasadila všechny páky, aby se jí to podařilo.“

„Takže se skutečně pečlivě připravovala?.“

„Mám vám to přiznat?“

„Stojím na její straně.“

Přikývl. „Všechno naplánovala. Říkala, že si prohlédla stovky chlapů a tucet zavrhla, než si vybrala mě.“

Alice také přikývla. „Víte, že takhle se mi líbí víc? Svým způsobem to dokazuje, jak trpěla. Bez skutečně pádného důvodu by takhle nikdo nejednal.“

„Jsem stejného názoru.“

Opět zpomalila a zahnula na polní cestu. Po deseti metrech projeli pod chudou náhražkou vstupní brány. Prostý obdélník zbitý z nenatřených trámků pět na deset. Na příčném břevnu stálo jméno. Do nečitelná vybledlé a spálené sluncem. Za bránou leželo několik akrů obdělané půdy. Rovné řádky zrytého prachu a zavlažovací systém poslepovaný z nejrůznějších součástek. Mohylky kamenů sesbíraných z polí. Úhledné dřevěné rámy s dráty na zachycení keříků. Suchých, šustivých a uhynulých. Celý obraz vypovídal o zoufalých měsících úmorné fyzické dřiny končící trpkým zklamáním.

Sto metrů za poslední řádkou stál dřevěný dům. Nevypadal špatně. Malý a nízký, natřený nabilo. Barva na slunci popraskala a začínala se odlupovat. Za domem vykukoval větrný mlýn. Ze střechy stodoly trčel průduch zavlažovací pumpy a opodál nečinně chátral nabouraný třičtvrtětunový náklaďák. Přední dveře domu byly zavřené. Alice zaparkovala přímo u nich.

„Jmenují se Garda,“ vysvětlila. „Určitě jsou doma.“

Dvacet tisíc dolarů v papírové nákupní tašce mělo účinek, jaký ještě nezažil. Představovalo v pravém slova smyslu spasení. V domě žily dvě generace Garcíů. Všichni malí a zedření. Rodičům mohlo táhnout na padesátku a nejstarším dítětem byla dívka zhruba dvacetičtyřletá. Mladší sourozenci byli bratři, okolo dvaadvaceti a dvaceti. Tiše stáli ve skupince za dveřmi. Alice radostně pozdravila, prošla kolem nich a vysypala obsah tašky na kuchyňský stůl.

„Rozmyslel si to,“ oznámila španělsky. „Nakonec se rozhodl zaplatit.“

Gardové vytvořili kolem stolu mlčenlivý polokruh a dívali se na peníze jako na zázrak spadlý z nebes. Nekladli žádné otázky. Jenom chvíli zpracovávali nečekaný zvrat štěstěny a potom ze sebe začali sypat dlouhý seznam plánů. Nejprve nechají zapojit telefon, aby nemuseli chodit třináct kilometrů k sousedům. Potom elektřinu. Splatí, co si popůjčovali od přátel. Koupí naftu, aby mohli znovu spustit zavlažovací pumpu. Nechají opravit náklaďák a zajedou do města pro setbu a hnojivo. Pak opět ztichli. Uvědomili si, že se jim podaří vypěstovat a sklidit úrodu a před zimou ji prodat.

Reacher se držel stranou a prohlížel si místnost. Byla to obytná kuchyně a vedla do salonu. Salon byl nevětraný a rozpálený, na nízké poličce v něm stála dlouhá řada svazků encyklopedie a několik svatých sošek. Na stěně visel jediný obrázek. Fotografie chlapce. Portrét pořízený v ateliéru. Chlapci bylo přibližně čtrnáct a pod nosem mu rašil první náznak předčasného knírku. Na sobě měl bílý konfirmační háv a stydlivě se usmíval. Obrázek byl zasazený v černém rámečku, obtočeném zaprášenou černou stužkou.

„Můj nejstarší syn,“ ozval se hlas. „Nechali jsme ho vyfotografovat těsně před odjezdem z naší vesnice v Mexiku.“

Reacher se otočil a zjistil, že za ním stojí matka.

„Zabili ho při cestě sem,“ dodala.

Reacher přikývl. „Já vím. Slyšel jsem o tom. Pohraniční stráž. Moc mě to mrzí.“

„Stalo se to před dvanácti lety. Jmenoval se Raoul García.“

Jeho jméno vyslovila se stopou nábožné vzpomínky.

„Jak k tomu došlo?“ zeptal se Reacher.

Žena se na okamžik odmlčela. „Bylo to hrozné,“ povzdechla si. „Honili nás tři hodiny v noci ve tmě. Utíkali jsme. Pronásledovali nás v náklaďáku s rozsvícenými světly. Rozdělili jsme se. Raoul zůstal se svou sestrou. Aby ji chránil. Bylo jí dvanáct let. Poslal ji jiným směrem a vkročil do světla. Věděl, že když chytí dívku, čeká ji ještě horší osud. Obětoval se na záchranu sestry. Ale nezatkli ho. Ani se ho na nic nezeptali. Prostě ho zastřelili a odjeli. Kolem místa, kde jsem se schovávala. Slyšela jsem, jak se smějí. Jako by v životě nezažili větší zábavu.“

„Moc mě to mrzí,“ zopakoval Reacher.

Žena pokrčila rameny. „Tenkrát se to stávalo běžně. Špatná doba a místo. Zjistili jsme to později. Náš průvodce o tom buď nevěděl, nebo mu to bylo jedno. Slyšeli jsme, že na té trase zabili za rok dvacet lidí. Ze sportu. Některé z nich hrozným způsobem. Raoul měl štěstí, že ho jenom zastřelili. Nářek jiných se nesl kilometry daleko noční pouští. Pár dívek odvezli a už je nikdo nespatřil.“

Reacher mlčel. Žena upírala pohled na fotografii. Potom se s přemáháním odvrátila, přinutila se do úsměvu a pokynula, aby se Reacher připojil k ostatním v kuchyni.

„Máme tequilu,“ šeptla. „Schovávali jsme ji na tento den.“

Na stole stály skleničky a dcera do nich nalévala tekutinu z lahve. Dívka, které Raoul zachránil život, nyní dospělá. Mladší syn podával skleničky kolem stolu. Reacher si vzal svoji a čekal. Otec García si vyžádal mávnutím ruky ticho a pozvedl nápoj směrem k Alici.

„Na naši právničku,“ pronesl přípitek. „Dokázala, že velký Francouz Honoré de Balzac se mýlil, když napsal: Zákony jsou pavučiny, jimiž velké mouchy prolétnou a malé v nich uvíznou.“

Alice se nepatrně začervenala. García se na ni usmál a obrátil se k Rea-cherovi. „A na vás, pane, za vaši obětavou pomoc v hodinách nejtěžších.“

„De nadá“ odpověděl Reacher. „No hay de qué.“

Tequila byla hrubá a vzpomínka na Raoula všudypřítomná, tak odmítli druhou rundu a zanechali Gardový jejich oslavě. Opět museli počkat, až klimatizace srazí teplotu ve volkswagenu na přijatelnou hodnotu. Potom zamířili zpátky do Pecosu.

„Příjemné odpoledne,“ poznamenala Alice. „Konečně jsem měla pocit, že jsem učinila něco užitečného.“

„To jste také učinila.“

„Ale jenom díky vám.“

„Právnickou práci jste odvedla vy.“

„Přesto děkuju.“

„Byla pohraniční stráž někdy vyšetřována?“ zeptal se.

Přikývla. „Podle protokolů velice důkladně. Začaly se šířit pověsti. Samozřejmě nekonkrétní, ale natolik veřejné, že se nedalo vyšetřování zabránit.“

„A co prokázalo?“

„Vůbec nic. Výstřel do prázdna. Dokonce ani nikoho neobvinili.“

„Násilí ale přestalo?“

Opět přikývla. „Stejně náhle, jako začalo. Viníci očividně pochopili výstrahu.“

„Tak to chodí. Už jsem podobná šetření zažil, na různých místech a v odlišných situacích. Nejsou míněna jako vyšetřování. Spíš jako vzkaz. Zakódované varování. Už vám to nebude procházet, tak raději přestaňte, než vás chytíme.“

„Spravedlnosti ale nebylo učiněno zadost. Zemřelo dvacet a možná i víc lidí. Někteří hrozným způsobem. Úplný pogrom trvající celý rok. Viníci by za něj měli zaplatit.“

„Znala jste ten citát z Balzaca?“

„Samozřejmě. Nezapomínejte, že jsem chodila na Harvard.“

„Znáte také Herberta Marcuse?“

„Ten žil, tuším, později. Filozof, nikoliv spisovatel.“

„Správně. Narodil se devadesát devět let po Balzacovi. Společenský a politický filozof. Napsal: Zákony a pořádek jsou zákony a pořádkem, chránícími etablovanou hierarchii.“

„To jsme hodně blízko.“

„Samozřejmě. Ale tak to chodí.“

Do Pecosu dorazili ani ne za hodinu. Alice zaparkovala na ulici hned u vchodu do právní mise, takže museli ve vedru ujít jen pár metrů. Ale i ty stačily. Připadal si, že kráčejí vysokou pecí s nahřátým ručníkem omotaným kolem hlavy. Alice měla psací stůl polepený ručně psanými vzkazy. Odloupala je a přečetla. Potom všechny shrnula a odhodila do zásuvky.

„Půjdu se podívat do vězení za Carmen,“ oznámila. „Z laboratoře došly výsledky balistických zkoušek a otisky prstů. Hack Walker se s vámi chce kvůli nim setkat. Patrně se vyskytl nějaký problém.“

„To se dalo čekat,“ odtušil Reacher.

Vyšli společně ze dveří a na okamžik zaváhali, než se odvážili na chodník. Před soudní budovou se rozdělili. Alice zamířila ke vchodu do vězení a Reacher vystoupal po hlavních schodech do budovy. Prostory pro veřejnost a schodiště neměly klimatizaci. Do prvního patra vyšel zbroce-ný potem. Praktikant za psacím stolem ukázal mlčky ke dveřím do Wal-kerovy kanceláře. Hack Walker právě studoval technickou zprávu. Tvářil se jako člověk, který doufá, že mnohonásobným přečtením změní její obsah.

„Zabila ho,“ oznámil. „Všechno souhlasí. Balistika dokonale odpovídá.“

Reacher se posadil na židli pro návštěvníky.

„Na zbrani našli také vaše otisky,“ pokračoval Walker.

Reacher mlčel. Pokud bude muset lhát, tak až v rozhodujícím okamžiku.

„Mají vás v celostátní databázi otisků prstů. Věděl jste o tom?“

Reacher přikývl. „Je v ní veškerý vojenský personál.“

„Takže jste našel zbraň odhozenou. Sebral jste ji, protože jste se bál, že by se mohla dostat do rukou dítěte. Možná jste ji schoval na bezpečné místo.“

„Možná,“ přitakal Reacher.

Walker obrátil stránku.

„Ale dělal jste s ní ještě horší věci.“

„Opravdu?“

„Jste věřící?“

„Nejsem,“ odpověděl Reacher.

„Škoda. Protože byste se měl vrhnout na kolena a někomu děkovat.“

„Komu například?“

„Státní policii. Nebo dokonce Sloopovi, že zavolal šerifa.“

„Proč?“

„Protože vám zachránili život.“

Jak?“

Walker otočil na další stránku.

„Vaše otisky jsou na zbrani. A na každé nábojnici. Na zásobníku. Na krabičce s náboji. Vy jste tu zbraň nabil. Patrně také vyzkoušel a znovu připravil ke střelbě. Carmen ji koupila, takže technicky zůstává jejím vlastnictvím, ale podle otisků prstů jste s ní zacházel, jako by patřila vám?

Reacher mlčel.

„Už chápete?“ zeptal se Walker. „Měl byste státní policii nechat postavit svatostánek a každé ráno jí při probuzení děkovat, že jste naživu a na svobodě. Protože nejlogičtější by bylo, abych nechal zatknout vás. Klidně jste se mohl proplížit z ubytovny do ložnice. Moc dobře jste věděl, kam jít. Mluvil jsem s Bobbym. Prozradil mi, že jste v ní strávil předchozí noc.

Opravdu jste si myslel, že bude poslušně sedět ve stodole? Patrně vás viděl oknem.“

„Nespal jsem s ní,“ ohradil se Reacher. „Noc jsem strávil na pohovce.“

Walker se usmál. „Domníváte se, že by vám to porota uvěřila? Nebo bývalé děvce? Ani náhodou. Takže bychom vám snadno mohli dokázat sexuální motiv. Žárlil jste na Sloopa, vkradl se dovnitř, vytáhl ze zásuvky zbraň, zastřelil ho a odplížil se zpátky na ubytovnu. Udělat jste to však nemohl, protože v době činu jste seděl v policejním autě. Máte obrovské štěstí, Reachere. Bílý muž by pro mě měl v tuto chvíli hodnotu zlata. Šel byste rovnou do integrovaného oddělení smrti. Urostlý příslušník amerických vojenských sil mezi černochy a hispánci. Vypadal bych jako nejspravedlivější veřejný žalobce v celém Texasu. Volby bych měl v kapse.“

Reacher mlčel. Walker si povzdechl.

„Bohužel pachatelem nejste. Udělala to ona. Co mi tedy nyní zbývá? Hledisko úkladnosti se ještě přiostřilo. Na hranici únosnosti. Očividně se připravovala, a natolik důkladně, že si našla bývalého vojáka, aby ji naučil střílet. Po obdržení analýzy otisků prstů jsme si vyžádali vaše záznamy. Dva roky jste byl neporazitelným přeborníkem ve střelbě z pistole. Nějakou dobu jste působil jako cvičitel. Nabil jste jí zbraň. Co si mám, krucinál, počít?“

„To, co jste měl v úmyslu. Počkejte na lékařské zprávy.“

Walker se odmlčel. Potom si znovu povzdechl. Přikývl.

„Obdržíme je zítra. A víte, co jsem udělal? Najal soudního znalce, aby se na ně podíval. Věděl jste, že existují znalci, kteří pracují jen pro obhajobu? Normálně bychom se jim vyhnuli. Protože dokazujeme vinu, nikoliv nevinu. Ale já jsem najal znalce obhajoby, stejného, jakého by si vybrala Alice Aaronová, kdyby si ho mohla dovolit. Potřebuji totiž někoho, kdo mě přesvědčí, že se naskýtá alespoň malá možnost, že Carmen nelže, abych se neztrapnil, když ji nechám běžet.“

„Tak si nedělejte starosti,“ poradil Reacher. „Zítra bude po všem.“

„Kéž by. A možná máte pravdu. Kancelář Ala Eugena mi pošle přehled o finančním uspořádání. Al se Sloopovi o tyhle věci staral. Pokud neměla jako motiv peníze a lékařské zprávy vyznějí příznivě, budu si možná moct přestat dělat starosti.“

„Byla úplně bez peněz,“ poznamenal Reacher. „V tom spočíval jeden z jejích velkých problémů.“

Walker přikývl. „Fajn. Protože její velké problémy řeší moje.“

V místnosti se ozývalo jen hučení větráků. Reachera začínal studit zpocený krk.

„Měl byste se víc snažit,“ ozval se. „S volbami.“

„Nepovídejte. A jak?“

„Udělat něco pro prosté vrstvy.“

„Například?“

„Například znovu otevřít případ pohraniční stráže. Lidu by se to líbilo. Právě jsem se setkal s rodinou, které zastřelili syna.“

Walker se odmlčel a potom jen potřásl hlavou. „Zapomenutá historie.“

„Ne pro postižené rodiny. Za rok spáchali na hranicích přes dvacet vražd. Většina příbuzných žije ve zdejším okrese. A bude letos volit.“

„Pohraniční stráž byla vyšetřována. Ještě než jsem tady nastoupil, ale velice důkladně. Před pár lety jsem si prošel protokoly.“

„Vy máte vyšetřovací protokoly?“

„Samozřejmě. K většině případů došlo v Echu, které pod nás spadá. Očividně za nimi vězí partička rozdováděných velitelů, a vyšetřování je mělo odradit. Patrně odešli ze služby. Pohraniční stráž má vysokou fluktuaci. Viníci se nyní můžou nacházet doslova kdekoliv. Nejspíš opustili území státu. Na sever se nehrnou jen imigranti.“

„Vypadal byste dobře.“

Walker pokrčil rameny. „O tom nepochybuji. Spousta věcí by mě postavila do dobrého světla. Mám ale pár svých zásad. Jenom bych mrhal penězi daňových poplatníků. Hrál na efekt pro tribuny. Vůbec nikam bych se nedostal. Viníci dávno zmizeli. Je to prastará historie.“

„Dvanáct let není prastará historie.“

„U nás ano. Věci se rychle mění. V současné době mě trápí, co se v Echu stalo minulou noc, a ne před dvanácti lety.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher. „Vaše rozhodnutí.“

„Zítra zavolám Alici. Až dostanu potřebné materiály. Měly by dorazit kolem poledne.“

„Doufejme.“

„Ano, doufejme,“ uzavřel Walker.

Reacher sešel po rozpáleném, nevětraném schodišti a vykročil na chodník. Ještě víc se oteplilo. Sotva mohl dýchat. Jako by sluneční paprsky rozpustily veškeré molekuly kyslíku. Když se dovlekl k právní misi, do očí mu kapal pot. Otevřel dveře a zjistil, že Alice sedí za psacím stolem.

„Vy už jste zpátky?“ podivil se.

Jenom přikývla.

„Mluvila jste s ní?“

Opět přikývla.

„Co říkala?“

„Vůbec nic,“ odpověděla Alice. „Až na to, že nechce, abych ji zastupovala.“

„Co to má znamenat?“

„Přesně to, co vám říkám. Dostala jsem z ní jen jedinou větu. Nechci, abyste mě zastupovala. Cituji doslova.“

„Proč?“

„To mi nepověděla. Nepověděla mi vůbec nic. Jenom že nechce, abych pracovala na jejím případu.“

„Proboha, proč?“

Alice bezmocně pokrčila rameny.

„Už se vám něco takového stalo?“

Alice zavrtěla hlavou. „Nikdy. Ani nikomu jinému, co paměť sahá. Normálně radostí nevědí, jestli vám mají utrhnout ruku nebo vás objímat a líbat.“

„Co se tedy, krucinál, stalo?“

„Nevím. Chovala se klidně a racionálně.“

„Pokusila jste se ji přesvědčit?“

„Samozřejmě. Do jistého bodu. Nechtěla jsem, aby začala ječet. Kdyby někdo zaslechl, co říká, musela bych se jejího případu opravdu vzdát. A pak by byla nahraná. Dám jí trochu času na rozmyšlenou a ještě jednou za ní zajdu.“

„Pověděla jste jí, že jsem vás poslal?“

„Jasně. Používala jsem vaše jméno za každým druhým slovem. Reacher tohle, Reacher tamto. Vůbec nepomohlo. Pouze mi sdělila, že si nepřeje zastoupení. Zopakovala to čtyřikrát. Pak už jenom mlčela.“

„Napadá vás nějaký důvod?“

Alice pokrčila rameny. „Za daných okolností nenapadá. Pravda, nejsem žádný Perry Mason. Možná nevzbuzuji tu pravou důvěru. Vřítila jsem se k ní polonahá a zpocená jako kůň. Kdyby se to stalo na Wall Streetu, pochopila bych, že mě nechce. Sedí ale v okresním vězení v Pecosu, je hispánka a já vystudovaná právnická, takže by měla tančit radostí.“

„Tak proč netančila?“

„Nenacházím žádné vysvětlení.“

„K čemu dojde nyní?“

„Nyní se pohybuji na tenkém ledě. Musím ji přesvědčit, aby přijala zastoupení, dřív než se někdo doslechne, že ho odmítla.“

„A když se vám ji nepodaří přesvědčit?“

„Vrátím se ke své práci a ona si musí poradit sama. Dokud nebude za šest měsíců podána oficiální obžaloba a nějaký soudcův kamarád nepošle nemehlo, které ji bude hájit.“

Reacher chvíli mlčel. „Promiňte, Alice. Neměl jsem tušení, že k něčemu takovému dojde.“

„Nemůžete za to.“

„Zajděte za ní v sedm,“ požádal. „Až se kanceláře v horních patrech vylidní a než nastoupí noční služba. Přišla mi zvědavější než denní. Ta bude patrně méně ostražitá. Můžete se pokusit Carmen víc zmáčknout. Ať klidně ječí.“

„Dobře. Zajdu za ní v sedm. Takový den jsem dlouho nezažila. Nahoru dolů jako na horské dráze.“

„Horské dráze se podobá celý život.“

Krátce se usmála. „Kde vás najdu?“

„V posledním motelu před dálnicí.“

„Máte rád hluk aut?“

„Mám rád levné motely. Pokoj číslo jedenáct, na jméno Miliard Fillmore.“

„Proč?“

„Ze zvyku. Falešná jména mi zajišťují anonymitu.“

„Kdo je Miliard Fillmore?“

„Americký prezident, druhý před Abrahamem Lincolnem. Z New Yorku.“

Na chvíli se zamyslela. „Mám se obléknout jako právnická? Mělo by to na ni nějaký vliv?“

Reacher pokrčil rameny. „Pochybuju. Podívejte se na mě. Vypadám jako strašák do zelí a nestěžovala si.“

Alice se opět usmála. „To máte trochu pravdu. Když jsem vás ráno viděla, považovala jsem vás za klienta. Bezdomovce, který potřebuje pomoc.“

„Dneska jsem si koupil nové oblečení.“

Znovu si ho prohlédla a mlčky jeho sdělení přešla. Nechal ji pracovat a zamířil k pizzerii na jihu od soudní budovy. Praskala ve švech a obrovský větrák nade dveřmi vysílal na chodník proud sražené páry. Očividně to bylo nejchladnější místo ve městě, a proto tak nabité. Vešel dovnitř, urval poslední místo u zadního stolu a začal do sebe lít ledovou vodu. Stejnou rychlostí, jakou mu ji uklízeč nádobí stačil dolévat. Potom si objednal ančovičkovou pizzu bohatě obloženou rybami. Usoudil, že tělo potřebuje doplnit sůl.

Zatímco jedl, obdrželo vražedné komando po telefonu nové instrukce. Hovor byl obezřetně přesměrován přes Dallas a Las Vegas do motelového pokoje sto padesát kilometrů od Pecosu. Na druhém konci hovořil muž, tichým, ale zřetelným hlasem. Podal podrobný popis nového cíle. Plné mužské jméno, věk, fyzický vzhled a předpokládaný pohyb v následujících čtyřiceti osmi hodinách.

Hovor přijala žena, protože své partnery poslala na jídlo. Nedělala si poznámky. Nechtěla po sobě zanechávat písemné důkazy a měla vynikající paměť. Neustále zdokonalovanou častým tréninkem. Pozorně vyslechla pokyny a potom stanovila cenu. Mluvit po telefonu jí nevadilo. Hlas zkresloval elektronický přístroj zakoupený v Údolí. Zněla jako robot trpící silnou rýmou. Pak vyřkla cenu a čekala. Muž se rozhodoval, jestli má vyjednávat. Nakonec to neudělal. Jen řekl dobře a zavěsil. Žena se usmála. Moudré rozhodnutí. Její komando nepracovalo pro hamouny. Lakotný přístup k penězům prozrazoval další špatné vlastnosti.

Po pizze si dal Reacher zmrzlinu, ještě víc vody a nakonec kávu. Postával nad ní, co nejdéle bylo únosné, a potom zaplatil a došel do motelu. Po hodině v chladu a suchu mu vedro přišlo ještě úmornější. Dlouhou dobu stál pod vlažnou sprchou a potom si v umyvadle vypral oblečení. Natřásl ho, aby se nezmačkalo, a položil ho na křeslo uschnout. Potom pustil klimatizaci na nejvyšší stupeň, lehl si na postel a čekal na Alici. Podíval se na hodinky. Když přijde po osmé, bude to dobré znamení. Protože jestli se Carmen uvolila přijmout zastoupení, zabere jim hovor nejméně hodinu. Zavřel oči a pokusil se spát.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

DORAZILA V SEDM DVACET. Z MRÁKOTNÉHO, UPOCENÉHO PODŘIMOVÁNÍ ho probralo váhavé zaklepání na dveře. Sklouzl z postele, omotal si kolem pasu vlhký ručník, bosý přešel po špinavém koberci a otevřel. Alice stála těsně za dveřmi. Podíval se na ni. Jen zavrtěla hlavou. Chvíli upíral pohled do přítmí před motelem. Žluté auto stálo na parkovišti. Otočil se zpět do místnosti. Vešla za ním.

„Zkusila jsem úplně všechno,“ vydechla.

Převlékla se do právnického. Do černých kalhot a saka. Kalhoty měly velice vysoký pas, tak vysoký, že se téměř dotýkal spodního okraje sportovní podprsenky. Vykukoval jen úzký proužek opálené pokožky. Kromě něj vypadala naprosto profesionálně. A nechápal, proč by mohl kousek holé kůže vadit ženě v Carmenině postavení.

„Zeptala jsem se například: bráníte se kvůli mně?“ pokračovala Alice. „Přála byste si někoho jiného? Staršího? Muže? Hispánského původu?“

„Co odpověděla?“

„Že nechce vůbec nikoho.“

„To je šílenství.“

„Přesně tak,“ souhlasila Alice. „Vysvětlila jsem.jí situaci. Pro případ, že by ji nechápala. Bezvýsledně.“

„Vyličte mi všechno, co řekla.“

„Právě jsem to udělala.“

Reacher se necítil v ručníku dobře. Byl příliš malý.

„Omluvte mě, obléknu si kalhoty.“

Stáhl je z křesla a zmizel v koupelně. Ještě neuschly. Navlékl je na sebe a zapnul zip. Vyšel z koupelny. Alice si sundala sako a položila ho na křeslo vedle mokré košile. Seděla na posteli a opírala se lokty o kolena.

„Zkusila jsem úplně všechno,“ zopakovala. „Požádala jsem ji, aby mi ukázala paži. Proč, zeptala se. Abych viděla, jestli máte dobré žíly. Protože do nich vám vpíchnou injekci s jedem. Popsala jsem, jak ji přivážou na křeslo a lidé za oknem budou pozorovat její smrt.“

„A co ona?“

„Vůbec to nepomohlo. Jako bych mluvila do zdi.“

„Jak moc jste na ni tlačila?“

„Trochu jsem křičela. Ona jenom počkala, až se uklidním, a zopakovala své prohlášení. Nechce právní zastoupení. Budeme se s tím muset smířit.“

„Je to košer?“

„Samozřejmě. Žádný zákon nenařizuje, že musíte mít právníka. Jenom vám ho musí nabídnout“

„Nedokazuje takové chování nepříčetnost nebo něco podobného?“

Zavrtěla hlavou. „Samo o sobě nikoliv. Jinak by museli každého vraha, který odmítne právníka, prohlásit za nezpůsobilého.“

„Není vražedkyně.“

„Nesnaží se to však vůbec dokázat.“

„Slyšel ji někdo?“

„Zatím ne. Dělá mi ale starosti. Dalším logickým krokem by bylo písemné prohlášení. Když ho podá, nepustí mě ani za dveře. Ani nikoho jiného.“

„Co tedy podnikneme?“

„Musíme ji obelstít. Nic jiného nám nezbývá. Budeme ji ignorovat a tajně pokračovat v jednání s Walkerem. V jejím zájmu. Když se nám ho podaří přesvědčit, aby ji zprostil obžaloby, ocitne se na svobodě, ať už chce nebo ne.“

Pokrčil rameny. „Dobře. Připadá mi to ale naprosto bizarní.“

„To máte pravdu,“ potvrdila Alice. „Ještě nikdy jsem o něčem podobném neslyšela.“

O sto padesát kilometrů dál se mužští členové vražedného komanda vrátili z večeře. Také si dali pizzu, ale místo vodou a kávou ji zapili studeným pivem. Žena čekala na pokoji. Energicky přecházela, podle čehož poznali, že pro ně má nové zprávy.

„Práce?“ zeptal se vysoký muž.

„Dodatečná zakázka,“ odpověděla.

„Kde?“

„V Pecosu?“

„Je to rozumné?“

Přikývla. „Pecos je ještě bezpečný.“

„Opravdu?“ zaváhal snědý muž. „Počkejte, až uslyšíte, kolik platí.“

„Kdy?“

„Záleží na předchozím úkolu.“

„Dobře,“ podřídil se vysoký muž. „Kdo je cílem?“

„Nějaký chlap. Podrobnosti vám sdělím, až vyřídíme tu první věc.“ Vykročila ke dveřím. „Zůstaňte na pokoji,“ přikázala. „Vyspěte se. Zítra nás čeká náročný den.“

„Moc útulné to tady nemáte,“ podotkla Alice.

Reacher se rozhlédl. „Myslíte?“

„Vždyť je to hrůza.“

„Už jsem zažil horší motely.“

Na okamžik se zarazila. „Neměl byste chuť na večeři?“

Byl nacpaný pizzou a zmrzlinou. Proužek holé kůže na břiše ho však přitahoval. Stejně jako nahá pokožka na zádech, kde měla podprsenku vykrojenou do hlubokého V. Pas kalhot se k němu klenul jako most.

„Večeře by bodla,“ odpověděl. „Kde?“

Opět se zarazila. „U mě?“ navrhla. „Jít do restaurace tady pro mě není jednoduché. Jsem vegetariánka. Tak si obvykle vařím sama.“

„Vegetariánka v Texasu. To se vám opravdu musí stýskat po domově.“

„Občas ano,“ potvrdila. „Tak co mému návrhu říkáte? Mám také lepší klimatizaci.“

Usmál se. „Domácí večeře vařená ženskou rukou plus lepší klimatizace? Tomu nemohu odolat.“

„Jíte vegetariánskou stravu?“

„Jím úplně všechno.“

„Tak pojďme.“

Navlékl si vlhkou košili. Alice sebrala z křesla sako. Našel boty. Zamkl pokoj a vykročil za ní k autu.

Ujela několik kilometrů na západ ke komplexu nízkopodlažních obytných budov na neutěšeném pozemku, uvězněném mezi dvěma čtyřproudovými silnicemi. Ze štukové omítky natřené na pískovo čněly rádoby ozdobné hnědé trámy. Zhruba čtyřicet nájemních jednotek a všechny neosobní a sežehlé sluncem. Bydlela napravo od středu, v malém domku vmáčknutém mezi sousedy. Zaparkovala přede dveřmi na rozpraskaném pruhu betonu. Puklinami se prodíral pouštní plevel.

Uvnitř však panoval nádherný chládek. Ústřední klimatizace běžela naplno. Cítil tlak vzduchu, který tvořila. Vstoupili do úzkého obývacího pokoje s kuchyňským koutem na druhém konci. Nalevo schodiště. Levný zapůjčený nábytek a spousta knih. Žádná televize.

„Půjdu se osprchovat,“ oznámila. „Chovejte se jako doma.“

Zmizela na schodišti. Poohlédl se po pokoji. Knihy byly většinou právnické. Civilní a trestní zákoníky Texasu. Ústavní komentáře. Na stolku telefon se čtyřmi uloženými čísly. U horního stálo práce. U druhého /. domů. U třetího/ práce. Čtvrté bylo M+T. Na jedné z polic na knihy stála fotografie ve stříbrném rámečku. Usmívali se na něj pohlední manželé mezi padesátkou a šedesátkou. Obvyklý exteriérový snímek, pořízený patrně v New Yorku. Muž měl šedivé vlasy a dlouhý patricijský obličej. Žena vypadala jako starší kopie Alice. Stejné vlasy, méně mladistvý a zářivý výraz. Bezpochyby rodiče z Park Avenue. Máma a táta, M+T. Působili sympaticky. J byl patrně přítel. Jeho fotografii nenašel. Možná ji opatrovala nahoře u postele.

Posadil se do křesla a Alice se vrátila za deset minut. Vlasy měla mokré a učesané, na sobě opět šortky a tričko, na kterém patrně stálo Harvardský fotbalový tým, ale písmena se častým praním téměř rozpustila. Šortky byly krátké, tričko tenké a přiléhavé. Sportovní podprsenku odložila. To nešlo přehlédnout. Byla bosá a nebezpečně vzrušující.

„Hrála jste fotbal?“ zeptal se.

„Moje lepší polovička.“

Usmál se nad skrytým varováním. „Ještě ho váš přítel hraje?“

„Není to on, ale ona. Jmenuje se Judith. Jsem lesbička. A ano, pořád ho hraje.“

„Je dobrá?“

„Jako partnerka?“

„Jako fotbalistka.“

„Velice dobrá. Vadí vám to?“

„Že dobře hraje fotbal?“

„Ne, že jsem lesbička.“

„Proč by mi to mělo vadit?“

Alice pokrčila rameny. „Některým lidem to vadí.“

„Mně ne.“

„Také jsem Židovka.“

Reacher se usmál. „Tu zbraň vám koupili rodiče?“

Střelila po něm pohledem. „Vy jste ji našel?“

„Samozřejmě. Prvotřídní kousek.“

Přikývla. „Měli pocit, že ji židovská lesbická vegetariánka z New Yorku bude potřebovat.“

Reacher se opět usmál. „Překvapuje mě, že vám nekoupili kulomet nebo pancéřovou pěst.“

Vrátila mu úsměv. „Určitě o tom uvažovali.“

„Očividně berete své pokání vážně. Musíte si připadat jako já v Libanonu.“

Zasmála se. „Tak hrozné to tady není. Texas je v podstatě příjemný stát. Poznala jsem tu spoustu skvělých lidí.“

„Cojudithdělá?“

„Je také právnická. Teď pracuje v Mississippi.“

„Ze stejných důvodů?“

Alice přikývla. „Naše pětiletka.“

„Takže právnickému povolání přece jen kyne naděje.“

„Opravdu vám to nevadí?“ zeptala se. „Najíst se s novou kamarádkou a počestně se vrátit do motelu?“

„Nic jiného jsem neměl v úmyslu,“ zalhal.

Večeře chutnala skvěle. Musela, protože neměl hlad. Jakási vlastnoručně uvařená tmavá gumovitá hmota z drcených oříšků pospojovaných sýrem a cibulí. Patrně plná proteinů. A možná také vitamínů. Vypili k ní trochu vína a spoustu vody. Pomohl jí umýt nádobí a do jedenácti si povídali.

„Odvezu vás zpátky,“ navrhla.

Seděla pohodlně natažená a bosá, tak zavrtěl hlavou. „Do motelu můžu klidně dojít pěšky. Pár kilometrů na čerstvém vzduchu mi jen prospěje.“

„Moc čerstvý není. Je pořád horko.“

„To nevadí.“

Příliš neprotestovala. Domluvili se, že se sejdou ráno v misi, a popřál jí dobrou noc. Cesta mu trvala čtyřicet minut, a když vstoupil do pokoje, měl košili opět propocenou.

Probudil se brzy, vymáchal oblečení a ještě mokré si ho oblékl. Uschlo, než došel do mise. Vlhkost zmizela a horký pouštní vzduch ho vysušil do tuhosti nového plátna. Obloha zůstávala modrá a bez mráčku.

Alice již seděla za svým psacím stolem, v černých šatech bez rukávů. Na židli pro klienty se hrbil Mexičan. Tiše k ní promlouval. Alice si dělala poznámky do žlutého bloku. Za Mexičanovými zády trpělivě čekal mladý praktikant z Walkerovy kanceláře. V ruce držel tenký modrooranžový balíček od FedExu. Reacher se postavil za něj. Alice si uvědomila přibývající návštěvníky a vzhlédla. Rukou udělala překvapené gesto malý moment a obrátila se zpátky ke klientovi. Nakonec odložila tužku a tiše mu cosi španělsky sdělovala. Mexičan si ji s odevzdaným klidem vyslechl a potom vstal a odšoural se na ulici. Praktikant přistoupil ke stolu a položil na něj balíček.

„Lékařské zprávy Carmen Greerové,“ oznámil. „Tohle jsou originály. Pan Walker má kopie. Přeje si, abyste se za ním v devět třicet dostavili na poradu.“

„Dobře,“ potvrdila Alice.

Pomalu si přitáhla balíček k sobě. Praktikant opustil kancelář. Reacher se posadil na židli pro klienty. Alice se na něj podívala a se zmateným výrazem položila prsty na balíček. Pokrčil rameny. I on předpokládal, že bude mnohem objemnější.

Uvolnila chlopeň a stiskla okraje. Obálka se otevřela jako ústa. Zvedla ji a vysypala obsah na stůl. Čtyři zprávy v zelených deskách. Na každé stálo Carmenino jméno, číslo sociálního pojištění a osobní údaje. Doplněné daty. Data se pohybovala v rozmezí šesti let. Čím starší, tím byly desky světlejší, jako by zelená barva léty vybledla. Reacher si přenesl židli za psací stůl a posadil se vedle Alice. Ta srovnala zprávy podle časové posloupnosti, s nejstarší nahoře. Otevřela ji a posunula, aby na ni oba viděli. Potom se o kousek přitáhla. Dotýkala se ho ramenem.

„Tak se do toho pusťme,“ prohlásila.

První zpráva se tykala porodu Ellie. Byl vylíčen po hodinách a minutách. Obsahovala spoustu gynekologických údajů o roztažení a kontrakcích. Napojili monitory sledující plod. Třináct minut po čtvrté hodině ranní vpíchli epidurální umrtvení. Plně začalo působit ve čtyři dvacet. V šest se vystřídala směna na porodním sále. Porod se protahoval až do oběda. Nasadili urychlovací prostředky. V jednu hodinu provedli nastřižení. Ellie se narodila v jednu dvacet pět. Bez komplikací. Normální porod placenty. Nastřižení okamžitě zašili. Novorozenec byl prohlášen ve všech směrech za životaschopného.

O pohmožděninách obličeje, roztrženém rtu nebo uvolněných zubech ani zmínka.

Druhá zpráva se týkala zlomených žeber. Zlomila si je na jaře patnáct měsíců po narození dítěte. V deskách byl přiložený rentgenový snímek. Ukazoval levou stranu horní části těla. Žebra bíle zářila. Přes dvě se táhla šedá prasklina. Levé ňadro tvořilo úhledný tmavý stín. Službu konající lékař zapsal, že pacientka spadla z koně na břevno ohrady. Nemohl udělat nic jiného, než žebra pevně ovázat a doporučit klid.

„Co tomu říkáte?“ zeptala se Alice.

„Nemuselo se jednat o pád z koně,“ zamumlal Reacher.

Třetí zpráva byla o šest měsíců mladší, pořízená na konci léta. Pojednávala o vážné zhmožděnině pravé holeně. Stejný ošetřující lékař uvedl, že při skoku spadla z koně a udeřila se o překážku. Následoval dlouhý technický popis pohmožděniny. Postižené místo bylo oválné, deset centimetrů široké a třináct dlouhé. Rentgenový snímek neprokázal zlomeninu. Lékař předepsal utišující prostředky. První dávku obdržela v lékárně na pohotovosti.

Čtvrtá zpráva vznikla o dva a půl roku později, zhruba devět měsíců před tím, než šel Sloop do vězení. Líčila zlomeninu pravé klíční kosti. Všechna jména byla nová. Jako by se na pohotovosti vyměnil veškerý personál. Nový ošetřující lékař bez komentáře přijal vysvětlení, že spadla z koně na kameny na stolové hoře. Popis zranění byl velice podrobný. Doplněný rentgenovým snímkem. Zachycoval křivku krku a ramene. A uprostřed přeraženou klíční kost.

Alice srovnala zprávy do hranicky a položila je rubem vzhůru na stůl.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptala se.

Reacher neodpověděl. Jen potřásl hlavou.

„Tak co?“ vybídla ho.

„Možná občas navštívila jinou nemocnici,“ navrhl.

„Nemocnice by se ozvala. Už jsem vám říkala, že jsme všechny obeslali. Zaběhnutý postup.“

„Možná přejela do jiného státu.“

„I to jsem vám říkala. Při domácím násilí se ptáme ve všech sousedních státech. Ověřená zkušenost.“

„Mohla uvést falešné jméno.“

„Nemohla. Jména se vážou na číslo sociálního pojištění.“

Přikývl. „Tohle, Alice, nestačí. Vyprávěla mi o více zraněních. Ve zprávách stojí žebra a klíční kost, údajně jí ale také zlomil paži. A čelist. Tři zuby má umělé.“

Alice mlčela. Zavřel oči. Snažil se uvažovat jako za starých časů. Jako podezíravý vyšetřovatel s třináctiletou zkušeností.

„Existují dvě možnosti,“ prohlásil. „Systém nemocničních zpráv nepracuje správně.“

Alice zavrtěla hlavou. „Velice nepravděpodobné.“

Opět přikývl. „Souhlasím. Takže lhala“

Alice se na dlouhou chvíli odmlčela. „Nebo přeháněla. Chtěla ve vás vzbudit soucit. Abyste jí pomohl.“

Přikývl, tentokrát jen nepatrně. Podíval se na hodinky. Devět dvacet. Naklonil se a vrátil zprávy do obálky FedExu.

„Musíme za Hackem,“ upozornil.

Dvě třetiny vražedného komanda se za nezvyklého ticha přesunuly na jih k Pecosu. Třetí člen zůstal v motelu. Riskovali. Za dvanáct let aktivní činnosti nikdy neoperovali tak dlouho v jedné oblasti. Vždycky to považovali za příliš nebezpečné. Přijeli, splnili úkol a zase zmizeli. Nyní se od zavedené metody odchýlili. Radikálně. Proto se toho rána nebavili. Nežertovali ani se vzájemně nešpičkovali. Necítili stoupající vzrušení. Jen se neklidně zaobírali svými myšlenkami.

Auto však připravili podle plánu a naložili do něj potřebné vybavení. Pak seděli nad nedojedenou snídaní a sledovali čas.

„Devět dvacet,“ oznámila žena. „Vyrážíme.“

Ve Walkerově kanceláři již jeden návštěvník seděl. Přibližně sedmdesátiletý, tělnatý a kvetoucí. Ve vedru nesmírně trpěl. Větráky běžely naplno a i v hučení motorů a šustění papírů bylo slyšet svistot vzduchu. Teplota v místnosti se však stále pohybovala okolo pětatřiceti. Návštěvník si otíral čelo obrovským bílým kapesníkem. Walker si sundal sako a seděl naprosto nehybně za svým stolem s hlavou v dlaních. Vedle sebe měl položené kopie lékařských zpráv a zíral na ně, jako by promlouvaly cizí řečí. Nepřítomně vzhlédl a mdle pokynul k neznámému muži.

„Cowan Black,“ oznámil. „Kromě jiného věhlasný profesor soudní medicíny. Uznávaný znalec obhajoby. Dnes patrně poprvé sedí v kanceláři státního zástupce.“

Alice k němu přistoupila a potřásla mu rukou. „Je mi nesmírnou ctí. Už jsem o vás hodně slyšela.“

Cowan Black neodpověděl. Alice představila Reachera a všichni si přisunuli židle do polokruhu kolem stolu.

„Zprávy jsem obdržel dneska časně ráno,“ zahájil Walker. „Pouze z jedné nemocnice v Texasu. Z Nového Mexika, Oklahomy, Arkansasu a Louisia-ny nic nepřišlo. Osobně jsem je okopíroval a originály neprodleně poslal vám. Doktor Black dorazil před půlhodinou a pročetl si kopie. Chtěl by se podívat na rentgenové snímky. Ty jsem okopírovat nemohl.“

Reacher podal Blackovi balíček od FedExu a ten ho otevřel stejně jako Alice. Vyndal tři rentgenové snímky. Žebra, noha, klíční kost. Podržel je proti světlu z okna a jeden po druhém pečlivě studoval. Potom je zasunul zpátky do příslušných desek. Muž navyklý pořádku a pečlivosti.

Walker se naklonil dopředu. „Doktore Blacku, jste nám schopen sdělit předběžné závěry?“

Mluvil upjatě a velice formálně, jako by již stál v soudní síni.

Black ukázal na první desky. Nejstarší a nejsvětlejší, s údaji o narození Ellie.

„Tahle zpráva je úplně bezvýznamná,“ pronesl. Hlas měl hluboký, temně zabarvený a zvučný. Připomínal oblíbeného strýčka ze starého filmu. Dokonalý hlas pro svědeckou lavici. „Zcela rutinní popis porodu. Zajímavé je na něm jen to, že venkovská texaská nemocnice odvedla výkon, který před deseti lety patřil ke špičkovým.“

„Nic neobvyklého?“

„Absolutně nic. Manžel sice patrně způsobil těhotenství, ale jinak nic jiného.“

„Ostatní zprávy?“

Black přešel ke zprávě o zlomených žebrech. Znovu vytáhl rentgenový snímek a podržel ho v ruce.

„Žebra slouží svému účelu. Tvoří tvrdý, kostnatý koš na ochranu zranitelných vnitřních orgánů. Nikoliv však nepoddajný koš. To by bylo nepraktické a evoluce představuje praktický proces. Žeberní koš zdokonalila do rafinované konstrukce. Kdyby byl nepoddajný, kosti by se roztříštily při jakémkoliv větším nárazu. Konce kostí však spojuje složitý systém vazů. Koš se prohne a zdeformuje, aby ztlumil sílu dopadu.“

Pozvedl snímek do výšky a ukázal na pár míst.

„A přesně k tomu tady došlo. Vazy jsou natažené a potrhané. Následkem velkoplošného úderu širokým, tupým předmětem. Pružnost koše ránu zmírnila, přesto však byla tak silná, že se dvě žebra zlomila.“

„O jaký tupý předmět se jednalo?“ zeptal se Walker.

„Něco dlouhého, tvrdého a zakulaceného, zhruba patnáct centimetrů v průměru. Velice podobného břevnu ohrady.“

„Nemohl to být kopanec?“

Black zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Kopnutím se přenese velké množství energie do malého místa. Jak velká je špička boty? Čtyři centimetry na půl centimetru? Jedná se o ostrý předmět, nikoliv o tupý. Rána by dopadla tak rychle a soustředěně, že by se koš nestačil prohnout. Viděli bychom sice prasklé kosti, nikoliv však natažené vazy.“

„Co koleno?“

„Zásah kolenem do žeber? Podobně jako rána pěstí. Tupý předmět, ale soustředěné kruhové místo zásahu. Vazy by se napjaly zcela jiným způsobem.“

Walker bubnoval prsty o stůl. Začínal se potit. „Mohla zranění způsobit druhá osoba?“

Black pokrčil rameny. „Možná hadí muž. Kdyby dokázal udržet jednu nohu zcela vodorovně a zároveň vyskočit a udeřit ji plnou délkou vodorovné nohy. Jako břevnem ohrady. Já osobně považuji něco takového za naprosto nemožné.“

Walker se odmlčel. „Co si myslíte o pohmožděné holeni?“

Black vzal do ruky třetí desky. Otevřel je a znovu si přečetl popis zhmož-děniny. Potom zavrtěl hlavou.

„Tvar hovoří za vše. Opět způsobený dlouhým, tvrdým, zakulaceným předmětem. Břevno nebo zavlažovací trubka, na kterou dopadla v šikmém úhlu.“

„Mohl ji někdo trubkou uhodit?“

Black znovu pokrčil rameny. „Teoreticky patrně ano. Kdyby stál téměř za ní, podařilo se mu přes ni natáhnout a udeřit seshora dolů ne zcela souběžně s nohou. Musel by použít obě ruce, protože patnácticentimetrovou trubku nikdo jednou rukou neudrží. K tomu by patrně potřeboval židli a pečlivě si před sebe oběť nastavit. To není příliš pravděpodobné.“

„Je to však možné?“

„Ne,“ odpověděl Black. „Není to možné. A klidně svůj názor zopakuji pod přísahou.“

Walker se opět odmlčel. „Co klíční kost?“

Black uchopil poslední desky. „Velice podrobná zpráva. Očividně sepsaná vynikajícím lékařem.“

„Co jste z ní však vyčetl?“

„Klasické zranění. Klíční kost funguje jako pojistka. Když člověk padá, natáhne automaticky ruce, aby zbrzdil prudkost dopadu. Váha celého těla projede strnulými pažemi a nehybným ramenem. Kdyby nebylo klíční kosti, pokračovala by nárazová vlna do krku, který by patrně zlomila, a způsobila ochrnutí. Nebo do lebky a vyvolala bezvědomí a možná chronický komatózní stav. Evoluce je však chytrá a vybrala si nejmenší zlo. Klíční kost se zlomí, aby zmírnila účinek. Sice bolestivý a nepříjemný, nikoliv však životu nebezpečný. Mechanická pojistka, které by měly děkovat celé generace cyklistů, milovníků kolečkových bruslí a jezdců na koních.“

„Pád nemůže být jedinou příčinou,“ namítl Walker.

„Je hlavni příčinou. A většinou také jedinou. Rána baseballovou pálkou mířená na hlavu může minout a zlomit klíční kost. Trámy padající v hořícím domě můžou zasáhnout rameno. To jsem zažil u požárníků. Víc příkladů neznám.“

„Carmen Greerová není požárnice,“ podotkl Walker. „A nic nesvědčí o tom, že by baseballová pálka byla použita při předchozích zraněních.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Zaznívalo do něj hučení větráků.

„Dobře,“ promluvil Walker. „Dovolte mi shrnutí. Potřebuji důkaz, že tato žena byla vystavena domácímu násilí. Našel jste nějaký?“

Black na okamžik znehybněl. Potom jen zavrtěl hlavou. „Ne, nenašel,“ odpověděl. „Alespoň ne v rámci rozumné pravděpodobnosti.“

„Vůbec žádný? Sebemenší náznak?“

„Bohužel ne.“

„Když rozšíříte rámec rozumné pravděpodobnosti?“

„Ne.“

„Když ho rozšíříte až k prasknutí?“

„Stále ne. Absolvovala normální těhotenství a měla smůlu na koně. Víc jsem nenašel.“

„Ani stín pochybnosti?“ naléhal Walker. „Víc nepotřebuji. Jen slabý stín.“

„Zprávy jsou jednoznačné.“

Walker zaváhal. „Doktore, rád bych vám něco ve vší úctě řekl. Z pohledu státního zástupce jste nás celá léta štval, mě i mé kolegy po celém Texasu. Mnohokrát jsme si nebyli jisti, jestli nemizíte skutečnost. Vždycky jste měl po ruce nejbizarnější vysvětlení. Takže se vás táži. Existuje vůbec nějaká možnost vyložit tyto zprávy jinak?“

Black neodpověděl.

„Omlouvám se,“ pravil Hack. „Urazil jsem vás.“

„Ne způsobem, jakým si myslíte. Nikdy jsem nepodával bizarní vysvětlení. Pokud vidím naději v očištění, hovořím před soudem. Nepochopil jste však jednu věc. Když takovou naději nevidím, vůbec před soudem nemluvím. To, kvůli čemu jsem se s vašimi kolegy v minulosti utkal, znamená jen špičku ledovce. Beznadějné případy se vůbec nedostanou před porotu, protože obhajobě poradím, aby získala přiznání a doufala v milosrdenství. A beznadějných případů jsem zažil již spoustu.“

„Jako například tenhle?“

Black přikývl. „Bohužel ano. Kdyby mě najala paní Aaronová přímo, řekl bych jí, aby své klientce nevěřila ani slovo. A máte pravdu. Přiznávám to velice nerad, po dlouhých letech boje na straně obhajoby. Což je stanovisko, kterého jsem se vždycky držel, i když jsem riskoval, že vzbudím nevoli státních zástupců. Tohoto stanoviska se hodlám držet i nadále, po zbytek času, který mi v životě zbývá. A v takovém vedru mi ho moc nezbývá.“

Odmlčel se a rozhlédl po místnosti.

„Proto bych se teď rád rozloučil,“ dodal. „Upřímně mě, pane Walkere, mrzí, že jsem vám nemohl pomoci. Bývalo by to pro mě bylo velkým zadostiučiněním.“

Složil zprávy a zastrčil je do obálky. Podal ji Reacherovi, který seděl nej-blíž. Potom se postavil a vykročil ke dveřím.

„Nějaké řešení musí existovat,“ vykřikl Hack. „Poprvé v životě chci, aby na něj Cowan Black přišel, a on nemůže.“

Black zavrtěl hlavou. „Již před dávným časem jsem se naučil, že viníci můžou být také vinní.“

Krátce, téměř vojensky, mávl na rozloučenou a pomalu vyšel z kanceláře. Do dveří se opřel průvan z větráků a zabouchl je za ním. Alice s Reacherem mlčeli. Pozorovali Walkera za psacím stolem. Walker si schoval hlavu do dlaní a zavřel oči. „Odejděte,“ požádal. „Zmizte a nechte mě o samotě.“

Schodiště bylo rozpálené a vedro venku na chodníku ještě horší. Reacher si přendal obálku FedExu do levé ruky a pravačkou chytil Alici za paži. Zastavil ji u obrubníku.

„Znáte tady nějaké dobré klenotnictví?“ vyhrkl.

„Nějaké tady být musí. Proč?“

„Chci, abyste vyzvedla její osobní vlastnictví. Zatím se domnívají, že ji zastupujete. Necháme ohodnotit prsten. Zjistíme, jestli alespoň o něčem nelhala.“

„Pořád pochybujete?“

„Pracoval jsem v armádě. Jistím se dvakrát.“

„Dobře,“ souhlasila. „Jak si přejete.“

Otočili se, obešli budovu a Alice vyzvedla Carmenin pásek z ještěrčí kůže a prsten. Musela podepsat formulář, že se jedná o hmotné důkazy. Potom se vydali hledat klenotnictví. Opustili chudé ulice a po deseti minutách našli v řadě módních butiků klenotnictví. Přecpaná výloha nepůsobila dvakrát elegantně, ale cenovky napovídaly, že majitel má smysl pro kvalitu. Nebo propadl zaslepenému optimismu.

„Jak to uděláme?“ zaváhala Alice.

„Řekněte, že ho chcete prodat. Dědictví po babičce.“

Majitel byl shrbený stařík. Před čtyřiceti roky možná vynikal bystrým úsudkem. Stále mu však nějaký zůstal. Reacher zahlédl, jak se mu zablesklo v očích. Policajti? Potom dospěl k záporné odpovědi. Alice jako poli-cistka nevypadala. Reacher také ne, což byl mylný dojem, kterého dlouhá léta využíval. Potom začal majitel hodnotit důvtipnost nových zákazníků. Myšlenkové procesy se mu jasně zračily v obličeji. Alespoň Reacher je zřetelně viděl. Dlouhá léta pozoroval, jak lidé docházejí k záludným závěrům. Nakonec se majitel rozhodl pro opatrnost. Alice vytáhla prsten a sdělila, že se jedná o rodinné dědictví. Uvažuje o prodeji, pokud dostane slušnou cenu.

Stařík přidržel prsten pod stolní lampou a nasadil si do oka hodinářskou lupu.

„Barva, jasnost, výbrus a karát,“ zamumlal. „To jsou naše kritéria. Tak se na ně podíváme.“

Otočil kámen ze strany na stranu. Zatřpytil se ve světle. Vytáhl proužek kartonu s vyraženými otvory. Začal u nejmenšího a pokračoval k větším. Zasazoval do nich kámen tak dlouho, až přesně zapadl.

„Dva a čtvrt karátu,“ oznámil. „Výbrus opravdu hezký. Barva dobrá, trochu do žlutá. Jasnost téměř dokonalá. Není to špatný kámen, vůbec ne špatný. Kolik za něj chcete?“

„Kolik nabízíte?“ opáčila Alice.

„Můžu vám dát dvacet.“

„Dvacet čeho?“

„Tisíc dolarů.“

„Dvacet tisíc dolarů?“

Stařík rozhodil ruce v obranném gestu.

„Já vím, já vím,“ zadrmolil. „Někdo vám patrně řekl, že má daleko větší hodnotu. A možná také má, v nějakém velkém reprezentačním obchodě v Dallasu. Jste ale v Pecosu a prodáváte. Nekupujete. Potřebuju také nějaký zisk.“

„Rozmyslím si to,“ prohlásila Alice.

„Dvacet pět?“ přisadil stařík.

„Dvacet pět tisíc dolarů?“

Stařík přikývl. „Výš už jít nemůžu. Musí mi zbýt na jídlo.“

„Dejte mi čas na rozmyšlenou.“

„Nerozmýšlejte se dlouho,“ poradil stařík. „Tržní ceny kolísají. A ve městě jsem jediný, koho by takový kámen neodradil.“

Vyšli společně na chodník před obchodem. Alice svírala prsten jako kus žhavého železa. Potom otevřela kabelku a uložila ho do přihrádky se zipem. Pečlivě ji konečky prstů zavřela.

„Když takovýhle klenotník říká dvacet pět tisíc, může mít hodnotu šedesát,“ poznamenal Reacher. „Možná víc. Možná o hodně víc. Nepatří zrovna k ukázkovým příkladům poctivosti.“

„Rozhodně víc než třicet tisíc dolarů,“ souhlasila Alice. „Napodobenina? Ze zirkonia? Dělá si z nás blázny.“

Neurčitě přikývl. Věděl, že míní dělá si blázny z vás. Jenom zdvořilost jí zabránila, aby to neřekla naplno.

„Pojďme,“ vyzval ji.

Zamířili na západ zpátky do levné čtvrti města. Za soudní budovou u železniční trati. Ušli něco přes kilometr. Trval jim třicet minut. V horku se nedalo pospíchat. Reacher celou cestu mlčel. Sváděl obvyklou vnitřní bitvu, v jakém okamžiku vzdát ztracený případ.

U dveří do mise se opět zastavil.

„Chtěl bych učinit poslední pokus,“ oznámil.

„Proč?“

„Protože jsem pracoval v armádě. Po jištění přijde třetí přezkoumání.“

Povzdechla si. Poněkud netrpělivě. „Co chcete podniknout?“

„Potřebuju, abyste mě odvezla.“

„Kam?“

„Za očitým svědkem, se kterým bych si rád promluvil.“

„Za očitým svědkem? Kam?“

„Do školy v Echu.“

„Za tím dítětem?“

Přikývl. „Za Ellie. Pálí jí to.“

„Je šestiletá.“

„Pokud k násilí došlo, určitě si něčeho všimla.“

Alice zůstala stát. Potom se podívala výkladní skříní do mise. Mačkali se v ní klienti. Zemdlení vedrem a ubití životem.

„Není to vůči nim fér,“ namítla. „Musím pokračovat v práci.“

„Jenom tuhle poslední věc.“

„Půjčím vám auto. Můžete jet sám.“

Zavrtěl hlavou. „Chci znát váš názor. Jste právnická. A bez vás mě do školy nepustí. Netěším se vašemu postavení.“

„Nemůžu jet. Ztratila bych celý den.“

„Jak dlouho by trvalo získat peníze od rančera? Kolik placených hodin?“

„Nenecháváme si platit.“

„Víte, jak to myslím.“

Chvíli mlčela. „Dobře,“ podvolila se nakonec. „Dohoda je dohoda.“

„Jde o poslední věc. Slibuji.“

„Proč přesně?“ zeptala se.

Ujížděli ve žlutém volkswagenu prázdnou krajinou na jih. Nepoznával žádné záchytné body. V policejním autě se opačným směrem vezl za tmy.

„Protože jsem byl vyšetřovatelem.“

„Dobře. Vyšetřovatelé vyšetřují. To chápu. Copak ale vyšetřovat nepřestanou?. Vyšetřují věčně? I když už védfi“

„Vyšetřovatelé nikdy nevědí. Instinktivně cítí a tuší.“

„Domnívala jsem se, že pracují s fakty.“

„Jedině na konci. Devadesát devět procent vyšetřovacího procesu tvoří z devadesáti devíti procent pocity. Z lidí. Dobrý vyšetřovatel má dobrý nos na lidi.“

„Pocity neudělají z černé bílou.“

Přikývl. „Ne, to neudělají.“

„Copak jste se nikdy nezmýlil?“

„Samozřejmě že zmýlil. Mnohokrát.“

„Ale?“

„Ale nemyslím si, že se mýlím teď.“

„Proč přesně?“ zopakovala otázku.

„Protože znám lidi.“

„Já také,“ opáčila. „Například vím, že vás Carmen Greerová obelhala.“

Ponořil se do mlčení. Pozoroval, jak řídí, a sledoval cestu před sebou. V dálce se rýsovaly hory, kde Carmen předjížděla školní autobus. Balíček od FedExu držel v ruce. Ovíval se jím. Vyvažoval ho na prstech. Bezcílně s ním otáčel. Zadíval se na přední stranu. Potom na zadní. Oranžovomodrý vzor, štítek, na něm bezvýznamná drobná slova, odesílatel, adresát, velice naléhavé, popis obsahu, rozměr třicet na dvacet dva, váha jeden kilogram sto sedmdesát gramů, poplatek, celonoční kontaktní služba pro příjemce bez čísla poštovní schránky, zásilka podléhá kontrole: tato zásilka neobsahuje nebezpečné zboží. Zavrtěl hlavou a odhodil obálku na zadní sedadlo.

„Neměla u sebe vůbec peníze,“ prohodil.

Alice neodpověděla. Jen řídila své malé auto, rychle a úsporně. Cítil, jak ho lituje. Lítost se drala čím dál tím víc na povrch.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Měli bychom otočit. Zbytečně mrháme časem.“

„Proč?“

„Protože co nám Ellie prozradí? Vím, kam míříte. Kdyby Carmen skutečné měla zlomenou ruku, musela by ji nosit šest týdnů v sádře. A Ellie je chytrá, tak by si to pamatovala. To samé platí pro zlomenou čelist. Zlomenou čelist vám na nějakou dobu zdrátují. Na něco takového by určitě nezapomněla. Pokud k tomu skutečně došlo a pokud k tomu došlo v nedávné době, když už byla dost velká.“

„Ale?“

„My ale víme, že sádru nikdy neměla. Víme, že neměla zdrátovanou čelist. Četli jsme lékařské zprávy. O všem, kvůli čemu se kdy dostala do nemocnice. Nebo si myslíte, že kosti se dají narovnat doma? Že jí je ošetřil kovář ve stodole? Ellie nám přinejlepším jen potvrdí, co už víme. A pravděpodobně si nebude na nic pamatovat, protože je příliš malá. Takže tenhle výlet je dvojnásobnou ztrátou času.“

„Přesto se jí zeptáme. Půlku cesty už máme za sebou. Možná si vzpomene na něco užitečného. A rád bych ji ještě viděl. Je to fajn holka.“

„O tom nepochybuji,“ odsekla Alice. „Ale snažíte se zbytečně. Co pro ni můžete udělat? Adoptovat ji? Z téhle šlamastyky ji nevytáhnete, tak se s tím smiřte a zapomeňte na ni.“

Až ke křižovatce s bistrem, školou a benzinovou pumpou už nepromluvili. Alice zaparkovala na přesně stejném místě jako Carmen a společně vystoupili do vedra.

„Raději půjdu s vámi,“ navrhl Reacher. „Zná mě. Můžeme ji vzít ven a promluvit si v autě.“

Brankou z pletiva prošli na dvůr. Potom hlavními dveřmi do budovy. Do pachu školy. O minutu později stáli opět u auta. Ellie Greerová ve škole nebyla a chyběla i předešlý den.

„To plně chápu,“ podotkla Alice. „Má za sebou traumatický zážitek.“

Reacher přikývl. „Tak jedem na jih. Je to jenom hodina.“

„Skvělé,“ zaúpěla Alice.

Nastoupili do volkswagenu a dalších sto kilometrů vyprahlou pustinou urazili mlčky. Za necelou hodinu, protože Alice jela rychleji, než se chtělo Carmen. Reacher poznával okolí. Staré ropné pole na vzdáleném horizontu, Greer tři.

„Už tam budeme,“ oznámil.

Alice zpomalila. Ostnatý drát nahradily červené plaňky a v oparu se vynořila brána. Alice sešlápla brzdu a zabočila na příjezdovou cestu. Zastavila pod známými schody na verandu a vypnula motor. Ranč se halil do ticha. Ani známka po lidské činnosti. Obyvatelé bylí doma, protože všechna auta stála vyrovnána ve stodole. Bílý cadillac, Jeep Cherokee, nová dodávka a stará dodávka.

Vystoupili z auta a na okamžik zůstali stát u otevřených dvířek, jako by je před něčím chránila. Vzduch se nehýbal a byl ještě rozpálenější než dřív. Klidně čtyřicet pět stupňů, možná i víc. Vyvedl ji po schodech do stínu střechy a zaklepal. Dveře se otevřely téměř okamžitě. Stanula v nich Rusty Greerová. V ruce třímala dvaadvacítku pušku. Dlouhou chvíli si je jen tiše prohlížela. Potom promluvila.

„To jste vy. Očekávala jsem Bobbyho.“

„Zatoulal se?“ opáčil Reacher.

Rusty pokrčila rameny. „Odjel. Ještě se nevrátil.“

Reacher se podíval směrem ke stodole s auty*. „Žádné auto nechybí.“

„Někdo ho vyzvedl. Byla jsem nahoře. Neviděla jsem ho. Jen jsem slyšela hlasy.“

Reacher neodpověděl.

„Nečekala jsem, že se ještě někdy potkáme.“

„Tohle je Carmenina právnická,“ oznámil Reacher.

Rusty se otočila a střelila pohledem po Alici. „Na víc se nezmohla?“

„Potřebujeme mluvit s Ellie.“

„Kvůli čemu?“

„Zpovídáme svědky.“

„Dítě nemůže svědčit.“

„O tom rozhoduji já,“ vložila se do hovoru Alice.

Rusty se na ni usmála. „Ellie tady není.“

„Kde tedy je?“ zavrčel Reacher. „Ve škole jsme ji také nenašli.“

Rusty mlčela.

„Paní Greerová, potřebuji vědět, kde se Ellie nachází,“ vyzvala ji Alice.

Rusty se opět usmála. „Nevím, kde se nachází, holčičko.“

„Jak to že ne?“

„Protože si ji odvezla sociálka.“

„Kdy?“

„Dneska ráno. Přijeli si pro ni.“

„A vy jste jim ji vydala?“

„Proč ne? Nechci ji. Když je Sloop po smrti.“

Reacher na ni vytřeštil oči. „Je přece vaší vnučkou.“

Rusty odmítavě mávla rukou. Puška se zhoupla.

„Skutečnost, ze které jsem nikdy nebyla nadšená.“

„Kam ji odvezli?“

„Předpokládám, že do sirotčince. A potom půjde k adopci, jestli si ji někdo vezme. K čemuž patrně nedojde. O míšence není zájem. Slušní lidé potomky špinavých fazolí nechtějí.“

Rozhostilo se ticho. Ozývalo se do něj jen praskání rozpálené země.

„Doufám, že vás sklátí rakovina,“ zasyčel Reacher.

Otočil se na patě a odkráčel k autu. Nastoupil a zabouchl za sebou dvířka. Zíral před sebe. Svíral a rozevíral své obrovské ruce. V obličeji zrudl vztekem. Alice si k němu přisedla a nastartovala.

„Odvezte mě odsud,“ požádal. V oblaku prachu vyrazila. Celou cestu do Pecosu mezi nimi nepadlo ani slovo.

Vrátili se ve tři hodiny. Vedro většinu lidí od návštěvy právní mise odradilo. Alicin psací stůl pokrývaly obvyklé vzkazy. Pět jich bylo od Hacka Walkera. Stále naléhavější.

„Půjdeme za ním?“ zeptala se Alice.

„Neříkejte mu o tom diamantu,“ odpověděl Reacher.

„Je po všem, copak to nechápete?“

A bylo po všem. Reacher to na Walkerovi okamžitě poznal. V obličeji se mu zračilo uvolnění. Jistá konečnost. Vyrovnání. Zvláštní druh míru. Seděl za psacím stolem. Na psacím stole se vršily papíry. Srovnané do dvou nestejně vysokých sloupců.

„O co kráčí?“ zeptal se Reacher.

Walker jeho otázku přešel a podal Alici volný list papíru.

„Zřeknutí se práv na obhajobu,“ oznámil. „Přečtěte si ho pozorně.

Odmítá právní zastoupení a prohlašuje, že zcela ze svobodné vůle. A dodává, že zastoupení vámi nechtěla od samého počátku.“

„Mám pochybnosti o její způsobilosti,“ ohradila se Alice.

Walker přikývl. „V případě pochybnosti bych rozhodl ve váš prospěch. Ale žádné pochybnosti neexistují. Takže v mé kanceláři sedíte jen díky mému laskavému pozvání. Oba dva.“

Potom přes stůl posunul nižší sloupec papírů. Alice si je vzala a rozevřela jako vějíř. Byly to výtisky z počítače. Plné čísel a dat. Bankovní zprávy. Výpisy z účtů a výčet transakcí. Aktiva a pasiva. Účtů bylo pět. Dva běžné šekové. Tři vkladní účty peněžního trhu. Stálo na nich Vázaný trust Greer jedna ažpét. Bilance nevypadaly špatně. Vůbec ne špatně. Celková částka se blížila dvěma milionům dolarů. „Poslala nám je po kurýrovi kancelář Ala Eugena,“ vysvětlil Walker. „Teď se podívejte na spodní listy.“

Alice prolistovala zprávu. Spodní listy byly sepnuté svorkou. Reacher jí četl přes rameno. Spousta právního textu. Doplněného formálním shrnutím dohody o trustu. Notářsky ověřeným. Poměrně srozumitelným jazykem v něm stálo, že trust Sloopa Greera řídí jediný správce. Jediným správcem je právoplatná Greerova manželka Carmen.

„V bance má dva miliony,“ podotkl Walker. „Které jí fakticky patří.“

Reacher se podíval na Alici. Ta přikývla.

„Má pravdu,“ potvrdila.

„Teď si přečtěte poslední klauzuli shrnutí,“ vyzval ji Walker.

Alice obrátila stránku. Poslední klauzule se týkala návratu k původnímu stavu. V den specifikovaný Sloopem se trust opět stane volným a Sloop se ujme obchodování s cennými papíry. Pokud trvale mentálně neochoří. Nebo nezemře. V takovém případě se stane jedinou vlastnicí stávající majitelka Carmen, v první řadě na základě dohody a v druhé řadě na základě dědických práv.

„Je vám to jasné?“ zeptal se Walker.

Reacher neodpověděl, ale Alice přikývla. Potom k ní Walker přisunul vyšší sloupec papírů.

„Teď si přečtěte tohle.“

„Co je to?“ zeptala se.

„Protokol. Jejího přiznání.“

Rozhostilo se ticho.

„Ona se přiznala?“ vyrazila ze sebe Alice.

„Pořídili jsme videozáznam.“

„Kdy?“

„Dneska v poledne. Jakmile jsme obdrželi finanční zprávu, poslal jsem za ní svého asistenta. Snažili jsme se s vámi spojit, ale bezvýsledně. Potom nám oznámila, že právníka stejně nechce. Tak jsme ji nechali podepsat prohlášení. Pak kápla božskou. Odvedli jsme ji sem a nahráli přiznání na video. Není to nic hezkého.“

Reacher napůl poslouchal a napůl četl. Nebylo to nic hezkého. Vůbec nic hezkého. Přiznání začínalo obvyklým prohlášením, že jej činí ze svobodné vůle a bez nátlaku. Oznámila své jméno. Pak vylíčila svůj život v LA. Byla nemanželským dítětem. Začínala jako šlapka. Pouliční chodec, prohlásila. Divný výraz. Patrně nějaký lokální poetismus z latinoameric-kých slumů, napadlo Reachera. Opustila ulici, začala se svlékat a změnila své označení na sexuální pracovnici. Chytila se Sloopa, přesně, jak ji nařkl Walker. Můj lístek na jídlo, nazývala ho. Pak následoval příběh netrpělivého očekávání. Pustota Texasu ji k smrti nudila. Chtěla uniknout, ale s penězi v kapse. Čím víc peněz, tím lépe. Sloopovy problémy s IRS jí seslala nebesa. Lákal ji trust. Pokusila se ho nechat zabít ve vězení, o čemž od svých soukmenovců slyšela, že je možné, ale federální věznice se sníženou ostrahou se neukázala jako vhodné místo. Tak čekala. Jakmile se dozvěděla, že ho propustí, zakoupila zbraň a pustila se do verbování. Na city působila vymyšlenými historkami o domácím násilí. Reacherovo jméno padlo v poslední části. Odmítl Sloopa zabít, tak to udělala sama. Doufala, že s historkami o domácím násilí uhraje sebeobranu, sníženou zodpovědnost nebo jinou polehčující okolnost. Pak si ale uvědomila, že lékařské zprávy nic takového nedokážou, tak se přiznává a dává v milost veřejného žalobce. Na každé stránce se skvěl její podpis.

Alice četla pomalu. Ke konci dospěla plnou minutu po něm.

„Moc mě to, Reachere, mrzí,“ povzdechla si.

Rozhostilo se ticho.

„Co volby?“ chopil se Reacher poslední naděje.

Walker pokrčil rameny. „Podle texaského zákoníku se dopustila hrdelního zločinu. Vraždy ze zištných důvodů. Mám spoustu důkazů. A nemůžu ignorovat dobrovolné přiznání. Takže před několika hodinami jsem si připadal pěkně zdrcený. Pak jsem ale začal uvažovat. Dobrovolné přiznání mi pomůže. Přiznání a prohlášení, že se cítí vinna, ušetří daňovým poplatníkům náklady na proces. A opravňují mě žádat doživotí. Takový skutek ji staví do velice špatného světla. V očích všech. Takže když zabráním rozsudku smrti, budu vypadat ušlechtile. Dokonce velkomyslně. Bílí budou trochu reptat, ale Mexičani mi půjdou na ruku. Víte, jak to myslím? Situace se zcela obrátila. Ona byla dobrá a já špatný. Nyní je špatná ona a já vzorem dobroty. Takže mi nic nehrozí.“

Nikdo nepromluvil. V místnosti se ozývalo jen všudypřítomné hučení větráků.

„Mám její majetek,“ oznámila Alice. „Pásek a prsten.“

„Odneste je do úschovny,“ pořádal Walker. „Carmen brzy převezeme.“

„Kam?“

„Do věznice. U nás už zůstat nemůže.“

„Ptala jsem se, kde je úschovna.“

„Ve stejné budově jako márnice. Nechte si vystavit potvrzení.“

Reacher šel do márnice s ní. Okolní svět pro něj přestal existovat. Nevnímal vedro, prach, hluk, provoz ani vůně ulice. Měl pocit, že se vznáší nad chodníkem, uzavřený do zvukotěsného skafandru. Alice na něj občas promluvila, vůbec ji ale neslyšel. Doléhal k němu jen slabý vnitřní hlas opakující mýlil ses. Naprosto ses mýlil. Nebyl to neznámý hlas, ale celou svou kariéru postavil na skutečnosti, že ho slýchával méně často než ostatní. Toto skóre se nyní povážlivě snížilo. Což ho hnětlo. Nikoliv z marnivosti. Hnětlo ho, protože byl profesionál, od kterého se očekávalo, že bude jednat správně.

„Reachere? Vy mě vůbec neposloucháte.“

„Prosím?“

„Už poněkolikáté se vás ptám, jestli nemáte hlad.“

„Nemám. Chtěl bych ale vyrazit.“

Zůstala stát. „Teď? Čtvrté přezkoumání?“

„Ne, chtěl bych odjet z města. Někam hodně daleko. Slyšel jsem, že v Antarktidě je touhle dobou moc hezky.“

„Do mise se budeme vracet kolem autobusového nádraží.“

„Fajn. Pojedu autobusem. Protože se stopováním jsem skončil. Nikdy nevíte, kdo vám zastaví.“

Márnice byla nízká průmyslová hala. Šlo se k ní přes dlážděný dvůr. Původně patrně opravna brzd nebo skladiště pneumatik. Měla kovová navinovací vrata pro auta. Na konci budovy zahlédli vchod pro zaměstnance. Vycházelo se k němu po dvou schodech se zábradlím z ocelových trubek. Uvnitř bylo chladno. Velké průmyslové větráky běžely na plný výkon. Jako ve skladu masa. Což ostatně odpovídalo pravdě. Ze vstupní haly vedly otevřené dvoukřídlé dveře přímo do hlavního sálu márnice. Reacher zahlédl pitevní stoly z nerez oceli. Obklopené bílými dlaždičkami a zalité zářivkovým světlem.

Alice položila na přepážku příjmu pásek z ještěrčí kůže a vylovila z kabelky prsten. Službu konajícímu úředníkovi oznámila, že patří k případu Texas versus Carmen Greerová. Úředník odešel a vrátil se s krabicí na důkazy.

„Ne, jedná se o osobní vlastnictví, nikoliv o důkazy,“ vyvedla ho Alice z omylu. „Promiňte.“

Úředník po ní vrhl pohledem proč jste to neřekla hned a otočil se znovu k odchodu.

„Počkejte,“ zavolal Reacher. „Ukažte mi to.“

Úředník se zarazil a potom k němu přes pult přisunul krabici. Neměla víko a byla jen pár čísel hluboká. Někdo na přední stranu napsal fixou Gree-rovd. Na dně ležel lorcin v umělohmotném sáčku. V druhém dvě mosazné nábojnice. Dvě drobné kulky .22, každá ve zvláštním sáčku. Obě šedé a silně zdeformované. Na jednom sáčku stálo lebeční 1 a na druhém lebeční 2. Následovala odkazovací čísla a podpisy.

„Je tady patolog?“ zeptal se Reacher.

„Jasně,“ odpověděl úředník. „Vždycky je tady.“

„Musím s ním mluvit,“ požádal Reacher. „Okamžitě.“

Očekával námitky, úředník však jen ukázal ke dvoukřídlým dveřím.

„Tudy,“ oznámil.

Alice se nepohnula, ale Reacher prošel dovnitř. Nejprve se domníval, že místnost je prázdná, pak si však všiml skleněných dveří v zadní části. Za nimi byla kancelář. Za stolem seděl muž v zeleném plášti. Vyřizoval kancelářskou práci. Reacher zaklepal na sklo. Muž vzhlédl a ústy naznačil vstupte. Reacher vstoupil.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se muž.

„V Sloopu Greerovi jste našli jen dvě kulky?“

„Kdo jste?“

„Doprovázím právničku obžalované,“ vysvětlil Reacher. „Čeká venku.“

„Obžalovaná?“

„Ne, právnická.“

„Dobře. Co potřebujete vědět o těch kulkách?“

„Kolik jich bylo?“

„Dvě,“ odpověděl patolog. „Trvalo mi pěkně dlouho, než jsem je dostal ven.“

„Můžu vidět tělo?“

„Proč?“

„Obávám se justičního omylu.“

To bylo zaklínadlo, které na patology většinou zabralo. Straší je noční můra, že budou svědčit před porotou a ztrapní se při křížovém výslechu obhajoby. Takový debakl by měl neblahý vliv na jejich vědeckou pověst. A jejich ego. Tak raději vyjasní všechny pochybnosti předem.

„Jak si přejete,“ souhlasil. „Leží v lednici.“

Zadní dveře kanceláře vedly do spoře osvětlené chodby. Končila ocelovými izolačními dveřmi.

„Je tam zima,“ varoval patolog.

„Alespoň někde,“ odtušil Reacher.

Patolog uvolnil obří kliku a vešli do jasného světla. Po stropě se táhly zářivky. V zadní stěně bylo zasunuto dvacet sedm ocelových schránek, devět vodorovně a tři na výšku. Osm z nich obsazených. Vepředu měly v malých okýnkách štítky. Podobné, jakými se v kancelářích označují kartotéky. V místnosti panovala mrazivá zima. Reacherovi se u úst srážel dech. Patolog prošel štítky a vytáhl schránku. Zlehka vyjela po lyžinách.

„Musel jsem mu odříznout zadní část lebky,“ oznámil patolog. „Prakticky vybrat mozek lžící, abych našel kulky.“

Sloop Greer ležel na zádech. Nahý a ztuhlý chladem. Mrtvý vypadal malý a scvrklý. Pokožka měla šedou barvu nevypáleného jílu. Otevřené oči upíral strnule do stropu. V čele se mu rýsovaly dva zásahy, zhruba sedm centimetrů od sebe. Úhledné dírky, modré a zkrabacené na okrajích, jako by vyvrtané rukou pečlivého řemeslníka.

„Klasické zásahy kalibrem .22,“ poznamenal patolog. „Kulky pronikly lebkou, ale nevyšly ven. Chyběla jim průraznost. Honily se vevnitř. Ale splnily svůj účel.“

Reacher zavřel oči. Potom se usmál. Zeširoka a spokojeně.

„To máte pravdu,“ opáčil. „Splnily svůj účel.“

Ozvalo se zaklepání na otevřené dveře. Tiché zaťukání malých kotníků na oceli. Reacher opět otevřel oči. Ve dveřích stála Alice chvějící se zimou.

„Co tady vyvádíte?“ křikla.

„Co přijde po čtvrtém přezkoumání?“ křikl v odpověď.

Před ústy mu zůstal visel obláček dechu.

„Páté. Proč?“

„A po pátém?“

„Šesté. Proč?“

„Protože nás čeká spousta zkoumání.“

„Proč?“

„Něco tady, Alice, nehraje. Pojďte se podívat.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

ALICE POMALU PŘEŠLA PO DLAŽDIČKÁCH. „Co nehraje?“ zeptala se. „Povězte mi, co vidíte,“ vyzval ji Reacher.

Neochotně sklouzla očima k mrtvole, jako by ji pohled na ni stál velké fyzické úsilí.

„Dva zásahy do hlavy,“ odpověděla.

„Jak daleko od sebe?“

„Zhruba sedm centimetrů.“

„Vidíte ještě něco jiného?“

„Ne.“

Přikývl. „Přesně tak.“

„Prosím?“

„Podívejte se zblízka. Ty zásahy jsou čisté, souhlasí?“

Přistoupila o krok ke schránce. Zlehka se ohnula v pase.

„Vypadají čistě,“ potvrdila.

„To má svůj význam,“ poučil ji Reacher. „Nejedná se o dotyková zranění. Dotykové zranění vznikne, když hlaveň zbraně položíte přímo na čelo. Víte, k čemu dojde, když to uděláte?“

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Z hlavně nejprve vyjde výbuch horkého plynu. Když se hlaveň dotýká čela, plyn prorazí pod pokožku a nemá kam pokračovat, protože jej zadrží kost. Tak vyrazí opět ven. Zanechá po sobě velkou díru ve tvaru hvězdy. Podobnou mořské hvězdici. Souhlasíte, doktore?“

Patolog přikývl. „Říkáme tomu hvězdicovitý rozprask.“

„Ten tady chybí,“ pokračoval Reacher. „Takže se nejednalo o dotykový výstřel. Jako další vyšlehne z hlavně plamen. Kdyby vystřelila z velké blízkosti, z pěti, sedmi centimetrů, byla by pokožka popálená. Kolem dokola zásahu.“

„Spáleninový prstenec,“ potvrdil patolog.

„Také chybí. Pak přijdou saze. Mazlavá černá hmota. Kdyby vystřelila z patnácti, dvaceti centimetrů, zůstaly by po nich na čele stopy. Skvrna zhruba pět centimetrů v průměru. I ta chybí.“

„Takže?“ ozvala se Alice.

„Pak přijdou na řadu částice střelného prachu. Zbytky nespáleného karbonu. Žádný střelný prach není dokonalý. Jistá část se nespálí. Vyrazí z hlavně. Zaryje se pod kůži. Malé černé tečky. Říká se jim tetování. Kdyby vystřelila z třiceti, čtyřiceti centimetrů, bylo by vidět. Vidíte nějaké?“

„Ne,“ odpověděla Alice.

„Správně. Vidíme jen zásahy. Nic jiného. Chybí jakékoliv stopy po výstřelu z těsné blízkosti. Záleží na kvalitě prachu v nábojnicích, ale podle mého odhadu se střílelo nejméně z metru.“

„Něco přes dva a půl metru,“ upřesnil patolog. „Tak zní můj odhad.“

Reacher se na něj podíval. „Provedl jste analýzu prachu?“

Patolog zavrtěl hlavou. „Rozložení místa činu. Ležel na vzdálenější straně postele. Postel stála příčně pod oknem, sedmdesát pět centimetrů od přilehlé stěny. Našli ho u nočního stolku v hlavách. Víme, že nestála u něj, protože jsme nenašli stopy, o kterých jste mluvil. Takže nejblíž se k němu mohla dostat z druhé strany postele. Patrně od nohou. Podle dráhy letu střílela diagonálně. Nejspíš se pokusil zalézt, co nejdále mohl. Byla to francouzská postel, takže můj odhad zní přes dva a půl metru, protože musíme připočíst šikmost úhlu.“

„Skvělé,“ prohlásil Reacher. „Jste to ochoten zopakovat před porotou?“

„Samozřejmě. A jedná se jen o teoretické minimum. Mohla stát ještě dál.“

„Co to znamená?“ zeptala se Alice.

„Znamená to, že nestřílela Carmen.“

„Proč?“

„Jak velké je čelo dospělého muže? Dvanáct, třináct centimetrů na šířku a pět centimetrů vysoké?“

„Kam míříte?“

„Z dva a půl metru nemohla tak malý cíl zasáhnout.“

„Odkud to víte?“

„Den před tím, než zemřel Sloop, jsem ji viděl střílet. Zbraň držela poprvé v životě. Nedokázala ani stisknout spoušť. Doslova. Z dvou a půl metru by se netrefila do stodoly. Poradil jsem jí, aby mu zarazila hlaveň do břicha a vyprázdnila zásobník.“

„Kopete jí hrob,“ namítla Alice. „Takové svědectví byste neměl činit dobrovolně.“

„Alice, nespáchala to. Nebyla by toho schopna.“

„Možná měla štěstí.“

„Jednou možná. Ale ne dvakrát. Dva zásahy musí být mířené. A leží blízko u sebe. Horizontálně. Po prvním začal padat. Což znamená bleskovou reakci. Dva výstřely vypálené rychle po sobě. Něco takového dokáže jen zkušený střelec.“

Alice se na chvíli zamyslela. „Mohla hrát divadlo. Lhala o všem ostatním. Třeba uměla střílet. Velice dobře, a vám předstírala nezkušenost. Protože chtěla, abyste odvedl špinavou práci. Z řady důvodů.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Nic nepředstírala. Ve svém životě jsem viděl střílet spoustu lidí. Buď to umíte, nebo ne. A když střílet umíte, nemůžete to skrýt. Něco takového nejde zatajit. Ani zapomenout.“

Alice neodpověděla.

„Neudělala to Carmen,“ zopakoval Reacher. „Ani já bych něco takového nedokázal. Ne se šuntem, co si koupila. Ne z takové vzdálenosti. Dva rychlé zásahy do čela? Ať střílel kdokoliv, střílel lépe než já.“

Alice se unaveně usmála. „A to je velký zázrak?“

„Hodně velký,“ potvrdil Reacher bez vědomého chvástání.

„Přiznala se. Proč by to jinak dělala?“

„Nemám tušení.“

Ellie si nebyla jistá, jestli všechno pochopila. Schovávala se na schodišti nad vstupní halou, když babička mluvila s neznámými lidmi. Zaslechla slova nová rodina. Těm rozuměla. Bylo jí jasné, že novou rodinu skutečné potřebuje. Greerové jí vysvětlili, že tatínek zemřel a maminka odjela a už se nikdy nevrátí. A také řekli, že ji nechtějí. Což nevadilo. Byli podlí. Už prodali poníka a ostatní koně. Brzy ráno si pro ně přijel velký náklaďák. Neplakala. Věděla, že všechno spolu souvisí. Není táta, není máma, nebudou ani koně. Změnilo se úplně všechno. Tak s neznámými lidmi odjela, protože nic jiného nezbývalo.

Neznámí lidé ji potom nechali mluvit po telefonu s mámou. Máma plakala a na závěr řekla buď s novou rodinou šťastná. Problém spočíval v tom, že nevěděla, jestli ti cizí lidé jsou nová rodina, nebo ji k nové rodině jenom vezou. A bála se zeptat. Tak mlčela. Hřbet ruky ji bolel, jak si ji tiskla do úst.

*

„Sršní hnízdo,“ prohlásil Walker. „Víte, co myslím? Raději do něj nešťourejte. Situace by se vám mohla rychle vymknout z rukou.“

Opět seděli ve Walkerově kanceláři. O nejméně dvacet stupňů teplejší než budova márnice. Z obou crčel pot.

„Chápete?“ zdůraznil Walker. „Dostali bychom se z deště pod okap.“

„Jste si jistý?“ zapochybovala Alice.

Walker přikývl. „Zkalili bychom vody. Dejme tomu, že Reacher má pravdu, což je nadsazené, protože se jedná pouze o jeho osobní názor. O nic jiného než dohady. Založené na čem? Na dojmu, který v něm vzbudila. Že neumí střílet. Vzbudila v něm však i jiné dojmy. Ty se prokázaly naprosto lživými. Připusťme však, že tentokrát nelhala. K čemu dospějeme?“

„K čemu?“

„Ke spiknutí. Snažila se do něj zatáhnout Reachera. Nezabral, tak si našla někoho jiného. Pozvala ho do domu, prozradila, kde schovává zbraň, a on v určený čas přišel, vyzvedl zbraň a splnil úkol. Pokud k tomu došlo tímto způsobem, podnítila spiknutí k vraždě za účelem obohacení. Chladnokrevně najala vraha. Když budeme do případu šťourat, ocitne se opět na nejlepší cestě do cely smrti. Protože spiknutí je mnohem proradnější než samostatný výstřel. V porovnání se spiknutím působí téměř nevinně. Zločin okamžiku. Když k němu připočteme přiznání viny, mohu s klidným svědomím žádat o doživotí. Jakmile začnu hovořit o spiknutí, podepíšu jí rozsudek smrti.“

Alice mlčela.

„Víte tedy už, jak to myslím?“ zdůraznil Walker. „Ničeho pozitivního nedosáhneme. Jenom ji zatáhneme ještě hlouběji do bahna. A nezapomínejte, že se už přiznala. Podle mého názoru upřímně. Kdyby však její přiznání byla vypočítavá lež, aby zatajila spiknutí a zachránila si kůži, museli bychom na něj reagovat. A jenom bychom se zesměšnili.“

Alice mlčela. Reacher pokrčil rameny.

„Tak vám radím, abyste to nechali být,“ pokračoval Walker. „Kdybych jí mohl pomoct, věnoval bych tomu pozornost. Ale pomoct jí nemůžu. Tak do toho nešťourejte. V jejím zájmu.“

„A v zájmu vašeho soudcovského křesla,“ ozval se Reacher.

Walker přikývl. „To před vámi neskrývám.“

„Nevadí vám nechat to být?“ zeptala se Alice. „Jako veřejnému žalobci? Někomu projde zločin.“

Walker zavrtěl hlavou. „Pokud se to stalo způsobem, jakým se Reacher domnívá. Pokud. Já osobně to považuji za vysoce nepravděpodobné. Věřte mi, jsem velice angažovaný žalobce, ale nemrhal bych časem poroty případem postaveným na ryze subjektivním názoru o střeleckých schopnostech druhé osoby. Zejména když je tou osobou notorická lhářka jako

Carmen. Třeba střílela již od dětství. Naučila se to v drsném prostředí lati-noamerického slumu na předměstí LA. Venkovská texaská porota by o tom neměla nejmenší pochybnosti.“

Reacher neodpověděl. Alice opět přikývla.

„Dobře,“ souhlasila. „Nejsem ostatně její právnickou.“

„A kdybyste její právnickou byla?“

Pokrčila rameny. „Pravděpodobně bych to nechala být. Jak jste již řekl, obvinění ze spiknutí by jí v ničem nepomohlo.“

Pomalu se postavila, jako by každý pohyb vyžadoval ve vedru nesmírné úsilí. Poklepala Reacherovi na rameno. Podívala se na něj způsobem co naděláme a zamířila ke dveřím. Také se postavil a vykročil za ní. Walker mlčel. Jen je vyprovodil pohledem ke dveřím a potom se zadíval na fotografii tří kamarádů, opírajících se o blatník dodávky.

Společně přešli ulici a doploužili se k autobusovému nádraží. Stálo padesát metrů od soudní budovy a padesát metrů od právnické mise. Malá, ospalá zastávka. Bez jediného autobusu. Jen kus asfaltu se skvrnami po naftě obkroužený lavicemi. Před poledním sluncem je chránily bílé laminátové stříšky. U tabule s jízdními řády se krčila malá budka. Měla větráky s venkovnímu vývody, které běžely na plný výkon. Žena uvnitř seděla na vysoké stoličce a četla časopis.

„Walker má pravdu,“ podotkla Alice. „Jedná v jejím zájmu. Jde o ztracený případ.“

Reacher neodpověděl.

„Kam pojedete?“ zeptala se.

„Jako vždycky prvním autobusem.“

Zastavili se u tabule a začetli se do jízdních řádů. První autobus jel do Tope-ky v Kansasu, přes Oklahoma City. Z Phoenixu v Arizoně. Příjezd za půl hodiny. Opisoval dlouhou táhlou smyčku ve směru hodinových ručiček.

„Už jste někdy Topeku navštívil?“

„Byl jsem v Leavenworthu. Leží kousek od Topeky.“

Zaklepal na skleněné okýnko a žena mu prodala jízdenku.

„Hodně štěstí, Alice,“ popřál. „Za čtyři a půl roku se podívám, jestli stojíte ve Zlatých stránkách.“

Usmála se. „Dejte na sebe pozor.“

Potom na okamžik zaváhala, jako by se nemohla rozhodnout, zda ho má obejmout, políbit na tvář, nebo prostě odejít. Ještě jednou se usmála a vykročila. Pozoroval ji, dokud nezmizela z dohledu. Potom si vybral nejvíc zastíněnou lavičku, posadil se a čekal.

*

Stále si nebyla jistá. Odvezli ji na velice hezké místo připomínající dům. S postelemi a vším ostatním. Takže možná skutečné nová rodina. Ale jako nová rodina nevypadali. Byli příliš zaneprázdnění. Trochu jako doktoři. Chovali se k ní laskavě, ale zaměstnávaly je věci, kterým nerozuměla. Jako v ordinaci doktora. Možná byli doktoři. Věděli, že je rozrušená, a chystají se jí pomoct. Dlouhou dobu přemýšlela a pak se zeptala.

„Jste doktoři?“

„Nejsme,“ zněla odpověď.

„Jste moje nová rodina?“

„Nejsme. Brzy tě k ní ale zavezeme.“

„Kdy?“

„Za několik dní. Do té doby počkáš u nás.“

Vypadali velice zaměstnaně.

Autobus dorazil poměrně na čas. Velký greyhound, zaprášený po dlouhé cestě, zahalený do oblaků nafty, u mřížek klimatizace rozechvělý horký vzduch. Zastavil šest metrů od něj a řidič nechal běžet motor na hlasitý volnoběh. Otevřely se dveře a vystoupili tři lidé. Reacher se zvedl, přešel k autobusu a nastoupil. Jako jediný. Řidič si vzal jízdenku.

„Dvě minuty přestávka,“ oznámil. „Musím si dojít na záchod.“

Reacher mlčky přikývl. Prošel uličkou a našel volné sedadlo. Na levé straně, takže odpolední slunce se do něj bude opírat až k odbočce na sever do Abilene. Ale okna byla zabarvená do tmavomodrá a klimatizace fungovala, takže by to nemělo vadit. Posadil se bokem. Natáhl nohy a hlavu si opřel o sklo. Osm prázdných nábojnic ho tlačilo na stehně. Nadzvedl se a přes kalhoty je posunul. Potom je vytáhl a přidržel v dlani. Začal s nimi otáčet jako s kostkami. Hřály a kovově chřestily.

Abilene, pomyslel si.

Řidič naskočil do autobusu, zaklonil se na schodu a jako starý železničář pohlédl do stran. Potom se usadil a dveře se se zasyčením zavřely.

„Počkejte,“ vykřikl Reacher.

Postavil se a prodral uličkou dopředu.

„Rozmyslel jsem si to,“ oznámil. „Vystupuju.“

„Už jsem vám znehodnotil lístek,“ namítl řidič. „Pokud chcete vrátit jízdné, musíte o to požádat písemně.“

„Žádné jízdné nechci. Jenom mě pusťte ven.“

Řidič se zatvářil nechápavě, ale stiskl tlačítko a dveře se opět otevřely. Reacher vystoupil do vedra a vykročil. Za zády mu zaduněl motor rozjíždějícího se autobusu. Na rohu zahnul doleva a autobus doprava. Poslouchal, jak utichá v dálce. Došel k misi. Kromě právníků měli všichni po pracovní době a v kancelářích se tísnily hloučky tichých, ustrašených lidí. Alice seděla za svým psacím stolem a promlouvala k ženě s nemluvnětem na klíně. Překvapeně vzhlédla.

„Autobus nepřijel?“ zeptala se.

„Musím vám položit právnickou otázku.“

„Rychlou?“

Přikývl. „Týká se občanského práva. Když klient poví právníkovi o zločinu, jak moc může policie na právníka tlačit, aby jí sdělil podrobnosti?“

„Jednalo by se o důvěrnou informaci. Mezi právníkem a klientem. Policie by nemohla udělat vůbec nic.“

„Smím si od vás zatelefonovat?“

Zatvářila se nechápavě. Potom pokrčila rameny. „Samozřejmě. Posaďte se.“

Vzal volnou židli pro návštěvníky a postavil ji za psací stůl vedle její.

„Máte telefonní seznam Abilene?“ zeptal se.

„Ve spodní zásuvce. Leží v ní telefonní seznamy celého Texasu.“

Obrátila se k ženě s dítětem a pokračovala španělsky v rozhovoru. Reacher otevřel zásuvku a našel správný seznam. V přední části nalistoval stránku s důležitými, tučně vytištěnými čísly. Vytočil číslo státní policie v Abilene. Ozvala se žena a zeptala se, čím mu může posloužit.

„Mám informaci. O zločinu.“

Žena ho požádala, aby počkal. Zhruba o třicet vteřin později vzali telefon v jiné kanceláři. Patrně v místnosti pro mužstvo. V pozadí vyzváněly telefony a ozýval se šum lidských hlasů.

„Seržant Rodriguez,“ představil se mužský hlas.

„Mám informaci o zločinu,“ zopakoval Reacher.

„Vaše jméno, pane?“

„Chester A. Arthur. Pracuji jako právník v okrese Pecos.“

„Dobře, pane Arthure, pokračujte.“

„V pátek jste jižně od Abilene našli opuštěné auto. Mercedes Benz. Patřící právníkovi Alu Eugenovi, který se v současné době pohřešuje.“

Zaslechl cvakání klávesnice.

„Souhlasí,“ potvrdil Rodriguez. „Co si přejete sdělit?“

„Můj klient tvrdí, že Ala unesli a nedaleko od auta zabili.“

„Jak se váš klient jmenuje?“

„To vám nemohu prozradit. Důvěrná informace. A nejsem si jistý, jestli spolehlivá. Potřebuju, abyste ji prověřili. Pokud bude pravdivá, možná se mi klienta podaří přesvědčit, aby spolupracoval.“

„Co vám pověděl?“

„Eugena údajně zastavili a naložili do jiného auta. Odvezli ho na sever do odlehlého místa na levé straně silnice. Potom ho zastřelili a ukryli tělo.“

Alice přerušila rozhovor a zírala na něj.

„Chtěl bych, abyste tu oblast prohledali,“ pokračoval Reacher.

„Už jsme ji prohledávali.“

„V jakém okruhu?“

„Přilehlé okolí.“

„Můj klient říkal kilometr až tři na sever. Musíte se podívat pod rostlinstvo, do prasklin ve skalách, do domků u čerpadel, úplně všude. Blízko u místa, kde je možné zaparkovat auto.“

„Jeden až tři kilometry od opuštěného auta?“

„Prý ne méně než kilometr a ne víc než tři.“

„Vlevo?“

„Můj klient si je naprosto jistý.“

„Můžete mi sdělit své telefonní číslo?“

„Zavolám vám. Za hodinu.“

S tím zavěsil. Žena s dítětem odešla. Alice na něj stále zírala.

„Co to má znamenat?“ vydechla.

„Na Eugena jsme se měli zaměřit hned od začátku.“

„Proč?“

„Protože Sloopa nezastřelila Carmen.“

„To je pouze váš názor, nikoliv skutečnost.“

„Je to tak, Alice. Věřte mi. V těhle věcech se vyznám.“

Pokrčila rameny. „Dobře. A dál?“

„Zastřelil ho někdo jiný. Čímž vzniká otázka proč. Víme, že Eugene je nezvěstný a Sloop mrtvý. Právník s klientem. Takže se nabízí, že Eugene není nezvěstný, ale také mrtvý. Pracovali spolu na obchodě, který Sloopovi pomohl z vězení. Na nějakém velkém obchodě, protože dostat se předčasně z vězení není snadné. Prominutí trestu neudělují na běžícím pásu. Muselo se jednat o významnou informaci. Hodně cennou. Pro někoho nebezpečnou. Onen dotyčný je nechal zlikvidovat oba, buď z pomsty, nebo aby zabránil toku informace.“

„Jak jste na ten nápad přišel?“

„Přivedla mě na něj Carmen,“ přiznal. „Zástěrka, jak uniknout dopadení. Měl jsem zabít Sloopa a předstírat, že důvodem byla snaha zabránit mu v obchodu.“

„Takže Carmen se řídila vlastní radou.“

„Ne, souvislost s Carmen je náhodná. Nenáviděla ho, měla motiv, lže, až se hory zelenají, ale nezabila ho. Udělal to někdo jiný.“

„Ano, pro ni.“

„Nikoliv. Měla jenom štěstí. Šlo o vedlejší produkt souběžné akce. Jako kdyby ho někde jinde porazilo auto. Možná byla tím produktem nadšená, ale nezpůsobila ho.“

„Jak moc jste si jistý?“

„Velice jistý. Všechna ostatní řešení jsou přitažená za vlasy. Uvažujte, Alice. Tak dobře střílí jen profesionál. Profesionálové plánují nejméně dny dopředu. A kdyby několik dní předtím najala profesionála, proč by jezdila po Texasu a hledala stopaře? A proč by dovolila zastřelit Sloopa ve vlastní ložnici, kde se stane podezřelou číslo jedna? Vlastní zbraní?“

„K čemu tedy podle vás došlo?“

„Nějaká parta profesionálů zlikvidovala v pátek Eugena a skryla tělo, aby ho našli, až stopa úplně vychladne. Pak oddělali v sobotu Sloopa a narafičili to na Carmen. U ní v ložnici, její zbraní.“

„Byla ale s ním. Copak by si ničeho nevšimla?. Neřekla by, co viděla?“

Odmlčel se. „Možná se šla podívat na Ellie. Vrátila se do ložnice, až když bylo po všem. Nebo se sprchovala. Když ji zatkli, měla mokré vlasy.“

„Slyšela by alespoň výstřely.“

„Ne v jejich sprše. Hučí víc než Niagarské vodopády. A dvaadvacítka pistole nenadělá moc hluku.“

„Jak víte, kde najdou Eugenovo tělo? Za předpokladu, že se nemýlíte?“

„Přemýšlel jsem, jak bych to udělal. Museli mít vlastní auto. Zastavili v pustině. Patrně předstírali poruchu nebo píchlé kolo. Zamávali na Eugena, aby zastavil, přinutili ho nastoupit a odvezli ho. Necestovali s ním ale příliš dlouho. To by představovalo příliš velké riziko. Dvě, maximálně tři minuty, což dělá kilometr až tři od výchozího místa.“

„Proč na sever? Proč na levé straně?“

„Jel bych nejdřív na sever, otočil se a prozkoumal přilehlý okraj silnice. Vybral bych si správné místo, pokračoval několik kilometrů, opět obrátil, zastavil a čekal.“

„To si dokážu představit. Ale Sloop? Copak by se odvážili až k domu? V Echu uprostřed pustiny? Schovali by se a vkradli dovnitř? Zatímco se sprchovala?“

„Já bych to dokázal. A předpokládám, že jsou stejně dobří. Možná dokonce lepší. Ve střelbě mě rozhodně předčí.“

„Zbláznil jste se.“

„Možná.“

„Určitě. Protože se přiznala. Proč by to dělala? Kdyby s tím opravdu neměla nic společného?“

„Na to přijdeme později. Nejdřív musíme hodinu počkat.“

*

Nechal Alici pracovat a vyšel opět do vedra. Rozhodl se, že se konečně podívá do muzea Divokého západu. Našel ho zavřené. Bylo příliš pozdě. Zahlédl ale chodníček vedoucí k otevřenému prostoru za muzeem. Zamčenou branku dokázal hravě překročit. Za muzeem stály napodobeniny artefaktů ze starých časů. Vězení s jednou celou, budova soudce Roye Beána, popravčí strom. Strom názorně uzavíral běh spravedlnosti. Zatčení, odsouzení, pověšení. Prohlédl si hrob Claye Allisona. Pečlivě udržovaný, s hezkým náhrobkem. Clay bylo jeho prostřední jméno. Celým jménem se jmenoval Robert Clay Allison, narozený v roce 1840, zesnulý v roce 1887. Nikdy nezabil člověka, který si to nezasloužil Reacher se prostředním jménem nepyšnil. Jmenoval se pouze Jack Reacher. Narozený v roce 1960 a stále naživu. Představil si, jaký by dostal náhrobek. Patrně žádný. Neměl nikoho, kdo by ho objednal.

Vrátil se po chodníku a opět překročil branku. Otevřel se mu pohled na jednopatrovou budovu. V přízemí obchody, v prvním patře kanceláře. Na okně jedné z nich se skvěla starobylá zlatá písmena. Albert E. Eugene, právnízástupce. V budově působily ještě další dvě právnické firmy. Na dosah soudní budovy. Patrně levní právníci. Geograficky oddělení od bezplatných, kde pracovala Alice, a od drahých, kteří museli sídlit v jiné ulici. Eugene však jezdil mercedesem. Možná měl hodně zakázek. Nebo byl marnivý a zápasil s vysokými splátkami.

Na křižovatce se zastavil. Slunce se klonilo k západu a na jižním horizontu se kupila mračna. Do obličeje se mu opřel teplý vánek. Natolik silný, aby mu zacloumal s oblečením a zvířil oblak prachu na chodníku. Zůstal stát a nechal si pleskat košili o břicho. Potom vánek odumřel a vlády se opět ujalo vedro. Na jihu se však stále rýsovaly rozervané mraky.

Vrátil se do Aliciny kanceláře. Seděla za psacím stolem a bojovala s neutuchajícím přívalem problémů. Na židlích pro návštěvníky seděli mexičtí manželé středního věku. V obličejích trpělivý, důvěřivý výraz. Hromada papírů na stole vzrostla. Alice unaveně ukázala na volnou židli, která zůstala stát vedle její. Protáhl se kolem stolu a posadil se. Zvedl telefonní sluchátko a zpaměti vytočil číslo policie v Abilene. Představil se jako Ches-ter Arthur a požádal o seržanta Rodrigueze.

Čekal plnou minutu. Potom se ozval Rodriguez a Reacher okamžitě poznal, že našli Eugenovo tělo. V policistově hlase zaznívala naléhavost.

„Pane Arthure, potřebujeme znát jméno vašeho klienta.“

„Co jste našli?“

„Přesně, jak jste říkal. Dva a půl kilometru na sever, na levé straně, v hluboké vápencové průrvě. Zastřelený jedinou ranou do pravého oka.“

„Kalibr .22?“

„V žádném případě. Alespoň podle toho, co jsem slyšel. Nejméně deví-timilimetr. Pořádně velký kanón. Chybí mu skoro celá hlava.“

„Na kdy odhadujete čas smrti?“

„Těžko říct, v tomhle vedru. A kojoti sežrali části, které patology nejvíc zajímají. Proti pátku bych však nic nenamítal.“

Reacher mlčel.

„Potřebuju jména,“ požádal Rodriguez.

„Můj klient není pachatelem. Promluvím si s ním a možná vám zavolá.“

Potom zavěsil, ještě než Rodriguez stačil začít naléhat. Alice na něj opět zírala. Stejně jako její klienti. Očividně mluvili natolik anglicky, aby mu rozuměli.

„Kolikátým prezidentem byl Chester Arthur?“ zeptala se Alice.

„Po Garfieldovi, před Roverem Clevelandem,“ odpověděl Reacher. „Jedním ze dvou z Vermontu.“

„Kdo byl tím druhým?“

„Calvin Coolidge.“

„Takže našli Eugena,“ konstatovala.

„Přesně, jak jsem říkal.“

„Co podnikneme?“

„Půjdeme varovat Hacka Walkera.“

„Varovati“

Reacher přikývl. „Přemýšlejte, Alice, se mnou. Zatím máme dva mrtvé ze dvou, domnívám se však, že správný výpočet zní dva ze tří. Byli nerozlučná trojka. Hack, Al a Sloop. Carmen tvrdila, že na obchodu pracovali společně. Hack údajně jednal s federálními úřady. Takže věděl to samé, co ostatní. Může být další na řadě.“

Alice se obrátila ke svým klientům.

„Promiňte, musím jít,“ omluvila se anglicky.

Hack Walker se chystal k odchodu. Stál oblečený v saku a zapínal kufřík. Bylo už po šesté a za okny se šeřilo. Oznámili, že Eugene je po smrti, a sledovali, jak se mu vytratila barva z obličeje. Pokožka se mu zkrabatila a ze všech pórů vyrazil pot. Propotácel se kolem stolu a padl do křesla. Dlouhou dobu mlčel. Potom pomalu přikývl.

„Tušil jsem to,“ zasípal. „Stále jsem se však kojil nadějí.“

Zalétl očima k fotografii.

„Moc mě to mrzí,“ ozval se Reacher.

„Ví proč?“ zeptal se Walker. „Nebo kdo?“

„Zatím ne.“

Walker se opět odmlčel. „Proč vás informovali dřív než mě?“

„Reachera napadlo, kde by ho měli hledat,“ vysvětlila Alice. „Vlastně je nasměroval“

Potom rychle přešla k teorii dvou ze tří. Obchod, nebezpečná znalost. Varování. Walker bez hnutí naslouchal. Do obličeje se mu pomalu vracela barva. Usilovně přemýšlel. Potom zavrtěl hlavou.

„Nesmysl. Ta dohoda byla naprosto bezvýznamná. Sloop přilezl ke křížku a uvolil se zaplatit daně a pokuty. O víc nešlo. Ve vězení trpěl a chtěl za každou cenu ven. To se stává často. Al se spojil s IRS, učinil nabídku a oni ani nemrkli. Rutinní záležitost. Jednal s pobočkou. S řadovými úředníky. Federální žalobce se musí jenom podepsat, v čemž jsem trochu pomohl. Ze starého přátelství. Podepsal se rychleji, než bývá obvyklé. Jinak se jednalo o běžný postup IRS. A kvůli němu se nezabíjí.“

Opět zavrtěl hlavou. Potom doširoka otevřel oči a znehybněl.

„Chtěl bych, abyste odešli,“ požádal.

Alice přikývla. „Chápeme, že vás ta ztráta zdrtila. Byli jste přátelé.“

Walker však nevypadal, že by ho trápila ztráta přítele.

„O co kráčí?“ zeptal se Reacher.

„Neměli bychom se spolu už vůbec bavit,“ prohlásil Walker.

„Proč ne?“

„Pohybujeme se v kruzích a vždycky skončíme tam, kde nechceme.“

„Jak to myslíte?“

„Uvažujte. Kvůli rutinnímu postupu IRS nikoho nezabijí. Sloop s Alem se chystali vzít Carmen peníze trustu a většinu z nich vyplatit vládě. Nyní jsou Sloop s Alem po smrti. Dvě a dvě dělá čtyři. Její motiv se čím dál tím víc zlepšuje a zvětšuje. Když se budeme dál bavit, budeme muset vzít v úvahu spiknutí. Které stálo dva životy, nikoliv jeden. Neměl bych jinou možnost. A nechci se do toho pouštět.“

„O žádné spiknutí nešlo,“ namítl Reacher. „Kdyby někoho najala, proč by si vybrala ještě mě?“

Walker pokrčil rameny. „Aby zamžila skutečnost? Distancovala se?“

„Je natolik chytrá?“

„Domnívám se, že ano.“

„Tak do dokažte. Předložte důkazy, že někoho najala.“

„To nemůžu.“

„Ale ano, můžete. Máte její výpisy z účtu. Najděte na nich výběr.“

„Výběr?“

„Myslíte si, že tihle lidé pracují zadarmo?“

Walker se ušklíbl. Vyndal z kapsy klíče a odemkl zásuvku psacího stolu. Vytáhl hraničku s finanční zprávou. Vázaný trust Greer jedna až pět. Reacher zatajil dech. Walker prošel stránku po stránce. Potom je složil dohromady a posunul přes stůl. V obličeji se mu nepohnul ani sval.

Alice se naklonila a přitáhla si zprávu k sobě. Obracela stránky a sledovala čtvrtý sloupec zleva. Sloupec „má dáti“. Obsahoval spoustu výběrů. Všechno však jen malé a náhodné částky. Nejvyšší dvě stě devadesát sedm dolarů. Několik kolem stovky.

„Sečtěte poslední měsíc,“ požádal Reacher.

Přejela očima zezdola nahoru.

„Rovných devět set dolarů, v menších částkách,“ oznámila.

Reacher přikývl. „I kdyby je střádala, za devět set dolarů si toho moc nekoupíte. Rozhodně ne někoho, kdo pracuje způsobem, jaký jsme viděli.“

Walker mlčel.

„Musíme si s ní promluvit,“ prohlásil Reacher.

„To nejde,“ odmítl Walker. „Je na cestě do státní věznice.“

„Vůbec nic neudělala,“ naléhal Reacher. „Je naprosto nevinná.“

„Proč se tedy přiznala?“

Reacher zavřel oči. Chvíli tiše seděl.

„Musela,“ promluvil. „Někdo ji přinutil.“

„Jak?“

Reacher otevřel oči. „Nevím. Přijdeme však na to. Půjčte si od vězeňského zřízence knihu návštěv. Podíváme se, kdo ji přišel navštívit.“

Walker se stále tvářil bezvýrazně a na obličeji se mu perlil pot. Zvedl ale sluchátko a vytočil interní číslo. Požádal, aby mu okamžitě přinesli knihu návštěv. Potom v tichosti čekali. Za tři minuty se v sekretariátu ozvaly těžké kroky a do kanceláře vstoupil zřízenec. Denní směna. Po běhu do schodů ztěžka oddechoval. V ruce držel tlustou knihu.

Walker si ji od něj vzal a rozevřel na stole. Rychle přejel očima po patřičné stránce a obrátil ji k Alici a Reacherovi. Ukázal prstem. Carmen přijali v pondělí brzy ráno. Propustili ji před dvěma hodinami do péče texaského nápravného zařízení. Během té doby za ní dvakrát přišel ten samý člověk. V devět hodin v pondělí ráno a v úterý v poledne ji navštívil asistent státního zástupce.

„Předběžný výslech a přiznání,“ vysvětlil Walker.

Žádné jiné záznamy v knize nestály.

„Souhlasí?“ zeptal se Reacher.

Zřízenec přikývl. „Stoprocentně,“ potvrdil.

Reacher se ještě jednou podíval. První výslech trval dvě minuty. Carmen odmítla cokoliv říct. Druhý výslech dvanáct minut. Potom ji odvedli nahoru a pořídili videozáznam.

„Nikdo jiný?“ ujistil se.

„Kromě telefonátů nikdo,“ odpověděl zřízenec.

„Jaké telefonáty?“

„Volali jí celé pondělí a úterý ráno.“

„Kdo jí volal?“

„Její právník.“

„Jejíprávník?“ podivila se Alice.

Zřízenec přikývl. „Hrozně mě štval. Pokaždé jsem ji musel přivést k telefonu a zase odvést.“

„Kdo byl ten právník?“ zeptala se Alice.

„To vám nemohu prozradit. Důvěrná informace. Hovory mezi právníkem a klientem jsou tajné.“

„Muž, nebo žena?“

„Muž.“

„Hispánec?“

„To bych neřekl. Mluvil jako normální člověk. Trochu tlumeně. Patrně špatné spojení.“

„Pokaždé ten samý muž?“

„Nejspíš ano.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Walker neurčitě přikývl a zřízenec to pochopil jako propuštění. Produpal sekretariátem. Ozvalo se bouchnutí hlavních dveří.

„Neprozradila nám, že má právní zastoupení,“ promluvil Walker. „Jen prohlásila, že žádné nechce“

„Nám sdělila to samé,“ potvrdila Alice.

„Musíme zjistit, kdo jí volal,“ prohlásil Reacher. „Požádejte telefonní společnost, aby ty telefonáty vystopovala.“

Walker zavrtěl hlavou. „To nejde. Právní porada spadá pod důvěrné informace.“

Reacher na něj vytřeštil oči. „To si opravdu myslíte, že jí volal právník?“

„Vy snad ne?“

„Samozřejmě že ne. Byl to někdo, kdo jí vyhrožoval, aby lhala. Poprvé z ní váš asistent nedostal slovo. O dvacet sedm hodin později se přiznala. V mezičase došlo jen k několika telefonátům.“

„Jaká hrozba by ji mohla dohnat ke lživému přiznání?“

Vražednému komandu se nová role opatrovníků nelíbila. Všem se vedlo stejně, ze stejných důvodů. Držet dítě jako rukojmí nepatřilo k normálním úkolům. Vyzvednout ho normální bylo. Standardní operace založená na iluzi a podvodu. Do Červeného domu šla žena s vysokým světlým mužem, protože tak nejvíc působili jako sociální pracovníci. Přijeli v pseudooficiálním sedanu. Vystupovali s profesionální věcností. K ní přidali štědrou dávku spasitelského svatouškovství, jako by jim nešlo o nic jiného než o blaho dítěte. Připravili si tlustý svazek napodobenin formulářů. Vypadaly přesně jako zplnomocnění sociálního úřadu. Babička se na ně sotva podívala. Vůbec se nebránila. Její chování jim přišlo nepřirozené. Dítě jim předala téměř s radostí.

Dítě se také nebránilo. Jen tiše a zamyšleně sledovalo vývoj událostí. Jako by se snažilo chovat co nejlépe. Aby potěšilo nové dospělé. Naložili ho do auta a odvezli. Bez slz, nářku a záchvatů. Všechno probíhalo dobře. Velice dobře. Stejně hladce jako akce s Alem Eugenem.

Pak se však odchýlili od zaběhnuté praxe. Radikálně. Normálně by odjeli na vybrané místo a stiskli kohoutek. Ukryli tělo a zmizeli. Tento úkol však zněl jinak. Museli si dítě nechat. Živé a nezraněné. Alespoň na nějakou dobu. Možná několik dní. A profesionály nezvyklé postupy znervózňují. Podstata profesionalismu tkví v lpění na známých situacích.

„Zavolejte na sociálku,“ požádal Reacher. „Neprodleně.“

Walker na něj jen zíral.

„Sám jste tu otázku položil. Jaká hrozba by ji mohla přinutit ke lživému přiznání? Chápete? Musí mít její dítě.“

Walker ještě víc vytřeštil oči a ztuhl. Potom se přinutil odemknout další zásuvku. Vytáhl z ní tlustý černý svazek. Otevřel ho, zalistoval, popadl telefon a vytočil číslo. Nikdo se neozval. Zmáčkl vidlici a zkusil jiné číslo. Patrně večerní nouzová linka. Na druhém konci se ozval hlas, položil otázku a Walker použil Ellieino plné jméno. Mary Ellen Greerová. Potom se rozhostilo ticho. Pak přišla odpověď. Walker naslouchal. Neodpověděl. Jen velice pomalu a opatrně položil telefon, jako by byl ze skla.

„Nikdy o ní neslyšeli,“ oznámil.

Ticho. Walker zavřel oči a opět je otevřel.

„Sehnat posily nebude snadné,“ pravil. „Zapojíme státní policii. A také FBI, protože se jedná o únos. Musíme však jednat okamžitě. Při únosech rozhoduje především rychlost. Můžou ji vézt kamkoliv. Takže vy dva hned teď vyrazíte do Echa a vyzpovídáte Rusty. Potřebujeme popis a veškeré podrobnosti.“

„Rusty nám nic neřekne,“ namítl Reacher. „Nemá nás ráda. Co okresní šerif?“

„Je úplně k ničemu. Touhle dobou bude namol. Musíte za ní vy.“

„Ztráta času,“ trval na svém Reacher.

Walker otevřel třetí zásuvku a z krabičky vyndal dvě pochromované hvězdy. Hodil je na stůl.

„Zvedněte pravačky,“ přikázal. „Opakujte po mně.“

Oddrmolil jakousi přísahu. Reacher s Alicí ji zopakovali, alespoň ty části, které pochytili. Walker přikývl.

„Stali jste se zástupci šerifa. S pravomocí po celém okrese Echo. Rusty s vámi bude muset mluvit.“

Reacher na něj nevěřícně zíral.

„Něco se vám nelíbí?“ zarazil se Walker.

„Vy to pořád děláte? Jmenujete zástupce?“

„Samozřejmě. Jako za starých časů Divokého západu. Teď ale jeďte. Musím vyřídit milion telefonátů.“

Reacher uchopil pochromovanou hvězdu a vstal, po čtyřech a čtvrt roce opět zastáncem pořádku. Alice se zvedla s ním.

„Sejdeme se tady,“ zavolal Walker. „Hodně štěstí.“

Za osm minut opět seděli ve žlutém volkswagenu a uháněli na jih k Červenému domu. Podruhé ve stejný den.

Telefon vzala žena. Nechala ho čtyřikrát zazvonit. Z tašky mezitím vytáhla měnič hlasu a napojila ho. Nebyl zapotřebí. Vůbec nemusela promluvit. Jen naslouchala zprávě, dlouhé a podrobné, ale jasné, výstižné a jednoznačné. Volající ji zopakoval dvakrát. Když skončil, zavěsila a zastrčila měnič zpátky do tašky.

„Dneska v noci,“ oznámila.

„Co?“ zeptal se vysoký muž.

„Dodatečný úkol. Ta záležitost v Pecosu. Změnila se tam poněkud situace. Našli Eugenovo tělo.“

„Tak brzy?“

„Do prdele,“ ulevil si snědý muž.

„Přesně tak,“ potvrdila žena. „Takže dodatečný úkol vyřídíme dneska v noci, než se situace ještě přiostří.“

„Kdo je cílem?“ otázal se vysoký muž.

„Jmenuje se Jack Reacher. Tulák, bývalý voják. Mám popis. Doprovází ho právnická. O tu se musíme také postarat.“

„A zároveň dělat opatrovníky?“

Žena pokrčila rameny. „Pokusíme se je dělat co nejdéle, vyhradili jsme si však právo kdykoliv skončit.“

Muži se na sebe podívali. Ellie je pozorovala z postele.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

REACHER NEBYL PŘI CESTĚ NA JIH DOBRÝM SPOLEČNÍKEM. PRVNÍ HODINU a půl vůbec nepromluvil. Rychle se setmělo. Ve světle stropního osvětlení studoval mapy z přihrádky na rukavice. Zejména podrobnou mapu jižní části okresu Echo. Východozápadní hranici tvořila dokonalá přímka. V nejbližším místě osmdesát kilometrů od Rio Grande. To nedávalo smysl.

„Nechápu, proč lhala o diamantu,“ prohodil.

Alice pokrčila rameny. Své autíčko hnala, co nejrychleji mohla.

„Lhala o všem,“ odpověděla.

„Prsten je něco jiného.“

„Proč?“

„Jiný druh lži. Stejně jako se liší jablka od pomerančů.“

„Nerozumím.“

„Prsten je jediná věc, kterou si nedokážu vysvětlit.“

Jediná věc?“

„Všechno ostatní do sebe zapadá, prsten ale vybočuje z řady.“

Další kilometr ujela mlčky. V kuželích světla se vynořovaly sloupy elektrického vedení a zase se propadaly do tmy.

„Vy víte, o co běží?“

„Už jste někdy něco navrhovala na počítači?“ odpověděl otázkou.

„Ne.“

„Já také ne.“

„Proč se ptáte?“

„Víte, jak se to dělá?“

Pokrčila rameny. „Zhruba.“

„Dokážou na obrazovce postavit celý dům nebo auto. Natřou ho, vybaví, prohlédnou. Když se jedná o dům, můžou vejít dovnitř a projít se po něm. U auta vidí, jak vypadá ve dne a v noci. Nakloní ho, otočí, prozkoumají ze všech úhlů. Simulují bouračku a poznají, co vydrží. Jako ve skutečnosti, ale skutečnost to není. Říkají tomu virtuální realita.“

„Kam míříte?“

„Celou situaci mám jasně před očima. Jako počítačový design. Vidím ji ze všech úhlů. Kromě prstenu. Prsten nezapadá.“

„Hodláte mi podat vysvětlení?“

„Nehodlám. Nejdřív musím přijít na ten prsten.“

„Nestane se Ellie nic?“

„Doufám. Proto podnikáme tuhle cestu.“

„Myslíte si, že nám babička pomůže?“

Pokrčil rameny. „Pochybuju.“

„Tak k čemu naše cesta Ellie bude?“

Neodpověděl. Jenom otevřel přihrádku na rukavice a uložil mapy. Vytáhl pistoli Heckler&Koch. Vyklopil zásobník a zkontroloval, jestli je nabitá. Nikdy nepředpokládej. Obsahoval však plnou dávku deseti nábojů. Zacvakl zásobník a vsunul první náboj do komory. Potom pistoli natáhl a zajistil. Nadzvedl se na sedadle spolujezdce a zastrčil si ji do kapsy.

„Domníváte se, že ji budete potřebovat?“

„Dříve nebo později. Máte v kabelce náhradní náboje?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem si nemyslela, že ji opravdu použiju?

Mlčel.

„Jste v pořádku?“

„Cítím se skvěle. Možná podobně jako vy při tom velkém procesu, než rančer odmítl zaplatit.“

Přikývla. „Cítila jsem se skvěle.“

„Jako ve svém světě, správně?“

„Patrně ano.“

„A tohle je zase můj svět. Pro něj jsem se narodil. Pro nadšení z honu. Jsem vyšetřovatel. Odjakživa a navždy. Jsem lovec. A když mi Walker dal tu hvězdu, rozsvítilo se mi v hlavě.“

„Vy víte, o co běží?“ zopakovala.

„Kromě prstenu s diamantem.“

„Prozraďte mi, co se děje,“ požádala.

Neodpověděl.

„Prozraďte mi to,“ naléhala.

„Už jste někdy jela na koni?“

„Ne. Jsem dítětem velkoměsta. Nejotevřenější prostor, který jsem zažila, byl dělicí pás uprostřed Park Avenue.“

„Jel jsem na koni s Carmen. Poprvé v životě.“

„Jaké to bylo?“

„Sedíte velice vysoko. Daleko od země.“

„Nechápu souvislost.“

„Jezdila jste na kole?“

„V New Yorku?“

„Na kolečkových bruslích?“

„Trochu. Když to bylo moderní.“

„Spadla jste?“

„Jednou. Pěkně ošklivě.“

Přikývl. „Povězte mi o té večeři, co jste vařila.“

„Co o ní chcete vědět?“

„Domácí výroba?“

„Samozřejmě.“

„Vážila jste ingredience?“

„Jinak to nejde.“

„Takže máte v kuchyni váhu?“

„Samozřejmě,“ zopakovala.

„Váhy spravedlnosti,“ poznamenal.

„Reachere, o čem to, krucinál, mluvíte?“

Podíval se vlevo. Na hranici světla z reflektorů ubíhal červený plaňkový plot.

„Jsme na místě. Povím vám to později.“

Zpomalila, zahnula pod bránu a přeskákala přes dvůr.

„Zajeďte ke stodole s auty,“ požádal. „A nechte světla zapnutá. Chtěl bych si prohlédnout tu starou dodávku.“

„Jak si přejete,“ souhlasila.

Poslední dva metry ujela setrvačností a pomalu přitom otáčela volantem. Kužele reflektorů dopadly na pravou přední stranu stodoly. Ozářily půlku nové dodávky, půlku Jeepu Cherokee a starou dodávku stojící mezi nimi.

„Držte se u mě,“ přikázal.

Vystoupili z auta. Noc byla horká a vlhká. Jiná než dřív. Obloha se zatáhla a hmyz neklidně bzučel. Dvůr se však nořil do ticha. Neozval se jediný zvuk. Společně přešli k chátrající dodávce. Zhruba dvacet let starý chevrolet, stále rozeznatelný předchůdce novější sousední verze. Baňaté blatníky, vybledlá barva, na korbě ocelová výztuž. Musel mít najeto milion kilometrů. Nejméně deset let se nepohnul z místa. Péra poklesla, pneumatiky splaskly, guma popraskala nemilosrdným vedrem.

„Co vidíte?“ zeptala se Alice.

„Domnívám se, že je to ta dodávka na fotografii. Vzpomínáte? Ve Wal-kerově kanceláři. Walker, Sloop a Eugene opření o blatník.“

„V dodávkách se nevyznám.“

„Sloop měl stejnou fotografii.“

„Záleží na ní?“

Pokrčil rameny. „Pojilo je nerozlučné přátelství.“

Otočil se. Alice se natáhla do volkswagenu a zhasla světla. Potom ji odvedl k úpatí schodů na verandu. Nahoru k hlavnímu vchodu. Zaklepal. Počkal. Dveře otevřel Bobby Greer. Překvapeně zůstal stát.

„Takže ses vrátil,“ prohodil Reacher.

Bobby se zamračil, jako by tu poznámku již slyšel. „Kamarádi mě vzali na tah. Abych se vzpamatoval ze žalu.“

Reacher rozevřel dlaň a ukázal pochromovanou hvězdu. Mávnutí plackou. Dobrý pocit. Ne tak dobrý jako vytasit se s průkazem vyšetřovacího útvaru Armády Spojených států, ale šerifská hvězda měla na Bobbyho stejný účinek. Nechal dveře otevřené.

„Policie,“ oznámil Reacher. „Potřebujeme si promluvit s tvojí matkou.“

„Policie? Vy?“

„Hack Walker nás právě jmenoval zástupci. S pravomocí po celém okresu Echo. Kde tvou matku,najdéme?“

Bobby se na okamžik zarazil. Naklonil se dopředu, pohlédl na noční oblohu a nasál vzduch.

„Bude bouřka. Už se žene. Z jihu.“

„Kde najdeme tvou matku?“

Bobby se opět zarazil. „V domě.“

Reacher provedl Alici kolem Bobbyho do červené vstupní haly s puškami a zrcadlem. O stupeň až dva chladnější než dvůr. Starý větrák běžel na plné obrátky. Trpělivě rachotil kdesi v podkroví. Prošli halou do obývacího pokoje. Rusty Greerová seděla u stolu na stejné židli, kde ji spatřil poprvé. Stejně oblečená. Vypasované džíny a košile s třásněmi. Vlasy měla nalakované do vysoké, nehybné helmy.

„Přicházíme, paní Greerová, v oficiální záležitosti,“ oznámil Reacher a ukázal hvězdu v dlani. „Rádi bychom vám položili pár otázek.“

„Nepovídejte. Hodláte mě zatknout?“

Reacher si přitáhl židli a posadil se naproti ní. Probodl ji pohledem.

„Neudělala jsem nic špatného.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Udělala jste špatně úplně všechno.“

„Jako například?“

„Moje babička by například raději umřela, než aby si nechala vzít vnuky. Jen přes moji mrtvolu, říkávala a myslela to doslova.“

Krátké ticho. Jen všudypřítomné rachtání větráku.

„Jednala jsem v zájmu dítěte. A neměla jsem jinou volbu. Ukázali mi pověření.“

„Už jste se někdy předtím zbavovala vnučky?“

„Ne.“

„Odkud tedy víte, že vám ukázali správné pověření?“

Rusty jen pokrčila rameny. Neodpověděla.

„Ověřila jste si je?“

„Jak bych mohla? A vypadalo v pořádku. Plné velkých slov. Shora míněný, níže uvedený, stát Texas.“

„Bylo padělané. Došlo k únosu. Z důvodu nátlaku. Unesli vám vnučku, aby mohli vyhrožovat vaší snaše.“

Pozoroval její obličej. Čekal na poznání, vinu, hanbu, strach či soucit. Něco se v něm objevilo. Nebyl si jistý, co přesně.

„Potřebujeme popis. Kolik jich bylo?“

Mlčela.

„Kolik lidí, paní Greerová?“

„Dva. Muž a žena.“

„Bílí?“

„Ano.“

„Jak vypadali?“

Rusty opět pokrčila rameny. „Normálně. Jako sociální pracovníci. Z města. Přijeli velkým autem.“

„Vlasy? Oči? Oblečení?“

„Nejspíš světlé. Oba dva. Levné oblečení. Žena na sobě měla sukni. Patrně modré oči. Muž byl vysoký.“

„Co jejich auto?“

„Autům nerozumím. Velký sedan. Obyčejný. Žádný cadillac.“

„Barva?“

„Asi šedá nebo modrá. Ne tmavá.“

„Máte v kuchyni zbytky od večeře?“

„Proč?“

„Nejraději bych vám je narval do chřtánu a počkal, až se udusíte. Tihle světlovlasí lidé s modrýma očima zabili Ala Eugena. A teď mají vaši vnučku.“

Vytřeštila na něj oči. „Zabili? Al je mrtvý?“

„Zemřel dvě minuty poté, co ho vytáhli z auta.“

Zbledla a roztřásla se jí ústa. Pokusila se říct co a zarazila se. A znovu co. Nedokázala vyslovit Ellie.

„Domnívám se, že zatím ne,“ ujistil ji Reacher. „Alespoň doufám. Vy byste měla doufat také, protože víte, co se stane, když jí ublíží?“

Neodpověděla. Jen sevřela rty a zavrtěla hlavou.

„Vrátím se a přerazím vám páteř. O koleno, jako kus klacku.“

Přinutili ji vykoupat se, což bylo hrozné. Jeden stál celou dobu v koupelně a díval se na ni. Byl malý a měl tmavé vlasy a černé chlupy na pažích. Máma ji varovala nikdy nedovol, aby se na tebe někdo při svlékání díval, zejména muž. A on tam stál a nespouštěl z ní oči. Nemohla se převléknout do pyžama. Žádné si s sebou nevzala. Nevzala si s sebou vůbec nic. „Pyžamo nepotřebuješ,“ ujistil ji muž. „Je na něj moc horko.“ Stál za dveřmi a pozoroval ji. Utřela se malým bílým ručníkem. Potřebovala na záchod, ale nehodlala připustit, aby viděl i tohle. Když vycházela ven, musela se protáhnout těsně kolem něho. Ostatní dva ji sledovali celou cestu k posteli. Muž a žena. Byli hrozní. Všichni byli hrozní. Lehla si do postele, přetáhla si pokrývku přes hlavu a ze všech sil bojovala proti slzám.

„Co podnikneme teď?“ zeptala se Alice.

„Vrátíme se do Pecosu. Chci, abychom zůstali v pohybu. A mám dneska v noci spoustu práce. Jeďte, prosím, pomalu. Potřebuju čas na přemýšlení.“

Projela pod bránou a zabočila temnotou na sever. Pustila klimatizaci na plný výkon, aby z auta vyhnala noční vedro.

„O čem potřebujete přemýšlet?“

„Kde drží Ellie.“

„Domníváte se, že jde o stejné lidi, co zabili Eugena?“

„Otázka rozmístění sil. Nedokážu si představit, že by někdo použil dvě komanda. Vražedné a na únos. Ne tady v pustině. Takže se bude jednat buď o vražedné, které na vedlejší úvazek provedlo únos, nebo o únosce, kteří si přivydělávají vražděním. Patrně první varianta, protože Eugena oddělali pěkně zkušeně. Pokud šlo o vedlejšák, nechtěl bych zažít, co umějí opravdu dobře.“

„Jenom ho zastřelili. To dokáže každý.“

„Nedokáže. Přinutili ho zastavit a vlákali ho do svého auta. A udrželi ho při tom v klidu. Opravdu dobrá technika. Těžší, než si myslíte. Potom ho zastřelili zásahem do oka. To také něco znamená.“

„Co?“

Pokrčil rameny. „Malý cíl. A v dané situaci výstřel bez míření. Pozvednete zbraň a stisknete spoušť. Pro tak malý cíl neměli žádný rozumný důvod. Jedná se svým způsobem o exhibici. Ani ne tak o vytahování jako spíš o oslavu vlastních schopností a přesnosti. O jejich vychutnání. O zásah z čisté radosti.“

V autě se rozhostilo ticho. Ozývalo se jen hučení motoru a svištění pneumatik.

„A nyní se zmocnili dítěte,“ povzdechla si Alice.

„Z čehož nemají radost, protože fušují do neznámé oblasti. Jsou zvyklí pracovat sami. Zaběhnutým způsobem. S dítětem se nemohou volně pohybovat a ztrácejí nenápadnost.“

„Vypadají jako rodina. Muž, žena a malá holčička.“

„Musí jich být víc než dva.“

„Proč?“

„Kdybych dostal takový úkol já, pracoval bych ve třech. Jako v armádě. Řidič, střelec a záloha.“

„Vy jste stříleli lidi? U vojenské policie?“

Pokrčil rameny. „Občas. Někdy je lepší, když se jisté případy nedostanou před soud.“

Na dlouhou dobu zmlkla. Viděl, jak zvažuje, jestli se od něj má odtáhnout. Pak se rozhodla zůstat sedět.

„Proč jste tedy neudělal to samé pro Carmen? Když by to nebylo poprvé?“

„Položila mi stejnou otázku. Moje odpověď zněla, že opravdu nevím.“

Na další kilometr se odmlčela.

„Proč drží Ellie? Mám na mysli, proč ji stále drží? Přiznání už vynutili. Tak co chtějí ještě získat?“

„Vy jste právnická. Musí vám to být jasné. Kdy nabývá přiznání konečné platnosti? Neodvolatelně?“

„V podstatě nikdy. Přiznání může být kdykoliv staženo zpět. V praxi se však za milník považuje odpověď noh contendere před velkou porotou.“

„A kdy padne?“

„Klidně zítra. Velká porota zasedá v podstatě neustále. Za deset minut, čtvrt hodiny bude všechno vyřízené.“

„Myslel jsem si, že kola spravedlnosti se v Texasu otáčejí velice pomalu.“

„Jenom když se necítíte vinen.“

Opět ticho, několik kilometrů. Projeli vesnickou křižovatkou se školou, benzinovou pumpou a bistrem. Mihla se ve světle reflektorů a za tři vteřiny se opět propadla do tmy. Nad hlavou jim stále svítily hvězdy. Na jihu se však rychle stahovala mračna.

„Zítra Ellie tedy možná pustí,“ podotkla Alice.

„Nebo ji nepustí. Budou mít strach, aby je neidentifikovala. Je chytrá. Tiše sedí, pozoruje a neustále přemýšlí.“

„Co podnikneme?“

„Pokusíme se přijít na to, kde ji drží.“

Otevřel přihrádku na rukavice a opět vyndal mapy. Zvolil podrobnou mapu okresu Pecos a rozložil si ji na kolena. Natáhl ruku a rozsvítil stropní světlo.

„Jak?“ zeptala se Alice. „Kde chcete začít?“

„Mám zkušenost. Dlouhá léta jsem honil dezertéry a vojáky, kteří neoprávněně opustili posádku. Naučil jsem se uvažovat stejně jako oni a většinou jsem je našel.“

„To je to tak snadné?“

„Někdy ano.“

Ticho v uhánějícím autě.

„Můžou se schovávat kdekoliv. Existuje nekonečná řada možností. Opuštěné farmy, rozbořené budovy.“

„Ne. Podle mě používají motely.“

„Proč?“

„Protože jim záleží na vzhledu. Je součástí jejich techniky. Přesvědčili Eugena a přijatelně zapůsobili i na Rusty Greerovou, i když ta jim nevěnovala velkou pozornost. Potřebují tekoucí vodu, sprchu, skříně a elektrické zásuvky na fén a holicí strojek.“

„V okolí najdeme stovky motelů. Možná tisíce.“

Přikývl. „A téměř s jistotou se pohybují. Každý den spí na jiném místě. Základní pravidlo bezpečnosti.“

„Jak se nám tedy podaří najít dneska v noci ten správný?“

Přidržel mapu pod světlem.

„Najdeme ho v našich hlavách. Budeme přemýšlet stejně jako oni, představíme si, co bychom udělali. Což by mělo být to samé, co udělají oni“

„Hazardní hra.“

„Možná ano, možná ne.“

„Začneme hned teď?“

„Ne, nejprve zajedeme k vám do kanceláře.“

„Proč?“

„Nemám rád frontální útok. Ne na lidi, jako jsou oni, a ne v křížové palbě.“

„Co tedy uděláme?“

„Rozdělíme a budeme panovat. Dva z nich vylákáme z úkrytu. Možná se nám podaří polapit jazyka.“

„Jazyka? Co to je?“

„Chycený nepřítel, který mluví.“

„Jak to provedeme?“

„Obelstíme je. Už jsou si vědomi, že o nich víme. Takže po nás půjdou, a my jim zkřížíme plány.“

„Oni ví, že o nich víme? Jak?“

„Někdo jim to právě prozradil.“

„Kdo?“

Reacher neodpověděl. Jen upíral pohled do mapy. Sledoval slabé červené čáry. Tisíce kilometrů silnic vinoucích se pustinou. Zavřel oči a pokusil se představit si, jak vypadají ve skutečnosti.

Alice zastavila na parkovišti za právnickými kancelářemi. Měla klíč od zadních dveří. Parkoviště se nořilo do stínů a Reacher z nich nespouštěl oči. Do kanceláře však dorazili bez nehody. Starý obchod byl opuštěný, tichý, plný prachu a rozpálený. Větrák na konci pracovního dne vypnuli. Reacher se zastavil a pátral po neslyšném chvění čekajících lidí. Prehistorický vjem přijímaný a zpracovávaný v nejzadnější části mozku. Žádné nezachytil.

„Zavolejte Walkerovi a podejte hlášení. Povězte mu, že jsme u vás.“

Nasměroval ji ke kolegově stolu uprostřed místnosti. Posadili se zády k sobě. Viděl tak na přední vchod a ona na zadní. Odjistil pistoli a položil si ji do klína. Potom vytočil číslo seržanta Rodrigeuze v Abilene. Rod-riguez měl stále službu a nebyl tím dvakrát nadšený.

„Spojili jsme se s advokátní komorou,“ oznámil. „V Texasu není právník jménem Chester A. Arthur vůbec zaregistrovaný.“

„Pocházím z Vermontu. V Texasu jen vypomáhám pro bono.“

„To vykládejte někomu jinému.“

V telefonu se rozhostilo ticho.

„Měl bych pro vás návrh,“ promluvil Reacher. „Jména výměnou za rozhovor.“

„S kým?“

„Možná s vámi. Jak dlouho jste u státní policie?“

„Sedmnáct let.“

„Kolik víte o pohraniční stráži?“

„Poměrně dost.“

„Jste ochoten odpovědět ano-ne? Upřímně?“

„Na jakou otázku?“

„Pamatujete si na vyšetřování pohraniční stráže před dvanácti lety?“

„Možná.“

„Jednalo se o Potěmkinovu vesnici?“

Rodriguez se na dlouhou dobu odmlčel a potom odpověděl. Jediným slovem.

„Ještě se ozvu,“ rozloučil se Reacher.

Zavěsil a přes rameno promluvil k Alici.

„Dovolala jste se Walkerovi?“

„Má plné ruce práce. Právě jedná s FBI. Chce, abychom na něj počkali u mě.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Tady počkat nemůžeme. Vaše kancelář je příliš zřejmým cílem. Musíme zůstat v pohybu. Zajdeme za ním a pak opět vyrazíme na cestu.“

Na okamžik se zarazila. „Hrozí nám vážné nebezpečí?“

„Nic, co bychom nezvládli.“

Neodpověděla.

„Bojíte se?“ zeptal se.

„Trochu. Vlastně hodně.“

„To nesmíte. Budu potřebovat vaši pomoc.“

„Proč je lež o prstenu jiná?“

„Protože všechno ostatní jsem se dozvěděl z druhé ruky. Že prsten není padělek, jsem ale zjistil sám. Přímá osobní zkušenost, nikoliv z doslechu. A v tom spočívá velký rozdíl.“

„Nechápu, proč by měl být tak důležitý.“

„Mám vlastní teorii a lež o prstenu ji zatraceně nabourává.“

„Proč jí chcete za každou cenu věřit?“

„Protože u sebe neměla žádné peníze.“

„Jak zní vaše teorie?“

„Vzpomínáte si na ten citát z Balzaca? A Marcuse?“

Alice přikývla.

„Měl bych v zásobě ještě jeden. Větu, kterou kdysi napsal Ben Franklin.“

„Co jste zač? Chodící encyklopedie?“

„Jenom si pamatuji, co jsem četl. A také si pamatuji poznámku, kterou Bobby Greer pronesl o pásovcích.“

Podívala se na něj. „Jste blázen,“ procedila mezi zuby.

Přikývl. „Jedná se jenom o teorii. Je ji třeba prověřit. To ale hravě zvládneme.“

„Jak?“

„Počkáme, kdo na nás zaútočí.“

Neodpověděla.

„Pojďme se podívat za Walkerem,“ vyzval ji.

Prošli vedrem k opuštěné soudní budově. Z jihu opět foukal vánek. Vlhký a neodbytný. Walkera našli v kanceláři. Vypadal velice unaveně. Na psacím stole se před ním tyčila změť telefonních seznamů a papírů.

„Už se to rozjelo,“ oznámil. „Největší akce, jakou jste kdy zažil. FBI a státní policie, silnice plné zátarasů, ve vzduchu vrtulníky, v terénu přes sto padesát lidí. Žene se ale bouřka, což nám moc nepomůže.“

„Reacher se domnívá, že se ukryli v motelu,“ oznámila Alice.

Walker neradostně přikývl. „Pokud je to pravda, najdeme je. Při takovémhle zátahu nemají šanci.“

„Ještě nás potřebujete?“ zeptal se Reacher.

Walker zavrtěl hlavou. „Vše nyní leží v rukách profesionálů. Půjdu domů a urvu pár hodin spánku.“

Reacher se rozhlédl po kanceláři. Dveře, podlaha, okna, psací stůl, kartotéky.

„Dobrý nápad,“ souhlasil. „Uděláme s Alicí to samé. Najdete nás u ní v bytě. Zavolejte, kdybyste něco potřeboval. Nebo měl nějaké zprávy.“

Walker přikývl. „Zavolám. Slibuju.“

„Zase se převlékneme za FBI,“ prohlásila žena. „Nejsnadnější způsob.“

„Všichni?“ zeptal se řidič. „Co bude s dítětem?“

Žena se zarazila. Musela jet, protože střílela. A jestli měla rozdělit tým na dva a jednoho, chtěla s sebou vysokého muže, nikoliv řidiče.

„Zůstaneš u něj,“ rozhodla.

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Nejzazší horizont?“ otázal se řidič.

Tato otázka patřila k zaběhnutému postupu. Kdykoliv se rozdělili, stanovila žena nejzazší horizont. Což znamenalo, že počkají, až vyprší stanovená lhůta, a když se nesejdou, postará se každý sám o sebe.

„Čtyři hodiny,“ oznámila žena. „Vykonat práci a zmizet.“

Se zdviženým obočím se na něj zadívala, aby se ujistila, že pochopil narážku. Potom poklekla a rozepnula těžší vak.

„Jdeme na věc,“ rozkázala.

Udělali to samé, jako při přípravě na Eugena, tentokrát však mnohem rychleji, protože Crown Vic se neskrýval na rozšířené krajnici odlehlé okresky, ale stál na parkovišti před motelem. Parkoviště bylo spoře osvětlené, téměř prázdné a vylidněné, přesto se však necítili bezpečně. Sundali puklice kol a hodili je do kufru. Připevnili antény na zadní okénko a víko kufru. Přes košile si přetáhli modré bundy. Vybavili se náhradními zásobníky. Na hlavy si nasadili čepice z obchodu se suvenýry. Zkontrolovali, jestli mají devítimilimetry nabité, zasunuli zásobníky, zacvakli pojistku a nacpali si pistole do kapsy. Vysoký světlý muž vklouzl za volant. Žena se zastavila přede dveřmi motelového pokoje.

„Čtyři hodiny,“ připomněla. „Vykonat práci a zmizet.“

Řidič přikývl a zavřel za ní dveře. Podíval se na dítě v posteli. Vykonat práci a zmizet znamenalo nezanechat po sobe žádné stopy, zejména ne očité svědky.

Reacher vzal z volkswagenu Hecklera&Kocha, mapy Texasu a balíček od FedExu. Odnesl je do Alicina domu, obývacím pokojem přímo do kuchyňského koutu. Uvnitř panoval klid a chládek. A sucho. Centrální klimatizace běžela naplno. Hlavou mu projelo, jak vysoké účty za elektřinu musí platit.

„Kde máte váhu?“ zeptal se. Protáhla se kolem něj, přidřepla a otevřela skříň. Oběma rukama postavila váhu na kuchyňský stůl. Obrovský přístroj. Nový, ale vypadal starožitně. Nostalgická replika. Vršek tvořil velký bílý talíř připomínající tachometr starého sedanu. S vypouklým umělohmotným okýnkem v pochromovaném rámu. Za okýnkem vykukovala červená ručička a velká čísla poskládaná po obvodu. Uprostřed nich jméno výrobce a varování: neprodejný vzorek.

„Váží přesně?“ zeptal se.

Alice pokrčila rameny.

„Patrně ano. Pražené oříšky se sýrem a s cibulí se vždycky povedou.“

Nad číselníkem visela ve vidlici pochromovaná mísa. Poklepal na ni prstem a ručička poskočila k půl kilu a vrátila se na nulu. Vytáhl z Hecklera&Kocha zásobník a položil prázdnou zbraň do mísy. Kovově zazvonila. Ručička se vyhoupla na kilo sedmdesát gramů. Poměrně těžká pistole. Váha však souhlasila. Pamatoval si, že v katalogu se pohybovala kolem kila dvouset gramů, s prázdným zásobníkem.

Opět zbraň složil, otevřel skříň a našel oddělení s potravinami. Vyndal neotevřený balíček krystalového cukru. Na boku kýčovitého obalu stálo 2 kilogramy.

„Co to děláte?“ zeptala se Alice.

„Vážím.“

Postavil cukr do pochromované mísy. Ručička se ustálila přesně na dvou kilogramech. Vrátil cukr do skříně a vyzkoušel sekané oříšky v celofánu. Ručička oznámila jedno kilo. Podíval se na nálepku. Jeden kilogram.

„V pořádku,“ oznámil spokojeně.

Svinul mapy a položil je přes mísu. Vážily 535 gramů. Vyměnil je za oříšky. Stále jeden kilogram. Vrátil oříšky do skříně a vyzkoušel balíček od FedExu. 478 gramů. Přidal k němu mapy a ručička ukázala 1013 gramů. Zatížil je nabitou zbraní a ručička vyskočila 2335 gramů. Kdyby chtěl, dokázal by vypočítat váhu nábojů.

„Jedem,“ zavelel. „Nejdřív ale musíme natankovat. Čeká nás dlouhá cesta. A měla byste se převléknout. Máte něco sportovnějšího než tyhle šaty?“

„Podívám se,“ prohlásila a zamířila ke schodům.

„Kde najdu šroubovák?“ křikl za ní.

„Pod dřezem,“ zavolala v odpověď.

Sklonil se a našel jasně barevnou, umělohmotnou krabici s nářadím. Vypadala jako pouzdro na svačinu. Otevřel ji a vybral si středně velký šroubovák se žlutým držadlem. O minutu později sešla ze schodů Alice v pytlovitých khaki kalhotách a černém tričku s rukávy utrženými v ramenních švech.

„Vyhovuje?“ zeptala se.

„Máme s Judith podobný vkus.“

Usmála se a nechala jeho poznámku bez odpovědi.

„Doufám, že máte auto pojištěné. Mohlo by dojít dneska v noci k úhoně.“

Neodpověděla. Jen zamkla dveře a následovala ho k volkswagenu. Vyjela z komplexu obytných domů. Reacher natahoval krk a pozoroval stíny. Natankovala u jasně ozářené benzinové pumpy s celonočním provozem na silnici do El Pasa. Reacher zaplatil.

„Zpátky k soudní budově,“ požádal. „Rád bych se tam na něco podíval.“

Mlčky otočila auto a zamířila na východ. Zastavila na zadním parkovišti. Obešli soudní budovu a zkusili hlavní dveře. Byly zamčené.

„Co teď?“ zeptala se.

Z chodníku sálalo horko. Stále nejméně třicet pět stupňů a vzduch prosycený vlhkostí. Vánek utichl. Po obloze se rozpínaly mraky.

„Vykopnu je,“ oznámil.

„Možná mají poplašné zařízení.“

„Mají. Už jsem se díval.“

„Co s ním uděláte?“

„Spustím ho.“

„Přijede policie.“

„S tím počítám.“

„Chcete se nechat zatknout?“

„Chvíli jim bude trvat, než dorazí. Tři až čtyři minuty.“

Udělal dva kroky dozadu, rozehnal se a nabral dveře plnou plochou podrážky v místě nad klikou. Dřevo se roztříštilo, o pár centimetrů, ale drželo. Kopl podruhé a dveře povolily. S bouchnutím se odrazily od stěny chodby. Vysoko na vnější zdi se rozblikalo modré bleskové světlo. Pronikavě se rozhoukala siréna. Stejně hlasitě, jak si představoval.

„Dojděte pro auto,“ přikázal stručně. „Počkejte s nastartovaným motorem v uličce.“

Schody vyběhl po dvou a bez zastavení vykopl vnější dveře kanceláře. Se zručností fotbalového útočníka prokličkoval sekretariátem, namířil na Walkerovy dveře a nabral je nohou. Dveře se rozletěly, žaluzie zavlály a skleněná tabule se vysypala jako ledový vodopád. Zamířil přímo ke kartotékám. Světla nesvítila a v kanceláři panovalo horko a tma. Musel se sklonit, aby viděl na štítky. Kartotéky byly roztříděny nezvyklým způsobem. Částečně podle časové posloupnosti a částečně podle abecedy. V tom však nespočíval hlavní problém. Našel zásuvku označenou písmenem P, strčil do klíčové dírky špičku šroubováku a zarazil ho spodní hranou dlaně. Zprudka otočil a vylomil zámek. Vytáhl zásuvku a projel prsty po kartotéčních lístcích.

Nahoře měly cedulky v plastikovém pouzdře seřazené zleva doprava v úhledné úhlopříčce. Složky za lístky však byly příliš čerstvé. Ne starší dvou let. Ustoupil stranou, vynechal jednu zásuvku s písmenem P a přešel k další. Kvílení sirény se hlasitě rozléhalo ztichlou, rozpálenou budovou a za okny kmitaly odrazy modrého světla. V rytmu jeho srdce.

Vypáčil zámek a vytáhl zásuvku. Podíval se na cedulky. Stále nesprávné. Šest až sedm let staré. V budově již strávil dvě minuty třicet vteřin. V dálce se ozvalo houkání policejních aut. Opět udělal krok stranou a zaútočil na další zásuvku s P. Zkontroloval cedulky a projel přes ně prsty. Dvě minuty padesát vteřin. Připadalo mu, že poplašná siréna zní stále hlasitěji a světlo bliká pronikavěji. Policejní auto se blížilo. To, co hledal, našel ve třetí čtvrtině zásuvky. Dva palce tlustý svazek listů ovinutý smyčkou z tvrdého papíru. Vytáhl ho a zastrčil do podpaží. Nechal zásuvku otevřenou a ostatní kopnutím přirazil. Proběhl sekretariátem a sdusal ze schodů. Ze vstupní haly se podíval na ulici. Vzduch byl čistý, tak zahnul za roh do uličky a naskočil do volkswagenu.

„Jeďte,“ zavelel.

Překvapilo ho, že je trochu zadýchaný.

„Kam?“ zeptala se Alice.

„Na jih. Do Červeného domu.“

„Proč? Co tam najdeme?“

„Všechno.“

Šlápla na plyn a o padesát metrů později ze sebou Reacher v dálce zahlédl blikající červená světla. Pecoské policejní oddělení přijíždějící s minutovým zpožděním k soudní budově. Usmál se v temnotě a otočil hlavu. Právě včas, aby na zlomek vteřiny zachytil velký sedan zatáčející dvě stě metrů před nimi doleva na silnici vedoucí k Alicinu domu. Mihl se ve žlutém světle pouličního osvětlení a zmizel. Vypadal jako policejní Crown

Victoria, kola s prostými kovovými ráfky a vzadu čtyři antény. Zadíval se do temnoty, která jej pohltila, a odvrátil hlavu, když projížděli okolo.

„Jeďte co nejrychleji,“ požádal Alici.

Potom si na kolena položil ukořistěné písemnosti, natáhl ruku a rozsvítil stropní světlo, aby na ně viděl.

Písmeno P znamenalo pohraniční stráž. Složka pojednávala o zločinech, spáchaných před dvanácti lety, a o opatřeních, která následovala. Neobsahovala příjemné čtení.

Hranice mezi Mexikem a Texasem byla velice dlouhá. U poloviny celkové délky ležela na americké straně města a silnice, natolik blízko, aby hranice stála za hlídání. Teorie zněla, že když imigranti proniknou v těchto místech, podaří se jim rychle a snadno zmizet do vnitrozemí. Ostatní sektory obklopovalo sto až sto padesát kilometrů pouště. Tyto sektory se prakticky nehlídaly. Pohraniční stráž jen občas ve dne nebo v noci projela za hraniční čárou a posbírala emigranty po beznadějné tří až čtyřdenní pouti pustinou na sever. Tato praxe se osvědčila velice dobře. Po prvních padesáti kilometrech vedrem imigranti rezignovali. Vzdávali se dobrovolně. Vozy pohraniční stráže se často otočily k nejbližší stanici první pomoci, protože poutníci byli dehydrovaní, nemocní a vyčerpaní. Neměli vodu ani potraviny.

Vodu a potraviny neměli z prostého důvodu. Stali se obětí podvodu. Celoživotními úsporami zaplatili na mexické straně prostředníkovi, který jim slíbil plně zajištěnou cestu do ráje. Dodávky a minibusy je odvezly z rodných vesnic na hranici a průvodce ukázal přes opuštěný most ke vzdálené pískové duně. Za ní na ně čekají další dodávky a minibusy. Imigranti se zhluboka nadechli, přeběhli přes most a zjistili, že za vzdálenou dunou na ně nic nečeká. Plni naděje a strachu z návratu pokračovali pěšky. Až do naprostého vyčerpání.

Občas na ně vozidlo čekalo, ale řidič požadoval další platbu. Imigranti mu neměli co nabídnout, až na pár cetek osobní hodnoty. Řidič se rozesmál a označil jejich majetek za bezcenný. Přesto si ho vzal a slíbil, že zjistí, kolik by za něj ve městě dostal. Potom odjel v oblaku horkého prachu a už ho nikdy nespatřili. Když po nějaké době podvod pochopili, vydali se na sever. Pak šlo už jen o výdrž. Klíčovou roli hrálo počasí. V horkém létě dosahovala úmrtnost závratných výšek. Proto byly náhodné výjezdy pohraniční stráže často považovány za akt milosrdenství.

To se najednou změnilo.

Po celý rok nepřinášela hlídková auta jen zatčení a pomoc, ale i smrt. Pokaždé v noci, v nepravidelných časových rozestupech. Ozvala se střelba, přihnal se otevřený náklaďák, odřízl od skupinky osamělého běžce a kilometr ho hnal před sebou. Pak osamělý běžec padl zastřelený k zemi. Dodávka se otočila a zmizela opět v temnotě. Chvíli se ozýval řev motoru, v dálce blýskaly poskakující reflektory, ve vzduchu kroužil prach a nakonec se rozhostilo omračující ticho.

Občas neprobíhala akce tak přímočaře.

Některé oběti zranili, odvlekli a mučili. Mrtvolu jednoho chlapce našli přivázanou ostnatým drátem ke kaktusu. Napůl staženou z kůže. Jiné nebožáky upálili zaživa, stali nebo zohavili. Tři nezletilé dívky drželi přes čtyři měsíce v zajetí. Z podrobností autopsie jejich těl naskakovala husí kůže.

Nikdo z rodinných příslušníků nepodal oficiální žalobu. Na území Spojených států se pohybovali nelegálně a báli se zaplést s úřady. V legální komunitě příbuzných a v jejích podpůrných skupinách se však šířily pověsti. Právníci a zastánci lidských práv začali shromažďovat fakta. Nakonec se případ dostal na příslušnou úroveň. Rozjelo se šetření. Anonymně se shromažďovaly důkazy. Počet prokazatelně mrtvých se vyšplhal na sedmnáct. Plus dalších osm případů, kdy nebyla nalezena těla, nebo je ještě na místě pohřbili rodinní příslušníci. Mladý Raoul Garda spadal do druhé kategorie.

Ve složce našel mapu. K většině přepadení došlo na hruškovitě zakřiveném území o rozloze zhruba dvě stě padesáti čtverečních kilometrů. Na mapě vypadalo jako skvrna. Střed ležel na dlouhé severojižní ose a jižní vyboulení téměř nepřesahovalo hranici okresu Echo. Což znamenalo, že oběti ušly nejméně osmdesát kilometrů. Byly zesláblé, vyčerpané a neschopné odporu.

V srpnu, jedenáct měsíců poté, co se vynořily první nejasné pověsti, zahájili vysocí důstojníci pohraniční stráže zevrubné vyšetřování. Ke konci srpna došlo ještě k jednomu útoku a pak přepadení navždy ustala. Vyšetřovatelé neměli k dispozici moderní postupy soudního lékařství a vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě. Nadřízení začali uplatňovat preventivní opatření, jako přísné odpočítávání munice a častější rádiovou kontrolu, k ničemu ale nevedla. Důstojníci odvedli důkladnou práci a ke cti jim sloužila důslednost, avšak vyšetřování v uzavřeném polovojenském světě, kde jediní svědkové popírají, že by se k hranici vůbec přiblížili, nemá naději na úspěch. Postupně ochládalo. Čas plynul. Vraždy ustaly, příbuzní obětí budovali nové životy, imigrační amnestie zmírnila hněv. Vyšetřování se zastavilo. O čtyři roky později dopadla na spisy pečeť.

„Co jste se dozvěděl?“ zeptala se Alice.

Reacher shrnul papíry hranou dlaně. Zavřel složku. Odhodil ji za sebe na sedadlo.

„Už vím, proč lhala o prstenu.“

„Proč?“

„Nelhala. Říkala pravdu.“

„Tvrdila, že má hodnotu třiceti dolarů.“

„A myslela si, že mluví pravdu. Protože nějaký klenotník v Pecosu se jí vysmál do očí a nabídl za něj třicet dolarů. Ona mu věřila. Ve skutečnosti se ji ale snažil oškubat. Chtěl prsten koupit za třicet dolarů a prodat za šedesát tisíc. Nejstarší trik na světě. Přesně tak podvedli imigranty, o kterých jsem právě četl. První americká zkušenost.“

„Lhal klenotníků

Přikývl. „Mělo mě to napadnout dřív. Patrně stejný klenotník, za kterým jsme zašli. Nevypadal jako vzor poctivosti.“

„Nás se ale oškubat nepokusil.“

„Ne, Alice, nepokusil. Protože jste inteligentně vypadající bílá právnická a já velký, drsně působící běloch. Ona byla malá Mexičanka, osamělá, zoufalá a vyděšená. Zavětřil v ní příležitost, kterou v nás neviděl.“

Alice se odmlčela. „Co to znamená?“ zeptala se.

Reacher zhasl stropní světlo. Usmál se do tmy a protáhl se. Položil své obrovské dlaně na přístrojovou desku a propnul se v ramenou.

„Znamená to, že jsme na správné stopě. Všechny části skládačky do sebe úhledně zapadly. A jeďte rychleji, protože máme dvacet minut náskok a rád bych ho udržel.“

Prohnala se opuštěnou vesnickou křižovatkou a zbývajících sto kilometrů urazila za čtyřicet tři minuty, což byl podle Reachera dobrý výkon. Na žlutý zahraniční čtyřválec s vázičkou a poupětem. Zahnula pod bránu, dupla na brzdu a zastavila u úpatí schodů. Světla na verandě svítila. Zakroužil kolem nich šedý oblak zvířeného prachu. Podíval se na hodinky. Téměř dvě hodiny ráno.

„Nechte běžet motor,“ požádal Reacher.

Odvedl ji ke dveřím. Hlasitě zabušil a nedočkal se odpovědi. Vzal za kliku. Bylo odemčeno. Proč bychom zamykali? Žijeme sto kilometrů od nejbližší křižovatky. Otevřel a vešel do červené haly.

„Natáhněte ruce.“

Sundal z držáku na stěně všech šest loveckých dvaadvacítek a poskládal jí je do náručí. Střídavě hlavněmi a pažbami k sobě, aby neklouzaly na jednu stranu. Lehce se pod jejich vahou zapotácela.

„Odneste je do auta.“

V prvním patře se ozvaly kroky, zapraskaly schody a dveřmi obývacího pokoje vstoupil Bobby. Bosý, v boxerkách a tričku. Prostřel si rozespalé oči a zůstal zírat na prázdný držák.

„Co to tady vyvádíte?“ rozčílil se.

„Zabavuji zbraně. Jménem šerifa okresu Echo. Pořád jsem jeho zástupcem. Kde máš ostatní?“

„Jiné zbraně nemám.“

„Ale ano, máš. Nafoukaný buran jako ty by se nespokojil s pár špuntovkami. Kde schováváš těžký kalibr?“

Bobby neodpověděl.

„Nezahrávej si se mnou, Bobby. Na to je příliš pozdě.“

Bobby se zarazil. Pak pokrčil rameny. „Dobře,“ podřídil se.

Přepleskal bosýma nohama halou a otevřel dveře vedoucí do malé tmavé místnosti. Patrně pracovny. Rozsvítil a na stěnách se vylouply černobílé obrazy vrtných věží. Pod nimi psací stůl, křeslo a další držák se čtyřmi win-chestrovkami 30-30. Opakovačky na sedm výstřelů, velké hezké zbraně. Naolejované dřevo, třiceticentimetrové hlavně, dokonale udržované. Trhni si nohou, Wyatte Earpe.

„Munice?“ zeptal se Reacher.

Bobby otevřel zásuvku v podstavci držáku. Vytáhl lepenkovou krabičku s patronami do winchestrovky.

„Mám také speciální střelivo,“ pochlubil se a vyndal další krabičku.

„Co to je?“

„Vlastní výroba. Průraznější.“

Reacher přikývl. „Odnes munici do auta.“

Sundal ze stojanu všechny čtyři winchestrovky a vyšel za Bobbym z domu. Alice seděla v autě. Pušky z haly položila na zadní sedadlo. Bobby se naklonil a přidal k nim krabičky s patronami. Winchestrovky postavil Reacher hlavněmi nahoru za sedadlo spolujezdce. Pak se otočil k Bobbymu.

„Půjčím si džíp.“

Bobby pokrčil rameny a přešlápl bosýma nohama v horkém prachu. „Klíčky jsou v zapalování.“

„Zůstaňte s matkou v domě. Nikomu neotvírejte. Jasné?“

Bobby přikývl. Zamířil ke schodům na verandu. U úpatí se ohlédl a vešel do domu. Reacher se naklonil do auta k Alici.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Připravujeme se.“

„Na co?“

„Na cokoliv, co přijde.“

„K čemu potřebujeme deset pušek?“

„Potřebujeme jednu. Jenom nechci, aby zbytek padl do rukou nepřátel.“

„Oni přijedou?“

„Zhruba za deset minut.“

„Jak se zachováme?“

„Odjedeme do pouště.“

„Dojde ke střelbě?“

„Patrně.“

„Je to moudré? Sám jste říkal, že střílejí velice dobře.“

„Jednoruční zbraní. Nejlepší obranou je schovat se hodně daleko a odpovědět největší puškou, jakou máme k dispozici.“

Zavrtěla hlavou. „Toho se, Reachere, nemůžu zúčastnit. Nejednáme správně. A v životě jsem nedržela pušku v ruce.“

„Nemusíte střílet. Potřebuju vás jako svědka. Abyste potvrdila totožnost útočníků. Hraje životně důležitou roli.“

„Vždyť je ve tmě neuvidím.“

„Zařídím, abyste je viděla.“

„Bude pršet.“

„To nám pomůže.“

„Nejednáme správně,“ zopakovala. „Měli bychom zapojit policii. Nebo FBI. Nemůžete na někoho jen tak střílet.“

Hnala se bouřka. Opět foukal vítr a ve vzduchu bylo cítit napětí.

„Pravidla boje, Alice. Počkám na otevřený nepřátelský výpad a potom jednám. Jako v americké armádě.“

„Zabijí nás.“

„Budete schovaná.“

„Tak zabijí vás. Říkal jste, že to umějí.“

„Umějí se přiblížit a zasáhnout do hlavy. Jak budou reagovat na palbu z pušek v otevřeném prostoru a za tmy, to nedokážu odhadnout.“

„Jste šílenec.“

„Sedm minut,“ upozornil.

Ohlédla se na silnici vedoucí ze severu. Potom zavrtěla hlavou, zařadila jedničku a přidržela nohu na spojce. Natáhl se a stiskl jí rameno.

„Držte se těsně za mnou.“

Přeběhl ke stodole s auty a nastoupil do Jeepu Cherokee rodiny Greerů. Posunul sedadlo dozadu, nastartoval a rozsvítil světla. Vycouval na dvůr, srovnal volant, projel kolem stodoly a zamířil po úzké prašné cestě do otevřené krajiny. Podíval se do zrcátka a zjistil, že volkswagen jede přilepený za ním. Na přední sklo dopadla první kapka. Velká jako stříbrňák.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

PRVNÍCH OSM KILOMETRŮ UJELI RYCHLÝM TEMPEM V TĚSNÉM ZÁVĚSU. Hvězdy ani měsíc nesvítily. Oblohu zakrývaly těžké nízké mraky. Ještě se však nerozpršelo. Na sklo dopadaly osamělé kapky, přibližně šest za minutu. Zůstávaly po nich velké mokré skvrny velikosti podšálku. Reacher je stíral stěrači. Udržoval rychlost na šedesáti kilometrech. Cesta se nepravidelně kroutila křovinatým podrostem na jih směrem k bouři. Džíp s rachocením poskakoval přes výmoly. Volkswagen bojoval, aby ho neztratil. V zpětném zrcátku tančila jeho světla.

Po osmi kilometrech od domu se cesta začala zužovat. Ze stran na ni útočily úlomky vápence. Terén se měnil. Překonali širokou vysušenou pláň, která před stoletím patrně bývala úrodnou pastvinou, a pozvolna stoupali. Napravo a nalevo se v kuželech reflektorů vynořovaly skalnaté útvary. Pouštní stromy se stáhly do úžlabin u cesty. Brzy z ní zbyly jen vyjeté koleje. Proplétaly se na jih a východ mezi kamennými římsami, pro-láklinami a hustými chomáči nízkých, trnitých křovin, čímsi, co připomínalo vyschlé říční koryto.

Potom se stezka vyhoupla nahoru, napřímila se a vyrazila přes miniaturní stolovou horu. Velkou jako zvýšené fotbalové hřiště, sto dvacet metrů dlouhé, osmdesát široké a přibližně oválné. Bez jakékoliv vegetace. Reacher opsal džípem široký kruh a ve světle reflektorů si ho prohlédl po obvodu. Vnější okraje se svažovaly zhruba půl metru do kamenité suti. Všude, kde dokázaly zapustit kořeny, z ní vykukovaly zakrslé keře. Opsal druhý okruh, tentokrát širší, a výsledek ho uspokojil. Miniaturní stolová hora připomínala holý talíř na odumřelém trávníku. Usmál se. V hlavě si sestavil časový plán. Líbil se mu.

Dojel na druhý konec a zastavil v místě, kde stezka klesala z hory a mizela v temnotě. Alice zabrzdila vedle něj. Vyskočil z džípu a sklonil se k jejímu okýnku. Noční vzduch byl stále horký. A vlhký. Opět začal foukat naléhavý větřík. Z nebe svisle a lenivě dopadaly velké kapky. Dokázal by mezi nimi protančit. Alice stiskla tlačítko a okýnko sjelo dolů.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Zatím ano.“

„Otočte se a zacouvejte k okraji,“ požádal. „Úplně dozadu. Zablokujte ústí stezky.“

Popojela, jako by parkovala na městské ulici, a docouvala do středu ústí stezky. Zadní kola se dotýkala hrany. Přední směřovala na sever, odkud přijeli. Postavil se s džípem popředu vedle ní a otevřel zadní dveře.

„Vypněte motor a zhasněte světla,“ zavolal. „Vyložte pušky.“

Jednu po druhé mu podala velké winchestrovky. Naskládal je do úložného prostoru džípu. Dvaadvacítky odhodil co nejdál do křoví. Pak si od ní vzal dvě krabičky s nábojnicemi 30-30. Originální z továrny a vlastnoruční Bobbyho Greera. Položil je k puškám. Přešel k dvířkům řidiče a vypnul motor. Těžkopádné pokašlávání šestiválce odumřelo. Rozhostilo se ticho. Pozorně se zaposlouchal a zapátral po severním horizontu. Pouštní stromy ve větru slabě šustily. Neviditelný hmyz bzučel a cvrkal. O ramena mu pleskaly osamělé kapky. Jinak nic. Jen naprostá temnota a ticho.

Vrátil se k zadním dveřím a otevřel krabičky s municí. Špičkami nahoru v nich stály natěsnané patrony. Originální se leskly novotou. Bobbyho trochu ošoupané. Recyklovaná mosaz. Jednu vyndal, podržel proti světlu v džípu a pečlivě si ji prohlédl. Vlastní výroba, chlubil se Bobby. Průraznější. Což nemusel dodávat. Proč by kretén jako Bobby vyráběl vlastní nábojnice? Rozhodně ne proto, aby měly menší účinnost. Proč si lidé seřizují silné motory? Určitě ne kvůli slabšímu výkonu. Mužská záležitost. Takže Bobby do nich nacpal víc prachu. O jeden až dva gramy. A možná použil vznětlivější. Čímž by střela získala na energii a na rychlosti. A z hlavně by vyšlehl obrovský plamen. Během několika týdnů by zničil závěr a zdeformoval ústí. Reacher se však usmál a vytáhl z krabičky deset nábojnic. Nebyly to jeho pušky a plamen z hlavně přesně potřeboval.

První winchestrovku nabil jediným nábojem Bobbyho výroby. Druhou dalšími sedmi. Do třetí naskládal střídavě originální a Bobbyho, celkem čtyři tovární a tři domácí. Čtvrtou nabil pouze municí z továrny. Položil pušky v příslušném pořadí zleva doprava do úložného prostoru džípu a zabouchl dveře.

„Myslela jsem si, že budeme potřebovat jen jednu,“ namítla Alice.

„Změna plánu.“

Obešel auto a usadil se na místo řidiče. Alice vklouzla vedle něj.

„Co podnikneme?“ zeptala se.

Nastartoval a vycouval od zaparkovaného volkswagenu.

„Představte si stolovou horu jako ciferník. Přijeli jsme v místě ukazujícím šest hodin. Vaše auto stojí zaparkované předkem dopředu na dvanáctce. Vy se schováte na okraji na osmičce. Vestoje jednou vystřelíte z pušky a přeběhnete na sedmičku.“

„Říkal jste, že nebudu muset střílet.“

„Změna plánu,“ zopakoval.

„Z pušky vůbec střílet neumím.“

„Ale umíte. Jenom zmáčknete spoušť. Nic snazšího pod sluncem. Nelamte si hlavu s mířením. Potřebuju jenom zvuk a záblesk.“

„A co se stane potom?“

„Přikrčíte se na sedmičce a budete se dívat. Já nebudu mít čas. Potřebuju, abyste identifikovala, na koho střílím.“

„Nejednáte správně.“

„Ani špatně.“

„Myslíte?“

„Byla jste se podívat na hrob Claye Allisona?“

Obrátila oči v sloup. „Měl byste si, Reachere, přečíst historické knihy. Clay Allison byl naprostý psychopat. Jednou zastřelil spolunocležníka, protože chrápal. Nic jiného než nemorální maniak. Rozhodně ne vznešený hrdina.“

Reacher pokrčil rameny. „Zpátky už nemůžeme.“

„Dvě zla se nevynulují v dobro.“

„Musíme se, Alice, rozhodnout. Buď napadneme my je, nebo oni nás.“

Potřásla hlavou. „Skvělé,“ povzdechla si.

Neodpověděl.

„Je tma. Vůbec nic neuvidím.“

„Postarám se, abyste viděla.“

Jak poznám, kdy mám vystřelit?“

„Poznáte to.“

Zajel s džípem k vápencovému okraji hory a zastavil. Otevřel zadní dveře a vyndal první pušku. Zkontroloval pozici, přeběhl k olámané hraně a položil ji na zem. Pažba přesahovala přes hranu a hlaveň směřovala do prázdna šest metrů před vzdálený volkswagen. Sklonil se a natáhl ji. Páčka se hladce pohnula a dvakrát kovově cvakala. Výborná zbraň.

„Je připravená ke střelbě. A leží na osmi hodinách. Postavte se pod okraj, vystřelte a přikrčená přeběhněte na sedmičku. A potom se pozorně dívejte. Možná na vás vystřelí, ale máte mé slovo, že se nestrefí.“

Mlčela.

„Slibuju,“ ujistil ji. „Nemáte se čeho bát.“

„Jste si jistý?“

„Ve tmě by se na takovou vzdálenost netrefil ani superman.“

„Můžou mít štěstí.“

„Ne, Alice. Dneska v noci štěstí mít nebudou. Věřte mi.“

„Kdy mám vystřelit?“

„Až usoudíte, že nastal správný okamžik.“

Pozoroval, jak se schovává pod okraj skály, na délku paže od pušky.

„Držte se,“ popřál. „Uvidíme se později.“

„Skvělé,“ zopakovala.

Naskočil zpátky do džípu a prohnal se přes stolovou horu do pozice čtyři hodiny. Otočil volantem, zacouval a přejel přes hranu skály. Džíp skočil půl metru dolů a s trhnutím se zastavil v křovinách. Zhasnul motor a světla. Vzal čtvrtou pušku a opřel ji o dveře spolujezdce. Se druhou a třetí vyšplhal na stolovou horu a přeběhl na dvě hodiny. Opatrně položil třetí pušku na okraj a vrátil se k zaparkovanému volkswagenu. Natáhl se dovnitř a vyšrouboval stropní světlo. Dvířka spolujezdce nechal pootevřená. Odkrokoval šest metrů ve směru hodinových ručiček a položil druhou pušku na okraj hrany, mezi dvanácti a jednou. Přibližně na dvanáct třicet. Dvanáct sedmnáct, opravil se v duchu. Potom se proplížil zpátky a lehl si břichem na zem, těsně k volkswagenu. Pravé rameno vmáčkl pod stupačku a pravou půlku obličeje přitiskl na přední pneumatiku. Zhluboka dýchal. Pneumatika páchla po gumě. Levé rameno měl nekryté. V nepravidelných rozestupech mu na něj dopadaly těžké vodnaté kapky. Přisunul se blíž k autu a čekal. Osm minut, spočítal si. Možná devét.

Čekal jedenáct minut. Byli pomalejší, než se domníval. Na severu zahlédl zášleh světla. Nejprve ho považoval za blesk, potom se však kmitlo ještě jednou. Pocházelo z reflektorů poskakujících na výmolech. Auto se pro-bojovávalo temnotou. Mířilo jejich směrem. Přesně, jak předpokládal, protože v obtížném terénu existovala jediná cesta. Vyjetými kolejemi. Světla se zmítala v rytmu předku auta. Potil se. Ještě víc se oteplilo. Ve vzduchu bylo cítit tlak a elektřinu. Kapky dopadaly prudčeji a o něco rychleji. Pojistka doutnala a bouře se blížila k výbuchu. Ještě ne, zaprosil v duchu. Počkej ještě pět minut.

O třicet vteřin později zaslechl motor. Benzinový, běžící na plný výkon. Osmiválec. Kvílení stoupalo a klesalo, jak se kola s náhonem střídavě zaku-sovala do země a protáčela ve vzduchu. Tvrdý závěs, pomyslel si. Závěs upravený na zátěž. Patrně Bobbyho dodávka. Kterou jezdil na lov pásovců.

Zasunul se hlouběji pod volkswagen. Řev motoru sílil. Klesal a stoupal. Světla se zmítala. Nad severním horizontem se vynořila nejasná záře. Mezi pouštními stromy probleskly dva kužely. Vrhaly ostré stíny a v zatáčkách poskakovaly zleva doprava. Potom se vynořila dodávka. Velkou rychlostí se vyhoupla na stolovou horu. Všechna čtyři kola se ocitla ve vzduchu a motor zaječel. Světla vylétla do nebe a pak se zakousla do země. Opsala polokruh, jak ji řidič srovnal do správného směru. Na rovině přidal plyn. Motor řval. Blížila se přímo k němu. Rychleji a rychleji. Šedesát kilometrů v hodině, osmdesát. Sedmdesát metrů. Padesát. Čtyřicet. Potom světla dopadla na zaparkovaný volkswagen. Žlutá barva nad Reacherovým ramenem se oslnivě rozzářila. Řidič šlápl polekaně na brzdu. Všechna čtyři kola se na kamíncích zablokovala, ozvalo se zaskučení gumy, dodávka sklouzla doleva a zůstala stát předkem k jedenácti hodinám, zhruba třicet metrů od něj. Dopadl na něj okraj kužele z reflektorů. Přitiskl se pod volkswagen.

V prachu voněly dešťové kapky. Vteřinu se nic nedělo.

Potom řidič zhasl světla. Scvrkla se na malé oranžové tečky a rozplynula se. Opět se rozhostila naprostá tma. Hmyz mlčel. Ozýval se jen motor běžící na volnoběh. Viděli mP.

Nic se nedělo.

Alice, teď.

Nic se nedělo.

Vystřel Alice. Panebože, vystřel.

Nic se nedělo.

Krucinál, vystřel. Zmáčkni tu pitomou spoušť.

Nic se nedělo. Zavřel oči, počkal další nekonečnou vteřinu a připravoval se ke skoku. Otevřel oči, zhluboka se nadechl a napjal svaly.

Potom Alice vystřelila.

V dálce po jeho pravici vyrazil přes tři metry dlouhý plamen, vysoko ve vzduchu zabzučela kulka letící nadzvukovou rychlostí a o zlomek vteřiny později krajinou zaduněl štěkavý třesk. Vyšvihl se zpod volkswagenu, natáhl se dvířky řidiče a rozsvítil reflektory. Skočil pozadu do křovin, odkutálel se dva metry a přidřepl. Dodávka stála v jasném proudu světla. Se třemi lidmi. V kabině seděl řidič. Na korbě se krčily dvě postavy. Jednou rukou se držely výztuže. Všichni tři nehybní a ztuhlí, hlavy otočené k místu, odkud vystřelila Alice.

Uplynul další zlomek vteřiny. Potom se probrali. Řidič rozsvítil světla. Dodávka a volkswagen na sebe zářily jako dva soci. Reachera světla oslepila, přesto však zahlédl, že postavy na korbě na sobě mají čapky a modré bundy. Jedna postava byla menší. Žena. Pečlivě si do paměti uložil její pozici. Ženu zastřel jako první. Tak znělo pravidlo protiteroristického boje. Odborníci tvrdí, že ženy se chovají fanatičtěji. A najednou pochopil, že je střelcem. Musela být. Malé ruce, drobné prsty. Jak dělané pro Carmenin lorcin. Krčila se po levici svého partnera.

Oba měli jednoruční zbraně. Oba se ještě půl vteřiny dívali do strany a potom se vrhli dopředu, opřeli se o střechu dodávky a začali pálit na světla volkswagenu. Na čepicích stojí FBI. Strnul. Co to má, krucinál znamenat? Potom se uklidnil. Paráda. Převlečení, falešná identita, maskovaný Crown Vic. Nejdřív v ném zajeli k Alici. A tak se jim v pátek podařilo zastavit Ala Eugena. Pálili bez přestávky. Slyšel monotónní, tupé dunění silných devítimilimetrů. O střechu dodávky cinkaly prázdné nábojnice. Přední okno volkswagnu se roztříštilo. Kulky se zakusovaly do plechu. Zvonilo sklo. Potom světla volkswagenu zhasla a neviděl nic jiného než záři z dodávky. Cítil, jak se pistole otáčejí k místu, kde si pamatovali postavení Alice. Z ústí vyšlehly kosé plamínky a kulky zabzučely opačným směrem. Pravá zbraň ztichla. Žena. Už nabíjí. Jenom třináct nábojů. SIG Sauer P228 nebo Browning Hi-Power.

Proplížil se k okraji stolové hory, přesunul se o čtyři a půl metru nalevo a našel pušku, kterou uložil na dvanácti sedmnácti. Winchestrovka číslo dvě, plná nábojnic Bobbyho domácí výroby. Bez míření vystřelil a zpětný ráz ho málem povalil na zem. Z ústí vyrazil obrovský plamen. Jasný jako fotografický blesk. Neměl tušení, kam odlétla střela. Dvakrát cvaknul šou-pátkem a vyrazil doprava k poničenému volkswagenu. Opět vystřelil. Dva nepřehlédnutelné plameny proti směru hodinových ručiček. Z pohledu dodávky člověk pohybující se zprava doleva. Chytrý střelec by vystřelil před další plamen a doufal, že zasáhne pohybující se cíl. Dejlekční střelba. Zachovali se podle předpokladu. Od skály u auta se odrazily kukly. Jedna se zabořila do auta.

V tu dobu se však již pohyboval na opačnou stranu, po směru hodinových ručiček. Odhodil pušku, sklonil se a běžel pro další. Na dvou hodinách. Pro třetí winchestrovku s prostřídanými nábojnicemi. První tovární. Ta stála za pozornost. Zapřel se o okraj hrany, zamířil do temnoty dva a půl metru za reflektory dodávky a metr nad ně. Vystřelil. Nyní si myslí, že proti sobe mají tři střelce, jednoho nalevo za sebou, dva napravo před sebou. Zazvonilo mu v uších a neviděl, kam střela dopadla. Žena však vydala tichý rozkaz a světla dodávky okamžitě zhasla. Opět vystřelil do stejného místa, tentokrát domácí nábojnicí. Vyrazil plamen a ozářil stolovou horu. Uskočil pět stop doprava. Zamířil na cíl, který mu utkvěl před očima, a opět vystřelil. Druhou tovární nábojnici, standardní a přesnou. Zaslechl vysoký výkřik. Udělal krok doprava a vypálil domácí střelu. Plamen osvítil tělo padající po hlavě z korby. V letu naprosto nehybné. Jeden vyřízený. Ale nesprávný. Tělo bylo příliš velké.

Muž. Teď tovární nábojnice. Plně se soustředil a zamířil kousek nalevo od místa, kde sestřelil muže. Zatáhl za šoupátko. Pohnulo se o půl centimetru a zaseklo se o poslední prázdnou nábojnici domácí výroby.

Pak došlo ke dvěma věcem. Dodávka se pohnula. Poskočila dopředu, otočila se v úzkém, zoufalém kruhu a vyrazila zpátky na sever. Potom se u volkswagenu rozštěkala pistole. Žena vystoupila. Nyní se pohybuje pesky temnotou. Střílela rychle. Krupobití kulek. Míjely ho sotva o metr. Dodávka uháněla po pláni. Světla opět tančila a poskakovala. Sledoval je koutkem oka. Stále se zmenšovala. Potom zmizela za okrajem stolové hory. Dodávka se přehoupla přes hranu a řítila se k Červenému domu. Zvuk motoru odumřel a světla vybledla do nejasné záře pohybující se po vzdáleném horizontu. Pistole se odmlčela. Opét nabíjí. Rozhostilo se naprosté ticho. Naprostá temnota. O vteřinu později začal vnímat bzukot hmyzu. Tišší než obvykle. Méně horečný. Déšť se začínal měnit. Těžké kapky ustaly a nahradilo je vlezlé mrholení. Zvedl dlaň a cítil, jak nabývá na síle. Jako by stál pod sprchou a neviditelná ruka otáčela kohoutkem.

Setřel si vodu z čela, aby mu netekla do očí, a tiše položil zaseklou pušku do prachu. Už ztěžkl vodou. Proměňoval se v bláto. Pohnul se doleva ke schovanému džípu. Zhruba čtyřicet metrů vzdálenému. Déšť přecházel v prudký liják. Šuměl v pouštních stromech. Dobrá zpráva a špatná. Zakryje veškeré zvuky. Nedokázal by se pohybovat stejně tiše jako žena. Ne v noci a v pouštním podrostu. Sto devadesát pět centimetrů a přes metrák živé váhy poslouží k mnoha účelům, neslyšný postup neviditelnými trnitými křovinami k nim však nepatří. Zurčení deště mu pomůže víc než jí. V tom spočívala dobrá zpráva. Špatné bylo, že viditelnost se brzy sníží na nulu. Můžou do sebe narazit zády, aniž by si všimli jeden druhého.

Takže opakovačka nebude nejvhodnější zbraní. Příliš pomalá na výstřel od boku. Příliš těžkopádná při kličkování. A winchestrovka odhazuje prázdné nábojnice horem, nikoliv z boku. Do mechanismu pronikne voda. A déšť ještě nedosáhl vrcholu. Za jedinou noc hodlal dohnat deset let urputného sucha.

Dopracoval se k džípu na čtyřech hodinách. Našel čtvrtou pušku s továrními nábojnicemi opřenou o dveře. Už byla mokrá. Otřel ji a zamířil přes stolovou horu na jedenáctou. Stiskl spoušť. Ozval se výstřel. Stále fungovala. Vypálil další čtyři dlouhé výstřely, dvanáct hodin, jedna, dvě, tři. Vějířovitá střelba. Hazará. Na jedné straně by mohl mít štěstí a zasáhnout. Na druhé straně ženě prozradí, že jedná na vlastní pěst. Jeden střelec, několik pušek. Snadná dedukce. A prozradí jí, odkud právě střílí. Pokud počítala, napadne ji, že na ni čeká s posledními dvěma nábojnicemi v zásobníku.

Tak zastrčil pušku pod džíp a probrodil se křovinami čtyřicet stop od hrany hory. Vytáhl z kapsy Alicin Heckler&Koch a odjistil ho. Poklekl, roze-třel si po rukách a obličeji bláto a čekal na blesk. Všechny bouřky, které zažil v horkých částech světa, doprovázely blesky. Jasné klikaté výbuchy energie nahromaděné za snesitelnou mez. Ještě pět minut, odhadoval. Potom oblohu rozčísne oslnivý záblesk a ozáří krajinu. Měl na sobě khaki oblečení a pokožku si natřel blátem. Pochyboval, že by se žena zachovala stejně.

Postupoval na jih od džípu směrem k vraku volkswagenu, přes deset metrů hluboko v podrostu. Naprostou temnotou. Z oblohy se řinuly pro-vazce deště. Liják dosáhl bodu, kdy nemohl zesílit, a přesto zesiloval. Pro-lákliny ve vápenci se proměnily v jezírka. Příval bičoval jejich hladiny. Kolem nohou mu zurčely potůčky mizející v bezedných průrvách. Šumění deště bylo tak ohlušující, že si nedokázal představit hlasitější zvuk. Potom se ještě víc rozpršelo a zvuk přidal na intenzitě.

Z paží a obličeje se mu smylo bláto. Kamufláž neměla šanci udržet se na pokožce. V porovnání s lijákem vycházely z Carmeniny sprchy jen nesmělé čůrky. Začínal se dusit. Místo vzduchu vdechoval vodu. Stékala mu po obličeji přímo do úst. Položil si ruku na bradu, přes prsty nasával vzduch a vyplivoval dešťovou vodu.

Blesk ho zastihl naproti dvou hodinám, deset metrů od okraje hory. Na jihu vyrazil z oblohy jasně bílý rozvětvený klikyhák a zaryl se osm kilometrů daleko do země. Připomínal holý, převrácený strom vyrvaný z kořenů hurikánem. Padl na kolena a pátral před sebou po obrazu v poli periferního vidění. Žádný nezahlédl. Pět vteřin po blesku zaburácel hrom. Kde je? Myslí si, že je chytřejší než já? V tom případe by se schovávala za mnou. Neotočil se však. Život je postaven na odhadech a spekulacích. A odhadoval ji na brilantní stratéžku. V jejím svété. Na silnici tváří v tvář Alu Eugenovi dokázala divy. Ale s otevřeným bojovým terénem za noci a bouře nemá zkušenost. On ano. Tiskne se někde vepředu k okraji hory a má strach jako nikdy v živote. Dostane ji.

Bouřka se pohybovala. Druhý blesk rozčísl oblohu za tři minuty kilometr a půl od prvního. Rozeklaný bič zuřivě šlehající osm až deset vteřin. Reacher natáhl krk a podíval se dopředu a doprava. Nic neviděl. Otočil se a podíval se doleva. Žena se krčila v závětří hory. Zahlédl bílý nápis na čepici. FBI. Velká písmena. Upírala pohled přímo na něj a v natažené paži svírala zbraň. U ústí se zatřepotal plamínek. Nepatrná matná jiskra téměř neviditelná v bouři.

Bouřka se pomalu sunula na severovýchod a hnala před sebou hlavní hradbu deště. Dosáhla motelu a tiché šumění na střeše velice brzy přešlo ve vytrvalé bušení. Střecha byla kovová a za třicet vteřin už hlasitě rezonovala. Hluk probudil Ellie z neklidného, utrápeného spánku. Doširoka otevřela oči a spatřila malého snědého muže s chlupy na pažích. Nepohnutě seděl na židli u postele a pozoroval ji.

„Nazdar,“ prohodil.

Ellie neodpověděla.

„Nemůžeš spát?“

Ellie se podívala do stropu. „Prší,“ prohlásila. „Hrozně nahlas.“

Muž přikývl a mrkl na hodinky.

Minula. Nedokázal odhadnout o kolik. Blesk dohasl a svět se ponořil do naprosté temnoty. Reacher po paměti vypálil. Pozorně se zaposlouchal. Nic. Patrné se netrefil. Střílet v prudkém lijáku na dvacet metrů vzdálený cň není lehké. Pak přišel hrom. Basové zadunění otřáslo zemí a pozvolna odeznělo. Opět se přikrčil. Zbývalo mu devět kulek. Rozhodl se pro dvojitý chyták. Předpokládá, že se přemístím, tak to neudělám. Zůstal stát. Čekal na další blesk. Ukáže, jak je dobrá. Amatér by se přesunul směrem od něj. Dobrý střelec by se přiblížil. Opravdu dobrý střelec by na dvojitý chyták odpověděl dvojitým chytákem a nepohnul se z místa.

Průtrž dosáhla vrcholu. Jednou ho ve Střední Americe chytila v džungli bouřka. Nasákl rychleji, než kdyby spadl oblečený do moře. Největší liják, jaký kdy zažil, a tenhle si s ním v ničem nezadal. Byl promočený až na kůži. Promočený bylo slabé slovo. Voda mu stékala v proudech pod košilí. Necrčela, řinula se. V gejzírech stříkala z knoflíkových dírek. Byla mu zima. Teplota klesla během necelých dvaceti minut o víc než deset stupňů. O zem se odrážely stejné přívaly, jaké se řinuly z nebes. Vydávaly neskutečný hluk. Z keřů odletovaly listy a stonky. Usazovaly se v drobných závějích u kamenů. Ztvrdlý písek se proměnil v lepkavé bláto přes deset čísel hluboké. Nořily se mu do něj nohy. Pistole byla mokrá. To nevadí. Heck-ler&Koch bude střílet i mokry. Stejné jako browning nebo SIG.

Další blesk se rozzářil stále dost daleko na jihu. Ale blíž než předešlý. A jasnější. Po obloze zasyčel obrovský ohnivý jazyk. Pohlédl doleva. Žena se přiblížila. Stála něco přes patnáct metrů od něj, stále těsně u okraje hory. Dobrá, ale ne velice dobrá. Vypálila na něj a minula o metr. Ukvapený výstřel a ruku stále otáčela z jihu. Z. jihu* Předpokládala, ze se od ní vzdálil. Mírně se ho to dotklo. Napřímil paži a vystřelil v odpověď. Zvuk pistole pohltilo zaburácení hromu. Patrné se netrefil. Zbývá osm kulek.

Opět začal uvažovat. Co udělá* Co si myslí, že udělá on* Poprvé se zmýlila. Takže tentokrát bude riskovat. Domnívá se, že postoupí k ní. Tak postoupí i ona. Připraví se na vražedný zásah z tésné blízkosti.

Zůstal přikrčený na místě. Trojitý chyták. Zbraň sunul zleva doprava po teoretické lince jejího postupu. Čekal na drahocenný blesk. Přišel dřív, než si myslel. Bouřka nabývala na rychlosti. Blesk vybuchl půl kilometru daleko a téměř okamžitě ho následoval hrom. Obloha se rozzářila jako za dne. Přimhouřil oči a podíval se dopředu. Žena zmizela. Trhl hlavou doleva a zahlédl jasně modrou čmouhu vracející se opačným směrem. Instinktivně před ni vystřelil a záře blesku pohasla. Pohltila ho temnota, hluk a chaos bouře. Zbjvá sedm kulek. Usmál se. Nyní bude potřebovat jen jednu.

Burácení hromu ji děsilo. Připomínalo rámus, který dělali Joshua s Bil-lym, když připevňovali novou střechu na stodolu s auty. Rachotili s obrovskými pláty plechu a s řinčením do nich zatloukali hřebíky. Hrom byl horší než stovky plechových plátů. Schovala hlavu pod pokrývku a pozorovala, jak místnost ozařují oslepující čáry blesků za okny.

„Máš strach?“ zeptal se muž.

Pod pokrývkou přikývla. Měla ji přetaženou až přes vlasy, musel však pohyb hlavy zahlédnout.

„Neboj,“ snažil se ji uklidnit. „Je to jenom bouřka. A velké holky se bouřky nebojí.“

Neodpověděla. Muž se opět podíval na hodinky.

Pochopil její taktiku. Byla dobrá, avšak ne natolik, aby do ní neviděl. Držela se těsně u okraje stolové hory, protože poskytoval iluzi bezpečí. Pohybovala se v rytmu dopředu, dozadu, dopředu, dopředu. Dvojitý chyták, trojitý chyták, aby na ni nemohl zamířit. Chytré, ale ne dostatečné. Přiblížila se a stáhla. Opět se přiblíží a pak se nestáhne, ale postoupí. Až si bude myslet, že pochopil vzorec a připravil se na něj. Potom se přesune ještě víc dopředu. Aby ho přelstila. A dostala co nejblíž. Umělkyně vraždící zásahem do oka dává přednost vzdálenosti pod tři metry.

Vyskočil z úkrytu a dal se do běhu. Utíkal směrem od ní a stáčel se doleva. Opisoval široký polokruh. Prorážel křoviny, přeskakoval překážky, brodil se loužemi, klouzal v blátě. Nezajímalo ho, jaký hluk dělá. O metr dál nebude nic slyšet. Záleželo jen na rychlosti. Obchvat musel stihnout před dalším bleskem.

Utíkal jako splašené zvíře, potom zpomalil, vrátil se doprava a zastavil u vápencového okraje přibližně šest metrů severně od místa, kde ji poprvé spatřil. Posunula se na jih a vrátila se, takže nyní bude postupovat opět na jih. Deset metrů před ním. Vyrazil za ní, rychlým a jistým krokem. Snažil se odhadnout, kdy vzplane příští blesk, připravený strnout na místě.

*

Malý snědý muž se opět podíval na hodinky. Ellie se schovávala pod pokrývkou.

„Přes tři hodiny,“ prohodil muž.

Ellie neodpověděla.

„Umíš hodiny?“

Ellie se posadila na posteli a pomalu si z obličeje stáhla pokrývku.

„Je mi šest a půl.“

Muž přikývl. „Tak se podívej,“ vyzval ji.

Natáhl paži a natočil zápěstí.

„Ještě hodina,“ oznámil.

„Co se stane potom?“

Muž uhnul pohledem. Ellie ho dlouhou chvíli pozorovala. Potom si opět přetáhla pokrývku přes hlavu. Hrom burácel a za okny se míhaly blesky.

Blesk ozářil krajinu na kilometry daleko. Okamžitě následovalo dunivé zaburácení hromu. Reacher se přikrčil a zaostřil pohled. Není tam. Nikde ji před sebou neviděl. Blesk pohasl a ozvěna hromu odeznívala v dálce. Napadlo ho, jestli by v ní zaslechl výstřel. Zaslechl by ho? Nebo by jen ucítil ohavný náraz kulky? Padl do bláta a zůstal ležet. Do těla se mu zarývaly provazce deště. Dobře, přehodnoť situaci. Obelstila ona jeho} Mohla se pokusit o stejný obchvat, zrcadlově obrácený. Oba opsali široký polokruh a vyměnili si pozice. Nebo našla prohlubeň či průrvu a schovala se. Mohla také objevit džíp. Kdyby se v okamžiku ozářeném bleskem ohlédla, viděla by ho. Muselo ji napadnout, že se k němu nakonec vrátí. Jak jinak by se dostal z pouště? Třeba tam na něj čeká. Krčí se uvnitř. Nebo pod ním. V tom případě jí poskytl win-chestrovku se dvěma továrními nábojnicemi v zásobníku.

Zůstal v blátě a usilovně přemýšlel. Další blesk nechal bez povšimnutí. Tiskl se k zemi, uvažoval a dospíval k rozhodnutí. Možnost obchvatu zavrhl. To byl instinkt pramenící z vojenské zkušenosti. Měl proti sobě profesionálního zabijáka, nikoliv vojáka. Žádný voják by nemířil na oko. Příliš malé procento úspěšnosti. Takže možná džíp. Vleže se točil kolem své osy, pozvedl hlavu a čekal.

Další blesk proťal oblohu ve dví a s jasností světlice ozářil spodní vrstvu mraků. Džíp stál příliš daleko. Pokud se nachází u něj, nehrozí mu bezprostřední nebezpečí. Ne z takové vzdálenosti. Otočil se v blátě zpátky a začal se plížit na jih. Ověřit a pokračovat, úsek po úseku. Pohyboval se pomalu, na kolenou a loktech. Tři metry, šest, osm. Pět. Přesně jako při základním tréninku. Plazil se stále dál a najednou zachytil závan parfému.

Podivně zesílený deštěm. Celá poušť voněla jinak. Déšť změnil úplně všechno. Cítil rostliny a prsť. Vydávaly silný, štiplavý, přírodní pach. Misila se s ním ale vůně parfému./č to parfém? Nebo noční květina probuzená k životu bouří? Ne, byl to parfém. Ženský parfém. Bezpochyby. Zůstal nehnutě ležet.

Křoviny šustily, ale jen ve větru. Příval ustupoval v normální liják a od jihu foukala silná bríza. Přinášela s sebou vůni parfému. Vše se nořilo do naprosté temnoty. Pozvedl zbraň a vůbec ji neviděl. Měl pocit, že oslepl.

Kterým směrem se otočila? Určité ne na východ. Musí být přikrčená a na východě by před sebou měla jen půl metru okraje stolové hory. Pokud je obrácená na jih nebo západ, nic mu nehrozí. Pokud se dívána sever, dívá se přímo na néj. Jenom ho ve tmé nevidí. A ani necítí, protože vítr vane opačným smérem. Zapřel se na levém předloktí a pravačkou napřímil zbraň. Pokud je otočená na jih nebo na západ, střelí ji do zad. V horším případe se obrátila na sever a číhají čelem proti sobe. Délíje metr a půl. Takže buď a nebo. Kdo vystřelí při blesku jako prvnP.

Zadržel dech. Čekal na blesk. Nejdelší čekání jeho života. Bouřka se měnila. Hrom temně duněl, ale jednolitě a ve větší dálce. Stále silně pršelo. Proudy deště mu vrhaly bláto do obličeje. Bušily do křovin. Pod nataženým tělem mu bublaly nové a nové potůčky. Byl napůl ponořený ve vodě. Prokřehlý až na kost.

Oblohou projelo praskavé zasyčení, zaburácel hrom a vyšlehl blesk. Neskutečně bílý a pronikavý. Zalil poušť oslnivě jasným světlem. Žena ležela metr od něj. Obličejem v zemi, ošlehaná deštěm a potřísněná blátem. Vypadala malá a splasklá jako prázdný pytel. Nohy měla pokrčené v kolenou a paže složené pod sebou. Zbraň jí dopadla k rameni. Browning Hi-Power. Ponořený do bahna. Vítr k němu už stačil navát úlomky větviček. V dozvuku blesku po něm hmátl a odhodil ho stranou. Pak opět zavládla tma. Po paměti nahmatal její krk.

Bez pulsu. Už byla velice studená.

Deflekční střelba. Zasáhl ji třetí kulkou, instinktivně vypálenou dopředu, když před ním prchala. Vběhla přímo do dráhy výstřelu. Prsty levé ruky nechal položené na krku, aby s ní v temnotě neztratil kontakt. Posadil se a čekal na další blesk. Levačka se mu začala třást. Snažil se přesvědčit, že důvodem je nezvyklý úhel, v jakém ji drží. Potom se rozesmál. Smích z něj tryskal se stále větší silou, jako předtím déšť z oblohy. Posledních dvacet minut strávil pronásledováním ženy, kterou již zastřelil. Náhodou. Nekontrolovatelně se řehtal. Pak mu ústa naplnil déšť a divoce se rozkuckal.

Muž vstal a přešel ke skříni. Z poličky z naleštěného dřeva vyndal zbraň. Sehnul se k černému nylonovému vaku a vytáhl dlouhý černý tlumič. Opatrně ho připevnil na ústí. Vrátil se k židli a opět se posadil.

„Čas se navršil,“ oznámil.

Přes pokrývku cítila, jak jí položil ruku na rameno. Odtáhla se. Posunula se k nohám postele a stočila se do klubíčka. Potřebovala čurat. Velice nutně.

„Čas se navršil,“ zopakoval muž.

Odhodil přikrývku. Popolezla stranou a sevřela druhý konec mezi koleny. Zpříma se na něj podívala.

„Tvrdil jste jednu hodinu. Ta ještě neuplynula. Povím to té paní. Je vaší šéfovou.“

V mužových očích se objevil prázdný výraz. Otočil se a zadíval se na dveře. Potom se obrátil zpátky.

„Dobře,“ souhlasil. „Řekni mi, až si budeš myslet, že uplynula jedna hodina.“

Pustil pokrývku a Ellie se do ní zase zabalila. Schovala hlavu a přitiskla si ruce na uši, aby neslyšela hrom. Potom zavřela oči, přes pokrývku a víčka však stále viděla blesky. Vypadaly červeně.

Další blesk byl plošný, nejasný pruh rozptýleného, blikajícího světla. Obrátil tělo, aby měl jistotu. Rozevřel bundu a košili. Trefil ji do levého podpaží. Kulka vyšla protilehlou stěnou hrudníku. Patrně proťala srdce, obě plíce a páteř. Devítimilimetrový kalibr má slušnou průraznost. Místo zásahu tvořila malá, úhledná dírka. Druhá strana úhledně nevypadala. Déšť z ní smýval krev. Hrudní dutina se rychle plnila vodou. Dokázal by do ní zastrčit celou ruku.

Žena byla středně velká. Světlé vlasy, které jí vyklouzly zpod čepice FBI, měla zmáčené a plné bahna. Posunul štítek, aby jí viděl do obličeje. Otevřené oči zíraly do oblohy a déšť z nich kanul jako slzy. Její obličej mu přišel povědomý. Už ho někde zahlédl. Kde? Blesk odezněl a musel se spolehnout na negativ uložený v paměti. Ostré černobílé kontury jejího obličeje. Bistro. Plovoucí cola. Páteční odpoledne po skončení školy, Crown Victoria, tři pasažéři. Považoval je za obchodní cestující. Opět chyba.

„Hra skončila,“ promluvil nahlas.

Vsunul Alicinu zbraň do kapsy a vyrazil na sever k džípu. Byla taková tma a v očích měl tolik deště, že doslova narazil do jeho boku. S rukou na kapotě ho obešel a nahmatal dvířka řidiče. Několikrát je otevřel a zavřel, z čiré radosti, že vnitřní osvětlení se poslušně rozsvěcí a zhasíná. Alespoň nějaký zdroj světla, nad kterým měl vládu.

Vyjet na stolovou nebylo snadné. Hrubý písek se proměnil v mazlavé bláto. Zapnul světla a stěrače na plný výkon a přeřadil na náhon na všechna kola. Chvíli se jen protáčela a potom se přední náprava chytila a vytáhla auto do svahu. Opsal široký oblouk doleva na druhou stranu k sedmi hodinám. Dvakrát zatroubil a do záře reflektorů se z podrostu vynořila Alice. Promočená až na kůži. Voda se z ní řinula proudem. Vlasy se jí lepily na lebku. Uši trochu odstávaly. Popošla doleva a rozběhla se k dvířkům spolujezdce.

„Konečně slibovaná bouřka,“ prohodil.

V dálce po jejich levici opět vzplál blesk. Rozeklaný šíp doprovázený zaduněním hromu.

Zavrtěla hlavou. „Tahle přeháňka? To je jen předehra. Počkejte zítra.“

„Zítra budu pryč.“

„Opravdu?“

Přikývl. „Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Nevěděla jsem, kdy vystřelit.“

„Vystřelila jste správně.“

„K čemu došlo?“

Rozjel se, zahnul na jih a kličkoval, aby si reflektory posvítil na stolovou horu. Deset metrů před vrakem volkswagenu objevil tělo muže. Stočené a bezvládné. Zamířil na něj světla a vyskočil do deště. Muž byl mrtvý. Kulka z winchestrovky ho trefila do břicha. Nezemřel okamžitě. Čepice chyběla a bundu měl rozervanou, jak si tiskl ránu. Odplazil se poměrně daleko. Byl vysoký a mohutný. Reacher zavřel oči a snažil se vybavit si scénu z bistra. Upokladny. Žena a dva muži. Jeden velký a světlý, druhý malý a snědý. Potom se vrátil k džípu a nastoupil. Sedadlo mokře začvachtalo.

„Dva mrtví,“ oznámil. „K tomu došlo. Řidič ale ujel. Dokázala byste ho identifikovat?“

„Chtěli nás zabít, že je to tak?“

„Přesně to měli v plánu. Viděla jste řidiče?“

Neodpověděla.

„Alice, je to velice důležité. Kvůli Ellie. Nechytili jsme jazyka. Ta část nevyšla. Oba jsou mrtví.“

Mlčela.

„Viděla jste ho?“

Zavrtěla hlavou. „Neviděla. Moc mě to mrzí. Utíkala jsem a světla svítila jen vteřinu, dvě.“

Reacherovi přišlo, že svítila déle. Mnohem déle. Patrně ale měla pravdu. Dokonce možná přidala. Ve skutečnosti nejspíš svítila jen tři čtvrtě vteřiny. Reagovali velice rychle.

„Už jsem se s nimi setkal. V pátek v bistru na křižovatce. Muselo to být poté, co oddělali Eugena. Zkoumali terén. Ve třech. Žena, velký muž a malý snědý muž. Dostal jsem ženu a velkého muže. Řídil malý snědý?“

„Neviděla jsem ho.“

„Pocit? První dojem? Něco jste zahlédnout musela. Alespoň siluetu.“

„Vy jste také musel něco zahlédnout.“

Přikývl. „Do obličeje jsem mu neviděl. Otočil se k místu, odkud jste vypálila. Oslňovala mě světla a přední sklo bylo od deště. Pak jsem střílel a on ujel. Neřekl bych však, že byl malý.“

Také přikývla. „Pocit mi říká, že nebyl malý. Ani tmavý. Zahlédla jsem jen rozmazanou čmouhu, ale připadal mi velký. Možná světlovlasý.“

„To dává smysl,“ souhlasil Reacher. „Jednoho z týmu nechali hlídat Ellie.“

„Kdo tedy řídil?“

„Patrně jejich klient. Člověk, který si je najal. Chyběl jim pomocník a potřebovali někoho, kdo se vyzná v okolí.“

„Ujel.“

Reacher se usmál. „Ujel, ale nemá se kam schovat.“

Šli se podívat na poničený volkswagen. Nebylo mu pomoci. Alice nevypadala, že by ji to nějak zvlášť trápilo. Jenom pokrčila rameny a odvrátila se. Reacher vytáhl z přihrádky na rukavice mapy, otočil džíp a rozjel se na sever. Zpáteční cesta k Červenému domu připomínala zlý sen. Stolovou horu překonali bez problémů. Koleje vyjeté v poušti však slunce vysušilo do takové tvrdosti, že neabsorbovaly vůbec žádnou vodu. Déšť zůstal na povrchu. Část připomínající vyschlé říční koryto bylo skutečně říční koryto. Přes pneumatiky se s hukotem přeléval divoký proud. Na jih před sebou hnal pouštní stromy vyrvané z dlouhých kořenů a vyplavené z mělkých lůžek. Tloukly do předku džípu a zůstávaly na něm viset. Prolákliny zrádně zmizely pod hladinou. Déšť ale rychle ustával. Ohnisko bouře se vzdalovalo na sever.

Stodolu s auty zahlédli, až když dojeli těsně k ní. Panovala naprostá tma. Reacher prudce zabrzdil a zabočil za roh. Za několika okny domu blikala bledá světýlka.

„Svíčky,“ poznamenal.

„Blesk musel uhodit do elektrického vedení,“ odtušila Alice.

Opět zabrzdil a džíp se smýkl v blátě. Natočil ho tak, aby reflektory svítily do stodoly.

„Nepřijde vám jedno auto známé?“ zeptal se.

Bobbyho dodávka stála na svém místě, ale mokrá a pocákaná blátem. Z korby odkapávala voda a vytvářela na zemi louži.

„Přijde,“ připustila Alice. „Co podnikneme?“

Reacher se podíval do zrcátka. Otočil hlavu a sledoval silnici vedoucí ze severu.

„Někdo přijíždí,“ oznámil.

Za džípem se zvedala a klesala slabá záře vzdálených reflektorů. Kapky na okně ji lámaly do drobných perliček.

„Pojďme pozdravit Greerovy,“ navrhl.

Vytáhl z kapsy Alicinu zbraň a zkontroloval ji. Nikdy nepředpokládej. Byla v pořádku. Natažená a zajištěná. Zbylo sedm nábojů. Vrátil ji do kapsy a přes rozbahněný dvůr projel pod schody na verandu. Déšť téměř ustal. Ze země se začínalo kouřit. Pára zvolna stoupala a převalovala se ve světle reflektorů. Vystoupili do vlhka. Opět se oteplilo. Hmyz se znovu rozklábosil. Odevšad zaznívalo tiché hrčivé bzučení. Unavené a nezřetelné.

Vyšli po schodech a otevřeli dveře. Halu osvětlovaly svíčky rozestavěné po všech příhodných plochách. Vydávaly měkké oranžové světlo. Hala působila teple a přátelsky. Reacher ukázal Alici k obývacímu pokoji. Vstoupil za ní. Ve svícnech plápolaly další svíčky. Celé tucty. Přilepené na mističky svícnů nahřátým voskem. Na příborníku u zadní stěny stála pet-rolejka s cylindrem. Tiše syčela a vydávala jasný žár.

Bobby s matkou seděli u červeného stolu. Všude kolem nich tančily a poskakovaly stíny. Světlo svíček Rusty milosrdně ubíralo dvacet let. Měla na sobě džíny a košili. Bobby jí trůnil po boku a upíral pohled do prázdna. Drobné plamínky mu rozehrávaly obličej do pitvorných grimas.

„Jaká romantika,“ zahlaholil Reacher.

Rusty sebou nervózně trhla. „Mám strach ze tmy,“ vysvětlila. „Odjakživa. Nedokážu ho překonat.“

„Váš strach je oprávněný,“ prohodil Reacher. „Za tmy se může přihodit spousta nepříjemných věcí.“

Neodpověděla.

„Neměla byste ručník?“ požádal Reacher. Voda z něj odkapávala na podlahu. Stejně jako z Alice.

„V kuchyni.“

Našli tenký pruhovaný ručník na dřevěném válci. Alice si otřela vlasy, obličej a osušila košili. Reacher následoval jejího příkladu. Pak se vrátil do obývacího pokoje.

„Proč jste vzhůru?“ zeptal se. „Ve tři hodiny ráno?“

Neodpověděl ani jeden z nich.

„Vaše dodávka byla dneska v noci na výletě,“ pokračoval Reacher.

„My jsme v ní neseděli,“ ohradil se Bobby. „Zůstali jsme doma. Přesně, jak jste nám poradil.“

Rusty přikývla. „Oba dva.“

Reacher se usmál. „Poskytujete si alibi. To porotu určitě dojme k slzám.“

„Nic jsme neprovedli,“ namítl Bobby.

Reacher zaslechl na silnici auto. Tiché zašustění pneumatik zpomalujících na mokrém asfaltu. Zavrzání hnacího řemenu. Pak začvachtalo bláto, jak zajelo pod bránu. O podvozek zabubnoval štěrk a kamínky. S tlumeným zaskřípěním zastavilo u verandy a motor zmlknul. Klapla dvířka. Na schodech zaduněly kroky. Otevřely se hlavní dveře a kroky přepochodo-valy halou. Rozletěly se dveře obývacího pokoje. Vstoupil Hack Walker.

„Dobře že jdete,“ pochválil ho Reacher. „Nezbývá nám moc času.“

„Vloupal jste se do mé kanceláře?“ vypálil Walker.

Reacher přikývl. „Ze zvědavosti.“

„Ze zvědavosti?“

„Zajímaly mě podrobnosti. Jsem puntičkářský člověk.“

„Nemusel jste se vloupat. Složky bych vám rád ukázal.“

„Nebyl jste po ruce.“

„To vás ještě neopravňuje, abyste násilím pronikl do mé kanceláře. Dopustil jste se trestného činu. A zavařil si na pěkný malér.“

Reacher se usmál. Na smůlu a maléry jsem zvyklý.

„Posaďte se, Hacku,“ vyzval ho.

Walker se na okamžik zarazil. Potom se protáhl kolem stolu a posadil se vedle Rusty Greerové. Svíčky mu osvětlovaly obličej. Po levici mu zářila petrolejka.

„Chcete mi něco sdělit?“ zeptal se.

Reacher se usadil naproti němu. Položil dlaně na stůl.

„Třináct let jsem pracoval jako policajt.“

„To je hezké.“

„Naučil jsem se spoustu věcí.“

„Například?“

„Například, že lži jsou zapeklité. Vymknou se z rukou. Pravda je ale také zapeklitá. Takže v každé situaci očekáváte nesrovnalosti. Když do sebe všechno dokonale zapadá, pojmete podezření. A Carmenina situace byla natolik zapeklitá, že mohla být pravdivá.“

„Ale?“

„Pár nesrovnalostí působilo příliš kostrbatě.“

„Které?“

„Neměla u sebe vůbec žádné peníze. To vím. Dva miliony v bance a cestovala s jedinou dolarovkou v peněžence? Přespávala v autě a hladověla? Přesunovala se od jedné benzinové pumpy Mobilu k druhé, aby zaplatila kartou tchyně? To mi přišlo absurdní.“

„Hrála divadlo. Na to je odbornice.“

„Znáte Mikuláše Koperníka?“

„Ano. Starý astronom. Tuším, že Polák. Dokázal, že Země se otáčí kolem Slunce.“

Reacher souhlasně přikývl. „A na základě toho ještě spoustu dalších věcí. Položil zajímavou otázku. Jak vysoká je pravděpodobnost, že jsme středem všehomíra? Jak vysoká je šance, že vidíme výjimečné věci? Nejlepší nebo nejhorší? Tato otázka je z filozofického hlediska velice důležitá.“

„Kam míříte?“

„Pokud měla Carmen dva miliony v bance, ale cestovala jen s jedním dolarem, pro případ že narazí na chlapa mého kalibru, byla nejlépe připravenou podvodnicí v historii lidstva. A starý Koperník se tázal, jak moc je něco takového pravděpodobné? Že narazím na nejlépe připravenou podvodnici v historii lidstva? Jeho odpověď zní: velice nepravděpodobné. Pokud vůbec narazím na podvodnici, bude se vší pravděpodobností průměrná a obyčejná.“

„Co tím chcete říct?“

„Přišlo mi to přitažené za vlasy. Tak jsem o těch penězích začal uvažovat. A napadlo mě ještě něco jiného.“

„Co?“

„Spolupracovníci Ala Eugena poslali Sloopovu finanční zprávu po kurý-rovi.“

„Dneska ráno. Připadá mi to jako před lety.“

„Alovu kancelář jsem viděl. Když jsem šel do muzea. Nachází se minutu od soudní budovy. Doslova na dohled. Jak moc je pravděpodobné, že by najali kurýraí Nepřinesli by ji sami} Alovu příteli? Když ji nutně potřeboval? Dovolat se na zásilkovou službu jim muselo trvat nejméně deset minut.“

Plamínky svíček tančily a blikaly. Stěny červeně žhnuly.

„Zásilkovou službu využívá každá kancelář,“ namítl Walker. „Zaběhnutý postup. A na chození pěšky bylo příliš velké horko.“

Reacher přikývl. „Možná. V tu chvíli jsem to nepovažoval za důležité. Pak jsem si uvědomil ještě něco jiného. Klíční kost.“

„Co je na ní pozoruhodného?“

Reacher se obrátil k Alici. „Když jste spadla na kolečkových bruslích, zlomila jste si klíční kost?“

„Nezlomila,“ odpověděla Alice.

„Vůbec jste se nezranila?“

„Hrozně jsem si odřela ruku. O silnici.“

„Natáhla jste ji, abyste zbrzdila pád?“

„Bezděčná reakce,“ potvrdila. „Ruku natáhnete úplně automaticky.“

Reacher přikývl. Ve světle svíček se zadíval na Walkera.

„V sobotu jsme se s Carmen jeli projet na koních. Já poprvé v životě. Bolel mě zadek, ze všeho nejvíc mi však v paměti utkvělo, jak vysoko jsem seděl. Je to dost nepříjemný pocit. Takže kdyby Carmen spadla z takové výšky7 do štěrku na skále, natolik zprudka, aby si zlomila klíční kost, musela by mít odřené ruce.“

„Možná je měla odřené.“

„V lékařské zprávě nepadla o odřených rukou ani zmínka.“

„Třeba zapomněli.“

„Zpráva byla velice podrobná. Nový personál se snažil. Všiml si toho i Cowan Black. Chválil je, jak pečlivě pracovali. Odřeniny na dlaních by určitě neopomněli.“

„Musela mít jezdecké rukavice.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Vysvětlila mi, že ve zdejších končinách nikdo jezdecké rukavice nenosí. Je na ně příliš horko. A něco takového by rozhodně neprohlásila, kdyby jí rukavice jednou zachránily dlaně. Vychvalovala by je až do nebes. Určitě by mě přinutila, abych si je jako začátečník oblékl.“

„Proč je to tak důležité?“

„Začal jsem uvažovat, jestli jí klíční kost skutečně nezlomil Sloop. Technicky by to bylo možné. Kdyby klečela, Sloop se seshora rozmáchl pěstí a ona uhnula hlavou. Také ho ale nařkla, že jí zlomil paži, čelist a vyrazil zuby. O těchto zraněních jsme ve zprávách nenašli ani slovo. Tak jsem se klíční kostí přestal zabývat. Zejména, když jsem zjistil, že prsten je pravý.“

Svíčka na levém konci stolu se zapraskáním dohořela. Z knotu vyrazil úzký sloupek kouře, chvíli stoupal rovně ke stropu a potom se divoce roztočil.

„Je lhářka,“ namítl Walker.

„Lže, jako když tiskne,“ přisadil si Bobby.

„Sloop by ji nikdy neuhodil,“ ozvala se Rusty. „Můj syn by nikdy nevztáhl ruku na ženu, ať už je jakákoliv.“

„Jeden po druhém, prosím,“ napomenul je Reacher tiše.

Na chvíli se odmlčel a v místnosti zavládl neklid. Lokty se se šoupáním třely o stůl, nohy podupávaly o podlahu. Jako prvního oslovil Bobbyho.

„Tvrdíš, že lže. A moc dobře vím proč. Nemáš ji rád, protože jsi rasistická svině a zapletla se s učitelem. Takže kromě jiného ses ujal úkolu poštvat mě proti ní. Z podivné loajality vůči svému bratrovi.“

Potom se obrátil k Rusty. „K tomu, co Sloop udělal nebo neudělal, se hned dostaneme. Do té doby buďte zticha. Rád bych si popovídal s Hackem.“

„O čem si chcete povídat?“ podivil se Walker.

„O tomhle,“ prohlásil Reacher a položil na stůl Alicinu zbraň. Pažba spočívala na dřevě stolu a hlaveň mířila Walkerovi přímo na prsa.

„Co to, krucinál, děláte?“ vykřikl Walker.

Reacher palcem uvolnil pojistku. Hlasitě cvakla do ticha v místnosti. Plamínky svíček se třepotaly a petrolejka tiše syčela.

„Když jsem rozřešil záhadu s diamantem, všechno do sebe krásně zapadlo. Především mi došlo, proč jste nás vybavil šerifskými hvězdami a poslal za Rusty.“

„Co to blábolíte?“

„Byl to úhybný manévr. Klamal jste nás úplně ve všem. Carmen dobře znáte. Takže jste věděl, co mi musela vyprávět. A vyprávěla mi naprostou pravdu. O sobě i o tom, co jí Sloop dělá. Vy jste ji prostě jenom obrátil. Jednoduchý a působivý trik. Prozradila mi, že pochází z údolí Napa, a vy jste řekl: určité vám vykládala, že pochází z údolí Napa, ale není to pravda. Podobně jako mi pověděla, že zavolala IRS, a vy jste prohlásil: vsadím se, ze vám tvrdila, ze zavolala IRS, což je nesmysl Jako byste skutečnou pravdu znal vy a ji nerad usvědčoval ze lží. Lhal jste ale vy. Celou dobu. Velice účinným způsobem. A zaštítil jste se přetvářkou, že jí chcete pomoct. Velice dlouho jsem vám věřil.“

„Chtél jsem ji zachránit. Pořád ještě ji zachraňuji.“

„Kecy, Hacku. Nešlo vám o nic jiného, než aby se přiznala k něčemu, co nikdy nespáchala. Postupoval jste podle přesně vytyčeného plánu. Vámi najatí zabijáci dneska unesli Ellie, abyste Carmen přinutil podepsat přiznání. Jediný problém jsem představoval já. Motal jsem se okolo a najal Alici. Od pondělního rána jsme vám šlapali na paty. Tak jste nás dvacet sedm hodin vodil za nos. Pomalu jste nás krok za krokem sváděl ze správné cesty a utápěl se v hrané lítosti. Mistrovské dílo. Až na jednu maličkost. Aby skutečně fungovalo, musel byste být nejlepším podvodníkem na světě. A jaká se podle Koperníka naskýtá pravděpodobnost, že nejlepší podvodník na světě žije v Pecosu?“

Rozhostilo se ticho. Ozývalo se do něj jen prskání vosku, sykot petro-lejky a dech pěti lidí. Starý ventilátor mlčel. Chyběl mu elektrický proud.

„Zbláznil jste se,“ zavrčel Walker.

„Nezbláznil. Oklamal jste mě tím, jak vás mrzelo, že je Carmen lhářka, a jak jste se mohl přetrhnout, abyste ji zachránil. Dokonce jste byl natolik chytrý, že jste přišel s cynickým vysvětlením, proč se tak snažíte. Abyste se mohl stát soudcem. Důvod natolik přízemní, že jsem mu věřil. Skvělý tah, Hacku. A zatím jste jí neustále volal, představoval se zřízenci změněným hlasem jako právník a vyhrožoval, že pokud bude mluvit se skutečným právníkem, ublížíte Ellie. Proto se odmítla bavit s Alicí. Potom jste na počítáči ve své vlastní kanceláři napsal finanční zprávu. Výtisky se navzájem příliš neliší. A vytvořil jste fingovanou smlouvu o trustu. Stejně jako formuláře sociálního úřadu. Patrně jste věděl, jak mají vypadat. A jakmile jste se dozvěděl, že se zabijáci zmocnili Ellie, chopil jste se opět telefonu a nadiktoval Carmen smyšlené přiznání, prošpikované stejnými lžemi, jaké jste vykládal mně. Potom jste za ní poslal asistenta, aby je zapsal.“

„To je naprostý nesmysl.“

Reacher pokrčil rameny. „Tak to dokažte. Zavoláme FBI a zeptáme se, jak pokračuje pátrání po Ellie.“

„Nefunguje telefon,“ ozval se Bobby. „Při bouřce spadlo vedení.“

„To nevadí,“ opáčil Reacher klidně.

Zbraň nechal mířit Walkerovi na prsa a obrátil se k Rusty.

„Povězte mi, na co se vás ptali agenti FBI,“ vyzval ji.

Rusty se zatvářila nechápavě. „Jací agenti?“

„Copak za vámi dneska v noci nepřišli?“

Jenom zavrtěla hlavou. Reacher přikývl.

„Divadlo jste hrál vy, Hacku. Tvrdil jste nám, že jste zalarmoval FBI a státní policii, na silnicích stojí zátarasy, ve vzduchu létají helikoptéry a v terénu se pohybuje přes sto padesát lidí. Nikomu jste však nezavolal. Protože kdybyste to udělal, nejprve by přijeli sem. Hodiny by zpovídali Rusty. Přivezli by s sebou portrétisty a zajišťovatele stop. Došlo přece ke zločinu. A Rusty je jedinou svědkyní.“

„Mýlíte se, Reachere,“ ohradil se Walker.

„FBI tady bylo“ přispěchal na pomoc Bobby. „Zahlédl jsem je na dvoře.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„Jenom lidé s čepicemi FBI. Celkem dva. Teď už ale čepice nenosí.“

Walker neodpověděl.

„Dopustil jste se, Hacku, velké chyby,“ pokračoval Reacher. „Když jste nám dal ty stupidní hvězdy a poslal nás za Rusty. Rozumíte práci policie. Věděl jste, že je klíčovou svědkyní. A také vám bylo jasné, že se se mnou nebude vybavovat. Takže jako státní zástupce jste se zachoval nevysvětlitelně. Nechápal jsem proč. Pak mi to došlo. Chtěl jste se nás zbavit. A potřeboval jste vědět, kde se pohybujeme. Abyste na nás poštval své lidi.“

„Jaké lidi?“

„Placené zabijáky. V čepicích FBI. Ty, co jste najal na Ala Eugena. A poslal zabít Sloopa. Odvedli skvělou práci. Velice profesionální. Profesionálové však potřebují jistotu, že budou moct pracovat i v budoucnosti. Al Eugene nepředstavoval problém. Zastřelit člověka uprostřed pustiny není žádné umění. Se Sloopem to bylo obtížnější. Právě se vrátil z vězení a nikam se nechystal. Takže ho museli dostat doma, což představovalo riziko. Přinutili vás, abyste jim kryl záda falešným obviněním Carmen. A vy jste je přinutil napomoct únosem.“

„To je absurdní,“ vyštěkl Walker.

„Věděl jste, že si Carmen koupila zbraň. Sám jste mi řekl, že doklady procházejí vaší kanceláří. A věděl jste,/wc ji koupila. Jejich ložnice připomínala mučírnu. Takže kdyby v ní chtěla schovat zbraň, kam by ji uložila? Nabízejí se jen tři možnosti. Horní police šatníku, noční stolek a zásuvka s prádlem. Logická volba. Ke které by dospěla každá žena v jakékoliv ložnici. Skutečnost známá jak mně, tak i vašim lidem. Patrně ji pozorovali oknem, počkali, až odejde do koupelny, natáhli si rukavice, proklouzli do ložnice, podrželi Sloopa v šachu vlastními zbraněmi, našli Car-meninu a zastřelili ho. Za třicet vteřin byli zase venku. Přeběhli k autu odstavenému na silnici a zmizeli. Dům připomíná bludiště. To vám ostatně nemusím vysvětlovat. Patříte do rodiny. Dušoval jste se, že je nikdo nezahlédne. Patrně jste jim nakreslil půdorys.“

Walker zavřel oči. Mlčel. Vypadl starý a bledý. Světlo svíček mu dodávalo zsinalý nádech.

„Dopustil jste se, Hacku, chyby. Lidé jako vy se vždycky dopustí chyby. Finanční zprávu jste nevypracoval šikovně. Spousta peněz, ale téměř žádné výdaje? To není příliš pravděpodobné. Chtěl jste z ní také udělat skrblíka? A tu záležitost se zásilkovou službou jste skutečně zvoral. Kdyby Alova kancelář zprávu poslala po kurýrovi, nechal byste ji v původním obalu, aby působila víc oficiálně. Stejně jako lékařské zprávy.“

Walker vzdorně otevřel oči. „Správně. Lékařské zprávy. Četl jste je. Dokazují, že lhala. Slyšel jste názor Cowana Blacka.“

Reacher přikývl. „Nechat je v obálce FedExu byl dobrý nápad. Vypadaly opravdu naléhavě, jako by je právě vyložili z auta. Měl jste ale odtrhnout nálepku. Protože FedEx si účtuje za váhu. A já jsem balíček zvážil na kuchyňské váze u Alice. Čtyři sta sedmdesát osm gramů. Na nálepce ale stálo tisíc sto sedmdesát gramů. Takže existují dvě vysvětlení. Buď vzal FedEx nemocnici na hůl, nebo jste vyndal zhruba šedesát procent obsahu a zahodil ho. A víte co? Vsadím se, že než jste nám obálku poslal, pečlivě jste ji probral. Už nějakou dobu pracujete jako státní zástupce, zabýval jste se spoustou případů a poznáte správné důkazy. Takže jste vytřídil všechno, co svědčilo o násilí. Nechal jste jen běžné úrazy. Odřené ruce vám však unikly a zprávu o klíční kosti jste nezahodil. Nebo jste se domníval, že ji zahodit nemůžete, protože po zlomenině zůstala viditelná bulka a napadlo vás, že jsem si jí všimnul.“

Walker mlčel. Petrolejka syčela.

„Zlomená paže, čelist, vyražené zuby. V odpadkovém koši někde leží pět až šest dalších složek. Patrně ne u soudní budovy nebo u vás za domem. Na to jste příliš chytrý. Nejspíš jste je zahodil na autobusovém nádraží nebo jiném veřejném místě.“

Walker stále mlčel. Plamínky svíček tančily. Reacher se usmál.

„Většinou jste si ale vedl dobře. Když jsem zjistil, že nestřílela Carmen, šikovně jste přehodil výhybku na konspiraci, do které je zapletena. Nevynechal jste jedinou příležitost. Neztratil jste hlavu, ani když jsem přišel na souvislost s Eugenem. Velice vás to šokovalo. Zblednul jste jako stěna a ze všech pórů vám vyrazil pot. Ovšem ne kvůli Eugenovi. Rozrušilo vás, že ho našli tak brzy. S tím jste nepočítal. Stačilo vám ale deset vteřin a vytasil jste se s IRS. Přemýšlel jste však tak usilovně, že jste se zapomněl bát. Možnosti dvou ze tří. Představovala reálnou hrozbu. Měl jste se vyděsit. Jako každý jiný ve vaší situaci.“

Walker mlčel.

„Sloopa jste dostal z vězení v neděli, což není snadné. Nejednalo se však o přátelskou pomoc. Potřeboval jste, aby ho ještě ten den zabili a Carmen rychle zavřeli. S prvními návštěvníky se směla setkat až další sobotu. Získal jste tak pět dnů, abyste ji mohl zpracovat.“

Walker stále mlčel.

„Spousta chyb, Hacku. Včetně toho, že jste na mě poslal zabijáky. Jaká šance podle Koperníka kynula, že budou dost dobří?“

Walker mlčel. Bobby se nakláněl přes matku a upřeně se na něj díval. Pomalu začínal chápat.

„Vy jste na mého bratra najal zabijáky?“ vydechl.

„Ne,“ popřel obvinění Walker. „Reacher se mýlí.“

Bobby na něj zíral, jako by odpověděl ano. „Proč byste to dělal? Byli jste přátelé.“

Walker zvedl hlavu a podíval se na Reachera. „Ano, proč bych to dělal? Jaký bych měl motiv?“

„Něco, co jednou napsal Benjamin Franklin,“ opáčil Reacher.

„Co to má, sakra, znamenat?“

„Chtěl jste se stát soudcem. Ne abyste konal dobro. To byly pokrytecké kecy. Šlo vám o smetanu. Narodil jste se v chudé rodině a zatoužil po penězích a moci. Měl jste je na dosah ruky. Ale teprve po volbách. A co by vám je mohlo překazit?“

Walker pokrčil rameny.

„Staré skandály. Tajemství, která se vynořila z minulosti. V mládí jste tvořili se Sloopem a Alem nerozlučný trojlístek. Všechno jste podnikali společně. Tři proti celému světu. Sám jste mi to řekl. Pak se Sloop dostal kvůli daňovému podvodu do vězení. Trpěl tam jako zvíře. Začal uvažovat, jak se dostat ven. Do zaplacení dluhů se mu nechtělo. Pak ho ale napadlo, že starý kamarád Hack kandiduje na soudce. Vysoký post zaručující peníze a moc. Co by pro něj neudělal? Zavolal vám a sdělil, že když mu nepomůžete, pustí do oběhu pár zajímavých pověstí o vašich starých aktivitách. Pečlivě jste jeho výhrůžku zvážil. Sloop by inkriminoval i sám sebe, tak se vám nejprve ulevilo. Pak vám ale došlo, že mezi pádnými důkazy obžaloby a pověstmi ohrožujícími volby je propastný rozdíl. Povolily vám nervy. Částí peněz na volební kampaň jste zaplatil IRS. Sloop se uklidnil. Vy ale ne. Džin unikl z lahve. Sloop vám vyhrožoval. Jak se zachová, až bude něco potřebovat příště? A Al o všem věděl, protože dělal Sloopovi právníka. Možná se mu hlavou honil podobný nápad. Vaše šance na zvolení se rapidně snížily.“

Walker mlčel.

„Víte, co Benjamin Franklin napsal?“ otázal se Reacher.

„Co napsal?“

„Tři udrží tajemství, jen když dva z nich jsou mrtví.“

Ticho v místnosti. Nehybné a bezdeché. Jen tichounké syčení petrolejky a třepetání svíček.

„Jaké tajemství?“ šeptla Alice.

„Tři kluci na texaském venkově. Vyrůstají spolu, hrají si, dělají lumpárny. Když jsou trochu starší, zaměří se na koníčky svých otců. Pistole, pušky, lov. Možná začali s pásovci. Pitomí ekologové je sice vyhlásili za chráněné, žijí ale na jejich pozemcích, takže jim patří. To mi vysvětlil Bobby. Arogantní přístup. A nadřazený. Jakou mají pásovci cenu? Jsou však pomalí a nudní. Příliš snadná kořist. Ze tří chlapců se stávají mladí muži. Chodí na střední školu. Touží po vzrušení. Tak možná přesedlali na kojoty. Hodnotnější protivníky. Loví v noci. Používají dodávku. Zajíždějí hodně daleko. A brzy objeví lepší zábavu. Skutečné dobrodružství.“

„Jaké?“

„Mexičany. Chudé anonymní rodiny plahočící se v noci pouští. Jakou cenu mají oni} Lze je vůbec považovat za lidi? Jako kořist jsou však skvělí. Utíkají a vřeští. Skoro jako hon na skutečné lidi, že ano, Hacku?“

Ticho v místnosti.

„Možná začali s dívkou. Nechtěli ji ani zabít. Prostě k tomu došlo. Třeba museli. Několik dní měli strach. Stáhli se do ústraní. Nic se však nedělo. Nikdo se neozval. Zavětřili skutečnou zábavu. Potom vyráželi často. Propadli novému sportu. Daleko lepšímu než pásovci. Jezdili starou dodávkou, jeden za volantem a dva na korbě. Bobby mi řekl, že tu techniku vynalezl Sloop. Prý byl na ni velice dobrý. Nic jiného bych ani nečekal. Všichni tři byli dobří. Pilně trénovali. Za rok zastřelili dvacet pět obětí.“

„Zastřelila je pohraniční stráž,“ namítl Bobby.

„Ne, nezastřelila. Vyšetřovací zpráva nebyla Potěmkinova vesnice. Přečetl jsem si ji a nenašel žádné nesrovnalosti. Potvrdil mi to i seržant Rod-riguez. A lidé jako seržant Rodriguez takové věci vědí. Vyšetřování skončilo na mrtvém bodě, protože se ubíralo nesprávným směrem. Zločiny nespáchala partička drsných důstojníků. Pachatelé se jmenovali Sloop Greer, Al Eugene a Hack Walker. Užívali si ve staré dodávce, která ještě dnes stojí ve stodole. Roztomilá klučicí zábava.“

Ticho.

„K útokům došlo převážně v okrese Echo. To mi přišlo podivné. Proč by pohraniční stráž jezdila tak daleko na sever? Nikam nejezdila. Tři kluci z Echa si jenom zajeli kousek na jih.“

Ticho.

„Vraždění ustalo koncem srpna. A proč ustalo? Nezastrašilo je vyšetřování. Neměli o něm tušení. Na začátku září se otevřely brány univerzity. Nastoupili do prvního ročníku. Další léto byl lov příliš nebezpečný, nebo z něho vyrostli. Už se k němu nikdy nevrátili a stal se minulostí. Dokud se Sloop o dvanáct let později nedostal do vězení a nezatoužil po svobodě tak zoufale, že ho vytáhl na světlo.“

Všichni se upřeně dívali na Walkera. Měl pevně zavřené oči a obličej bílý jako smrt.

„Není to ironie osudu? K vraždám došlo nesmírně dávno. Možná jste se jich zpočátku ani nechtěl zúčastnit. Kamarádi vás přemluvili. A najednou vás minulost dostihla. Jako noční můra. Hrozila vám zničit život. Připravit vás o smetanu. Tak jste zvedl telefon. Dospěl k rozhodnutí. Tři udrží tajemství, jen když dva z nich jsou mrtví.“

Dohořela další svíčka. Knot zapraskal a vyrazil proužek kouře.

„Ne,“ ozval se Walker. „Tak to nebylo.“

Za zády mu poblikávala petrolejka. Po stropě tančily stíny.

„Jak to tedy bylo?“ zeptal se Reacher.

„Chtěl jsem jenom unést Ellie. Na chvíli. Najal jsem místní lidi. Měl jsem spoustu peněz na kampaň. Týden ji pozorovali. Rozjel jsem se do vězení a varoval Sloopa, aby si se mnou nezahrával. Řekl mi, ať Ellie klidně unesu. Nechtěl ji. Nerozuměl sám sobě. Carmen si vzal, aby se potrestal za své činy. Proto ji tak mlátil. Neustále mu je připomínala. Měl pocit, že do něj vidí. Čte mu v očích. Jako voodoo. Ellie také. Myslel si, že minulost v něm vidí i ona. Takže únos nepředstavoval pro Sloopa žádnou hrozbu.“

„Tak jste najal další lidi.“

Walker přikývl. „Převzali velení a vyřídili pozorovatele.“

„A oddělali Ala se Sloopem.“

„Došlo k tomu, Reachere, hrozně dávno. Neměl se vracet do minulosti. Byli jsme tenkrát děti. Slíbili jsme si, že o tom nebudeme mluvit. Nikdy. Dali jsme si slovo. Jako by se to nikdy nestalo. Jako by se nám rok zdál zlý sen.“

Rozhostilo se ticho.

„Dneska v noci jste řídil dodávku.“

Walker pomalu přikývl. „Kdyby nebylo vás, všechno dobře dopadlo. Pochopil jsem, že víte. Proč byste jinak kradl složky a vylákal nás do pouště? Tak jsem usedl za volant. Po poušti jsem se v noci najezdil víc než dost.“

Potom se odmlčel. Dvakrát ztěžka polkl. Zavřel oči. „Dostal jsem ale strach,“ přiznal. „Udělalo se mi špatně. Nedokázal jsem se na to dívat. Změnil jsem se. Jsem úplně jiný člověk než dřív.“

Ticho.

„Kde je Ellie?“ zeptal se Reacher.

Walker pokrčil rameny a potřásl hlavou. Reacher zalovil v kapse a vytáhl šerifskou hvězdu.

„Má nějakou zákonnou moc?“ zeptal se.

Walker otevřel oči. Přikývl. „Teoreticky patrně ano.“

„V tom případě vás zatýkám.“

Walker ochable zavrtěl hlavou. „Nedělejte to. Prosím.“

„Jste ozbrojený?“

„Mám pistoli. V kapse.“

„Odejměte mu ji, paní Greerová,“ požádal Reacher.

Rusty se otočila na židli a natáhla se k Walkerově kapse. Nekladl žádný odpor. Dokonce se naklonil na stranu, aby na něj lépe dosáhla. Vytáhla malý revolver z domodra zakalené oceli. Colt Detective Speciál, kalibr .38, šest nábojů, hlaveň pět centimetrů. Malá zbraň. Rusty ji sevřela v dlani. Krásně se do ženské ruky hodila.

„Kde je, Hacku, Ellie?“ zopakoval Reacher otázku.

„Nevím. Opravdu. Používají motely. Víc mi neprozradili. Prý kvůli bezpečnosti.“

„Jak jste se s nimi spojil?“

„Přes telefonní číslo v Dallasu. Muselo být přesměrované.“

„Telefon nefunguje,“ ozval se Bobby.

„Kde je, Hacku?“ otázal se Reacher znovu.

„Nevím. Jinak bych vám to pověděl.“

Reacher pozvedl Alicinu zbraň. Namířil ji přes stůl. Měl dlouhé paže a ústí se Walkerovi zastavilo šedesát centimetrů od obličeje.

„Pozorujte, Hacku, prst na spoušti.“

Tiskl prst tak dlouho, až mu ve světle svíček zbělel. Spoušť se pohnula dozadu, o jeden a půl milimetru, potom o tři.

„Chcete zemřít?“

Walker přikývl. „Ano, prosím,“ zašeptal.

„Nejprve napravte své činy. Povězte, kde najdu Ellie.“

„Nevím“ zasípal Walker.

Díval se na ústí. Měl ho tak těsně u očí, že šilhal. O naleštěný nikl se odrážely plamínky svíček. Reacher si povzdechl, povolil prst a položil zbraň na stůl. Tiše klapla o dřevo. Nikdo nepromluvil. Nikdo se nepohnul. Pak Rusty zvedla ruku s drobným revolverem. Opsala s ním rozkolísaný půlkruh a zamířila do prázdna.

„Sloop by ženu neuhodil,“ zašeptala. „Zranila se při pádech z koně.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Mlátil Carmen pět let, téměř každý den jejich manželského života. Až do odchodu do vězení. Zlámal jí kosti, roztrhl rty, pohmoždil tělo. A to všechno po znásilnění, mučení a vraždě dvaceti pěti lidských bytostí za noci v poušti před dvanácti lety.“

Nekontrolovatelně se třásla. „Ne,“ prohlásila. „To není pravda.“

Zbraň se komíhala.

„Zamiřte na mě a zastřelím vás,“ zavrčel Reacher. „Věřte, že s nesmírným potěšením.“

Vteřinu na něj zírala a potom ohnula paži a přiložila si zbraň nad ucho. Hlaveň projela nalakovanou helmou vlasů jako klacek kupkou sena. Nějakou chvíli ji tam držela a pak ji odtáhla, otočila se, opět ji pozvedla a zamířila Walkerovi na čelo. Ústí dělilo od pokožky necelých pět centimetrů.

„Zabil jsi mi syna,“ zachroptěla.

Walker se ani nepohnul. Jen nepatrně přikývl. „Promiňte,“ šeptl.

Žádný revolver nemá pojistku. A Colt Detective Speciál pracuje na dvě doby. Což znamená, že v první polovině dráhy spouště se zvedne úderník a otočí se pod ním bubínek. Když stisknete dál, úderník dopadne a zbraň vystřelí.

„Rusty, ne,“ požádal Reacher.

„Mami,“ zavolal Bobby.

Úderník se zvedl.

„Ne“ vykřikla Alice.

Úderník dopadl. Zbraň vystřelila. Ozvala se ohlušující rána, z ústí vyšlehl plamen a vršek Walkerovy hlavy odlétl do přítmí svíček. Oddělil se jako poklička a rozprskl na kaši. Vysokorychlostní střely s dutou špičkou, zhodnotil Reacher podvědomě. Plamen rychle pohasl. Mezi očima se Walkerovi černala opálená díra. Zážeh z ústí mu podpálil vlasy. Potom Rusty znovu vypálila. Druhá kulka následovala první. Prolétla hlavou a Walker se skácel k zemi. Rusty držela zbraň pevně ve vzduchu a pálila do prázdného prostoru. Potřetí, počtvrté, popáté, pošesté. Třetí kulka rozštípla stěnu, čtvrtá roztříštila skleněné stínítko petrolejky, pátá zasáhla nádržku a mrštila jí o stěnu. Petrolej se rozstříkl do stran a vzplál. Šestá kulka udeřila přesně do středu plamenů. Stále mačkala spoušť, i když ve zbrani nezbyly žádné náboje. Reacher pozoroval, jak pohybuje prstem, úderník cvaká a bubínek se poslušně otáčí. Potom se odvrátil a zadíval se na stěnu.

Petrolej je hustší než voda a více přilnavý. Okapával, stékal a prudce hořel. Stěna okamžitě chytila. Staré vysušené dřevo skýtalo ideální potravu. Modré plameny se plazily nahoru a do stran a vybledlá červená barva před nimi bublala a oprýskávala. Jazyky plamenů našly svislé spáry mezi prkny a hladově se po nich rozběhly. Pod stropem se na chvíli zarazily a potom se stočily a přeskočily dopředu. Vzduch v místnosti je ochotně živil. Vzniklý průvan rozkomíhal svíčky. Během pěti vteřin hořela stěna po celé výšce. Požár se začal šířit do stran. Plameny se kroutily jako modří hadi. Zářily strašidelným vnitřním světlem. Na podlahu odkapávaly rozžhavené pramínky barvy. Oheň postupoval po směru hodinových ručiček. Těsně za zády všech přítomných. Velice rychle.

„Ven,“ zařval Reacher.

Alice už stála a Bobby zíral do ohně. Rusty strnule seděla a tiskla spoušť. Cvakání úderníku přehlušil hukot plamenů.

„Vyveď ji z domu,“ křikl Reacher.

„Nemáme vodu,“ zavolal Bobby v odpověď. „Bez proudu nefunguje pumpa v studni.“

„Postarej se o matku,“ zaječel Reacher.

Bobby se ani nepohnul. Plameny objevily prkna podlahy. Barva před nimi ustupovala v širokém oblouku. Reacher odkopl židle a překlopil stůl. Plameny pod ním na chvíli pohasly a potom vykoukly na okrajích. Strop se proměnil v ohnivé moře. Walkerovo tělo leželo na zemi u okna. Ve vlasech mu stále poskakovaly jiskřičky odlišné barvy. Oheň zaútočil na rám dveří. Reacher vykročil k Rusty a vytáhl ji ze židle. Otočil ji kolem osy a nataženými pažemi ji vytlačil z místnosti. Alice už stačila otevřít hlavní dveře v hale. Reacher cítil, jak oheň natahuje vlhký noční vzduch. Držel se při zemi. Zprudka se mu opíral do nohou.

Alice seběhla na dvůr. Reacher za ní vystrčil Rusty. Spotácela se ze schodů, zavrávorala v mazlavém blátě, nabyla rovnováhy a zůstala stát. V napřažené ruce stále držela prázdnou zbraň a nesmyslně cvakala spouští. Walkerův lincoln parkoval vedle džípu, mokrý a potřísněný po dlouhé cestě. Reacher se vrátil do haly. Plnila se kouřem. Vyrážel u stropu a ve vrstvách se tlačil dolů. Vzduch byl rozžhavený a páchl spálenou barvou.

Bobby dusivě kašlal u dveří obývacího pokoje. Obývací pokoj se proměnil v peklo. Ze dveří šlehaly plameny. Dřevěná výplň hořela. Horkem prasklo zrcadlo v červeném rámu. Reacher se otočil a zadívaly se na něj dva odrazy. Zhluboka se nadechl, vrhl se proti plamenům a popadl Bobbyho za zápěstí. Zkroutil mu paži, chytil ho zezadu za opasek kalhot a vyběhl s ním do tmy. Sestrkal ho ze schodů a odhodil do dvora.

„Shoří nám dům,“ zavřískal Bobby.

Okna ožila žlutým světlem. Za ním tančily plameny. Tabulkami se valil kouř a uvnitř budovy se ozývalo hlasité praskání dřeva. Z deštěm nasáklé střechy začínaly stoupat obláčky páry.

„Shoří nám dům,“ zavřeštěl znovu Bobby. „Co si počneme?“

„Budete žít ve stáji,“ odpověděl Reacher. „Lidé jako vy jinam nepatří.“

Pak uchopil Alici za ruku a rozběhl se s ní k džípu.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KDYŽ BOUŘE USTOUPILA NA SEVER, ŘIDIČ POCHOPIL, ŽE SE JEHO PARŤÁCI nevrátí. Ten pocit se rovnal naprosté jistotě. Jako by po sobě déšť zanechal prázdnotu, která se už nikdy nenaplní. Otočil se v křesle a upřel pohled na dveře motelového pokoje. Pozoroval je dlouhé minuty. Potom vstal a otevřel. Zadíval se na parkoviště, pohlédl doprava a doleva. Po asfaltu se valila voda. Vzduch pronikavě voněl svěžestí.

Ušel deset kroků temnotou. Kdesi hučela okapová roura, na silnici bublal kanál, ze stromů hlasitě odkapávala voda. Jinak nic. Vůbec nic. Nikdo se nevracel. Nevrátí se. Věděl to. Otočil se. Boty mu sklouzly po mokrých kamíncích. Vstoupil do pokoje a tiše za sebou zavřel. Podíval se na postel. Na dítě, které v ní spalo.

„Budete řídit,“ křikl. „Na sever.“

Postrčil ji k dvířkům řidiče a přeběhl na druhou stranu. Posunula si sedadlo dopředu a on dozadu. Rozložil si na kolenou mapy. Po levici mu hořel dům. Všechna okna jasně zářila. Už i v prvním patře. Z kuchyně vyběhla služebná zahalená do županu. Světlo požáru jí dopadlo do obličeje. Nepohnul se v něm ani sval.

„Jedem,“ zavelel.

Posunula páku na D a šlápla na plyn. Stále měla zařazeno na náhon na čtyři kola. Pneumatiky se protočily a vyrazila zpod nich sprška mokrého štěrku. Objela Walkerův lincoln a bez zastavení zahnula za bránou doprava. Prudce zrychlila. Reacher otočil hlavu a zahlédl, jak zpod střechy vyrazily první plameny. Vystřelily dopředu, zarazily se a vodorovně zamířily za novou potravou. Z promáčených šindelů stoupala pára a mísila se s kouřem. Rusty, Bobby a služebná ji hypnotizované sledovali. Odvrátil se a už se neohlédl. Upíral pohled dopředu. Pak zalistoval v hromádce na kolenou a našel podrobnou mapu, ukazující okres Pecos v celé jeho velikosti. Natáhl se a rozsvítil stropní světlo. „Rychleji,“ přikázal. „Mám zlé tušení.“

Čtyři hodiny dávno minuly, ale stále čekal. Do úkolu se mu příliš nechtělo. Jak by také mohlo? Nebyl žádná zrůda. Samozřejmě vykoná, co musí, ale bez velké radosti.

Opět vstal, otevřel dveře a pověsil zvenku na kliku cedulku prosím nerušit. Zavřel a zamknul. Zámky motelů se mu líbily. Velká páčka pouze na vnitřní straně. Otočil jí a ozvalo se těžké, uklidňující cvaknutí. Velice užitečné. Nerušené soukromí přesně potřeboval. Zajistil dveře řetězem a zadíval se do místnosti.

Alice jela, co nejrychleji se odvážila. Džíp nepatřil k nejlepším silničním vozidlům. Kolébal se a divoce nakláněl do stran. Řízení bylo nepřesné. Neustále musela srovnávat volant. Reacher si jejích potíží nevšímal. Držel mapu pod stropním světlem a zaujatě ji studoval. Mezi palcem a ukazováčkem odměřoval vzdálenosti.

„Už jste si někdy v těchhle končinách vyrazila na výlet?“ zeptal se.

Přikývla. „Párkrát. Navštívila jsem McDonaldovu observatoř. Moc se mi líbila.“

Podíval se do mapy. McDonaldova observatoř ležela jihovýchodně od Pecosu vysoko v horách Davis Mountains.

„Sto třicet kilometrů. To je moc daleko.“

„Daleko na co?“

„Aby se tam dneska dostali. Museli se ubytovat nanejvýš půl hodiny od Pecosu. Čtyřicet až padesát kilometrů po silnici.“

„Proč?“

„Aby byli na dosah Walkerovi. Možná se chystal propašovat Carmen z vězení. Nebo za ní přivést Ellie. Aby ji mohl v případě nutnosti přesvědčit, že svou hrozbu myslí vážně. Takže se zdržují někde nablízku.“

„U turistické atrakce?“

„Rozhodně. V tom spočívá jejich fígl.“

„Dokážete to? Najít je pouze intuicí?“

„Už jsem to mnohokrát dokázal.“

„Kolikrát přesně? S jakou úspěšností?“

Nechal její otázku bez odpovědi. Soustředil se opět na mapu. Sevřela volant a pokračovala v cestě. Sjela očima na tachometr.

„Panebože? vydechla.

„Co se děje?“ zeptal se, aniž by odtrhl pohled od mapy.

„Dochází nám benzin. Nádrž je skoro prázdná. Svítí varovná kontrolka.“

Na okamžik se odmlčel. „Jeďte dál. To je v pořádku.“

Nechala nohu na plynu. „Jak v pořádku? Myslíte, že je ukazatel rozbitý?“

Vzhlédl. Podíval se dopředu. „Prostě jeďte.“

„Dojde nám benzin,“ namítla.

„Nedělejte si starosti.“

Jela dál. Džíp poskakoval. Reflektory se komíhaly v temnotě. Kola naříkala na mokrém asfaltu. Sklouzla pohledem na palubní desku.

„Ručička je v červeném poli. Na spodním okraji.“

„Nedělejte si starosti,“ zopakoval.

„Jak to, že si nemám dělat starosti?“

„Uvidíte.“

Sledoval silnici. Alice hnala džíp. Motor hlasitě rachotil. Starý mrzutý šestiválec v řadě polykal litr za litrem, minutu po minutě.

„Přeřaďte na náhon na dvě kola,“ poradil. „Je úspornější.“

Chvíli zápasila s páčkou a potom ji zatlačila dopředu. Předek auta se uklidnil. Řízení se přestalo vzpouzet. Pokračovala v jízdě. Další půlkilo-metr. Kilometr. Opět se podívala na přístrojovou desku.

„Jedeme na výpary,“ oznámila.

„Nedělejte si starosti,“ uklidnil ji potřetí.

Další kilometr. Motor vynechal, zakašlal, vteřinu brblal a potom se opět chytil. Vzduch v palivovém potrubí nebo nečistota ze dna nádrže, pomyslel si.

„Reachere, došel nám benzin.“

„Nedělejte si starosti.“

Jak to?“

Další kilometr.

„Proto,“ oznámil najednou.

Pravý okraj světla z reflektorů přejel po neudržované štěrkové krajnici a dopadl na kovově modrý Ford Crown Victoria. Vzadu mu čněly čtyři antény a na kolech chyběly puklice. Stál předkem na sever, nehybný a opuštěný.

„Přestoupíme. Nádrž bude skoro plná. Mysleli na všechno.“

Zprudka zabrzdila a zajela na krajnici. „To auto je jejich? Co tady dělá?“

„Nechal ho tu Walker.“

„Jak jste se o něm dozvěděl?“

„Logický úsudek. Z Pecosu přijeli ve dvou autech, v tomhle a lincolnu. Lincoln tady nechali stát a zbytek cesty urazili ve fordu. Potom Walker ujel ze stolové hory, zaparkoval dodávku ve stodole, vrátil se fordem a vyzvedl lincoln. Abychom si mysleli, že právě přijel na návštěvu, pokud bychom náhodou přežili a čekali na něj.“

„Co klíčky?“

„Budou v zapalování. Walker nebyl ve stavu, aby si dělal starosti, že Hertzů ukradnou pronajaté auto.“

Alice vyskočila a běžela se podívat. Vítězoslavně zvedla palec. Klíčky trčely v zapalování. Reacher ji následoval s mapami. Džíp rodiny Greerů opustili s otevřenými dvířky a motorem běžícím na poslední zbytky paliva. Nastoupili do Crown Vicu. Reacher si posunul sedadlo dozadu a Alice dopředu. Nastartovala a za třicet vteřin opět ujížděli. Rychlostí sto kilometrů za hodinu.

„Nádrž je ze tří čtvrtin plná,“ oznámila. „A řídí se mi mnohem líp.“

Přikývl. Crown Vic seděl nízko a pohyboval se s plynulou elegancí. Jako správný velký sedan.

„Sedím na místě Ala Eugena,“ poznamenal.

Podívala se na něj. Usmál se.

„Přidejte,“ vybídl ji. „Nikdo vás nezastaví. Vypadáme jako policejní auto.“

Přidala na sto dvacet a potom na sto třicet. Našel tlačítko stropního osvětlení, zmáčkl ho a ponořil se opět do map.

„Kde jsme skončili?“

„U McDonaldovy observatoře,“ připomněla. „Neuspokojila vás.“

Přikývl. „Příliš odlehlá.“

Naklonil mapu, aby na ni dopadalo víc světla. Pozorně se do ní zahleděl. Soustřeď se, Reachere. Musíš ji najít.

„Co je rekreační oblast Balmorhea?“

Nacházeli se padesát kilometrů jihovýchodně od Pecosu.

Správná vzdálenost.

„Oáza v poušti. S velkým, velice čistým jezerem. Dá se v něm koupat a potápět.“

Ale nesprávné místo.

„Tam nebudou.“

Podíval se na severovýchod, padesát kilometrů od města.

„Monahanské duny?“

„Čtyři tisíce akrů písečných dun. Vypadají jako Sahara.“

„Nic víc? A lidé tam jezdí?“

„Jsou velice působivé.“

Zmlkl a znovu se začetl do mapy.

„Fort Stockton?“

„To je jenom město. Podobné Pecosu.“

Potom se na něj podívala. „Ale Old Fort Stockton stojí za zhlédnutí.“

Sklonil se k mapě. Old Fort Stockton byl označen jako historická zřícenina, severně od vlastního města. Blíž k Pecosu. Změřil vzdálenost. Zhruba sedmdesát kilometrů.

Možné.

„Co to přesně je?“

„Chráněná památka. Stará vojenská pevnost. Usadili se tam černí vojáci. Konfederační vojska ji strhla. Černí ji obnovili. Tuším, že v roce 1867.“

Znovu se podíval. Zřícenina ležela jihovýchodně od Pecosu, u silnice 285, která vypadala slušně. Patrně rychlá. A typická. Zavřel oči. Alice šlapala na plyn. Crown Vic nehlučně ujížděl. Teplý a pohodlný. Chtělo se mu spát. Únavou se mu klížila víčka. Na podvozku syčela vodní tříšť.

„Old Fort Stockton se mi líbí.“

„Myslíte, že jsou tam?“

Opět se odmlčel, na celý kilometr.

„Tam ne. Ale u něj. Pokuste se uvažovat jako oni.“

„Nemůžu. Nejsem jako oni.“

„Pokuste se. Co byli zač?“

„Nevím.“

„Profesionálové. Tiší a nenápadní. Jako chameleóni. Přizpůsobovali se okolí. Aby si jich nikdo nevšiml. Zkuste se do nich vcítit.“

„Nemůžu,“ zopakovala.

„Snažte se. Použijte představivost. Vžijte se do jejich situace. Kdo jsou? Viděl jsem je a považoval za obchodní cestující. Rusty Greerová je měla za sociální pracovníky. Al Eugene si myslel, že jsou agenti FBI. Tak se na svět dívejte jejich očima. Staňte se jimi. Vaše síla spočívá v tom, že vypadáte velice normálně a obyčejně. Jste bílá, zdánlivě patříte ke střední třídě a jezdíte Crown Vicem, který bez antén působí jako běžný rodinný sedan. Přestrojení za FBI pomohlo, Eugene se však cítil natolik bezpečné, že zastavil a zároveň měl pocit, že musí poslechnout. Takže jste obyčejná, ale vzbuzujete důvěru a úctu. A vyzařujete autoritu.“

„Dobře.“

„Nyní s sebou máte dítě. Tak kdo jste?“

„Prosím?“

„Jste normální, běžná, úctyhodná rodina patřící ke střední třídě.“

„Byli ale tři.“

Na chvíli se odmlčel. Oči držel zavřené. „Jeden z mužů vystupoval jako strýček. Středostavovská rodina jede v sedanu na společnou dovolenou. Nepatříte však k halasným fanouškům Disneylandu v šortkách a křiklavých tričkách. Chováte se tiše a vážně. Trochu upjatě. Nebo hloubavé. Jako rodina školního ředitele. Nebo účetního. Očividně pocházíte z jiného státu, takže cestujete. Kam? Položte si stejnou otázku jako oni. Kde bychom nejlépe zapadli? Jaké místo je tady v okolí nejbezpečnější? Kam by jela vážná, hloubavá, středostavovská rodina se svou šestiapůlletou dcerou? Jakou vhodnou výchovnou atrakci by jí nabídla? Přesto že z ní ještě nemůže nic mít a lidé se jim za zády posmívají kvůli politické angažovanosti a přemrštěné horlivosti?“

„Old Fort Stockton,“ odpověděla Alice.

„Přesně tak. Předvedla byste dítěti slavnou historii afroamerických vojáků, i když by vás ranila mrtvice, kdyby si v budoucnu jednoho přivedla domů. Nejezdíte však BMW ani cadillacem, nýbrž Crown Vicem. Jste praktická. Což znamená ne bohatá. Dáváte si pozor na peníze. Nechcete je zbytečně vyhazovat. Ani za auto, ani za motely. Takže přijedete ze severu a ubytujete se v rozumně vzdáleném motelu. V žádné barabizně uprostřed pustiny. Ale také ne ve středu turistické oblasti. Hledáte motel přijatelné ceny.“

Otevřel oči. „Přesně tam se, Alice, ubytovali.“

„Opravdu?“

Přikývl. „V motelu, kam se na dovolenou sjíždějí vážné, snaživé, nebohaté rodiny ze střední třídy. V takovém, jaké nabízejí nudné časopisy Amerického automobilového klubu. Plném vám podobných lidí, mezi které zapadnete. Nikomu neutkvíte v poměti. A od Pecosu vás dělí jen třicet, třicet pět minut po rychlé silnici.“

Alice pokrčila rameny a přikývla. „Jako teorie to není špatné. Nepostrádá logiku. Otázkou však zůstává, jestli se jí také řídili.“

„Doufám. Protože na velké pátrání nám nezbývá čas. Čas nám nezbývá na nic. Mám velice nepříjemný pocit, že nyní hrozí skutečné nebezpečí.“

Alice mlčela.

„Parťáci se možná měli pravidelně hlásit. Druhý muž propadá panice.“

„Hrajeme hazardní hru.“

Neodpověděl.

„Pojďme trochu počítat,“ navrhla. „Rádius sedmdesáti kilometrů vytyčuje plochu větší než patnáct tisíc čtverečních kilometrů. A vy na ní hledáte jehlu v kupce sena. Jak vysokou naději máte na úspěch?“

Další kilometr mlčel.

Vrhni kostkou, Reachere.

„Byli velice chytří a opatrní,“ promluvil. „A drželi se jasně stanovených zásad. Dívali se na stejnou mapu. Takže se museli ubytovat u Old Fort Stocktonu.“

„Jste si jistý}“

Pokrčil rameny. Jistý si člověk není nikdy. Takhle bych to však provedl já. V tom spočívá můj trik. Uvažuji jako oni. Ještě nikdy mě nezklamal.“

„Nikdy?“

Znovu pokrčil rameny. „Většinou.“

Vynořila se před nimi spící vesnická křižovatka. Škola, benzinová pumpa, bistro. Pecos rovně, Old Fort Stockton doprava.

„Kam mám jet?“ zeptala se.

Neodpověděl.

„Kam?“ zopakovala otázku.

Upíral pohled před sebe.

„Rozhodnutí?“

Mlčel. Dupla na brzdu, auto ujelo na mokré vozovce ještě metr a zůstalo stát přesně u rozměklé plné čáry.

„Kam?“

Vrhni tou zatracenou kostkou, Reachere.

„Zabočte,“ přikázal.

Rozhodl se nejprve osprchovat. Omluvitelný odklad. Měl čas. Místnost byla zamčená. Dítě tvrdě spalo. Vyklouzl z oblečení, úhledně ho srovnal a položil na židli. Vstoupil do koupelny. Zatáhl závěs a pustil vodu.

Rozbalil nové mýdlo. Motelová mýdla měl rád. Líbil se mu praskot tuhého papíru a čerstvá vůně. Ovanula vás pronikavou svěžestí. Přičichl k šamponu. V malé plastikové lahvi. Voněl po jahodách. Přečetl si nálepku. Skon-dicionérem. Natáhl se a položil mýdlo do porcelánové misky. Šampon postavil na okraj vany. Rozhrnul předloktími závěs a vstoupil pod sprchu.

Silnice na severovýchod z Echa byla úzká a kroutila se po hřebenu sledujícím údolí Coyanosa Draw. Do takového terénu se sedan nehodil. Byl příliš velký, měkký a neohrabaný. Po asfaltu stékala voda. Příčné potůčky po sobě zanechávaly vějíře bahna a štěrku. Alice zápasila, aby udržela rychlost na šedesátce. Nemluvila. Jen hnala rozhoupaný sedan nekonečnými zatáčkami a pod opálením vypadala bledá. Jako by jí byla zima.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Vy snad ano?“ odpověděla otázkou.

„Proč bych neměl být?“

„Právě jste zabil dva lidi. Třetího viděl zemřít a zažil požár domu.“

Podíval se na ni. Civilisté.

„Loňské sněhy. Nemá cenu se jimi zabývat.“

„To je skvělý přístup.“

„Proč?“

„Copak vás to vůbec netrápí?“

„Mrzí mě, že jsem je nemohl vyslechnout.“

„Nic víc?“

Na okamžik se odmlčel. „Povězte mi o domě, který jste si pronajala.“

„Co má s dnešními událostmi společného?“

„Předpokládám, že se v něm nájemníci rychle střídají. Nastěhují se a táhnou dál. Nevěnují mu příliš velkou péči.“

„Kam míříte?“

„Mám pravdu?“

Za volantem přikývla. „První týden jsem jenom uklízela.“

„Zamaštěný sporák, olepené podlahy?“

„Ano.“

„Hmyz ve skříních?“

Opět přikývla.

„Švábi v kuchyni?“

„Celá kolonie. Velkých černých.“

„Zbavila jste se jich?“

„Samozřejmě.“

Jak?“

Jedem.“

„Jak jste se přitom cítila?“

Podívala se do strany. „Vy ty lidi srovnáváte se šváby?“

Zavrtěl hlavou. „Nesrovnávám. Švábi mi přijdou lepší. Lezou po zemi a plní svůj úkol. Neškodné balíčky DNA. Walker se svými kumpány neplnili úkol. Měli možnost volby. Mohli zůstat slušnými lidskými bytostmi. Rozhodli se však chovat jinak. Potom zkřížili cestu mně, což byla poslední kapka. Dostali, co zasloužili. Nehodlám se kvůli nim budit ze spaní. Věnovat jim jedinou vzpomínku. A pokud smýšlíte jinak, nemáte pravdu.“

Mlčela jeden křivolaký kilometr.

„Jste, Reachere, drsný muž.“

Nyní se odmlčel on. „Považuji se za realistického,“ odpověděl po chvíli. „A všichni tvrdí, že hraju na rovinu.“

„Spousta normálních lidí by možná byla jiného názoru.“

Přikývl. „Nesouhlasila by spousta lidí jako vy.“

Stál pod sprchou a čekal, až bude úplně mokrý. Pak se pustil do vlasů. Napěnil šampon do vysoké závěje a konečky prstů masíroval pokožku. Opláchl si ruce a namydlil obličej, krk a místa za ušima. Zavřel oči a nechal po sobě stékat vodu. Šamponem si umyl husté chlupy na prsou. Zaměřil se na podpaží, záda a nohy.

Potom si pečlivě umyl ruce a předloktí, jako chirurg připravující se na operaci.

„Jak daleko ještě?“ zeptala se Alice.

Reacher spočítal na mapě vzdálenost. „Čtyřicet kilometrů,“ oznámil. „Na křižovatce 1-10 najedeme na silnici číslo 285 na sever k Pecosu.“

„Zřícenina ale leží jinde. Na silnici vedoucí k Monahanským dunám.“

„Věřte mi, Alice. Zůstali na 285. Potřebovali pohodlnou přístupovou cestu.“

Neodpověděla.

„Musíme vypracovat plán,“ pokračoval Reacher.

„Na chycení toho chlapa? V tom vám nepomůžu.“

„Ne, na později. Jak dostat Carmen z vězení.“

„Vaši sebedůvěru bych chtěla mít.“

„Nemá cenu připravovat se na prohru.“

Prudce zabrzdila před zatáčkou, vybrala ji a vyjela na rovný úsek dlouhý sto metrů. S úlevou šlápla na plyn.

„Habeas corpus,“ řekla. „Napochodujeme před federálního soudce a požádáme o přezkoumání zákonnosti vazby. Vylíčíme mu celý příběh.“

„Bude to fungovat?“

„Přesně pro takové případy je habeas corpus určený. Funguje už přes osm set let. Nevidím důvod, proč by neměl fungovat tentokrát.“

„Dobře.“

„Má to ale malý háček,“ dodala.

Jaký?‘’ ^ ^

„Přiznání. Posledního musíte nechat naživu. Pokud po vás nežádám příliš.“

Domyl se a zůstal stát v uklidňujícím proudu teplé vody. V hlavě se mu zrodila nová myšlenka. Bude potřebovat peníze. Ostatní se nevrátí. Vražedné komando patřilo minulosti. To věděl. Opět se ocitl bez práce. Což ho netěšilo. Nebyl vůdčí typ. Nedokázal organizovat a samostatně tvořit. Týmová práce mu plně vyhovovala. A nyní se musel opět spoléhat sám na sebe. Doma měl schované nějaké peníze, ale žádnou závratnou sumu. Potřeboval víc a velice rychle.

Otočil se, zaklonil hlavu. Voda mu propírala vlasy. Možná by dítě mohl vzít s sebou do LA. Znal pár lidí. Lidí, kteří organizovali adopce a jiné záležitosti, o kterých nechtěl vědět nic podrobného. Kolik jí je? Šest a půl? A bílá se světlými vlasy? Dostal by za ni spoustu peněz. Modré oči by ještě pomohly, byla však roztomilá i bez nich. S lidmi, které znal, by se dohodl na slušné ceně.

Jak ji tam ale dopravit? O Crown Vic přišel, mohl by si ale půjčit jiné auto. Měl bohatou zkušenost. Zavolal by do Pecosu nebo Fort Stocktonu a nechal si ho hned ráno přistavit. Prokázal by se falešnými doklady. Řidič z půjčovny by však viděl jeho obličej. A toho dítěte. Ne, schoval by ji do prázdného ženina pokoje a s řidičem jednal ve svém. To však stále představovalo příliš velké riziko.

Nebo by mohl auto ukradnout. S tím měl také zkušenost, ještě ze svého mládí. Ukradl by ho přímo na motelovém parkovišti. Odhrnul závěs, vyklonil se ze sprchy a podíval se na hodinky na toaletní tašce. Čtyři třicet. V pět už by byli na cestě. Minimálně dvě hodiny před tím, než nějaký spořádaný občan vyjde ze svého pokoje a zjistí, že mu chybí auto. V tu dobu by se nacházel sto padesát kilometrů daleko. A měl náhradní poznávací značky. Kalifornskou z prvního auta, zapůjčeného u příletů LAX, a texaskou z Crown Vicu.

Narovnal se a zatáhl závěs. Dospěl k rozhodnutí. Když narazí na bílý sedan, je jeho. Sedan patří na jihovýchodě k nejběžnějším typům a nejobvyklejší barva je bílá, kvůli slunci. A dítě snadno schová do kufru. Nejlepší by byla pár let stará corolla. Velice obecná. Snadno zaměnitelná s tuctem dalších levných dovozových aut. Rozeznat corolly pořádně nedokážou ani dopravní policisté. Dojel by s ní až domů. A mohl by ji také prodat. Trocha peněz navíc nikdy neškodí. Spokojeně přikývl. Usmál se, natáhl paže a znovu si opláchl ruce.

Probudilo ji zurčení sprchy. Voda dopadala na dlaždičky na druhé straně stěny a trochu připomínala déšť na střeše. Přetáhla si pokrývku přes hlavu a potom ji zase odhodila. Zadívala se na okno. Už se neblýskalo. Pozorně se zaposlouchala. Hrom odezněl. Potom si uvědomila, odkud šumění vychází. Sprcha v koupelně. Hlasitější než její, ale tišší než mámina.

Muž se sprchoval.

Shrnula si pokrývku k pasu. Posadila se. V místnosti se nesvítilo, ale záclony byly roztažené a okny pronikala žlutá záře. Venku bylo mokro. Na oknech se třpytily kapky a odrazy louží.

Pokoj zel prázdnotou.

Samozřejmě, napomenula se v duchu. Muž se sprchuje.

Stáhla si pokrývku k nohám. Oblečení měla složené na stole u okna. Vyklouzla z postele, přešla po špičkách ke stolu a vzala si spodní kalhotky. Vstoupila do nich. Přes hlavu si přetáhla tričko. Vstrčila ruce do rukávů. Potom si oblékla šortky a zkontrolovala, jestli je nemá obráceně. Zastrčila tričko, se zkříženýma nohama se posadila na podlahu a obula si boty.

Sprcha stále zurčela.

Postavila se a prokradla se kolem dveří koupelny, velice opatrně, protože se bála, aby v botách nedupala. Došlapovala na koberec. Vyhýbala se linoleu. Zastavila se a poslouchala.

Sprcha stále zurčela.

Proplížila se chodbičkou kolem skříně ke dveřím. Kout tonul v přítmí. Zadívala se na dveře. Klika, páčka a řetěz. Usilovně přemýšlela. Klika bude klikou, páčka patrně zámkem. Na co je řetěz, nevěděla. Byl zastrčený v úzké štěrbině s otvorem na konci. Představila si, jak se otvírají dveře. O kousek se pohnou a pak se zarazí o řetěz.

Sprcha stále zurčela.

Musí odstranit řetěz. Možná se posunuje. Tou štěrbinou. Zkoumala ho. Visel velice vysoko. Natáhla se a nedosáhla na něj. Natáhla se ještě víc a dotkla se ho konečky prstů. Takhle ho může posunout. Posunula ho štěrbinou. Zapadl do otvoru. Nedokázala ho vytáhnout.

Sprcha stále zurčela.

Opřela se druhou dlaní o dveře a postavila se na špičky. Vypjala se, až ji rozbolela záda, a uchopila řetěz do konečků prstů. Nešel vytáhnout. Zahákl se. Svezla se na chodidla a naslouchala.

Sprcha stále zurčela.

Postavila se opět na špičky, zavrtěla se, poskočila a zaútočila na řetěz oběma rukama. Konec tvořilo malé kolečko. Zatřásla jím. Poskočilo trochu nahoru. Nechala ho opět klesnout. Nadzvedla ho a zároveň s ním trhla. Vyjelo z otvoru, řetěz se uvolnil a s bouchnutím udeřil do rámu dveří. Měla pocit, že nesmírně pronikavě. Zatajila dech a poslouchala.

Sprcha stále zurčela.

Vyzkoušela zámek. Sevřela ho mezi ukazováčkem a palcem a otočila. Ani se nehnul. Pokusila se ho otočit na druhou stranu. Malinko se pohnul. Velice ztuha. Kov dřel o kov. Zavřela ústa pro případ, že by dýchala příliš hlasitě, popadla zámek do obou rukou a přitlačila. Pohnul se o kousek dál. Zavěsila se na něj. Ruce ji bolely. Opět se pohnul. Potom najednou cvaknul.

Mohutné cvaknutí.

Tiše stála a naslouchala.

Sprcha stále zurčela.

Stiskla kliku. Bez odporu poslechla. Podívala se na dveře. Byly velice vysoké a vypadaly silně a těžce. Nahoře měly kovové zařízení, které je za ní automaticky zavře. Znala ho. Dělalo hrozný rámus. V bistru naproti škole měli stejné.

Sprcha zmlkla.

Ztuhla. Nehnutě stála, ochromená panikou. Dvefe hlasité bouchnou. Uslyší je. Vyběhne za ní. Bude ji pronásledovat. Obrátila se do místnosti.

1-10 byla obrovská mimoúrovňová křižovatka velikosti stadionu. Hyzdila krajinu jako špatně zhojená jizva. Za ní se o řídnoucí mraky odrážela oranžová záře pouličního osvětlení Fort Stocktonu. Stále svítilo. Fort Stockton měl lepší elektrické vedení. Alice prosvištěla třemi čtvrtinami křižovatky a vyjela na silnici 285 vedoucí na severozápad. Hranici města překročila sto čtyřicítkou. Minuli ukazatel: Pecos 76 km. Reacher se naklonil dopředu, rychle otáčel hlavou a pátral po obou stranách silnice. Lemovaly ji nízké budovy. Některé z nich byly motely.

„Můžeme hledat na úplně nesprávném místě,“ upozornila Alice.

„To se brzy dozvíme,“ odpověděl.

Zavřel vodu, roztáhl závěs a vystoupil z vany. Obtočil si ručník kolem pasu a druhým si otřel obličej. Podíval se na sebe do zamženého zrcadla a pročísl si prsty vlasy. Sebral z taštičky hodinky a zapnul si je na zápěstí. Odhodil ručníky na podlahu a vzal z pochromovaného držáku dva čerstvé. Jeden si omotal kolem pasu a druhý si přehodil jako tógu přes ramena.

Vyšel z koupelny. Vyvalilo se za ním světlo. V širokém jasném pruhu dopadlo do místnosti. Strnul. Vytřeštil oči na prázdnou postel.

Během tří minut minuli tři motely a Reacher všechny zavrhl. Nyní šlo jen o pocity a dohady. Všechno ostatní vymazal. Pohyboval se v oblasti, kdy naslouchal pouze ozvěně svého podvědomí. Jakákoliv analýza by ji přehlušila. U každého motelu by dokázal vyčíslit všechna pro a proti. Zabředl by do ochromující změti protichůdných argumentů. Tak jen naslouchal slabému šepotu z hloubi svého mozku. Tenhle ne. Ne. Ne.

Udělal omámený, bezděčný krok k posteli. Jako by pohled z jiného úhlu mohl přivolat dítě zpátky. Nic se však nezměnilo. Na posteli ležela jen pokrývka shrnutá k nohám a odhozená na stranu. Posunutý polštář s obtiskem její hlavy. Otočil se a podíval na okno. Zavřené a zajištěné zevnitř. Pak se rozběhl ke dveřím. Po cestě slepě vrážel do nábytku. Řetěz byl vyvlečený. Zámek otočený.

Cože?

Stiskl kliku. Dveře se otevřely. Cedulka prosím nerušit ležela na betonovém chodníku třicet čísel od prahu.

Utekla.

Zajistil dveře, aby za ním nezapadly, a vyrazil do noci. Bosý, jen v ručničích, jeden kolem pasu a druhý přehozený přes rameno. Po deseti krocích se zastavil. Zprudka oddechoval. Šokem, strachem, námahou. Nad parkovištěm se vznášel zemitý pach mokré prsti, květin a listů. Ze stromů odkapávala voda. Otočil se kolem své osy. Kam mohla jít? Krucinál, kam? Šestiapůlleté dítě muselo utíkat. Jako splašené. Nejspíš k silnici. Vykročil a zarazil se. Zamířil zpátky ke dveřím. Musí se obléct. Nemůže ji pronásledovat jen ve dvou ručnících.

Nízké hloučky budov se táhly tři až čtyři míle k mostu. Tam končily. Za mostem se rozkládala poušť. Upíral pohled do pusté dálky, představoval si všechny silnice, které v životě viděl, a kladl si otázku\Jsou vepředu ješté nijaké budovy? Nebo jen prázdnota padesát kilometrů k předměstí Pecosu?

„Otočte,“ přikázal.

„Teď?“

„Viděli jsme všechno, co je k vidění.“

Dupla na brzdu a opsala prudký oblouk přes celou šířku silnice. Zadek auta se smýkl na mokré krajnici. Srovnala volant a vyrazila zpátky na jih.

„Pomaleji,“ požádal. „Nyní jsme oni. Díváme se jejich očima.“

Ellie ležela naprosto nehybně v horní polici zabudované skříně. Na schovávání byla odbornicí. Všichni to říkali. Také byla dobrá na lezení, takže se ráda schovávala ve výškách. Jako ve stáji. Oblíbenou skrýš měla nahoře na balících sena. Police mnohem víc tlačila. Byla úzká a plná chuchvalců prachu. Válelo se v ní drátěné ramínko a plastiková taška s nápisem příliš dlouhým, aby ho dokázala přečíst. Mohla se však přitisknou na břicho a schovat se. Dobré místo. Těžko dosažitelné. Musela vyšplhat po menších policích na straně. Jako po žebříku. Hodně vysoko. Ležela však v prachu. Možná kýchne. Věděla, že nesmí. Je dost vysoko? Muž nebyl příliš velký. Zadržovala dech.

Alice udržovala rychlost na stovce. První motel zahlédli na levé straně. Parkoviště chránilo sto metrů udržovaného živého plotu. Měl dvě jednopatrová křídla s šesti pokoji na každé straně a uprostřed recepci. V recepci se nesvítilo. Červeně v ní žhnul automat na sodovku. Na parkovišti odpočívalo pět aut.

„Ne,“ rozhodl Reacher. „U prvního motelu nezastavíme. Počkáme na druhý.“

Na druhý motel narazili po čtyřech stech metrech.

Ten by šel.

Stál v pravém úhlu k silnici. Recepce směřovala dopředu a dozadu ubíhaly obytné jednotky. Budova tvořila uzavřené U. Dobře utajené. Okolo rostly stromy. Odkapávala z nich voda.

Možné.

Alice zpomalila.

„Zajeďte dovnitř,“ nakázal.

Zabočila na parkoviště a projela kolem jednoho křídla. Celkem osm pokojů. Před nimi parkovala tři auta. Zahnula za roh a vrátila se podél druhé řady. Dalších osm pokojů. Se třemi auty. Přibrzdila před recepcí.

„Co tomu říkáte?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Z jakého důvodu?“

„Příliš málo hostů. Šestnáct pokojů a šest aut. Potřebuju nejméně osm aut.“

„Proč?“

„Neubytovali by se v téměř prázdném motelu. Mohli by si je pamatovat. Hledali motel ze dvou třetin plný, což dělá deset, jedenáct aut na šestnáct pokojů. Pronajali si dva pokoje a v jejich autě sedíme, takže hledáme osm až devět aut u šestnácti pokojů. Pod tento poměr nejdu. Dvě třetiny minus dva. Přibližně.“

Podívala se na něj a pokrčila rameny. Vyjela na silnici a pokračovala na jih.

Vykročil ke dveřím a zůstal stát. Lucerna po straně parkoviště zalévala asfalt žlutou září. Rýsovaly se na něm jeho stopy. Řádka podivných mok-vavých obtisků vtlačených do mokrého povlaku. Paty, prsty, chodidla. Nejsilněji prsty, protože běžel. Ještě ani nezačaly vysychat.

Její stopy však chyběly.

Viděl pouze své. Zcela jasně. Neutekla. Pokud neumí lítat, což není příliš pravděpodobné. Usmál se.

Schovává se v pokoji.

Zbývajících osm kroků zdolal během. Vstoupil dovnitř, opatrně za sebou zavřel dveře, zajistil je řetězem a otočil zámkem.

„Vylez,“ zavolal tiše.

Neodpověděla, to ale ani nečekal.

Začal u okna, kde stálo čalouněné křeslo. Napříč přes roh místnosti, takže dítě by se za něj vešlo. Nebyla tam. Klekl si a podíval se pod postel. Prázdno.

„Teď už to stačí, holčičko,“ křikl.

Nebyla ani v nočním stolku s dvířky. Narovnal se a utáhl si ručník. V koupelně se neschovává. To věděl. Tak kde vězí? Rozhlédl se po místnosti. Skříň. Samozřejmé. Spokojeně se usmál. Přešel k ní tanečním krokem.

„Už tě mám, zlatíčko,“ zašveholil.

Odsunul dveře a podíval se na dno. Složený věšák a nic jiného. Po pravé straně svislá řádka prázdných poliček. Nad nimi dlouhá police přes celou šířku skříně. Natáhl se a prohledal ji. Nic. Jen chuchvalce prachu, drátěné ramínko a igelitová taška z obchodu Subrahamian’s v Clevelandu.

Otočil se, dočasně poražený.

Třetí motel neohlašoval neon, ale ručně malovaná písmena. Pouhá cedule zavěšená řetězy na dřevěných trámcích. Nápis byl natolik umělecky, že ho Reacher nedokázal pořádně přečíst. Něco jako kaňon se španělským pravopisem. Písmena zlatě zářila.

„Hezké,“ pochválil. „Tady bych se ubytoval.“

„Mám zajet dovnitř?“ zeptala se Alice.

„To si pište.“

Krátká příjezdová cesta vedla dvaceti metry zahrady. Rostliny zmučené vedrem vypadaly neradostně, ale majitelé se alespoň pokusili.

„Hezké,“ zopakoval.

Budova měla stejný tvar jako předešlý motel. Vepředu recepce, dvě řady pokojů v pravém úhlu k silnici, parkoviště ve tvaru U. Alice motel objela. Dvakrát deset pokojů, dvanáct aut zaparkovaných v nepravidelných odstupech u dveří. Dva chevrolety, tři hondy, dvě toyoty, dva buicky, jeden obstarožní saab, jedno obstarožní audi a pět let starý Ford Explorer.

„Dvě třetiny bez dvou,“ spočítal Reacher.

„Je to motel, který hledáme?“ zeptala se Alice.

Neodpověděl. Zastavila u recepce.

„Tak co?“

Neodpověděl. Jen otevřel dvířka a vystoupil. Opět se oteplilo. Horký vzduch voněl mokrou prstí. V okapech zurčela voda a kanály bublaly. Recepce se nořila do stínů. Dveře byly zamčené. Našel tlačítko nočního zvonku. Opřel se do něj palcem a podíval se oknem.

Automat na sodovku neměli. Jen recepční pult a velký stojan s letáky. Ve tmě neviděl, čeho se týkají. Tiskl zvonek. Ve dveřích za recepcí vzplálo světlo a vešel muž. Rukou si uhlazoval vlasy. Reacher vytáhl z kapsy šerifskou hvězdu a přitiskl ji na okno. Muž rozsvítil, přistoupil ke dveřím a odemkl. Reacher kolem něj prošel dovnitř. Letáky na stojanu poskytovaly informace o turistických atrakcích v okruhu sta mil. Old Fort Stockton vévodil. Zahlédl cosi o kráteru po meteoritu u Odessy. Hodnotné pozoruhodnosti. Žádná rodea, výstavy zbraní nebo nemovitosti. Zamával na Alici. Pokynul jí, aby ho následovala.

„Náš motel,“ oznámil.

„Opravdu?“ Přikývl. „Líbí se mi.“

„Vy jste policajti?“ zeptal se recepční a pohlédl na sedan. „Ukažte nám knihu hostů,“ přikázal Reacher. „Chci vidět, kdo u vás dneska v noci spí.“

To není možné. Venku není, vevnitř také ne. Opět přelétl očima po místnosti. Postele, nábytek, skříň. V koupelně se schovávat nemůže, protože se v ní sprchoval.

Ledaže..,

Ledaže by se schovala pod postel nebo do skříně, a když vyšel ven, proběhla do koupelny. Přešel místností a otevřel dveře do koupelny. Usmál se na sebe do zrcadla. Už oschlo. Jediným prudkým pohybem roztáhl závěs.

„Tady jsi,“ zajásal.

Stála přitištěná v rohu vany, v tričku, šortkách a botách. Hřbet ruky si tiskla do úst. Oči měla doširoka otevřené. Tmavé a obrovské.

„Rozmyslel jsem si to,“ oznámil. „Vezmu tě s sebou.“

Neodpověděla. Jen ho pozorovala. Natáhl se po ní. Ucukla. Vyndala ruku z pusy.

„Ještě neplynuly čtyři hodiny,“ namítla.

„Ale ano. Už dávno.“

Opět si zastrčila hřbet ruky do úst. Natáhl se. Ucukla. Co jí máma říkala, že má udělat? Když máš strach, rozječsenacelékolo. Zhluboka se nadechla. Nevyšel z ní ani hlásek. Příliš jí vyschlo v krku.

„Knihu hostů,“ zopakoval Reacher žádost.

Recepční zaváhal, jako by očekával formálnější postup. Reacher se podíval na hodinky a zároveň vytáhl z kapsy Heckler&Koch. Jediným plynulým pohybem.

„Pospěšte si,“ zavrčel. „Na dohadování nemáme čas.“

Recepční vytřeštil oči, oběhl pult a vytasil se s velkou knihou v kožených deskách. Posunul ji k Reacherovi. Alice přistoupila blíž, aby na ni viděla.

„Jaká jména?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl Reacher. „Postupujte podle aut.“

Každá stránka měla pět sloupců. Datum, jméno, adresa, značka auta, den příjezdu. A dvacet řádek pro dvacet pokojů. Šestnáct bylo obsazených. Od sedmi ukazovala šipka na předešlou stranu. Hosté, kteří se ubytovali na dvě nebo více nocí. V devíti pokojích spali noví návštěvníci. Vedle jedenácti pokojů stála ve stejné řádce značka auta. Čtyři pokoje byly spojeny svorkou do dvou. Dělily se o jedno auto.

„Rodiny,“ vysvětlil recepční. „Nebo přátelé.“

„Zapisoval jste je?“ zeptal se Reacher.

Recepční zavrtěl hlavou. „Mám jenom noční služby. Začínám až o půlnoci.“

Reacher upíral pohled na stránku v knize. Znehybněl. Potom se podíval stranou.

„Co se děje?“ zeptala se Alice.

„Nejsme ve správném motelu. Seknul jsem se.“

„Proč?“

„Podívejte se na auta.“

Přejel ústí zbraně po čtvrtém sloupci. Tři chevrolety, tři hondy, dvě toyoty, dva buicky, jeden saab, jedno audi. A jeden ford.

„Měly by tam stát dva fordy. Jejich Crown Vic a Explorer, který jsme viděli na parkovišti.“

„Do prdele.“

Přikývl. Do prdele. Zmocnil se ho pocit naprosté porážky. Jestli tenhle motel není ten pravý, nemá nejmenší tušení, kam jet. Všechno vsadil na jednu kartu. Nevypracoval náhradní plán. Podíval se do knihy hostů. Ford. Představil si starý Explorer trůnící na parkovišti, hranatý a obyčejný. Podíval se ještě jednou do knihy.

Ve všech řádcích stejné písmo.

„Kdo to psal?“ zeptal se.

„Majitelka,“ odpověděl recepční. „Vede motel ve starém duchu.“

Zavřel oči. Opsal pomyslný okruh parkovištěm. Vrátil se v myšlenkách ke starým motelům, ve kterých přespával.

„Dobře,“ prohlásil. „Hosté oznámí své jméno a adresu a majitelka je zapíše. Pak se jenom podívá z okna a vyplní značku auta. Hosté si zatím povídají nebo hledají peníze.“

„Patrně. Přicházím v noci. Nikdy jsem u toho nebyl.“

„Automobilům příliš nerozumí.“

„To nevím. Proč?“

„Protože v knize jsou uvedeny tři chevrolety a na parkovišti stojí jen dva. Patrně si spletla chevrolet s Explorerem. Je to starý model. Trochu hranatý. Asi si ho zaměnila za starý blazer nebo něco podobného.“

Dotkl se ústím úov&ford.

„Náš Crown Victoria.“

„Myslíte?“ zapochybovala Alice.

„Vím to. Cítím to v kostech.“

Ubytovali se ve dvou pokojích. Nesousedily spolu, ale nacházely se ve stejném křídle. Pětka a osmička.

„Dobře,“ zopakoval. „Půjdu se podívat.“

Ukázal na nočního recepčního. „Vy zůstanete tady a budete zticha.“ Potom ukázal na Alici. „Vy zavoláte státní policii a začnete jednat s federálním soudcem.“

„Potřebujete klíč?“ zeptal se recepční. „Ne,“ odmítl Reacher. „Nepotřebuju.“ S tím vyšel do teplého vlhka noci.

Pravá řada pokojů začínala číslem jedna. Kolem dveří procházel betonový chodníček. Rychle a tiše po něm vykročil. Zanechával po sobě mokva-vou řadu stop. Míjel pouze dveře. V pravidelných rozestupech a bez oken. Okna vedla na druhou stranu. Standardní motelové pokoje, jakých už zažil tisíce. Dveře, krátká chodbička, na jedné straně vestavěná skříň, na druhé koupelna, jediný pokoj se dvěma postelemi, dvěma křesly, stolem, skříňkou, pod oknem ventilátor, na stěnách barevné obrázky.

Před pokojem číslo pět ležela na chodníku třicet čísel ode dveří cedulka prosím nerušit. Překročil ji. S uneseným dítětem se ubytujete v pokoji vzdálenějším od recepce. Jasné jako facka. Pokračoval v chůzi a zastavil se před číslem osm. Přiložil ucho na spáru dveří a poslouchal. Ticho. Nehlučně prošel kolem čísla devět a deset na konec křídla. Obešel ohyb U. Křídla stála rovnoběžně proti sobě a odděloval je deset metrů široký obdélník zahrady. Z drcených kamenů na ní rostly trnité pouštní rostliny. Tu a tam prostřídané malými žlutými lucernami. Dojem japonské zahrady zvyšovaly velké roztroušené kameny.

Drcený kámen mu hlasitě křupal pod nohama. Musel postupovat pomalu. Prošel pod oknem desítky, devítky, přikrčil se a přitiskl ke zdi. Proplí-žil se pod parapet osmičky. Ventilátor hlasitě chrčel. Přehlušoval ostatní zvuky. Opatrně zvedl hlavu. Podíval se do místnosti.

Nic se v ní nedělo. Byla prázdná. Neporušená. Nikdo v ní nespal. Sterilní, uklizená, připravená na nové hosty. Projel jím záchvěv paniky. Možná si pronajali víc pokojů. Na dvou, třech podobných místech, aby měli možnost volby. Třicet až čtyřicet dolaru za noc, co to pro ně znamená* Narovnal se. Přestal se zabývat praskajícími kamínky. Proběhl kolem sedmičky a šestky přímo k oknu pětky. Postavil se před něj a nakoukl dovnitř.

Malý snědý muž ve dvou bílých ručnících táhl z koupelny Ellie. Zezadu na něj dopadal pruh světla. Jednou rukou jí držel nad hlavou zápěstí. Ellie zuřivě kopala a snažila se vykroutit. Reacher se na ně čtvrt vteřiny díval. Uložil si do paměti rozložení pokoje a zaznamenal černý devítimilimetr s tlumičem na skříňce. Potom se zhluboka nadechl, udělal dlouhý krok stranou, sehnul se a popadl zahradní kámen. Velký jako basketbalový míč a těžký padesát kilo. Prohodil ho oknem. Sklo se roztříštilo a vysypalo. Hlavou napřed se vrhl do místnosti. Okenní rám mu uvízl kolem ramen jako vavřínový věnec.

Malý snědý muž na okamžik strnul hrůzou a potom pustil Ellie a zběsile vyrazil ke skříňce. Reacher strhl popraskaný rám, doběhl ke skříňce jako první, chytil ho pravačkou pod krkem, udeřil s ním zády o stěnu, levačkou mu zasadil mohutný úder do břicha, nechal ho padnout a kopl ho surově do hlavy. Viděl, jak muži v očích zasvítilo bělmo. Pak zůstal stát, prudce oddechoval, přešlapoval, svíral a rozevíral dlaně a bojoval s pokušením ukopat ho k smrti.

Nakonec se obrátil k Ellie.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Přikývla. Chvíli mlčela. „Je to zlý člověk,“ oznámila. „Myslím, že mě chtěl zastřelit“

Také chvíli mlčel. Snažil se uklidnit rozbouřený dech. „Teď už ti nemůže nic udělat.“

„Hrozně se blýskalo a hřmělo.“

„Také jsem to slyšel. Byl jsem venku. Hrozně jsem promokl.“

Přikývla. „Lilo jako z konve.“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se podruhé.

Nějakou dobu o jeho otázce uvažovala. Potom přikývla. S klidnou vážností. Neplakala ani nekřičela. V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Celá akce netrvala déle než tři vteřiny. Jako by k ní vůbec nedošlo. Na zemi však ve změti střepů ležel kámen ze zahrady. Zvedl ho, odnesl k rozbitému oknu a vyhodil ven. Zakřupal na štěrku a odvalil se.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se potřetí.

Ellie zavrtěla hlavou. „Musím na záchod.“

Usmál se. „Tak běž.“ Zvedl telefonní sluchátko a vytočil nulu. Ozval se noční recepční. Reacher ho požádal, aby poslal Alici do pokoje číslo pět. Potom přešel ke dveřím, vyvlékl řetěz a odemkl zámek. Otevřel. Do místnosti pronikl průvan. Hnal k rozbitému oknu vlhký noční vzduch. Teplejší než vevnitř.

Ellie vyšla z koupelny.

Jsi v pořádku?“ zeptal se počtvrté.

„Ano,“ odpověděla. „Jsem v pořádku.“

Alice vstoupila o minutu později. Ellie se na ni se zájmem podívala.

„To je Alice,“ vysvětlil Reacher. „Pomáhá tvé mámě.“

„Kde je máma?“

„Brzy se s ní setkáš,“ ujistila ji Alice.

Pak se otočila a pohlédla na malého snědého muže. Ležel bezvládně na zemi u stěny, ruce a nohy rozhozené.

„Žije?“ šeptla.

Reacher přikývl. „Je jenom v bezvědomí. Myslím. Doufám.“

„Státní policie už jede,“ zašeptala. „A zavolala jsem svému šéfovi. Vytáhla jsem ho z postele. Hned ráno dohodne osobní schůzku se soudcem. Pokud se ale chceme vyhnout zdržení, potřebuje plné doznání tohohle chlapa.“

„Bude ho mít,“ slíbil Reacher.

Sklonil se, obtočil mu jeden z bílých ručníku kolem krku a odvlekl ho přes podlahu do koupelny.

Za dvacet minut opět vyšel a zjistil, že v místnosti stojí dva státní policisté. Řadový a seržant, oba hispánci. Klidní, ve vzorně upravených uniformách. Přede dveřmi předl motor jejich auta. Kývl na pozdrav, přistoupil ke křeslu a sebral mužovo oblečení. Hodil ho do koupelny.

„Jak to vypadá?“ zeptal se seržant.

„Je připravený hovořit. Nabízí plné a dobrovolné přiznání. Chce však, abyste vzali v úvahu, že jenom řídil.“

„Nestřílel?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Všechno ale viděl.“

„Co ten únos?“

„Nezúčastnil se ho. Pouze ji po něm hlídal. Kromě toho má na triku spoustu dalších starších prohřešků.“

„Pokud bude mluvit, dostane se na pěkně dlouho do basy.“

„Ví o tom. Smířil se s tím. S radostí. Těší se na vykoupení.“

Policisté se na sebe podívali a vešli do koupelny. Ozval se pohyb lidských těl a cvaknutí pout.

„Musím jít,“ upozornila Alice. „Čeká mě spousta práce s habeas corpus.“

„Vezměte si Crown Vic,“ nabídl Reacher. „Počkám u Ellie.“

Policisté vyvedli řidiče z koupelny. Byl oblečený, ruce měl spoutané za zády a policisté ho drželi za lokty. Předkláněl se, bílý bolestí, a překotně hovořil. Policisté ho dostrkali k autu. Dveře pokoje se zabouchly. Klapla dvířka a zavrčel motor.

„Co jste s ním provedl?“ šeptla Alice.

Reacher pokrčil rameny. „Jsem drsný muž. Přesně, jak jste řekla.“

Požádal ji, aby poslala recepčního s univerzálním klíčem, a Alice zamířila k recepci. Otočil se k Ellie. „Jsi v pořádku?“

„Nemusíte se mě pořád ptát.“

„Unavená?“

„Ano.“

„Máma brzy přijede. Počkáme na ni tady v motelu. Ale v jiném pokoji. Tenhle má rozbité okno.“

Zachichotala se. „Sám jste ho rozbil. Tím kamenem.“

V dálce nastartoval Crown Vic. Na silnici zahvízdaly pneumatiky.

„Přesuneme se do osmičky. Je čistá a uklizená. Nikdo v ní nespal.“

Vzala ho za ruku a společně došli po chodníku k pokoji číslo osm. Pro něj tucet kroků, pro ni tři tucty. V mokrém povlaku za sebou zanechávaly dva páry mokvavých stop. Recepční přinesl univerzální klíč a Ellie se okamžitě stulila do postele pod oknem. Reacher si lehl na druhou a díval se na ni, dokud neusnula hlubokým spánkem. Potom si položil paži pod hlavu a pokusil se klímat.

Ani ne za dvě hodiny se vyloupl nový den. Jasný a horký. Vzduch se chvěl, kovová střecha praskala a dřevo pod ní vrzalo. Reacher se probral z krátkého, neklidného spánku, otevřel oči a spustil nohy na zem. Prokradl se ke dveřím a vyšel ven. Východní horizont se rýsoval v dálce za recepcí po jeho pravici. Zářil bílým jasem. Po obloze pluly cáry mraků. Rozplývaly se mu před očima. Dneska bouřka nepřijde. Místní ji slibovali celý týden, ale nadarmo. Jediné, co se přihnalo, byla noční přeháňka. Naprostý výstřel do prázdna.

Vplížil se zpátky do pokoje a lehl si na postel. Ellie stále tvrdě spala. Odkopala se, vyhrnulo se jí tričko a u pasu jí vykukoval baculatý proužek růžové pokožky. Nohy měla skrčené, jako by ve snu utíkala. Paže však držela u hlavy. Jeden vojenský psycholog mu kdysi řekl, že je to známka bezpečí. Když díté spí s pažemi u hlavy, cítí se bezpečné. Bezpečné* Byla výjimečné dítě. Velice výjimečné. Většina dospělých by se po jejím zážitku proměnila v uzlíček nervů. Na dlouhé týdny. Možná na déle. Ona však ne. Třeba byla příliš malá, aby plně pochopila. Nebo statečná. Jedno či druhé. Neměl tušení. Chyběla mu zkušenost. Opět zavřel oči.

O třicet minut později je zase otevřel, protože Ellie se skláněla nad ním a třásla mu ramenem.

„Mám hlad,“ sdělila.

„Já také. Co by sis dala?“

„Zmrzlinu.“

„K snídani?“

Přikývla.

„Dobře,“ souhlasil. „Nejdřív ale vajíčka. A možná slaninu. Jsi dítě. Potřebuješ živiny.“

Vytáhl z nočního stolku telefonní seznam a našel bistro o kilometr dál směrem k Fort Stocktonu. Zavolal jim a slíbil dvacet dolarů, když jim přivezou snídani do motelu. Ellie poslal do koupelny vykonat ranní toaletu. Když vyšla, stála už snídaně na stole. Míchaná vajíčka, uzená slanina, toast, pudink, cola pro ni a káva pro něj. A velký umělohmotný kelímek zmrzliny s čokoládovou polevou.

Snídaně všechno změnila. Cítil, jak se mu vrací energie. Stejný účinek viděl i na Ellie. Otevřeli dveře a vychutnávali ranní vzduch. Když dojedli, vynesli si na betonový chodník křesla, usadili se a čekali.

Čekali přes čtyři hodiny. Reacher se natáhl a lenivě zabíjel čas. Byl na zabíjení času zvyklý. Ellie pojala čekání jako důležitý úkol a plnila ho se svým obvyklým vážným soustředěním. Po nějaké době zavolal znovu do bistra a objednal druhou snídani, stejnou jako první. Občas zašli do koupelny. Trochu si povídali. Snažili se pojmenovat stromy, naslouchali bzučení hmyzu, hledali oblaka na obloze. Většinu času však upírali oči doprava na silnici vedoucí ze severu. Země opět vyschla, jako by nikdy nepršelo. K životu se probudil prach. Převaloval se přes asfalt silnice. Nejezdilo po ní moc aut, jedno za několik minut. Občas hlouček uvízlý za pomalým zemědělským náklaďákem.

Pár minut po jedenácté stál Reacher na parkovišti. V dálce zahlédl přijíždět ze severu Crown Vic. Pomalu se vynořoval z oparu. Vzadu se mu kývaly antény. Za nimi se zvedal chvost prachu.

„Ellie,“ zavolal. „Pojď se podívat.“

Stoupla si vedle něj a zastínila si rukou oči. Velký sedan zpomalil, zabočil a zamířil přímo k nim. Za volantem seděla Alice, na sedadle spolujezdce Carmen. Bledá, ztrhaná, ale usmívala se a oči jí zářily radostí. Auto ještě nestačilo pořádně zastavit a už rozrazila dvířka, vyskočila, oběhla ho, Ellie k ní vyrazila a padly si do náručí. Otáčely se ve slunci. Jedním dechem vykřikovaly, plakaly a smály se. Chvíli je pozoroval a potom zacouval k autu a přidřepl. Nechtěl rušit. Alice vytušila jeho pocity, stočila okýnko a položila mu ruku na rameno.

„Už je po všem?“ zeptal se.

„Pro nás ano. Policie má práce nad hlavu. Vyšetřují přes padesát vražd v sedmi státech. Včetně Eugena, Sloopa a Walkera a událostí, ke kterým došlo před dvanácti lety. Rusty zatknou kvůli zastřelení Walkera. Vzhledem k okolnostem však vyvázne poměrně snadno.“

„A co já?“

„Ptali se mě na včerejší noc. Položili mi spoustu otázek. Řekla jsem, že jsem střílela já.“

„Proč?“

Usmála se. „Protože jsem právnická. Vysvětlila jsem, že jsem jednala v sebeobraně, a oni to bez zaváhání vzali. Bylo to moje auto a moje zbraň. Vám by zatopili víc.“

„Takže jsme volní?“

„Hlavně Carmen.“

Vzhlédl. Carmen držela Ellie na boku a chodila s ní v malých, bezcílných kruzích. Obličej jí tiskla na krk, jako by se nemohla nabažit její blízkosti. Potom zvedla hlavu, přimhouřila oči do slunce a usmála se tak radostně, že se Reacher musel také usmát.

„Má nějaké plány?“ zeptal se.

„Přestěhuje se do Pecosu. Prošly jsme Sloopovy finance. Mohla by jí připadnout trocha hotovosti. Mluvila o tom, že by chtěla bydlet v podobném domě jako já. Pracovat na poloviční úvazek. Možná se přihlásí na práva.“

„Pověděla jste jí o Červeném domě?“

„Smála se štěstím. Řekla jsem jí, že patrně vyhořel do základů, a ona se smála a smála. Velice ji chápu.“

Ellie popadla Carmen za ruku a vedla ji podél parkoviště. Ukazovala nové stromy a drmolila jako vodopád. Moc jim to spolu slušelo. Ellie poskakovala z nohy na nohu a Carmen zářila vyrovnaným štěstím. Vypadala nádherně. Reacher se postavil a opřel o auto.

„Nedala byste si oběd?“

„Kde?“

„Udržuji přátelské vztahy se zdejším bistrem. Patrně budou mít i zeleninu.“

„Tuňákovy salát bude stačit.“

Zašel dovnitř a zavolal do bistra. Objednal tři sendviče a slíbil dalších dvacet dolarů spropitného. Když vyšel na parkoviště, Ellie s Carmen ho už hledaly.

„Budu chodit do nové školy,“ oznámila Ellie. „Stejně jako vy.“

„Určitě ti to v ní dobře půjde. Jsi chytrá holka.“

Carmen pustila dceřinu ruku a přistoupila k němu. Trochu rozpačitá, zaražená a nesvá. Potom se zeširoka usmála, vzala ho kolem krku a srdečně objala.

„Děkuju,“ vydechla.

Pevně ji k sobě přitiskl. „Promiňte, že mi to trvalo tak dlouho.“

„Pomohla vám moje narážka?“

„Narážka?“

„V přiznání.“

Neodpověděl. Vyvinula se mu z objetí. Vzala ho za paži a odvedla stranou z doslechu Ellie.

„Přinutil mě prohlásit, že jsem pracovala jako děvka.“

Přikývl.

„Předstírala jsem, že jsem nervózní, a popletla si slova. Místo pouliční holka jsem použila výraz pouliční chodec.“

Opět přikývl. „Na to si vzpomínám.“

„Ve správné angličtině ale spojení pouliční chodec neexistuje. Narážela jsem na chodce. Na Wolkera. Abyste pochopil, že za vším vězí on.“

Na dlouhou dobu se odmlčel.

„To mi ušlo,“ přiznal.

„Jak jste ho tedy odhalil?“

„Použil jsem delší cestu.“

Opět se usmála. Zavěsila se do něj a zamířili k Ellie a Alici, které se smály na celé kolo.

„Budete v pořádku?“ zeptal se.

Carmen přikývla. „Mám ale špatné svědomí. Zemřela spousta lidí.“

Pokrčil rameny. „Vzpomeňte si na Claye Allisona.“

„Děkuju,“ zopakovala.

„No hay de qué, señora.“

„Señorita,“ opravila ho.

Carmen, Ellie a Alice se odešly umýt na oběd. Sledoval, jak se za nimi zavírají dveře, a potom vykročil. Přišlo mu to jako nejpřirozenější věc na světě. Nechtěl, aby ho někdo přemlouval. Došel k silnici a zabočil vedrem na jih. Po kilometru mu zastavil bezzubý nemluvný stařík v zemědělském náklaďáku. Vystoupil u křižovatky 1-10. Devadesát minut čekal na rozpáleném západním nájezdu a pak u něj přibrzdila obrovská devítináprava. Přešel ke kabině a vzhlédl k okénku. Okénko se otevřelo. V hlasitém pokašlávání dieselového motoru zazněla hudba. Připomínala Buddyho Hollyho. Vyklonil se řidič. Masitý padesátník v tričku Dodgers a se čtyřdenním strništěm.

„Los Angeles?“ křikl.

„Kamkoliv,“ odpověděl Reacher.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai