Bez slitování

Lee Child

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Dobrodruh Jack Reacher se na čas nechává najmout do státních služeb. jeho úkol je ovšem poněkud neobvyklý - má odhalit slabá místa v ochraně amerického víceprezidenta. A jak se brzy ukazuje, velitelka ochranky má pro důkladnou prověrku bezpečnosti svého chráněnce nanejvýš vážný důvod.

LEE CHILD

BEZ SLITOVÁNÍ

OBSAH

Jack Reacher se protlouká sám. Nemá práci, průkaz totožnosti, stálou adresu. Ale nikdy nikoho nepožádá o pomoc. Teď ho vyhledala žena, která ho hodlá pověřit důležitým úkolem.

O co se jedná? O ochranu viceprezidenta Spojených států. Kdosi mu vyhrožuje vraždou.

Reacher se tedy vydá jen s kartáčkem na zuby a v tom, co má na sobě, do exkluzivního prostředí v centru Washingtonu: do úřadoven tajných služeb Spojených států. Tady musí podstoupit doslova zkoušku ohněm, využít přirozených schopností, arogantního šarmu a instinktivního, byť kontrolovaného násilí proti lstivosti byrokratů a přízrakům z vlastní minulosti - a zároveň proti nemilosrdností záhadného úkladného vraha.

01 KAPITOLA

ZAMĚŘILI SE NA NEJ V ČERVENCI A PŘIVÁDĚL JE K ZUŘIVOSTI CELÝ srpen. V září se ho pokusili zabít. Na to bylo moc brzy. Ještě nebyli připravení. Ten pokus se nezdařil. Mohlo dojít ke katastrofě, ale ve skutečnosti se stal zázrak. Protože si toho nikdo nevšiml.

Použili obvyklou metodu, pronikli přes ochranku a zbudovali si stanoviště sto stop od místa, kde hovořil. Použili tlumič a o palec ho minuli. Kulka mu musela prosvištět nad hlavou. Možná mu pročísla vlasy, protože okamžitě zvedl ruku a uhladil si je, jako kdyby mu je pocuchal závan větru. Pořád dokola si ten záběr přehrávali. Zvedl ruku a uhladil si vlasy. Nic jiného neudělal. Prostě pokračovaly proslovu, ničeho si nebyl vědom, protože z tlumiče vyjde kulka tak rychle, že ji není možné zahlédnout, ani ji zaslechnout. Takže ho minula a pokračovala dál. Vyhnula se i všem, kdo stáli za ním. Nesetkala se s žádnou překážkou, neodrazila se od žádné budovy. Letěla přímo a spolehlivě, dokud nevyčerpala dodanou energii a ve velké vzdálenosti ji nestáhla dolů zemská přitažlivost, a tam ji nečekalo nic jiného než zatravněná plocha. Žádná odezva. Žádná reakce. Nikdo si jí nevšiml. Jako by kulku nikdo nevypálil. Už se o víc nesnažili. Na to byli moc otřesení.

Takže nezdar a zároveň lekce. Říjen prožili jako profesionálové, za něž se pokládali, začali znova, zklidnili se, přemýšleli, učili se, připravovali se na druhý pokus. Ten by měl dopadnout lépe, pečlivě naplánovaný a stejně tak provedený, založený na technice, smyslu pro detail a zkušenostech, a posílený o strašlivý strach. Byl to důstojný pokus. Tvůrčí. V každém případě pokus, který by tedy neměl selhat. Pak nadešel listopad a pravidla se naprosto změnila.

*****

Reacherův šálek byl prázdný, ale pořád ještě teplý. Zvedl ho z talířku, naklonil a sledoval, jak se k němu po dně sune sedlina, pomalu a temně, jako říční bahno.

„Kdy je to zapotřebí udělat?“ zeptal se.

„Čím dřív, tím líp,“ řekla.

Přikývl. Postavil se a vyklouzl z boxu.

„Do deseti dnů vám zavolám,“ prohlásil.

„Abyste mi řekl, jak jste se rozhodl?“

Zavrtěl hlavou. „Abych vám řekl, jak to dopadlo.“

„Já budu vědět, jak to dopadlo.“

„Fajn, tak abych vám řekl, kam mi máte poslat peníze.“

Zavřela oči a usmála se. Shlédl na ni.

„Myslela jste si, že odmítnu?“ zeptal se.

Otevřela oči. „Měla jsem dojem, že vás budu muset víc přemlouvat.“

Pokrčil rameny. „Jak už vám říkal Joe, já se dokážu chopit příležitosti. Joe míval obvykle v takových věcech pravdu. Vlastně skoro ve všem.“

„Tak teď nevím, co bych měla říct, snad děkuju.“

Neodpověděl. Vykročil, ale stála u něj tak blízko, že mu bránila v pohybu. Byla to trapná situace. Ocitli se na okamžik tváří v tvář, v cestě jim stál stůl. Podala mu ruku a on jí potřásl. Prodlužoval sevření. Ona se pak natáhla a políbila ho na tvář. Měla jemné rty. Jejich dotek jím projel jako elektrický výboj.

„Potřást rukou nestačí,“ řekla. „Uděláte to pro nás.“ Pak se odmlčela. „A byl jste skoro mým švagrem.“

Neodpověděl. Jen kývl a vysunul se zpoza stolu, ještě jednou se ohlédl. Pak zamířil nahoru po schodech a ven na ulici. Na rukou mu ulpíval její parfém. Prošel halou kabaretu a nechal v šatně vzkaz pro kamarády. Potom vyrazil po silnici, měl celých deset dní na to, aby našel způsob, jak ochránit čtvrtou nejlépe střeženou osobu na této planetě.

*****

Začalo to o osm hodin dříve: velitelka týmu M. E. Froelichová přišla v pondělí ráno do práce, třináct dnů po volbách, hodinu před druhou strategickou schůzkou, sedm dní poté, kdy bylo poprvé použito slovo vražda, a učinila konečné rozhodnutí. Vydala se hledat svého bezprostředního nadřízeného a našla ho v sekretariátu před jeho kanceláří, očividně mířil někam jinam a bezesporu spěchal. V podpaží nesl nějakou složku a v obličeji mu seděl rozhodný odmítavý výraz. Ale ona se nadechla a dala náležitě najevo, že si s ním nutně potřebuje promluvit teď hned. Naléhavě. A bez zápisů a nahrávek, soukromě. Na chvíli se zarazil, prudce se otočil a vrátil se zpátky do kanceláře. Nechal ji vejít a zavřel dveře, dost tiše na to, aby tato neplánovaná schůzka vyzněla lehce konspirativně, ale dost rázně, aby ji nenechal na pochybách, že mu její vměšování není zrovna po chuti. Bylo to jen klapnutí zámku u dveří, ale zároveň i jasný náznak, který by mohl platit v každém úřadě: nemela byste mě s tím otravovat.

Byl to veterán po pětadvacetileté službě, jednou nohou v důchodu, bylo mu hodně přes padesát, poslední připomínka starých časů. Pořád ještě byl vysoký, poměrně štíhlý a pohyblivý, ale rychle šedivěl a svalstvo mu na nesprávných místech začínalo ochabovat. Jmenoval se Stuyvesant. Jako poslední generální ředitel New Amsterdamu, dodával, když na něm chtěli, aby jméno hláskoval. Když chtěl působit moderně, tak přidal: jako ty cigarety. Bez výjimky nosil každý den šaty od firmy Brooks Brothers, ale vědělo se o něm, že pokud jde o taktiku, je dostatečně pružný. Nejlepší ze všeho bylo, že nikdy neselhal. Ani jednou, a to už tady působil dost dlouho a nesl svůj podíl na problémech. Ale ani jedinkrát neselhal, ani neměl smůlu. Proto musel být i v nemilosrdných personálních podmínkách, které víceméně panovaly na každém pracovišti, mezi spolupracovníky oblíben.

„Vypadáte poněkud nervózně,“ prohlásil.

„To trochu jsem,“ opáčila Froelichová.

Jeho kancelář byla malá, tichá a nijak přeplněná nábytkem, navíc velice čistá. Zdi byly vymalovány sněhobílou barvou a osvětlené halogenovými svítidly. Bylo tu i okno s bílými vertikálními žaluziemi, napůl zataženými před ponurým počasím venku.

„Proč jste nervózní?“ zeptal se.

„Potřebuji vás požádat o dovolení.“

„Kvůli čemu?“

„Ohledně něčeho, co bych chtěla zkusit,“ řekla. Byla o dvacet let mladší než Stuyvesant, bylo jí přesně pětatřicet. Spíš vyšší než menší, ale nijak zvlášť. Možná tak palec nebo dva nad průměrný vzrůst amerických žen své generace, ale vyzařovala určitý stupeň inteligence, energie a vitality, takže její velikost nebylo možné označit jinak než medium. Oscilovala mezi pružností a svalnatostí, lesklá pleť a přímý pohled očí jí dodávaly vzhled atletky. Měla světlé krátké vlasy, učesané s ležérní nedbalostí. Vzbuzovala dojem, že skočila do svých šatů na ven po krátké sprše, poté co získala zlatou medaili na olympijských hrách za klíčový výkon v jakémsi kolektivním sportu. Jako by jí na tom nijak zvlášť nezáleželo, jako by se chtěla dostat ze stadionu dřív, než dorazí televizní reportéři, proderou se mezi jejími spoluhráčkami a soustředí se na ni. Vypadala jako velice schopná osoba, ale také nesmírně skromná.

„Čeho se to něco týká?“ vyptával se Stuyvesant. Otočil se a položil složku, kterou nesl, na stůl. Měl velký stůl, pokrytý šedou sendvičovou deskou. Supermoderní zařízení kanceláře bylo neskutečně čisté a nablýskané jako cenná starožitnost. Proslul tím, že nikdy neměl pracovní desku zavalenou papíry, pokaždé musela zůstat úplně prázdná. Tento zvyk vzbuzoval dojem mimořádné výkonnosti.

„Chci, aby to udělal někdo zvenčí,“ vysvětlovala Froelichová.

Stuyvesant vyrovnal složku s rohem desky stolu a přejel prsty po hřbetě a sousedních stranách, jako kdyby zkoumal přesnost úhlu.

„Myslíte, že je to dobrý nápad?“ ptal se.

Froelichová neodpověděla.

„Předpokládám, že máte na mysli někoho konkrétního,“ poznamenal.

„Skvělýho kandidáta.“

„Kdo je to?“

Froelichová zavrtěla hlavou. „Měl byste zůstat mimo,“ vysvětlovala. „Tak by to bylo lepší.“

„Někdo ho doporučil?“

„Nebo ji.“

Stuyvesant znovu přikývl. Moderní svět. „Ta osoba, kterou máte na mysli, má doporučení?“

„Ano, z těch nejlepších zdrojů.“

„Vnitřních?“

„Ano,“ přitakala znovu Froelichová.

„Takže už jsme v tom.“

„Ne, zdroj už u nás není.“

Stuyvesant se zase otočil a přesunul složku rovnoběžně s kratší hranou stolu.

„Nechte mě si zahrát na ďáblova advokáta,“ řekl. „Před čtyřmi měsíci jsem vás povýšil. Čtyři měsíce, to je dlouhá doba. To, že jste si vybrala někoho zvenčí, teď může vypadat jako přiznání určitého nedostatku sebedůvěry, nezdá se vám? Co vy na to?“

„To mě teď nemůže trápit.“

„Možná by mělo,“ namítl Stuyvesant. „To by vás mohlo poškodit. Na vaše místo si brousilo zuby šest chlápků. Takže když to teď uděláte a ono to nevyjde, vážně to nebudete mít lehké. Po zbytek vaší profesní kariéry vám půl tuctu lidí bude pořád připomínat, že vám to říkali. Protože jste začala pochybovat o vlastních schopnostech.“

„V záležitosti, jako je tahle, se potřebuji rozhodnout po zralé úvaze.“

„Myslíte?“

„Ne, já to vím. Nevidím jinou možnost.“

Stuyvesant mlčel.

„Nemám z toho žádnou radost,“ připustila Froelichová. „To mi věřte. Ale mám dojem, že by se to mělo udělat. A to je můj názor.“

V kanceláři se rozhostilo ticho. Stuyvesant pořád mlčel.

„Takže mi to schválíte?“ zeptala se Froelichová.

Stuyvesant pokrčil rameny. „Neměla byste se ptát. Měla byste v tom prostě pokračovat a bez ohledu na následky to udělat.“

„To není můj styl,“ namítla Froelichová.

„Tak už to nikomu jinému neříkejte. A nedávejte nic písemně.“

„To bych stejně neudělala. To by ohrozilo účinnost.“

Stuyvesant neurčitě kývl. Pak se jako dobrý úředník, jakým skutečně byl, vrátil k té nejdůležitější otázce.

„Kolik nás bude ten člověk stát?“ zeptal se.

„Moc ne,“ ujistila ho Froelichová. „Možná nic. Třeba jen provozní výdaje. Váže nás toho k sobě víc. Teoreticky. Svým způsobem.“

„To by vám mohlo zbrzdit kariéru. Žádná další povýšení.“

„Jiná volba by mohla mou kariéru ukončit.“

„Vy jste byla mou volbou,“ prohlásil Stuyvesant. „Vás jsem si vybral. Takže cokoli poškodí vás, dotkne se i mě.“

„To chápu, pane.“

„Proto se zhluboka nadechněte a počítejte do deseti. Pak mi řeknete, jestli je to opravdu nezbytné.“

Froelichová kývla, nadechla se a deset nebo jedenáct vteřin mlčela.

„Je to vážně nutné,“ řekla.

Stuyvesant zvedl složku.

„Dobře, tak to udělejte,“ vybídl ji.

*****

Začala okamžitě po strategické schůzce, najednou jí došlo, že samotné provedení bude ta těžší část. Žádost o svolení jí připadala jako překážka, v duchu si tento krok charakterizovala jako nejobtížnější fázi celého plánu. Ale teď jí to připadalo nicotné v porovnání se vším, co ji ještě čeká, než dosáhne cíle. Jediné, co měla, bylo poslední příjmení a útržkovitý životopis, který mohl ale nemusel být přesný a byl sestavený před osmi lety. Kdyby si tak dovedla vybavit podrobnosti. Dozvěděla se je jedné noci od svého milence, když si jen tak nezávazně povídali v posteli před usnutím. Ani si nemohla být jistá, že mu věnovala plnou pozornost. Takže se rozhodla na detaily nespoléhat. Vlastně se mohla spolehnout jen na jméno.

Napsala je velkým tiskacím písmem na list žlutého papíru. Přineslo to s sebou spoustu vzpomínek. Některé špatné, ale většinu dobrých. Dlouho na ně zírala, pak je přeškrtla a namísto něj napsala UNSUB. To by jí mohlo napomoci v soustředění, protože takhle mohla brát celou věc neosobně. Pomohlo by jí to stabilizovat myšlení. Unknown subject (neznámý objekt) byl někdo, koho musela identifikovat a vypátrat. To bylo všechno, nic víc, nic míň.

Její hlavní výhodou při práci bylo počítačové spojení. Měla větší přístup k databázím než normální občan. UNSUB byl voják, to věděla určitě, takže se napojila na databázi Celostátní personální kartotéky. Sestavili ji v St. Louis v Missouri a byl v ní uveden doslova každý muž nebo žena, kteří někdy sloužili v armádě Spojených států, kdekoli a kdykoli. Vyťukala příjmení a čekala, ale vyhledávací program jí poskytl jen tři krátké odpovědi. Jednu zavrhla okamžitě. Vím jisté, že to není on, nebo snad ne? Druhou vyloučila kvůli datu narození. Ten patří k mnohem starší generaci. Takže UNSUB musel být ten třetí. Jiná možnost neexistovala. Na chvíli se zahleděla na celé jméno a na žlutý list papíru si vypsala datum narození a číslo pojistky sociálního zabezpečení. Pak klikla na ikonu podrobnosti a zadala své heslo. Obraz na monitoru se změnil, vyskočil na něm stručný profesní přehled.

Špatné zprávy. UNSUB už nebyl v armádě. Profesní přehled definitivně končil před celými pěti lety slavnostním vyřazením po třinácti letech služby. Naposledy byl povýšen na majora. Byla tam uvedena vyznamenání včetně Stříbrné hvězdy a Purpurového srdce. Přečetla si citace, zapsala si podrobnosti a napříč papírem udělala čáru, aby znázornila konec jednoho období a začátek dalšího. Pak si všechno ještě jednou pročetla.

Dalším logickým krokem bylo nahlédnout na základě čísla pojistky do rejstříku těch, kteří již zemřeli. Základní výcvik. Nemá cenu pokoušet se dohonit někoho, kdo už je mrtvý. Naklepala číslo a uvědomila si, že zadržuje dech. Ale monitor zůstal čistý. UNSUB byl pořád naživu, pokud bylo vládním orgánům známo. Dalším krokem bylo zažádat o informace v NCIC, Celostátním kriminalistickém informačním centru. Opět základní výcvik. Nemá smysl pokoušet se verbovat někoho, kdo pobyl například nějakou dobu ve vězení, ne že by si myslela, že by to bylo pravděpodobné, ne v případu UNSUB. Ale člověk nikdy neví. Vlasovým písmem bylo připojeno několik charakteristických typů. Databáze tohoto rejstříku byla vždycky pomalá, takže zastrkala kupy nahromaděných spisů do zásuvek, vstala od stolu a nalila si další šálek kávy. Když se vrátila, na monitoru ji čekalo negativní hlášení o uvěznění nebo odsouzení za trestný čin. S krátkou poznámkou, že UNSUB měl někde v jejich záznamech uvedeno, že jeho složku vlastní FBI. Zajímavé. Zavřela NCIC a přešla rovnou do databáze FBI. Našla složku a nemohla ji otevřít. Ale věděla toho dost o systému uspořádání Úřadu, aby dokázala dešifrovat, o co jde. Byl to prostě nepoužívaný soubor. UNSUB nebyl uprchlík, pro nic ho nestíhali, v současné době neměl žádné problémy.

Všechno si zase zapsala a potom klikla a dostala se do celostátní databáze DMV. Opět špatné zprávy. UNSUB neměl řidičský průkaz. Což bylo dost divné. A pro ni nepříjemné. Protože bez řidičáku se nemohla dostat k žádné současné fotografii ani adrese. Klikla na počítačovou adresu Úřadu pro veterány v Chicagu. Hledala podle jména, hodnosti a čísla. Odpovědí jí byla čistá obrazovka. UNSUB nepobíral federální dávky a neposkytl adresu, na niž by mohly být zaslány. Proč ne? Kde sakra jsi? Vrátila se k sociálnímu zabezpečení a vyžádala si záznamy o dávkách sociálních příspěvků. Zase nic. UNSUB od doby, kdy odešel z armády, nebyl zaměstnaný, alespoň legálně ne. Pokusila se to ověřit na finančním úřadu. To samé. UNSUB pět let neplatil daně. Dokonce neposlal ani daňové přiznání.

Tak jo, teď už to vezmeme vážně. Narovnala se na židli a přepla ze záznamů státní správy na určité nezákonné programy, které ji přenesly přímo do privátního světa bankovnictví. Přesněji řečeno, neměla by je za tímto účelem používat. Vlastně v žádném případě. Bylo to jasné porušení oficiálního protokolu. Ale nečekala žádné stížnosti. A nečekala, že se výsledek dostaví. Kdyby měl UNSUB jediný bankovní účet kdekoli v padesáti státech, vyšlo by to najevo. Dokonce i kdyby šlo o zanedbatelnou částku. A třeba i o prázdný nebo zrušený účet. Spousta lidí si vystačí bez bankovních účtů, to věděla, ale někde uvnitř cítila, že UNSUB mezi ně nepatří. Ne takový člověk, který byl majorem armády Spojených států a několikrát vyznamenaný.

Dvakrát udala číslo sociální pojistky, jednou pro SSN a jednou pro registraci plateb daní. Naskočilo jméno. Klikla na vyhledávání.

*****

Sto osmdesát mil odsud se Jack Reacher otřásl. Atlantic City v polovině listopadu nebylo zrovna nejteplejším místem na zemi. V žádném případě. Od oceánu vanul vítr nasycený solí natolik, že všechno bylo pořád provlhlé a lepkavé. Bičoval v náhlých poryvech, rozfoukával smetí a omotával mu kalhoty kolem nohou. Před pěti dny byl v Los Angeles a bylo mu nad slunce jasné, že tam by žít nedokázal. Teď si zase myslel, že by se tam dokázal vrátit. V Jižní Kalifornii bylo v listopadu velice příjemně. Proudil tam teplý vzduch a mořský vánek byl jemný, působil jako balzám oproti nekonečnému slanému a chladnému bičování. Dokázal by se tam vrátit. Mohl by jít kamkoli, o tom nepochyboval.

Nebo by se tu možná mohl dál potloukat, jak po něm chtěli, a koupit si kabát.

Vrátil se na východ se starou černoškou a jejím bratrem. Jel stopem na východ od L. A., aby se na jeden den podíval na Mohavskou poušť. Stará dvojice ho naložila do starožitného Buicku Roadmasteru. V kufru vozu mezi zavazadly zahlédl mikrofon, primitivní PA systém a zabalenou klávesnici Yamaha. Stará paní mu vyprávěla, že je bývalá zpěvačka a jede do Atlantic City na krátké hostování. Říkala, že ji bratr doprovází na klávesy a řídí auto, ale už toho moc nenamluví, ani nenařídí a roadmaster už snad ani není auto. To všechno byla pravda. Starý muž mlčel jako hrob a v prvních pěti mílích několikrát jen taktak unikli smrti. Stará dáma začala zpívat, aby se uklidnila. Zanotovala pár taktů You Don’t love me od Dawn Pennové a Reacher se okamžitě rozhodl, že s ní bude pokračovat v cestě na východ, aby toho slyšel víc. Nabídl se, že by se mohli vystřídat v řízení. Pořád zpívala. Měla lehce kouřově zabarvený hlas, který z ní mohl kdysi udělat bluesovou hvězdu, až na to, že asi bývala mnohokrát na nesprávném místě, takže ji nikdy tento šťastný osud nepotkal. Starý vůz při všem tom chrastění, skřípění a skučení často vypovídal poslušnost, při rychlosti padesáti mil za hodinu se všechny zvuky smísily a vypadalo to, jako kdyby usilovně brzdil. Rádio mělo slabý příjem a v nekonečném řetězci přenášelo po dvaceti minutách úmornou řadu místních amerických stanic. Stará žena si s nimi prozpěvovala a stařík skoro pořád mlčel a většinu cesty prospal na zadním sedadle. Reacher řídil osmnáct hodin denně po celé tři dny, a když dorazili do New Jersey, připadal si, jako by byl na prázdninách.

Hostování se odehrávalo ve společenské místnosti páté třídy osm bloků od plážové promenády a ředitel nepatřil zrovna k tomu druhu lidí, u nichž byste předpokládali, že dostojí smlouvě. Reacher si tedy všechno sám přepočítal a uložil hotovost do obálky, kterou předá koncem týdne. Udělal to demonstrativně a sledoval, jak začíná ředitele štvát. Ten chlápek se pokusil potají uskutečnit pár telefonátů, rukou clonil mluvítko a oči při tom pořád zabodával Reacherovi do tváře. Reacher se pohledu nevyhýbal, mrazivě se na něj usmíval a ani nemrknul. Proseděl tak dvě víkendové noci, ale pak už začal být nervózní. A byla mu zima. V hlavě mu prozpěvovali Mamas and Papas: Byl bych v bezpečí a teplíčku, kdybych byl v L.A. Takže v pondělí ráno už by byl nejradši změnil plány a vydal se zase na cestu, ale starý klávesista ho odvedl od snídaně a konečně prolomil mlčení.

„Rád bych vás požádal, abyste se tu zdržel,“ řekl. V uslzených starých očích se odrážela naděje. Reacher neodpověděl.

„Kdybyste tu nevydržel, majitel by s námi určitě zametl,“ upozorňoval stařík, jako kdyby handrkování o peníze patřilo k muzikantskému životu jako prázdné pneumatiky a rýma. „Ale my jsme dostali zaplaceno, máme peníze na benzin do New Yorku, možná dostaneme angažmá od B. B.

Kinga ma Times Square, zase budeme slavní. Chlap jako vy může mít v tomhle rajonu velkou váhu, s tím počítejte.“

Reacher neřekl nic.

„Samozřejmě chápu, že vás to znepokojilo,“ prohlásil děda. „Takové jednání s nechutnými individuy.“

Reacher se nad takovou možno stí pousmál.

„A kdo vlastně jste?“ zeptal se starý pán. „Něco jako boxer?“

„Ne,“ odvětil Reacher. „Boxer ne.“

„Zápasník?“ nevzdával se stařec. Vyslovil to zápsnik. „Jako na kabelovce?“

„Ne.“

„Jste na to dost velký, to v každým případě,“ pokračoval. „Dost velký na to, abyste nám dokázal pomoct, kdybyste chtěl.“

Moc mu rozumět nebylo, protože mu chyběly přední zuby. Reacher neřekl nic.

„Tak kdo vlastně jste?“ zeptal se znovu ten starý chlápek.

„Byl jsem vojenským policistou,“ prohlásil Reacher. „V armádě, třináct let.“

„Dostal jste výpověď?“

„Tak nějak, ale vyjde to nastejno.“

„To už jste pak nesehnal žádnou práci?“

„Nic, o co bych stál,“ prohlásil Reacher.

„Bydlíte v L. A.?“

„Já nebydlím nikde,“ ohradil se Reacher. „Pohybuju se z místa na místo.“

„Takže poutníci na cestě musí držet pohromadě,“ usoudil stařec. „To je jasný jako facka. Musíme si pomáhat. Pomáhat si navzájem.“

Musíme si pomáhat.

„Je tu hrozná zima,“ řekl Reacher.

„To teda jo,“ přitakal stařík. „Ale mohl byste si koupit kabát.“

Takže tam postával bičovaný větrem, mořský vichr mu tiskl kalhoty k nohám, musel se rozhodnout. Silnice, nebo obchod s kabáty? Hlavou mu rychle proběhly lákavé představy, možná La Jolla, laciný pokoj, horké noci, zářící hvězdy, studené pivo. Potom: stará žena a nový klub B. B. Kinga v New Yorku, mladý muž posedlý retrem, předává jí smlouvu, ona nazpívá cédéčko, vydává se na turné po Státech, skoro jako Rolling Stones, sláva, peníze, nový dům. Nové auto. Otočil se zády k silnici, schoulil se proti větru a vydal se směrem na východ, rozhodl se vyhledat obchod s konfekcí.

*****

Tohoto pondělního odpoledne existovalo téměř dvanáct tisíc bankovních organizací pojištěných federální společností zajištění vkladů FDIC, které byly zaregistrované a fungovaly v rámci Spojených států a mezi nimiž bylo uzavřeno přes miliardu separátních účtů, ale jen jediný z nich se mohl shodovat se jménem hledané osoby a číslem jeho sociální pojistky. Byl to obyčejný běžný účet v oblastní bance v Arlingtonu ve Virginii. M. E. Froelichová zírala v údivu na adresu bankovní pobočky. Je to necelé čtyři míle od místa, kde teď sedím. Přepsala si podrobnosti do bloku se žlutými papíry. Zvedla sluchátko, zavolala staršímu kolegovi a požádala ho, aby kontaktoval banku a vyžádal si všechno, co by se tam dalo zjistit. Zejména domácí adresu. Zapřisáhla ho, aby to udělal co možná nejrychleji, ale aby zároveň postupoval naprosto diskrétně. A čistě soukromě. Pak zavěsila a čekala, dychtivá a bezmocná, že na chvíli nemá co dělat. Problém byl, že ta druhá strana organizace může klást docela snadno diskrétní otázky ohledně bankovních tajných údajů, kdyby se o to však pokusila Froelichová na vlastní pěst, každý by se nad tím pozastavil.

*****

Reacher našel tři bloky od oceánu obchod se zlevněným zbožím a vešel dovnitř. Byl to úzký prostor, ale táhl se do nitra budovy nějakých sto stop. Kam až oko dohlédlo, pod stropem a podél polic s oblečením blikaly řady zářivek. Došlo mu, že dámské oddělení je nalevo, dětské uprostřed a pánské napravo. Začal úplně vzadu a postupoval dopředu.

Byly tam bezesporu nejrůznější druhy kabátů, které jsou vůbec k dostání. První dva věšáky předváděly krátké vatované bundy. Nic pro něj. Vzpomněl si na to, co mu řekl jeden starý vojenský vysloužilec: dobrý kabát je jako dobrý právník. Kryje ti zadek. Třetí věšák vypadal nadějněji. Visely na něm tříčtvrteční plátěné kabáty neutrální barvy, které díky flanelové vložce působily mohutně. Možná byly vlněné. Nebo z jiného materiálu. V každém případě vypadaly bytelně.

„Můžu vám pomoct?“

Otočil se a těsně za sebou spatřil mladou ženu.

„Hodí se tyhle kabáty pro zdejší počasí?“ zeptal se.

„Pro to jsou jako dělané,“ odvětila žena. Byla velice vstřícná. Vysvětlila mu, čím je napuštěná látka, aby odpuzovala vlhkost. Nezapomněla ani na vnitřní izolaci. Zapřísahala se, že mu v něm bude teplo, i když teplota klesne pod nulu. Přejel rukou po věšáku a vybral si tmavě olivový model velikosti XXL.

„Fajn, tenhle si vezmu.“

„Nechcete si ho vyzkoušet?“

Zarazil se a pak si ho oblékl. Padl mu. Skoro. Možná mu byl trochu těsný v ramenou. Rukávy by mohl mít o něco delší.

„Potřebujete 3XLT,“ prohlásila žena. „Jakou máte velikost, padesátku?“

„Padesátku kde?“

„Přes hrudník.“

„To netuším. Nikdy jsem se tam nepřeměřoval.“

„Výška tak asi šest stop, pět palců?“

„Tak nějak,“ řekl.

„Váha?“

„Sto osm,“ odpověděl. „Možní sto deset kilo.“

„Takže bezesporu potřebujete větší velikost. Vyzkoušejte 3XLT.“

3XLT byla stejné barvy jako XXL, kterou si vybral. Sedla mu líp. Trochu volnější, což mu vyhovovalo. A rukávy měly správnou délku.

„A co takhle kalhoty?“ volala žena. Přesunula se k dalšímu věšáku a začala se probírat silnými kalhotami, zkušeným okem odhadovala objem pasu a délku nohavic. Vytáhla jedny, které se barvou hodily k flanelové vložce kabátu. „A vyzkoušejte si tyhle košile,“ vybídla ho. Přiskočila k dalšímu věšáku a předvedla mu širokou paletu flanelových košilí. „Pod ni si vezmete tričko a budete mít po starostech. Jaká barva by se vám líbila?“

„Něco nenápadného,“ řekl.

Rozložila všechno na jeden z věšáků. Kabát, kalhoty, košili a tričko. Dohromady to působilo pěkně, tmavě olivová ladila s khaki.

„Dobrý?“ vyptávala se se zářivým úsměvem.

„Dobrý,“ souhlasil. „Máte tu taky spodní prádlo?“

„Tamhle,“ směrovala ho.

Probírali se přihrádkou s boxerkami druhořadé kvality a vybrali jedny bílé. Potom ponožky, převážně bavlněné, zbarvené nejrůznějšími druhy přírodního barviva.

„V pořádku?“ vyptávala se znovu žena. Přikývl a ona ho dovedla k pokladně v přední části obchodu a přejela s pípnutím všechny visačky malým červeným světlem.

„Sto osmdesát devět dolarů,“ oznámila.

Zíral na číslice na displeji pokladny. „Myslel jsem, že tady prodáváte zlevněné zboží,“ vyhrkl.

„Tohle je výhodná cena, vážně,“ prohlásila. Zavrtěl hlavou, sáhl do kapsy a vytáhl změť pomačkaných bankovek. Odpočítal sto devadesát. S dolarem, který mu vrátila, mu v ruce zůstaly čtyři.

*****

Starší kolega z jiné části organizace se Froelichové ozval za pětadvacet minut.

„Získal jste domácí adresu?“ zeptala se ho.

„Washington Boulevard číslo sto,“ hlásil. „Arlington, Virginia. Poštovní směrovací číslo 20310-1500.“

Froelichová si všechno zapsala.. „Fajn, díky. To bude asi všechno, co jsem potřebovala.“

„Mám dojem, že toho budete potřebovat víc.“

„Proč?“

„Vy znáte Washington Boulevard?“

Froelichová se zarazila. „Táhne se k Memorial Bridge, ne?“

„Je to jen silnice.“

„Žádné budovy? Měly by tam být.“

„Je tam jediná budova. A pěkně velká. Zabírá několik set yardů na východní straně.“

„Co je to?“

„Pentagon,“ odvětil kolega. „Je to falešná adresa, Froelichová. Jednu stranu Washington Boulevardu tvoří Arlingtonský hřbitov a druhou Pentagon. Tak je to. Nic jiného tam není. Žádné číslo sto neexistuje. Nejsou tam žádné soukromé adresy. Ověřil jsem si to na poštovní službě. A směrovací číslo patří ministerstvu obrany uvnitř Pentagonu.“

„Vynikající,“ sykla Froelichová. „Řekl jste to v bance?“

„Jistěže ne. Nabádala jste mě k diskrétnosti.“

„Díky. Jenže jsem teď zase na startu.“

„Možná ne. Tohle je bizarní postavení, Froelichová. Šestimístný zůstatek, celý uložený na běžném účtu, ale žádný pravidelný příjem. A zákazník se k němu dostává jen přes Western Union. Nikdy sám nechodí. Je to telefonní systém. Zákazník zavolá heslo a banka poukáže hotovost přes Western Union, kamkoli.“

„A bankovní karta?“

„Vůbec žádné karty. Ani šeková knížka.“

„Jenom Western Union? O něčem takovém jsem nikdy neslyšela. Mají tam nějaké záznamy?“

„Zeměpisně skoro po celé zemi, doslova. Čtyřicet států a zúčtování během pěti let. Příležitostné vklady a spousta bezvýznamných výběrů, všechny do poboček Western Union v různých zapadácích, prostě všude možně.“

„Zvláštní.“

„Jak už jsem říkal.“

„Víc s tím nešlo udělat?“

„Co šlo, to jsem podnikl. Až jim zákazník příště zavolá, tak se mi ozvou.“

„A vy mi to povíte?“

„To bych mohl.“

„Existuje nějaký časový vzorec?“

„To je různé. Největší interval byl několik týdnů. Někdy je to jen pár dnů. Má oblíbené pondělky. O víkendu jsou banky zavřené.“

„Takže dnes bych mohla mít štěstí.“

„Jasně že byste mohla,“ přitakal kolega. „Otázkou zůstává, jestli budu mít takové štěstí i já.“

„Takové ne,“ ujistila ho Froelichová.

*****

Recepční sledoval, jak Reacher vchází do haly motelu. Potom vyrazil na chodník a vytáhl mobilní telefon. Přikryl ho dlaní a promluvil hlubokým hlasem, naléhavě a přesvědčivě, ale zdvořile, jak se očekávalo.

„Protože se mi to nezdá,“ zněla jeho odpověď na otázku.

„Dnes by to mělo vyjít,“ opáčil podruhé.

„Přinejmenším dva,“ odpověděl nakonec. „Je to pořádný kus chlapa.“

Reacher si rozměnil u pultu v motelu jeden ze svých čtyř dolarů na čtvrťáky a zamířil k telefonnímu automatu. Zpaměti vymačkal číslo banky, zadal kód a žádal, aby mu bylo zasláno pět set dolarů na Western Union v Atlantic City. Pak se vydal do svého pokoje, odstranil cenovky z nového oblečení a převlékl se. Přendal si věci z kapes, letní věci vyhodil do odpadků a prohlédl se v zrcadle na vnitřní straně dveří do šatny. Nechám si narůst vousy, nasadím si sluneční brýle a můžu klidné projít až na Severní pól, pomyslel si.

*****

Froelichová se dozvěděla o bankovním transferu o jedenáct minut později. Zavřela na okamžik oči, vítězně stiskla ruce, pak se natáhla za sebe a z police vyndala mapu východního pobřeží. Možná by stačily tři hodiny, kdyby nebyl velký provoz. To bych mohla stihnout. Popadla kabát a kabelku a seběhla do garáže.

*****

Reacher strávil hodinu v pokoj i a pak vyšel ven, aby vyzkoušel izolační vlastnosti svého nového kabátu. Kdysi něco takového označovali jako test v terénu. Zamířil na východ směrem k oceánu vstříc větru. Připadalo mu, že za sebou někoho cítí. Takové známé charakteristické slabé brnění v zádech. Zpomalil a využil výkladní skříň jako zpětné zrcátko. O padesát yardů za sebou zaznamenal pohyb. Bylo to moc daleko, než aby rozeznal podrobnosti.

Šel dál. Kabát byl dobrý, ale měl si k němu koupit ještě čepici. To mu teď bylo jasné. Stejný kámoš, který mu doporučil kabát, také říkával, že polovina z celkového úniku tepla se ztrácí hlavou - přesně tak to teď cítil. Chladný vzduch mu cuchal vlasy, až mu slzely oči. Hodila by se mu námořnická čapka, zvlášť v listopadu na pobřeží Jersey. Zapsal si za uši, že se na zpáteční cestě k pobočce Western Union musí poohlédnout po nějakém obchodu s vojenskými přebytky. Podle jeho zkušeností v podobných končinách sídlily.

Došel k dřevěné promenádě vedoucí po pláži a vyrazil na jih, v zádech ho pořád lehce mrazilo. Rychle se otočil, ale nic neviděl. Vrátil se směrem na sever, tam, odkud vyšel. Prkna pod nohama byla v dobrém stavu. Zjevně byla vyrobená ze speciálně tvrdého dřeva, toho nejtvrdšího, které lze vůbec najít. Ale pořád ho nepřestávalo mrazit v zádech. Otočil se a nasměroval své neviditelné stíny na Central Pier. Byla to originální stavba, konzervovaná. Byla opuštěná, vzhledem k počasí nebylo divu, to jí ještě dodávalo neskutečný dojem. Působila jako architektonická fotografie z knihy o historii. Ale některé stánky byly otevřené a nabízely všemožné zboží. V jednom prodávali kávu v moderních umělohmotných šálcích. Koupil si černou ve středně velkém a tím pádem přišel o zbytek hotovosti, ale alespoň se zahřál. Usrkával a došel na konec mola. Vyhodil kelímek do odpadkového koše, zastavil se a chvíli zíral na šedý oceán. Pak se otočil, zamířil ke břehu a spatřil dva muže, kteří přicházeli proti němu.

Byli to dobře stavění chlapíci, malí ale rozložití, oblečení skoro stejně v modrých kabátech z hrubé látky a šedých denimových kalhotách. Oba měli čepice. Malé čepičky upletené z šedé vlny naražené na masitých hlavách. Bylo jasné, že vědí, jak se mají do takového počasí obléknout. Ruce měli vražené v kapsách, takže nemohl vědět, jestli si natáhli i rukavice. Kapsy na kabátech byly posazené vysoko, lokty jim proto trčely do stran. Oba měli těžké boty, takové, jaké by si vybral dělník v ocelárnách nebo skladník. Oba měli trochu nohy do O, nebo mu třeba jen chtěli svou frajerskou chůzí nahnat strach. Oba měli kolem obočí drobné jizvičky. Budili dojem pouťových zápasníků nebo rváčů z doků z dob tak před padesáti lety. Reacher se ohlédl, za sebou nikoho nespatřil, nikde nikdo až do Irska. Zastavil se. Přitiskl se zády k zábradlí.

Oba muži se k němu blížili, zastavili se tváří v tvář tak osm stop před ním. Reacher ohnul prsty, aby se přesvědčil, jak je má ztuhlé chladem. Osm stop představovalo zajímavou vzdálenost. Znamenalo to, že si s ním chtějí promluvit, než se do něj pustí. Ohnul palce u nohou, aby se mu napjaly lýtkové, stehenní, zádové a ramenní svaly. Pohnul hlavou ze strany na stranu a potom trochu dozadu, aby si uvolnil krk. Nadechl se nosem. Vítr se mu opíral do zad. Chlápek na levé straně vytáhl ruce z kapes. Žádné rukavice. A musel trpět těžkou artritidou, nebo držel v každé ruce roličku čtvrťáků.

„Máme pro vás vzkaz,“ řekl.

Reacher pohlédl na zábradlí na molu a oceán za ním. Moře mělo šedou barvu a bylo zvířené. Určitě ledové. Kdyby je tam shodil, mohl by je zabít.

„Od toho ředitele klubu?“ zeptal se.

„Od jeho lidí, jo.“

„On má nějaké lidi?“

„Tohle je Atlantic City,“ poznamenal chlápek. „Takže by měl asi nějaké mít.“

Reacher kývl. „Tak mě nechte hádat. Mám vypadnout z města, vzít nohy na ramena, vystřelit, ztratit se, nikdy se sem nevracet, už nikdy tu nezaclánět, zapomenout, že jsem tu někdy byl.“

„Vy toho dneska nějak moc víte.“

„Dokážu číst myšlenky,“ poznamenal Reacher. „Pracovával jsem u stánků na pouti. Hned vedle vousaté ženy. Nebyli jste tam taky? U třetího stánku? Nejošklivější dvojčata na světě?“

Chlap po pravé straně vytáhl ruce z kapes. Pociťoval stejnou neuralgickou bolest v kloubech, nebo držel ještě víc ruliček s čtvrťáky. Reacher se usmál. Ruličky čtvrťáků měl rád. Starou, ba spíš starobylou techniku. A zároveň to naznačovalo, že protivník nemá střelnou zbraň. Nikdo by nesvíral ruličky mincí, kdyby měl v kapse pistoli.

„Nechceme vám ublížit,“ ubezpečoval ho muž napravo.

„Ale měl byste jít,“ dodal chlápek nalevo. „Vůbec nepotřebujeme, aby se někdo v tomto městě míchal do ekonomických procesů.“

„Tak se koukejte co nejdřív vypařit,“ pokračoval ten napravo. „Doprovodíme vás na autobusové nádraží. Nebo se Starouš rozčílí a dojdete úhony. A nejenom finanční.“

Reacherovi zazněl v hlavě směšný hlásek: prosím tě, neper se, když máš na sobě nové šaty, varovala ho matka. Pak se mu ozval hlas instruktora z výcvikového tábora pro nováčky beze zbraně: prašť ho rychle, prašť ho tvrdě a udělej to několikrát. Svěsil ramena v kabátě. Najednou cítil, že musí blahořečit prodavačce z obchodu, že ho přesvědčila, aby si koupil větší velikost. Mrknul na oba chlápky, v jeho očích se nezračilo nic jiného než lehká pobavenost a velká dávka sebevědomí. Pokročil lehce vlevo a oni se pohnuli za ním. Přiblížil se k nim, trojúhelník se zmenšil. Zvedl ruku a uhladil si vlasy v místě, kde mu je pocuchal vítr.

„Teď by bylo lepší, kdybyste vypadli,“ řekl.

Neuposlechli ho, stejně v to ani nedoufal. Na výzvu odpověděli tím, že se k němu ještě víc přiblížili, nepostřehnutelně, šlo jen o lehké vychýlení svalů, které nasměrovalo jejich těla dopředu namísto dozadu. Potřebují tak na týden vyřadit z provozu, pomyslel si. Nejspíš lícní kosti. Ostrý úder, četné zlomeniny, možná dočasná ztráta vědomí, těžké bolesti hlavy. Zase nic tak vážného. Čekal, dokud nepřijde další poryv větru, zvedl pravou ruku a zastrčil si vlasy za levé ucho. Ruku nepustil, loket držel nahoře, jako kdyby ho najednou něco napadlo.

„Hele, chlapi, umíte plavat?“ zeptal se.

Nepohlédnout na oceán by znamenalo nadlidské ovládání. Oni něčeho takového nebyli schopní. Otočili hlavami jako roboti. Zdviženým loktem napálil muže vpravo do obličeje, znovu ho zvedl a praštil toho nalevo, hlava mu odlétla dozadu a ozvalo se praštění zlámaných kostí jeho kolegy. K zemi klesli současně, jejich ruličky s čtvrťáky se roztrhly, do všech stran se rozkutálely mince, vykroužily malé stříbrné piruety a popadaly na zem, panna nebo orel. Reacher se v mrazivém povětří rozkašlal, stál tam bez hnutí a znovu si všechno vybavoval: dva chlápci, dvě vteřiny, dva údery, a je po všem. Ještě pořád jsi ve formě. Ztěžka oddechoval a z čela si stíral chladný pot. Pak odešel. Sestoupil z mola na promenádu, vykročil, aby se poohlédl po Western Union.

*****

Vyhledal si adresu v telefonním seznamu v motelu, ale nepotřeboval ji. Pobočky Western Union je možné vyhledat citem. Intuicí. Byl to jednoduchý algoritmus: zastavit se na rohu a zeptat se sama sebe, jestli by to mělo být spíš nalevo nebo napravo. Pak se podle toho stočit, brzy se dostanete do toho správného sousedství a hned potom ji najdete. Před touhle u požárního hydrantu přímo za dveřmi stál zaparkovaný starý chevrolet Suburban. Ten vůz byl černý s kouřovými skly, bezvadně čistý, přímo se blýskal. Na střeše se ježily tři krátké UHF antény. Za volantem seděla žena. Prohlédl si ji a pak ještě jednou. Měla světlé vlasy a působila uvolněně a zároveň ostražitě. Upoutalo ho něco ve způsobu, jakým se opírala o okénko. Byla rozkošná, o tom nemohlo být pochyby. Nemohla mu uniknout její přitažlivost. Rozhlédl se, vešel do banky a vyžádal si svou hotovost. Strčil si peníze do kapsy, vyšel ven a narazil na tu ženu na chodníku, stála před ním a hleděla přímo na něj. Zírala mu do obličeje, jako by srovnávala podobné i rozdílné rysy s určitou konkrétní představou. Bylo mu jasné, že takhle to muselo být. Ještě jednou nebo dvakrát si ho prohlédla, pak promluvila.

„Jack Reacher?“ zeptala se.

Znovu zapátral v paměti, protože by se nerad spletl, i když si nemyslel, že by tomu tak bylo. Krátké světlé vlasy, velké oči upírající se přímo na něj, její postoj vzbuzoval tichou důvěru. Byla určitě v něčem dobrá. Ale nemohl si vzpomenout v čem. Takže ji určitě nikdy předtím neviděl.

„Znala jste mého bratra,“ řekl.

Vypadala překvapeně a lehce potěšené. Na chvíli se jí nedostávalo slov.

„Uhodl jsem to,“ prohlásil. „Lidi si mě prohlížejí a přemýšlejí, v čem jsme si podobní a v čem se lišíme.“

Mlčela.

„Rád jsem vás poznal,“ řekl a zamířil pryč.

„Počkejte,“ zavolala.

Otočil se k ní.

„Nemohli bychom si promluvit?“ zeptala se. „Hledala jsem vás.“

Přikývl. „Můžeme si popovídat v autě. Už jsem zmrzlý jako rampouch.“

Pořád ještě se nevzpamatovala, oči se nemohly odpoutat od jeho obličeje. Pak se najednou pohnula a otevřela dveře na místě spolujezdce.

„Prosím,“ vybídla ho. Vyhoupl se nahoru a ona obešla kapotu a usadila se na svém sedadle. Nastartovala, aby se spustilo topení, ale nevyjela.

„Vašeho bratra jsem znala velice dobře,“ prohlásila. „Chodili jsme spolu, Joe a já. A víc než to, opravdu. A určitou dobu to bylo mezi námi dost vážné. Než zemřel.“

Reacher ji nepřerušoval. Žena se začervenala.

„No, chvíli předtím, než umřel,“ vyhrkla. „Zní to hloupě.“

Zmlkla.

„Kdy?“ zeptal se Reacher.

„Žili jsme spolu dva roky. Rozešli jsme se rok předtím, než se to stalo.“

Reacher kývl.

„Jsem M. E. Froelichová,“ představila se.

Ve vzduchu se vznášela nevyřčená otázka: zmínil se o mně někdy? Reacher znovu přikývl, mělo to vyznít tak, že mu to jméno něco říká. Ale nebylo tomu tak. Nikdy jsem o vás neslyšel, pomyslel si. Ale možná bych se tomu nebránil.

„Emmy?“ zeptal se. „Jako ta televizní cena?“

„M. E.,“ prohlásila. „To jsou jen začáteční písmena.“

„Co znamenají?“

„To vám nepovím.“

Na chvíli se odmlčel. „Jak vám říkal Joe?“

„Říkal mi Froelichová,“ odpověděla.

Přikývl. „Jo, to byl celý on.“

„Pořád se mi po něm stýská,“ řekla.

„Mně taky,“ ujistil ji Reacher. „Takže jde o Joea, nebo o něco jiného?“

Ztichla, jen na chvíli. Maličko se zachvěla, byl to jen neovladatelný záškub, pak se vrátila k věci.

„O obojí,“ prohlásila. „No dobře, spíš o něco jiného.“

„Chcete mi říct o co?“

„Ráda bych vás na něco najala,“ řekla. „Jako byste dostal Joeovo posmrtné doporučení. Podle toho, co o vás vyprávěl. Občas se o vás zmínil.“

Reacher kývl. „Na co mě chcete najmout?“

Froelichová se zase odmlčela, pak se pokusila usmát. „Už jsem si to nacvičovala,“ naznačila. „Několikrát.“

„Tak se vymáčkněte.“

„Chci vás najmout, abyste zabránil úkladné vraždě viceprezidenta Spojených států.“

02 KAPITOLA

„DOBRÝ NÁPAD,“ ŘEKL REACHER. „ZAJÍMAVÝ NÁVRH.“

„A odpověď‘ zní jak?“ zeptala se Froelichová. „Ne,“ prohlásil. „V současné situaci si myslím, že je to ta nejvýmluvnější odpověď.“

Usmála se, i tentokrát musela k úsměvu vynaložit značné úsilí, a vytáhla peněženku. „Musím se vám nějak prokázat,“ upozornila ho.

Zavrtěl hlavou. „To není nutné,“ zarazil ji. „Pracujete pro tajnou službu Spojených států.“

Pohlédla na něj. „Myslí vám to rychle.“

„Vždyť je to docela jasné,“ namítl.

„Vážně?“

Kývl. Dotkl se pravého lokte. To byl ten zraněný.

Joe pro ně pracoval,“ řekl. „A jak jsem ho znal, je mi jasné, že dost tvrdě, navíc byl trochu stydlivý, takže jestli se s někým scházel, tak ho musel poznat v práci, neměl šanci se s někým jiným seznámit. Navíc kdo jiný než státní zaměstnanec by mohl mít takhle nablýskaný dva roky starý suburban? Který ještě k tomu může parkovat u hydrantu? A kdo jiný než příslušník tajných služeb by mě dokázal vypátrat přes bankovní převody?“

„Jste dost bystrý,“ poznamenala znovu.

„Dík,“ opáčil. „Ale Joe neměl nic společného s viceprezidentem. Zabýval se finančními zločiny, ochrana Bílého domu nebyla jeho parketa.“

Přikývla. „Všichni jsme začínali u finančních zločinů. A on vedl oddělení proti padělání. Máte pravdu, seznámili jsme se v práci. Ale nedal si se mnou rande. Říkal, že by se to nehodilo. Ale já měla v úmyslu nechat se přeložit k ochraně, a když se mi to podařilo, začali jsme se scházet.“

Pak zase na chvíli zmlkla. Pohlédla na kabelku.

„A dál?“ vyzvídal Reacher.

Vzhlédla. „Jedné noci mi něco řekl. Tenkrát jsem byla dost horlivá a ambiciózní, znáte to, nová práce a tak, pokaždé jsem se snažila zjistit, jestli děláme to nejlepší, co je možné, motali jsme se v bludném kruhu a Joe říkal, že pro nás existuje jediné řešení. Totiž najmout někoho úplně cizího, aby se pokusil dostat k našemu cíli. Aby zjistil, jestli je to možné, víte. Bezpečnostní audit, tak tomu říkal. Vyptávala jsem se ho, kdo by to tak mohl být. A on mi řekl, že by se na tenhle úkol hodil jeho malý bratříček. Jestli by to někdo svedl, tak je to právě on. Tvrdil, že budíte respekt.“

Reacher se usmál. „Jako bych ho slyšel. Obvyklé zbrklé hodnocení.“

„Myslíte?“

„Joe byl neobyčejně schopný, ale občas se projevoval trochu ukvapeně.“

„Proč myslíte, že to bylo ukvapené?“

„Protože když si najmete někoho zvenčí, stačíte ho na každém kroku sledovat. Tak se vám to pěkně zjednoduší.“

„Ne, on si to představoval tak, že ta osoba se objeví anonymně a nečekaně. Zrovna jako teď, nikdo kromě mě o vás neví.“

Reacher přikývl. „No dobře, tak třeba nebyl tak zbrklý.“

„Cítil, že je to jediná možnost. Víte, bez ohledu na to, jak tvrdě pracujeme, pořád se pohybujeme v omezeném prostoru. Měl dojem, že bychom se měli podrobit zkoušce vůči náhodné výzvě zvenčí.“

„A navrhl mě?“

„Řekl, že vy byste byl nejlepší.“

„Tak proč jste čekala tak dlouho, než jste se to rozhodla vyzkoušet? Tenhle rozhovor se musel odehrát přinejmenším před šesti lety. Najít mě vám přece nemohlo zabrat šest roků.“

„Bylo to před osmi lety,“ upřesnila Froelichová. „Hned na začátku našeho vztahu, hned jak mě přeložili. A najít vás mi zabralo jen den.“

„Takže jste taky pěkně rychlá,“ poznamenal Reacher. „Ale proč jste čekala osm let?“

„Protože teď tomu velím. Před čtyřmi měsíci jsem se stala vedoucí pověřenou záležitostmi viceprezidenta. A jsem pořád horlivá a ambiciózní a pořád mi záleží na tom, jestli to děláme dobře. Takže jsem se rozhodla řídit Joeovým doporučením, teď už to patří mezi mé povinnosti. Rozhodla jsem se udělat bezpečnostní audit. A vy máte dobré doporučení, abych tak řekla. Už spoustu let, a od někoho, komu jsem velmi důvěřovala. Takže jsem tu a ptám se vás, jestli to uděláte.“

„Nedáte si kávu?“

Vypadala překvapeně, jako kdyby káva nepatřila do jejího popisu práce. „Tohle je naléhavý úkol,“ prohlásila.

„Nic neni tak naléhavé, aby nezbyl čas na kávu,“ namítl. „To už mám vyzkoušené. Odvezte mě zpátky do motelu a já vás vezmu dole do baru. Kávu tam mají dobrou a není tam moc světla. Místnost vhodná přesně na rozhovor, jako je tenhle.“

*****

Suburban měl zabudovaný navigační systém na bázi DVD, Reacher sledoval, jak ho zapnula a zvolila mezi spoustou adres v Atlantic City ulici, v níž stál motel.

„Mohl jsem vám říct, kde to je,“ řekl.

„Jsem zvyklá řídit se tímhle,“ prohlásila. „Dokonce to na mě i mluví.“

„Nehodlal jsem vás navigovat rukama,“ namítl.

Opět se usmála a zařadila se do provozu. Nebyl moc hustý. Večerní šero potemnělo. Vítr pořád burácel. Pro kasina to nebylo zrovna špatné, ale promenáda, mola a pláže si v příštích šesti měsících moc rozruchu neužijí. Seděl tiše vedle ní ve vytopeném prostoru a na okamžik uvažoval o ní a o svém mrtvém bratrovi. Pak jen sledoval, jak řídí. To jí šlo opravdu dobře. Zaparkovala před vchodem do motelu, vedl ji dovnitř, dolů a pak po krátkém schodišti do baru. Páchlo to tam zatuchlinou a vlhkostí, ale bylo tam teplo a na kávovaru za barem stála konvice s kávou. Ukázal na ni, na sebe a Froelichovou a barman se pustil do práce. Pak přešel k rohovému boxu, zasunul se za stůl tak, aby byl otočen zády ke zdi a měl přehled po celé místnosti. Staré zvyky. Froelichová měla podle všeho ty samé, protože se zachovala stejně, takže skončili těsně u sebe, bok po boku. Rameny se téměř dotýkali.

„Strašně se mu podobáte,“ prohlásila.

„V určitém směru,“ připustil. „Ne ve všem. Třeba v tom, že jsem pořád ještě naživu.“

„Nebyl jste mu na pohřbu.“

„Přišlo to v nevhodnou chvíli.“

„Máte stejný hlas.“

„To se u bratrů stává.“

Barman přinesl kávu na korkovém podnosu politém pivem. Dva šálky, malé černé plastikové konvičky s ředěným mlékem, malé papírové sáčky s cukrem. Dvě malé levné nerezové lžičky.

„Lidi ho měli rádi,“ poznamenala Froelichová.

„Podle mě byl fajn.“

„To je všechno?“

„To je kompliment jednoho bratra vůči druhému.“

Zvedl šálek a odsunul mléko, cukr a lžičku z podšálku.

„Potrpíte si na černou,“ poznamenala Froelichová. „Přesně jako Joe.“

Reacher přikývl. „Nikdy jsem se nedokázal oprostit od pocitu, že jsem mladší bratr, ale teď jsem o tři roky starší, než byl on.“

Froelichová odvrátila pohled. „Já vím. Prostě tu už není, ale svět se pořád točí. Mělo by se to v něčem projevit, alespoň trochu.“

Napila se kávy. Černé, bez cukru. Stejně jako Joe.

„Nikoho jiného kromě něho to nenapadlo?“ vyptával se Reacher. „Využít někoho zvenčí na bezpečnostní audit?“

„Nikoho.“

„Tajná služba je relativně stará organizace.“

„Takže?“

„Takže vám hodlám položit obvyklou otázku.“

Kývla. „Prezident Lincoln legalizoval naši organizaci těsně po obědě čtrnáctého dubna 1865. Téhož večera šel do divadla, kde byl úkladně zavražděn.“

„Ironie osudu.“

„Z našeho současného pohledu. Ale tehdy se od nás očekávalo, že budeme pouze chránit měnu. Pak roku 1901 zavraždili McKinleyho a přišli na to, že by někdo měl chránit prezidenta na plný úvazek, takže jsme se dostali k téhle práci.“

„Protože do třicátých let tu neexistoval žádný FBI.“

Zavrtěla hlavou. „Ve skutečnosti tu byla raná etapa, kterou představovala Kancelář hlavního vyšetřovatele založená roku 1908. Roku 1935 se proměnila v FBI.“

„To mi trochu připomíná Joeův pedantský styl.“

„Myslím, že mi to vysvětlil zrovna on.“

„To mohl. Miloval tyhle historický věci.“

Všiml si, že se snaží, aby ji znovu neumlčel.

„Takže na co jste se mě to vlastně ptal?“ řekla.

„Poprvé za sto jedna let využíváte někoho zvenčí, musí to tak být, protože vy jste perfekcionistka a tohle je něco víc.“

Chystala se odpovědět, ale pak se zarazila. Na chvíli se odmlčela. Bylo mu jasné, že se rozhodla lhát. Vycítil to, už jen z úhlu, jakým vychýlila rameno.

„Jsem pod velkým tlakem,“ řekla. „Chápete, profesionálním. Je tu spousta lidí, kteří čekají na to, až něco zvorám. Potřebuju mít jistotu.“

Neřekl nic. Čekala na vzletná slova. Ta lháři vždycky potřebují.

„Nebylo zrovna lehké mě na tuhle funkci dosadit,“ upozornila. „Pořád ještě je nezvyklé, aby tým vedla žena. Má to co dělat s pohlavím, stejně jako kdekoli jinde, asi to tak bylo vždycky. Někteří z mých kolegů se pořád chovají poněkud jako neandertálci.“

Přikývl. Nepromluvil.

„To mám pořád na zřeteli,“ prohlásila. „Musím se…“

„Který viceprezident?“ zeptal se. „Ten nový, nebo bývalý?“

„Nový,“ upřesnila. „Brook Armstrong. Stručně řečeno zvolený viceprezident. Určili, abych vedla jeho tým, když se ocitl na kandidátce, a my chceme posloupnost, takže to i pro nás byly svým způsobem volby. Jestli náš člověk vyhraje, tak máme zajištěnou práci. A jestli ne, tak se z nás zase stanou pěšáci.“

Reacher se zasmál. „Takže jste ho volila?“

Neodpověděla.

„Co o mně Joe říkal?“ zeptal se.

„Tvrdil, že té výzvě neodoláte, že se necháte vyprovokovat. Že překonáte sám sebe, abyste dokázal, že to jde. Říkal, že jste neskutečně vynalézavý a že byste našel tři nebo čtyři způsoby, jak to udělat, a že se toho od vás mohu spoustu naučit.“

„A co vy na to?“

„To bylo před osmi lety, na to nezapomínejte. Tenkrát jsem měla dost starostí sama se sebou. Prohlásila jsem, že se nedostanete ani do blízkosti cíle.“

„A on?“

„Tvrdil, že spousta lidí udělala stejnou chybu.“

Reacher pokrčil rameny. „Už osm let nejsem v armádě. Tenkrát jsem mohl být tak deset tisíc mil daleko a až po uši ve sračkách.“

Kývla. „To Joe věděl. Byla to spíš teoretická debata.“

Pohlédl na ni. „Ale teď to zřejmě není jen teorie. Po osmi letech jste s tím vyrukovala. A já si pořád lámu hlavu proč.“

„Jak už jsem řekla, teď jsem na tahu já. A už dlouho odolávám tvrdému tlaku, abych se předvedla.“

Mlčel.

„Nemohl byste o tom popřemýšlet, jestli do toho půjdete?“ zeptala se Froelichová.

„O Armstrongovi toho moc nevím. Doteď jsem toho o něm moc neslyšel.“

Přikývla. „To nikdo. Byla to překvapivá volba. Mladší senátor z Dakoty, obvyklý rodinný typ, žena, dorůstající dcera, na dálku pečuje o svou starou nemocnou matku, nikdy se neangažoval v národnostních otázkách. Ale je to fajn člověk, na politika. Lepší než většina ostatních. Mám ho ráda.“

Reacher kývl. Pořád mlčel.

„Samozřejmě vám zaplatíme,“ ujistila ho Froelichová. „To není problém. Znáte to, honorář pro profesionála, kolik bude zapotřebí.“

„Peníze mě moc nezajímají,“ prohlásil Reacher. „Nepotřebuju zaměstnání.“

„Může z vás být i dobrovolník.“

„Byl jsem voják. Vojáci nikdy nejdou do ničeho dobrovolně.“

„Tak tohle mi o vás Joe neříkal. Tvrdil, že jste všeho schopný.“

„Nemám rád, když mě někdo zaměstnává.“

„Dobře, tak jestli chcete zůstat na volné noze, nebudeme nic namítat.“

Na okamžik ztichl. „To by mohlo být dost drahé, kdyby určitá osoba udělala svou práci pořádně.“

„Pochopitelně bychom nezůstali nikomu nic dlužní. Cokoli by ta osoba požadovala. Všechno oficiálně a úřední cestou.“

Sklopil pohled na stůl. „A co přesně chcete, aby ta osoba udělala?“

„Já chci vás, ne nějakou osobu. Jen abyste se vcítil do role úkladného vraha. Posoudil věci z obojí perspektivy. Našel mezery. Dokázal mi, jestli je zranitelný, pokud jde o dobu, lidi, s nimiž se schází, místa. Mohla bych vám dát informace o jeho rozvrhu, jestli chcete.“

„Tohle nabízíte všem úkladným vrahům? Jestli se k něčemu takovému chystáte, tak to můžete podniknout sami, nemyslíte?“

„Dobře,“ řekla.

„Pořád ještě si myslíte, že se k němu nikdo nemůže dostat?“

Pečlivě zvažovala odpověď, asi tak deset vteřin. „Když se nad tím zamyslím, tak nemůže. Pracujeme tvrdě. Mám dojem, že máme všechno pod kontrolou.“

„Takže máte dojem, že se Joe tenkrát mýlil?“

Neodpověděla.

„Proč jste se rozešli?“ zeptal se,

Chvíli se rozhlížela, pak zavrtěla hlavou. „To je soukromá věc.“

„Kolik vám je?“

„Pětatřicet.“

„Takže před osmi lety vám bylo dvacet sedm.“

Usmála se. „Joeovi bylo skoro šestatřicet. Starší pán. Oslavila jsem s ním jeho narozeniny. I sedmatřicítku.“

Reacher se trochu posunul stranou a znovu se na ni podíval. Joe měl dobrý vkus, pomyslel si. Zblízka vypadala dobře. Pěkně voněla. Nádherná pleť, velké oči, dlouhé řasy. Vystouplé lícní kosti, malý rovný nos. Působila pružně a silně. Byla atraktivní, o tom nemohlo být pochyby. Představoval si, jaké by to bylo ji k sobě přivinout, políbit ji. Jít s ní do postele. Vybavoval si Joea, jak uvažuje o tom samém, poprvé, když vešla do kanceláře, utekl. A nakonec na to přišel. Tudy vede cesta, Joe.

„Asi jsem zapomněl poslat blahopřání k narozeninám,“ řekl. „Pokaždé.“

„Nemyslím, že by mu to vadilo.“

„Nebyli jsme si moc blízcí,“ prohlásil. „Vlastně nechápu proč.“

„Měl vás rád,“ podotkla. „To bylo jasné. Čas od času o vás mluvil. Mám dojem, že na vás byl docela pyšný, svým vlastním způsobem ovšem.“

Reacher neodpověděl.

„Tak pomůžete mi s tím?“ zeptala se.

„Jaký byl? Jako šéf?“

„Byl skvělý. V profesním směru byl hvězda.“

„A co jako přítel?“

„V tom byl taky dost dobrej.“

Nastalo dlouhé mlčení.

„Kde jste byl, potom co jste odešel do civilu?“ vyptávala se Froelichová. „Moc hmatatelných stop jste po sobě nezanechal.“

„To jsem měl v plánu,“ vysvětloval Reacher. „Stáhl jsem se do ústraní.“

V očích se jí zračila otázka.

„Nebojte,“ uklidňoval ji. „Nejsem radioaktivní.“

„Já vím,“ řekla. „Protože jsem si to prověřila. Ale teď, když jsem vás poznala, jsem trochu zvědavá. Býval jste přece pojem.“

Pohlédl dolů na stůl. Pokoušel se na sebe dívat jako na někoho třetího, jehož obrázek je poskládaný jen z útržkovitých informací jeho bratra. Byla to zajímavá perspektiva.

„Pomůžete mi?“ zeptala se znovu.

Rozepla si kabát, v místnosti bylo teplo. Pod ním měla jednoduchou bílou blůzu. Přisunula se blíž a napůl se k němu otočila, aby mu viděla do obličeje. Byli si tak blízko jako milenci za lenivého odpoledne.

„Nevím,“ odpověděl.

„Bude to nebezpečné,“ upozorňovala ho. „Musím vás varovat, že nikdo kromě mě nebude vědět, že tam jste. Kdyby si vás někdo všiml, vyvstal by veliký problém. Možná to není dobrý nápad. Možná že bych to po vás neměla chtít.“

„Nikde si mě nevšimnou,“ ujistil ji Reacher.

Usmála se. „Tak takhle přesně vás ohodnotil Joe před osmi lety.“

Na to neřekl nic.

„Je to velice důležité,“ ujišťovala ho. „A naléhavé.“

„Chcete mi říct, proč je to tak důležité?“

„Právě jsem vám to řekla.“

„A proč je to tak naléhavé?“

Na to neodpověděla.

„Vůbec si nemyslím, že by šlo jen o teorii,“ namítl.

Mlčela.

„Mám dojem, že víte, že tam někdo je,“ pokračoval. „Aktivní hrozba.“

Odvrátila pohled. „K tomuhle se nemůžu vyjádřit.“

„Byl jsem v armádě,“ prohlásil. „Takové odpovědi už jsem slyšel.“

„Je to jen bezpečnostní kontrola,“ řekla. „Uděláte to pro mě?“

Dlouho tam jen tiše seděl.

„Měl bych dvě podmínky,“ poznamenal nakonec.

Otočila se zpátky a pohlédla na něj. „Jaké?“

„Za prvé bych musel pracovat někde, kde je chladno.“

„Proč?“

„Protože jsem právě utratil sto osmdesát devět dolarů za teplé oblečení.“

Tvář jí ozářil letmý úsměv. „Kamkoli se pohne, tam pro vás bude v polovině listopadu chladno.“

„Dobře,“ řekl. Sáhl do kapsy, vytáhl kartonek se zápalkami a ukázal na název a adresu, které na něm byly vytištěné. „Přes týden v tom klubu pracuje jeden starý pár, bojí se, že je okradou o mzdu. Jsou to muzikanti. Mělo by to být v pořádku, ale potřebuju jistotu. Chci, abyste si promluvila s místními policajty.“

„Vaši přátelé?“

„Ano, noví.“

„Kdy by měli mít výplatní den?“

„V pátek večer, po posledním kousku. Asi o půlnoci. Potřebují si vyzvednout peníze a naložit věci do auta. Pak vyrazí k New Yorku.“

„Požádám jednoho z našich agentů, aby je každý den zkontroloval. Mám dojem, že se na to bude hodit líp než policajti. Máme tu úřadovnu. V Atlantic City dochází k propírání peněz ve velkém. Jsou tu kasina. Takže to uděláte?“

Reacher opět zmlkl, vzpomínal na bratra. Zas je tady a honí mě, pomyslel si. Věděl jsem, že k tomu jednou dojde. Šálek už měl prázdný, ale pořád ještě teplý. Zvedl ho z talířku, naklonil a sledoval, jak se k němu ze dna sune sedlina, pomalu, hnědá jako říční kal.

„Kdy se to má udělat?“ zeptal se.

*****

Ve stejném okamžiku necelých sto třicet mil odtud ve skladišti za vnitřním městským přístavem v Baltimoru byla složena hotovost za dvě zbraně a odpovídající munici. Spousta hotovosti. Šlo o dobré zbraně. Speciální munici. Plánování druhého pokusu začalo objektivní analýzou selhání toho prvního. Jako realističtí profesionálové se zdráhali svalovat celý debakl na nedostačující vybavení, ale uznali, že lepší palebná síla nemůže být na škodu. Takže si znovu probrali své požadavky a vybrali dodavatele. Měl, co potřebovali. Cena byla slušná. Domluvili se na záruce. Takhle byli zvyklí postupovat. Upozornili toho člověka, že jestli u zboží dojde k nějakým problémům, vrátí se a prostřelí mu míchu, takže mu nezbyde nic jiného než kolečkové křeslo.

Tím, že se chopili zbraní, uskutečnili poslední přípravný krok. Teď už se do toho mohli pustit.

*****

Zvolený viceprezident Brook Armstrong měl v deseti týdnech mezi volbami a inauguraci šest hlavních úkolů. Šestým a nejméně podstatným bylo pokračovat ve výkonu povinností mladšího senátora ze Severní Dakoty, dokud mu oficiálně nevyprší období. Ve státě bylo téměř šest set padesát tisíc lidí a každý z nich by se mohl kdykoli dožadovat pozornosti, ale Armstrong usoudil, že všichni chápou, že dokud se úřadu neujme jeho nástupce, stejně na ně nemá čas. Obdobně tak toho do ledna nebude moc podnikat ani Kongres. Senátorské povinnosti tedy nijak zvlášť neodváděly jeho pozornost.

Pátým úkolem bylo pomoci nástupci při převzetí funkce. Naplánoval dvě shromáždění ve státě, tak si bude nováček moct vybudovat vlastní mediální kontakty. Muselo se dosáhnout vizuálního efektu, rameno vedle ramene, spousta stisků rukou a úsměvy pro fotoaparáty, Armstrongův symbolický úkrok vzad a nový člověk v popředí. První shromáždění bylo naplánováno na dvacátého listopadu, druhé se mělo odehrát o čtyři dny později. Obojí měla být nudná, ale loajalita ke straně si to vyžadovala.

Čtvrtým úkolem bylo něco se naučit. Měl se například stát členem Národní bezpečnostní rady. Setká se s věcmi, o nichž mladší senátor ze Severní Dakoty nemůže nic vědět. Jako osobní konzultant mu byl přidělen nejvyšší příslušník CIA, střídali se u něj lidé z Pentagonu a zaměstnanci ministerstva zahraničí. Všechno se snažil vyřizovat tak plynule, jak jen to šlo, ale zbývalo mu toho spousta na práci i kolem jiných záležitostí.

A všechno ostatní nabývalo čím dál větší naléhavosti. U třetího úkolu to začínalo být opravdu důležité. Existovaly desítky tisíc přispěvatelů, kteří podporovali kampaň v národním měřítku. O skutečně velké mecenáše se postarají jinak, ale jednotliví dárci od tisíce dolarů výše se také potřebují podílet na úspěchu. Strana tedy naplánovala velký počet okázalých recepcí v D. C, kde se mohli všichni motat okolo a připadat si důležití a v centru dění. Měly je pozvat místní výbory, aby přiletěli, nastrojili se a někdo je poplácal po ramenou. Měli se dozvědět, že je zatím všechno neoficiální, není jasné, jestli je přijme nový prezident nebo viceprezident. Tři čtvrtiny povinností měly ve skutečnosti spadnout na Armstronga.

U druhého úkolu už začalo skutečné přituhovat. Druhým úkolem bylo udeřit na Wall Street. Změna vlády byla finančně citlivou záležitostí. Neexistoval důvod, proč by to nemělo prostě pokračovat, ale dočasná nejistota a nervozita vyvolávaly efekt sněhové koule a nestabilita trhu by mohla úřad prezidenta hned na počátku zbrzdit. Takže spousta energie padla na uklidňování investorů. O to se většinou staral sám zvolený prezident s prvotřídními hráči, kteří si tak začínali budovat v D. C. slibné renomé, ale Armstrong byl zmocněn, aby řídil druhou divizi v New Yorku. Na období deseti týdnů bylo naplánováno pět samostatných výjezdů.

Ale prvním a nejdůležitějším Armstrongovým úkolem bylo řídit tým po přechodné období. Nové vedení potřebovalo seznam pro téměř osm tisíc lidí, z nichž přibližně osm set muselo být schváleno Senátem a asi tak osmdesát z nich hrálo skutečně klíčovou roli. Armstrong se měl podílet na jejich výběru a potom využít svých konexí v Senátu a usnadnit následující schvalovací řízení. Operace se po přechodné období oficiálně odbývaly na G Street, ale Armstrong je podle všeho mohl řídit ze své staré úřadovny v Senátu. Koneckonců ať tak či tak, moc zábavné to nebylo. Byla to rachota, ale to už s sebou nese rozdíl, jestli jste na prvním nebo druhém místě na volební listině.

Takže třetí týden po volbách se odehrával asi takto: Armstrong strávil úterý, středu a čtvrtek na okružní jízdě na Beltway, kde pracoval s přechodným týmem. Jeho manželka si dopřávala zasloužený povolební odpočinek doma v Severní Dakotě, takže dočasně pobýval sám v řadovém domě v Georgetownu. Froelichová do puntíku vypracovala jeho bezpečnostní systém se svými nejlepšími agenty a udržovala je v maximální pohotovosti.

Čtyři agenti se mu usídlili v domě a čtyři městští policisté parkovali neustále u domu, dva vepředu a dva na cestě vzadu. Každé ráno nasedl do limuzíny tajné služby, která ho odvezla do Senátu, v závěsu je sledovalo druhé auto. Pistolnické auto, tak mu říkali. Na obou koncích ho rychle převedli přes chodník. Pak s ním po celý den zůstávali tři agenti. Jeho osobní strážci: tři vysocí muži, tmavé obleky, bílé košile, decentní vázanky a sluneční brýle dokonce i v Listopadu. Provedli ho dovnitř v nenápadném a těsném ochranném trojúhelníku, nikdy se neusmáli, těkali kolem sebe očima, vždycky přesně rozmístění. Občas k němu dolehly slabé zvuky z jejich sluchátek. Na zápěstích měli připevněné mikrofony a pod saky automatické pistole. Domníval se, že to všechno působí impozantně, ale bylo mu jasné, že uvnitř budovy mu nehrozí nebezpečí. Venku stála ochranka z D. C, uvnitř vlastní bezpečnostní služby Kapitolu, neustále spuštěné detektory kovu u všech vchodů z ulice, a všichni lidé, s nimiž přicházel do styku, byli buď zvolení členové, nebo jejich úředníci, ti už byli bezpečnostní službou mnohokrát prověřeni.

Ale Froelichová nesdílela jeho optimismus. Pátrala po Reacherovi v Georgetownu a na Kapitolu, nikde po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Nebyl tam. Ani nikdo jiný, koho by se museli obávat. To by ji mělo uklidnit, ale neuklidnilo.

První naplánovaná recepce pro mecenáše střední třídy se odehrávala ve čtvrtek večer v tanečním sále jednoho z velkého řetězce hotelů. Celou budovu odpoledne prohledávali psi, klíčové pozice uvnitř obsadili městští policisté, kteří tam setrvali do doby, než Armstrong o hodně později odešel. Froelichová umístila dva agenty tajné služby ke dveřím, šest do haly a osm do samotného tanečního sálu. Další čtyři střežili nakládací rampu, kudy by Armstrong mohl vejít. Skryté videokamery mapovaly celou halu, taneční sál, každá byla napojena na vlastní nahrávací zařízení. Všechna videa byla napojená na ústřední časované zařízení, takže mohl být pořizován záznam s přesnými časovanými údaji.

Seznam hostů obsahoval tisíc položek. Listopadové počasí znamenalo, že se nemohli seřadit na chodníku, a závažnost události vyžadovala, že se ochranka musí chovat nevtíravě, takže se uplatnil standardní zimní režim, což znamenalo přesunout co nejrychleji lidi z ulice do haly přes detektor kovu umístěný v rámu vchodových dveří. Pak se procházeli v hale, až se jim nakonec podařilo projít dveřmi do tanečního sálu. Když se tam dostali, následovala kontrola tištěné pozvánky a museli předložit průkaz totožnosti s fotografií. Pozvánky položili na chvíli tištěnou stranou na skleněnou desku, pak je vrátili návštěvníkům, kdyby si je chtěli schovat na památku. Pod skleněnou deskou byla videokamera, která pracovala podle stejného systému jako ostatní, takže nahrávka nepřetržitě přinášela záznam jmen a obličejů. Nakonec prošli druhým detektorem kovu a vykročili do tanečního sálu. Podřízení Froelichové byli vážní, ale dobře naladění, a snažili se vzbudit dojem, že chrání samotné hosty před jakýmsi děsivým neurčitým nebezpečím, spíš než Armstronga před nimi.

Froelichová celou dobu sledovala obrazovky přenášející videozáznamy, snažila se odhalit obličeje, které se sem nehodily. Nevšimla si žádného, ale stejně si dělala starosti. Po Reacherovi nebylo ani památky. Nebyla si jistá, jestli má kvůli tomu pociťovat úlevu nebo znepokojení. Udělal to nebo ne? Uvažovala, že by ho mohla podtrhnout a předat jeho popis svému týmu. Pak se zamyslela. Výhra nebo prohra, o to tu jde, pomyslela si.

Armstrongův konvoj čítající dva vozy najel na nakládací rampu za půl hodiny, do té doby už hosté vypili několik sklenic levného šumivého vína a snědli tolik rozmáčených chlebíčků, kolik jim hrdla ráčila. Jeho osobní trojčlenný doprovod ho provedl zadním spojovacím průchodem, po celou dobu pak zachovával odstup deseti stop. Celkem se měl na celé akci zdržet dvě hodiny, což mu ponechávalo něco přes sedm vteřin na jednoho hosta. Na provaze by sedm vteřin znamenalo věčnost, ale v podstatě šlo jen o potřásání rukou. Politik v prezidentské kampani se naučil velice rychle popadnout ruku, potřást s ní a stisknout hřbet, ne dlaň. Napomáhalo to dojmu, že kvůli té spoustě lidí má málo času, že záleží na politikovi, kdy se rozhodne svého přívržence propustit. Ale v případě této události nemohl Armstrong tuto taktiku uplatnit. Takže musel potřásat rukou podle společenských pravidel a dávat si pozor, aby nepřekročil sedm vteřin u jednoho člověka. Někteří hosté se spokojili s několika slovy, jiní se na něj soustředili déle, zahrnovali ho gratulacemi, jako kdyby nic podobného nezažil. Někteří muži mu tiskli oběma rukama předloktí. Další ho chytali kolem ramen a nechávali se s ním fotografovat. Jiní byli zklamaní, že tu není jeho žena. Někteří ne. Zvlášť jedna žena, která mu pevně sevřela ruku a držela ji deset nebo dvanáct vteřin, dokonce ho k sobě těsně přitáhla a něco mu Šeptala do ucha. Byla překvapivě silná, skoro ztratil rovnováhu. Nerozuměl, co mu šeptá. Možná číslo pokoje. Ale byla štíhlá a hezká, měla tmavé vlasy a nádherný úsměv, takže mu to zase tak moc nevadilo. Jen se na ni na oplátku usmál a pokračoval dál. Ochranka ani nemrkla.

Obešel celou místnost, nic nesnědl ani nevypil a po dvou hodinách a jedenácti minutách vyšel zadními dveřmi. Osobní strážce ho dovedl zpátky k autu a odvezl ho domů. Přes chodník přešli bez komplikací a o osm minut později už byl jeho dům zamčený na noc a zabezpečený. Zbytek ochranky se z hotelu nenápadně vytratil a tisíc hostů už bylo také zhruba do hodiny pryč.

*****

Froelichová jela rovnou do své kanceláře a těsně před půlnocí zavolala domů Stuyvesantovi. Hned zvedl telefon, připadalo jí, že tam bez dechu seděl a čekal, až zazvoní.

„V pořádku,“ řekla.

„Dobře,“ odpověděl. „Nějaké problémy?“

„Nic, čeho bych si všimla.“

„Stejně byste si měla prohlédnout videonahrávku. Zaměřit se na obličeje.“

„Mám to v plánu.“

„Těšíte se na zítřek?“

„Já se netěším na nic.“

„Váš člověk ještě pracuje?“

„Ztráta času. Celé tři dny a nikde se neobjevil.“

„Co jsem vám říkal? Nebylo to nutné.“

*****

V pátek ráno neměl Armstrong v D. C. co na práci, zůstal tedy doma a pozval si k sobě přiděleného příslušníka CIA na instruktáž. Pak ochranka prověřila celou kolonu aut. Použili obrněný Cadillac se dvěma doprovodnými suburbany, které jistily z obou stran policejní vozy a eskorta na motorkách. Odvezli ho na leteckou základnu Andrews k polednímu letu do New Yorku. Jako laskavost mu odpovědní pracovníci povolili využít Air Force Two, letadlo viceprezidenta, i když technicky nemohlo nést identifikační znak, dokud neproběhla inaugurace, takže se na chvíli proměnilo v prostý pohodlný soukromý letoun. Letěli na letiště La Guardia, kde je vyzvedly tři vozy tajné služby z New Yorku a vezly je na jih na Wall Street, před nimi ujížděla motocyklová eskorta z newyorského policejního sboru.

Froelichová už byla na stanovišti na Burze. Newyorský úřad měl velké zkušenosti se spoluprací s newyorskou policií, takže si byla jistá, že budova je dostatečně zabezpečená. Armstrongovy schůzky se odehrávaly v zadní kanceláři a trvaly dvě hodiny, takže si mohla odpočinout, než dojde k focení. Mediální manažeři prozatímního týmu chtěli pořídit snímky na chodníku před sloupy budovy někdy i po pracovní době. Stejně nemělo cenu je o čemkoli přesvědčovat, protože nutně potřebovali správné osvětlení. Ale litovala svého člověka, který musel pořád čekat venku. Agenti udělali videozáznam fotografů, dvakrát prověřili jejich tiskové průkazy, prohledali všechny brašny na fotoaparáty a všechny kapsy ve všech vestách. Spojila se rádiem s velitelem místního okrsku a ověřila si, že obvod je zabezpečený v rozmezí tisíc na pět set stop. Pak dovolila Armstrongovi vyjít ven s vybranými makléři a bankéři, pózovali tam celých pět mučivých minut. Fotografové se krčili na chodníku přímo Armstrongovi u nohou, aby mohli vyfotit skupinu s nápisem New York Stock Exchange nad hlavami. Jsou příliš blízko, pomyslela si Froelichová. Armstrong s finančníky nekonečnou dobu zírali optimisticky a rozhodně. Pak, když všechno skončilo, si oddechli. Armstrong zamával svým typickým gestem, jako by chtěl říct rád bych tu ještě pobyl, a vrátil se do budovy. Finančníci ho následovali a fotografové se rozešli. Froelichová se opět uvolnila. Teď už byla na řadě jen rutinní cesta k Air Force Two a let do Severní Dakoty na první z Armstrongových předávacích shromáždění, k němuž mělo dojít následujícího dne, což znamenalo, že ji čeká možná čtrnáct hodin bez zvláštního tlaku.

*****

Když se blížili k letišti La Guardia, zazvonil jí mobilní telefon. Byl to její starší kolega z finanční správy organizace, volal od svého stolu v D. C.

„Bankovní účet, který sledujeme,“ řekl. „Zákazník právě zase volal. Převedl dvacet tisíc do Western Union v Chicagu.“

„V hotovosti?“

„Ne, pokladním šekem.“

„Pokladním šekem Western Union? Na dvacet tisíc? Někomu za něco platí. Za zboží nebo služby. Musí to tak být.“

Kolega neodpověděl, vypnula telefon a ještě chvíli ho držela v ruce. Chicago? Armstrong nejede nikam do blízkosti Chicaga.

*****

Air Force Two přistál v Bismarcku a Armstrong jel domů strávit noc se ženou a ve vlastní posteli v rodinném domě v jezerní oblasti na jih od města. Byla to velká stará budova s bytem nad garážovým blokem, který si zabrala tajná služba. Froelichová odvolala osobního strážce paní Armstrongové, aby měl pár trochu soukromí. Dala všem osobním strážcům na noc volno a čtyři agenti dostali navíc úkol hlídat u domu, dva vepředu a dva vzadu. Motorizovaní policisté státní policie parkovali s vozy v rozmezí tří set yardů. Ještě sama prošla celé území a zkontrolovala je, a když se vracela na příjezdovou cestu, zazvonil jí mobil.

„Froelichová?“ zeptal se Reacher.

„Kde jste sehnal tohle číslo?“

„Byl jsem vojenský policajt. Dokážu se dostat k číslům.“

„Kde jste?“

„Nezapomeňte na ty muzikanty, ano? V Atlantic City. Mělo by to být dnešní noc.“

Pak telefon zmlkl. Šla do bytu nad garáží a na chvíli vysadila. V jednu hodinu ráno zavolala do kanceláře v Atlantic City, řekli jí, že starý pár dostal výplatu v plné výši a ve správný čas, šli s nimi k autu a provázeli je celou cestu na I-95, kde se stočili na sever. Zacvakla telefon a na chvíli se usadila na židli u okna, přemýšlela. Byla to studená noc, hodně temná. Přinášela pocit osamělosti. Chlad. Občas v dálce zaštěkali psi. Žádný měsíc ani hvězdy. Takovéhle noci nenáviděla. Hlídání domu je vždycky nejkomplikovanější. Nakonec se hlídání začne zajídat každému, a třebaže Armstronga pořád ještě okouzlovala novost, mohla říct, že už si potřeboval odpočinout. A jeho žena samozřejmě také. Takže neměla nikoho uvnitř a spoléhala se výhradně na venkovní ochranu. Věděla, že toho měla podniknout víc, ale ve skutečnosti neměla jinou volbu, alespoň dokud nevysvětlí samotnému Armstrongovi rozsah nebezpečí, což dosud neučinili, protože to tajná služba nikdy nedělá.

*****

Sobotní ráno v Severní Dakotě bylo jasné a chladné, přípravy začaly hned po snídani. Shromáždění bylo naplánované na jednu hodinu na pozemku náboženské obce v jižní části města. Froelichovou překvapilo, že se bude odehrávat venku, ale Armstrong jí řekl, že to bude prostě jen počasí na teplý kabát, nic víc. Vysvětloval jí, že se lidé v Severní Dakotě obvykle do Dne díkůvzdání nestahují dovnitř. V tom okamžiku ji téměř přemohla iracionální touha celou akci zrušit. Ale věděla, že by přechodný tým oponoval, a ona také nebyla zvyklá tak rychle vzdávat boj. Takže na to neřekla nic. Pak už skoro navrhla Armstrongovi, aby si pod teplý kabát oblékl neprůstřelnou vestu, ale nakonec od toho upustila. Ten chudák si to užije ještě čtyři roky, možná osm, pomyslela si. Ještě nemá ani po inauguraci. Na to má dost času. Později si přála, aby se řídila prvotním instinktem.

Pozemek centra náboženské obce měl téměř rozměry fotbalového hřiště, na severu ho ohraničoval kostel, pěkná stavba z bílých prken, tradiční v každém směru. Zbylé tři strany lemoval bytelný plot, dvě z nich navíc domovní zástavba, třetí sousedila s ulicí. Širokou branou se vjíždělo na malé parkoviště. Tam Froelichová pro tento den zakázala parkovat a do brány postavila dva agenty a jednoho místního policistu, dalších dvanáct policistů stálo rozestavěno na dohled na trávníku. Do obou sousedních ulic umístila dva policejní vozy a samotný kostel prohledala policejní jednotka se psy a potom ho uzamkla. Zdvojnásobila počet osobních strážců na šest, protože Armstronga doprovázela manželka. Nařídila jim, aby se za všech okolností drželi blízko sledované dvojice. Armstrong neodporoval. Nechat se vidět v centru se šesti ostřílenými chlapíky v závěsu mu mohlo přidat na popularitě. Jeho nástupci to mohlo také prospět. Něco z lesku společenské elity D. C. mohlo dopadnout i na něj..

Armstrongovi se řídili pravidlem nikdy nejíst při veřejných událostech. Nebylo vůbec těžké udělat ze sebe hlupáka s mastnými prsty, který se snaží důstojně hovořit s plnou pusou. Takže si dali časný oběd doma a vyrazili v čele konvoje. Nebylo to nic složitého. V určitém směru to působilo uvolněným dojmem. S místními politiky nemíval problémy. A po pravdě řečeno by na tom měl být jeho nástupce podobně. Byl nově zvolený a zářil nadšením. Takže se zdálo, že odpoledne nebude ničím víc než příjemnou procházkou kolem pěkné nemovitosti. Jeho žena byla hezká, nástupce mu stál celou dobu po boku, nedočkali se žádných nemístných otázek od tisku, byly tu všechny čtyři televizní stanice a CNN, všechny místní noviny poslaly fotografy a ukázali se i novináři z Washington Post a The New York Times. Všechno klapalo jako na drátkách, až si začínal přát, aby se nemuseli trápit s druhým shromážděním, protože to vážně nebylo zapotřebí.

Froelichová si prohlížela obličeje. Sledovala obvod pozemku. Zahleděla se do davu, napjatě pátrala po jakékoli změně v chování lidí, která by mohla naznačovat napětí, neklid nebo náhlou paniku. Nenarazila na nic. Po Reacherovi ani stopy.

Armstrong se zdržel o třicet minut déle, než se předpokládalo, protože slabé sluneční paprsky zbarvily okolní přírodu dozlatova, nefoukal vítr, jemu se tam líbilo a na večer neměl naplánováno nic jiného než tichou večeři s klíčovými členy státní legislatury. Takže manželku odvezli domů a jeho osobní strážci ho doprovodili k autu a vezli ho na sever do centra Bismarcku. V sousedství restaurace stál hotel, tam Froelichová zamluvila pokoje na dobu zbývající do večeře. Armstrong si na hodinku zdříml, pak se osprchoval a převlékl. Večeře byla v plném proudu, když šéf jeho štábu zachytil telefonát. Odstupující prezident a viceprezident oficiálně zvou nově zvoleného prezidenta a viceprezidenta na jednodenní konferenci do námořní základny v Thurmontu, bude začínat nasledujícího dne časně ráno. Bylo to tradiční pozvání, protože museli projednat nevyhnutelné záležitosti. A bylo doručeno tradičním způsobem, na poslední chvíli a okázale, protože ctihodní pánové chtěli ještě jednou a naposledy pohnout světem. Ale Froelichovou to potěšilo, protože neoficiální název námořní základny v Thurmontu je Camp David a neexistuje bezpečnější místo na světě než tato mýtina obklopená stromy v horách Marylandu. Rozhodla se, že by měli všichni okamžitě odletět na základnu Andrews a použít námořní helikoptéru. Jestli tam stráví celou noc a celý den, mohla by si na celých čtyřiadvacet hodin oddechnout.

*****

Ale v neděli pozdě ráno ji vyhledal u snídaně velitel jídelny a zastrčil do zásuvky u podlahové lišty blízko její židle šňůru od telefonu. V Camp Davidu nikdo nepoužívá bezdrátové nebo mobilní telefony. Ty totiž není nijak těžké odposlouchávat.

„Telefonát doručený přes vaši hlavní kancelář, madam,“ hlásil.

Na okamžik panovalo naprosté ticho, pak se ozval hlas.

„Měli bychom se sejít,“ řekl Reacher.

„Proč?“

„To do telefonu nemůžu říct.“

„Kde jste byl?“

„Tady a zas jinde.“

„Kde jste teď?“

„V pokoji v hotelu, kde byla re čtvrtek recepce.“

„Máte pro mě něco naléhavého?“

„Závěr.“

„Vážně? Vždyť je to teprve pět dní. Říkal jste deset.“

„Pět stačilo.“

Froelichová zakryla rukou mluvítko. „Jaký je závěr?“ Pak si uvědomila, že zadržuje dech.

„Je to nemožné,“ řekl Reacher.

Vydechla a usmála se. „Vždyť jsem vám to říkala.“

„Ne, to, co děláte vy, je nemožné. Musíme si co nejdřív promluvit. Měla byste sem zaletět, hned teď.“

03 KAPITOLA

UJÍŽDĚLA ZPÁTKY DO D. C. VE STEJNÉM SUBURBANU A PO CELOU cestu se dohadovala sama se sebou. Jestli jsou zprávy tak špatné, kdy mám informovat Stuyvesanta? Teď? Nebo později? Nakonec zastavila na Dupont Circle, zavolala mu domů a položila mu přímou otázku.

„Pustím se do toho, když to uznám za vhodné,“ prohlásil. „Kdo v tom jede?“

„Bratr Joea Reachera.“

„Našeho Joea Reachera? Nevěděl jsem, že měl bratra.“

„No, měl.“

„A jaký je?“

„Jako Joe, možná ještě tvrdší.“

„Starší nebo mladší?“

„Obojí,“ opáčila Froelichová. „Dřív byl mladší, teď je starší.“

Stuyvesant na chvíli zmlkl.

„Je chytrý jako Joe?“ zeptal se.

„To zatím nevím,“ odvětila Froelichová.

Stuyvesant se znovu odmlčel. „Tak mi brnkněte, když budete potřebovat. Ale raději dřív než později, souhlas? A nikomu jinému o tom nevyprávějte.“

Ukončila telefonát, zařadila se z pátky do nedělního provozu, přejela poslední míli a zaparkovala před hotelem. V recepci ji očekávali a poslali ji rovnou do pokoje 1201 ve dvanáctém patře. Vyšla dveřmi za číšníkem, nesl konvici s kávou a dva šálky obrácené dnem vzhůru na talířcích. Žádné mléko, cukr ani lžičky, jediná růžová růže v úzké porcelánové váze. Pokoj se nevymykal standardnímu hotelovému vybavení. Dvě postele, závěsy s květinovým vzorem, nevýrazné litografie na stěnách, stůl, dvě židle, polička se složitým telefonem, stolek s televizí, spojovací dveře do druhého pokoje. Reacher seděl na posteli. Měl na sobě teplou nylonovou bundu, černé tričko, černé džínsy a boty. Na uších měl sluchátka a v límci bundy zdařilý falzifikát odznaku tajné služby. Byl hladce oholený, nakrátko ostříhaný a pečlivě učesaný.

„Co pro mě máte?“ zeptala se.

„Později,“ řekl.

Číšník položil podnos na stůl a tiše vycouval z pokoje. Froelichová sledovala, jak za ním zaklaply dveře, a otočila se k Reacherovi. Vyčkávala.

„Vypadáte, jako kdybyste k nám patřil,“ řekla.

„Dlužíte mi spoustu peněz,“ podotkl.

„Dvacet tisíc?“

Zasmál se. „Skoro tolik. Řekli vám o tom?“

Přikývla. „Ale proč pokladní šek? To mě zmátlo.“

„Brzy vám to bude jasné.“

Vstal a přešel kolem stolu. Otočil šálky, zvedl konvici a nalil kávu.

„Dobře jste si načasoval hotelovou službu,“ poznamenala.

Znovu se usmál. „Věděl jsem, kde jste, že jedete zpátky. Je neděle, žádný provoz. To nebylo nic těžkého.“

„Tak co máte na srdci?“

„Že jste dobrá,“ řekl. „Jste fakt dobrá. Myslím si, že líp než vy by to nikdy nikdo nedokázal udělat.“

Mlčela. „Ale?“

„Ale nejste zas tak dobrá. Musíte se smířit s tím, že ať už se o to pokouší kdokoli, může to dokázat.“

„Nikdy jsem neřekla, že se o to někdo pokouší.“

Nereagoval.

„Tak jakou máte informaci, Reachere.“

„Tři a půl,“ odvětil.

„Tři a půl čeho? Z deseti?“

„Ne, Armstrong je mrtvý, tři a půlkrát.“

Zírala na něj. „Vážně?“

„Tak to tipuju,“ řekl.

„Co myslíte tou půlkou?“

„Třikrát určitě, jednou možná.“

Zastavila se na půl cesty ke stolu, nehýbala se z místa, byla zmatená.

„V pěti dnech}“‚ vyhrkla. „Jak? Copak jsme nic neudělali?“

„Dejte si kávu,“ vybídl ji.

Pohnula se ke stolu jako automat. Podal jí šálek. Vzala si ho od něj a couvala k posteli. Šálek se chvěl na talířku.

„Dva hlavní pokusy,“ vysvětloval Reacher. „Jako v těch filmech, John Malkovich nebo Edward Fox. Viděla jste je?“

Tupě kývla. „Na filmy máme jednoho chlápka. V Úřadu výzkumu ochrany. Analyzuje všechny filmy, v nichž dojde k vraždě. John Malkovich hrál ve filmu S nasazením života s Clintem Eastwoodem.“

„A Rene Russo,“ připomněl Reacher. „Ta byla dost dobrá.“

„A Edward Fox ve Dnu pro šakala, to už bylo dávno.“

Reacher kývl. „John Malkovich chtěl sejmout prezidenta Spojených států a Edward Fox francouzského prezidenta. Dvě zručně provedené sólové vraždy. Ale byl mezi nimi zásadní rozdíl. John Malkovich věděl celou dobu, že své poslání zaplatí životem. Bylo mu jasné, že po prezidentovi bude na řadě on. Ale Edward Fox myslel, že přežije.“

„Ale nepodařilo se mu to.“

„To byl film, Froelichová. Tak to muselo skončit. Musel z toho vyváznout, docela jednoduše.“

„Takže?“

„Musíme zvážit dvě strategie. Přímou sebevražednou misi nebo čistou práci na dálku.“

„To všechno víme. Říkala jsem,, že jeden člověk od nás na tom pracuje. Získali jsme popisy, analýzy, poznámky, rozpisy pozic. Několikrát jsme mluvili se scénáristy, jestli se neobjevilo něco nového. Chtěli jsme vědět, odkud berou nápady.“

„A dozvěděli jste se něco?“

Pokrčila rameny, napila se kávy a on si všiml, že se probírá pamětí, jako kdyby tam měla schované v přihrádce všechny ty popisy, poznámky a poziční rozpisy.

„Den pro šakala na nás, myslím, zapůsobil,“ poznamenala. „Edward Fox hrál profesionálního střelce, který mohl svou pušku proměnit v berli pro tělesně postiženého veterána. Díky ní se dostal do nedaleké budovy několik hodin před tím, než došlo k veřejné přehlídce, a naplánoval zásah z dalekonosné pušky z okna v nejvyšším patře. Použil tlumič, takže se mu mohlo podařit uprchnout. Kdyby všechno fungovalo podle plánu. Ale tenhle příběh byl zkonstruovaný před mnoha lety. Dřív než jsem se narodila. Počátkem šedesátých let, alespoň myslím. Šlo o generála de Gaulla po alžírské krizi, ne? Teď máme mnohem širší oblast. Podle mě v tom ten film hrál určitou roli. A samozřejmě zároveň naše vlastní problémy v první polovině šedesátých let.“

„A ve filmu S nasazením života}“ zeptal se Reacher.

„John Malkovich hrál odpadlíka od tajných služeb CIA,“ řekla. „Ve sklepě si vyrobil plastickou pistoli, takže mohl oklamat detektory kovu, dostat se na mítink v rámci kampaně a pokusit se zastřelit prezidenta z minimální vzdálenosti. Načež bychom ho, jak už jste podotkl, okamžitě sejmuli.“

„Ale Starouš Clint skočil přímo do palby kulek,“ poznamenal Reacher. „To byl podle mě dobrý film.“

„Nám se zdál neskutečný,“ namítla Froelichová. „Dva zásadní omyly. Za prvé, představa, že je možné sestrojit pistoli z materiálu pro kutily, je absurdní. Celou dobu jsme pátrali po takové hmotě. Taková zbraň by explodovala, utrhla by mu ruku v zápěstí. Kulka by prostě vypadla ze zničené pistole na zem. A za druhé, mezitím utratil kolem sto tisíce dolarů. Spousta cestování, falešných kanceláří, kam se dala posílat pošta, a v první řadě dotace v hodnotě padesáti tisíc dolarů na večírek, díky němuž se dostal na shromáždění. Náš vrah byl maniakální osobnost, ten by tolik peněz neměl. Od téhle možnosti jsme upustili.“

„Vždyť to byl jen film,“ namítl Reacher. „Ale bylo to názorné.“

„V jakém směru?“

„Ve způsobu, jak proniknout na mítink a napadnout cíl zblízka, což odporuje názoru zabezpečení na velkou vzdálenost.“

Froelichová se odmlčela. Pak se usmála, nejdřív dost opatrně, jako by se smrtelné nebezpečí vzdálilo.

„To je všechno, na co jste přišel?“ zeptala se. „Vyděsil jste mě.“

Jako to shromáždění ve čtvrtek večer,“ poznamenal Reacher. „Tisíc hostů. Místo a čas nahlášené dopředu. Dokonce inzerované.“

„Našel jste si příslušnou webovou stránku?“

Reacher přikývl. „Bylo to velice prospěšné. Spousta informací.“

„Pečlivě jsme ji prověřili.“

„Ale pořád ještě jsem se z ní mohl dozvědět, kam všude se Armstrong chystá,“ namítl Reacher. „A kdy. A z jakých důvodů. Třeba jako to místní shromáždění ve čtvrtek večer. S tisícovkou hostů.“

„A co je s nimi?“

„Jedna z nich, tmavovlasá žena, mu stiskla ruku, div ho neporazila.“

Zírala na něj. „Vy jste tam byl?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale doslechl jsem se o tom.“

Jak?“

Ignoroval otázku. „Viděla jste to?“

Jen na videu,“ připustila. „Až potom.“

„Ta žena by mohla Armstronga zavraždit. To byla první příležitost. Až do té chvíle jste si vedli opravdu dobře. Za to před Kapitolem máte jedničku s hvězdičkou.“

Znovu se usmála, poněkud přezíravě. „Mohla by? Zdržujete mě, Reachere. Chtěla jsem víc než nějaké mohla by. Chci říct, že by se mohlo stát leccos. Mohl by uhodit blesk. Nebo meteorit. Vesmír by se mohl zastavit a čas by ubíhal pozpátku. Ta žena byla pozvaná jako host. Byla sponzorem strany, prošla dvěma detektory kovu a u dveří jí zkontrolovali průkazku.“

„Jako Johnu Malkovichovi.“

„To už jsme probrali.“

„Předpokládejme, že to byla odbornice na bojová umění. Možná trénovaná pro nepřátelské operace. Mohla zlomit Armstrongovi vaz stejně tak lehce, jako byste vy zlomila tužku.“

„Domněnky a domněnky, nic víc.“

„Předpokládejme, že byla ozbrojená.“

„Nebyla. Prošla dvěma detektory kovu.“

Reacher strčil ruku do kapsy saka a vytáhl tenký hnědý předmět.

„Už jste něco takového viděla?“ zeptal se.

Vypadalo to jako kapesní nůž, tak tři a půl palce dlouhý. Se zakřivenou rukojetí. Zmáčkl knoflík a vystřelila kropenatě hnědá čepel.

„Je celý keramický,“ vysvětloval. „Ze stejného jednoduchého materiálu jako koupelnové dlaždičky. Tvrdší než cokoli s výjimkou diamantu. Pochopitelně tvrdší než ocel a také ostřejší. A detektor kovu na tento materiál nereaguje. Ta žena mohla mít u sebe zrovna něco takového. Mohla tím Armstronga rozpárat od břicha až po bradu. Nebo mu podříznout krk. Nebo mu to zapíchnout do oka.“

Podal jí zbraň. Froelichová si ji od něj vzala a prohlížela si ji.

„Výrobek firmy Boker,“ řekl Reacher. „Ze Solingenu v Německu. Je to drahé zboží, ale relativně dostupné.“

Froelichová pokrčila rameny. „Dobře, tak jste si koupil nůž. To nic nedokazuje.“

„Ten nůž byl ve čtvrtek večer v tanečním sále. Ta žena ho svírala v levé ruce v kapse, s obnaženým ostřím, po celou dobu, co potřásala Armstrongovi rukou a přitahovala ho k sobě. Měla ho tři palce od Armstrongova břicha.“

Froelichová na něj upřela pohled. „To myslíte vážně? Kdo to vlastně byl?“

„Byla to náhodou mecenáška strany Elizabeth Wrightová z Elizabeth v New Jersey. Věnovala na kampaň čtyři tisíce dolarů, tisícovka za ni, za manžela a dvě děti. Měsíc střádala do obálek, před vrátka si vylepila velký transparent a v den voleb telefonovala jako zběsilá.“

„Tak proč by s sebou nosila nůž?“

„Dobře, tak ve skutečnosti ho u sebe neměla.“

Vstal a přesunul se ke spojovacím dveřím. Napůl je přitáhl a zaklepal na vnitřní stranu.

„V pořádku, Neagleyová,“ zavolal.

Vnitřní dveře se otevřely a z vedlejšího pokoje vešla žena. Mohlo jí být tak ke čtyřicítce, byla středně vysoká a štíhlá, měla na sobě modré džínsy a světle šedou mikinu. Byla tmavovlasá. Tmavé oči. Krásný úsměv. Způsob, jakým se pohybovala, a šlachovitá zápěstí svědčily o tvrdém tréninku.

„Vy jste ta žena z videonahrávky,“ prohlásila Froelichová.

Reacher se zasmál. „Frances Neagleyová, to je M. E. Froelichová, M. E. Froelichová, Frances Neagleyová.“

„Emmy?“ zeptala se Frances Neagleyová. „Jako ta televizní cena?“

„Jen začáteční písmeno,“ zarazil ji Reacher.

Froelichová z něj nespouštěla pohled. „Kdo to je?“

„Nejlepší velitelka, se kterou jsem kdy pracoval. Kromě toho expert na všechny druhy boje zblízka, jaké si dovedete představit. Dokázala se osvobodit stejně rychle jako já. Pracuje jako bezpečnostní poradkyně v Chicagu.“

„V Chicagu,“ opakovala Froelichová. „Tak proto tam šel ten šek.“

Reacher přikývl. „Financuje všechno, protože já nemám kreditku ani šekovou knížku. To už asi víte.“

„Tak co se stalo s Elizabeth Wrightovou z New Jersey?“

„Koupil jsem si tyhle šaty,“ řekl Reacher. „Nebo spíš jste mi je koupila vy. A boty. Taky sluneční brýle. Tak si Představuju uniformu u tajné služby. Zašel jsem si k holiči. Každý den jsem se holil. Chtěl jsem působit důvěryhodně. Pak jsem potřeboval osamělou ženu z New Jersey, tak jsem si taky ve čtvrtek počkal na několik letů z Newarku. Sledoval jsem zástupy lidí a nakonec se zaměřil na paní Wrightovou a řekl jí, že jsem agentem tajné služby, že se tam chystá velká bezpečnostní akce a že by měla jít se mnou.“

„Jak jste věděl, že přijela na shromáždění?“

„To jsem nevěděl. Jen jsem si prohlížel ženy, které vycházely od výdeje zavazadel, hodnotil jsem je podle vzhledu a podle toho, co nesly. Nebylo to lehké. Elizabeth Wrightová byla šestou ženou, kterou jsem oslovil.“

„A uvěřila vám?“

„Měl jsem věrohodnou průkazku. Koupil jsem si za dva dolary tahle sluchátka. Nevidíte, že se mi po zádech táhne elektrický drát? Měl jsem pronajaté černé auto. Vypadal jsem důležitě, to mi můžete věřit. Ona mi uvěřila. Byla fakt dost rozrušená. Odvedl jsem ji do tohohle pokoje a hlídal jsem ji po celý večer, zatímco Neagleyová zaujala její místo. Nesundal jsem si sluchátka a mluvil jsem do hodinek.“

Froelichová vrhla pohled na Neagleyovou.

„New Jersey jsme si nezvolili náhodně,“ prohlásila Neagleyová. „Jejich řidičáky se padělají nejlíp, o tom jste nevěděli? Měla jsem s sebou laptop a barevnou tiskárnu. Dokonce se mi podařilo vyrobit Reacherovi průkaz tajné služby. Ne že by se nedal zpochybnit, ale fakt vypadal dobře. Takže jsem padělala průkaz s mou fotkou a jejím jménem a adresou, vytiskla ho a zatavila ho do fólie, kterou jsme koupili za šestnáct dolarů, trochu přebrousila hrany, trochu ošoupala kolem a strčila si ho do tašky. Pak jsem se převlékla, vzala si pozvánku paní Wrightové a vydala se dolů. Bez problémů jsem se dostala do tanečního sálu. S nožem v kapse.“

„A?“

„Potloukala jsem se tam. Pak jsem se pověsila na vašeho chlápka. Na chvíli jsem si ho podržela.“

Froelichová na ni zpříma pohlédla. „Jak se vám to mohlo podařit?“

„Svírala jsem mu pravicí pravou ruku. Přitáhla jsem si ho k sobě, mírně se natočil, zprava na krku jsem ho mohla bez problémů říznout. Ostří dlouhé tři a půl palce, mohla jsem mu projet krční tepnou. Pak jen říznout dokola. Během třiceti vteřin by vykrvácel. Stačil jen nenápadný pohyb jednou rukou. Vaši lidé byli ode mě deset stop. Nakonec by mě stejně chytli, ale nedokázali by mě zastavit.“

Froelichová zbledla a mlčela. Neagleyová odvrátila pohled.

„Bez nože by to bylo těžší,“ prohlásila. „Ale ne nemožné. Zlomit mu vaz by bylo složité, protože tam určitě má nějaké svaly. Musela bych rychle udělat dva kroky a vychýlit ho z rovnováhy, a kdyby vaši muži byli dost rychlí, dokázali by mě zastavit. Takže hádám, že bych ho musela praštit do hrtanu, tak silně, abych mu ho protrhla. Výpadem levého lokte by se mi mohl tenhle manévr podařit. Byla bych nejspíš mrtvá dřív než on, ale udusil by se hned po mně, pokud nemáte lidi, kteří by mu do minuty provedli trecheotomii, což podle mě nemáte.“

„Ne,“ potvrdila Froelichová. „Nikoho takového nemáme.“ Pak opět zmlkla.

„Omlouvám se, jestli jsem vám zkazila den,“ poznamenala Neagleyová. „Ale tohle jste se chtěla dozvědět, nemám pravdu? Jinak by ten bezpečnostní audit neměl smysl, kdybychom vám neřekli výsledky.“

Froelichová kývla. „Co jste mu to šeptala?“

„Řekla jsem mu, že mám nůž. Jen tak ze sportu. Ale velice tiše. Kdyby se mě na to zeptal, tak bych tvrdila, že jsem se ptala, jestli je muž. Jako kdybych po něm vyjela. Podle mé se to čas od času stává.“

Froelichová znovu přikývla. „To jo,“ připustila. „Čas od času. A co dál?“

„Tak dobře, doma je v pohodě,“ informovala Neagleyová.

„Vy ho kontrolujete?“

„Každý den,“ dodal Reacher. „Na jeho pozemku v Georgetownu hlídkujeme od úterní noci.“

„Neviděla jsem vás tam.“

„To je náš záměr.“

Jak jste se dozvěděli, kde bydlí?“

„Sledovali jsme vaše limuzíny.“

Froelichová mlčela.

„Skvělý auta,“ připustil Reacher. „Skvělá taktika.“

„Páteční ráno bylo obzvlášť dobré,“ řekla Neagleyová.

„Ale zbytek dne nestál za nic,“ dodal Reacher. „Nedostatek koordinace způsobil velkou chybu v komunikaci.“

„Kde?“

„Vaši lidé z D. C. měli video z tanečního sálu, ale ti z New Yorku nahrávky nikdy neviděli, protože Neagleyová byla jednou z návštěvnic čtvrtečního večírku, ale zároveň i fotografkou před Burzou.“

„Některé noviny ze Severní Dakoty mají webovou stránku,“ vysvětlovala Neagleyová. „Jako všechny, i s tváří. Stáhla jsem si ji a přeměnila na průkazku. Zatavila ji do plastikového obalu, prorazila očka a pověsila kolem krku. Prolézala jsem bazary na dolním Manhattanu, abych našla opotřebenou fotografickou výbavu. Celou dobu jsem si před obličejem držela foťák, aby mě Armstrong nepoznal.“

„Měli byste si zpracovat seznam příchozích,“ radil jí Reacher. „Mít je nějak pod kontrolou.“

„Nemůžeme,“ namítla Froelichová. „To je ústavní záležitost. První dodatek zaručuje tisku přístup v kteroukoli dobu. Ale všechny je prohledáváme.“

„Já jsem nic nenesla,“ podotkla Neagleyová. „Jen jsem pronikla vaším bezpečnostním systémem. Ale mohla jsem nést, to teda jo. Mohla jsem i přes prohledávání pronést klidně bazuku.“

Reacher vstal a přešel ke skříni. Vytáhl zásuvku a vyndal odtamtud svazek fotografií. Byly běžných rozměrů. Zvedl první. Byl to snímek pořízený zespoda, Armstrong na něm stál před Burzou, nápis měl nad hlavou jako svatozář.

„To vyfotila Neagleyová,“ řekl Reacher. „Mám dojem, že je to dobrý záběr. Možná bychom ho mohli prodat do nějakého časopisu, uhradit tak něco z těch dvaceti táců.“

Vrátil se zpátky k posteli, posadil se a podal fotografii Froelichové. Vzala ji od něj a zírala na ni.

„Jde o to, že jsem byla čtyři stopy od něj,“ upozornila Neagleyová. „Kdybych chtěla, tak jsem se k němu dostala. Stejná situace jako s Johnem Malkovichem, ale čert to vem.“

Froelichová tupě kývla. Reacher vytáhl další snímek, jako hrací kartu. Byla to zrnitá fotografie pořízená teleobjektivem zjevně z velké vzdálenosti z místa nad úrovní ulice. Byl na ní Armstrong před Burzou, malá zarámovaná postavička. Propisovačkou měl kolem hlavy vykroužený hledáček pušky.

„To je ta polovina, o které jsem mluvil,“ vysvětloval Reacher. „Byl jsem v šedesátém patře administrativní budovy vzdálené tři sta yardů. Uvnitř okruhu střeženého policií, ale výš, než kam až to prověřovali.“

„S puškou?“

Zavrtěl hlavou. „S kusem dřeva stejné velikosti a tvaru. A s dalším foťákem, to je jasné. A velkým dalekohledem. Ale snažil jsem se zachovávat reálné podmínky, přesvědčit se, jestli by to bylo možné. Usoudil jsem, že by se lidem nelíbilo, kdyby si všimli balíku s rýsující se puškou, takže jsem si vzal velkou krabici od monitoru k počítači a pušku jsem do ní uložil úhlopříčně, od horního rohu k dolnímu. Pak jsem ji prostě převezl na ručním vozíku do výtahu, předstíral jsem, že je to opravdu těžké. Viděl jsem několik policajtů. Byl jsem stejně oblečený jako teď, neměl jsem odznak ani sluchátka. Mám dojem, že si mysleli, že jsem přivezl zásilku nebo něco takového. V pátek po konci pracovní doby se tam všude rozhostí klid, což se mi hodilo. V prázdném konferenčním sále jsem si našel okno. Nešlo otevřít, už jsem si myslel, že budu muset jednu tabulku rozbít. Ale mohl jsem fotit i přes sklo, tak vznikla tahle fotka. A mohl se ze mě stát Edward Fox. Mohl jsem se odtamtud dostat úplně bez problémů.“

Froelichová neochotně přikývla. „A proč jenom půlka?“ zeptala se. „Vypadá to, že jste ho měl na lopatkách.“

„Ne na Manhattanu,“ řekl Reacher. „Byl jsem od něj asi devět set stop a šest set stop nad ním. Zbraň by dokázala zasáhnout na jedenáct set stop. Normálně by to pro mě nebyl problém, ale se všemi těmi vzdušnými víry a tepelnými clonami, které se tvoří kolem těchto věžáků, by to byla sázka do loterie. Pořád se to mění, vteřinu od vteřiny. Krouží nahoru a dolů, ze strany na stranu. Kvůli nim se za zásah nemůžete zaručit. To je vážně dobrá zpráva. Žádný zkušený střelec by neriskoval střelbu na velkou vzdálenost na Manhattanu. To by udělal jen idiot, a ten by se stejně netrefil.“

Froelichová znovu kývla, vypadala už uvolněněji. „Tak jo,“ přitakala.

Takže ona si z idiota nedělá velkou hlavu, pomyslel si Reacher. Musí to být profesionál.

„Tak tedy,“ řekl. „Počítejte celkem tři možnosti a na tu půlku zapomeňte. S New Yorkem si nelamte hlavu. Ten byl bezvýznamný.“

„Ale Bismarck ne,“ namítla Neagleyová. „Dostali jsme se tam kolem půlnoci. Obchodní třídou, přes Chicago.“

„Volal jsem vám, když jsem byl asi míli od vás,“ připomněl Reacher. „Kvůli těm muzikantům.“

Vytáhl další dvě fotografie.

„Infračervený film,“ podotkl. „Foceno potmě.“

Na prvním obrázku se objevil zadní trakt Armstrongova rodinného domu. Barvy byly kvůli fotografickému materiálu rozmazané a zkreslené. Ale byl to jasně záběr zblízka. Každá podrobnost byla naprosto rozeznatelná. Dveře, okna. Froelichová si dokonce všimla jednoho ze svých agentů, který stál na dvorku.

„Kde jste byli?“ vyptávala se.

„Na sousedním pozemku,“ vysvětloval Reacher. „Asi tak ve vzdálenosti padesáti stop. Jednoduchý noční manévr, průnik ve tmě. Standardní technika pěchoty, tichá a tajná. Pár psů začalo štěkat, ale dostali jsme se přes ně. Ti chlápci od státní policie v autech si ničeho nevšimli.“

Neagleyová ukázala na druhý obrázek. Byla na něm přední strana domu. Stejné barvy, stejné detaily, stejná vzdálenost.

„Stála jsem přes ulici,“ prohlásila. „Za něčí garáží.“

Reacher se na posteli naklonil. „Podle plánu bychom oba museli mít M16 s granátometem. A automatické zbraně s dlouhým doletem.. Možná dokonce kulomety M60 na trojnožkách. Měli jsme opravdu dost času na to, abychom je postavili a zaměřili. M16 bychom do domu vypálili fosforové nábojnice, zároveň zepředu i zezadu, do přízemí a pak by se Armstrong mohl usmažit v posteli, nebo bychom to do něj napálili, až by vybíhal ze dveří, či skákal z okna. Načasovali bychom to řekněme tak na čtyři hodiny ráno. Byl by to strašný šok. Úděsný zmatek. Ve všem tom mumraji bychom odtamtud dostali vaše agenty, to by nemělo být nic složitého. Mohli bychom celý dům srovnat se zemí. Pravděpodobně by ani nám nedělalo potíže se odtamtud dostat, a pak by se celá věc omezila na standardní honičku, ale my bychom to při troše štěstí zvládli. Opět Edward Fox.“

Rozhostilo se ticho.

„Tomu nevěřím,“ prohlásila Froelichová. Prohlížela si fotky. „Tohle nemůže být páteční noc. To bylo někdy jindy. Opravdu jste tam nebyli.“

Reacher nic neříkal.

„Nebo byli?“ zeptala se.

„No, prohlédněte si tohle,“ vybídl ji Reacher. Podal jí další fotografii. Byl to záběr pořízený teleskopickým objektivem. Seděla na něm v okně bytu nad garáží, vyhlížela do temné noci a držela mobilní telefon. Byla vyvedená v podivné směsici červené a oranžové. Ale byla to ona. O tom nemohlo být pochyb. Jako kdyby tyla tak blízko, že se jí mohli dotknout.

„Volala jsem do New Jersey,“ přiznala tiše. „Vaši přátelé, ti hudebníci, v pořádku odjeli.“

„Fajn,“ poznamenal Reacher. „Díky za pomoc.“

Prohlížela tři infračervené snímky, jeden po druhém, neříkala nic.

„Takže taneční sál a rodinný dům byly jasné. Ale následující den, to byl přesvědčivý důkaz. Včerejšek. Shromáždění u kostela.“

Podal jí poslední fotografii. Pocházela z normálního filmu používaného za denního světla a byla pořízena z vysokého úhlu. Zobrazovala Armstronga v teplém kabátě, jak kráčí přes trávník v centru obce. Pozdní zlaté slunce za něj vrhá dlouhý stín. Byl obklopený neuspořádaným klubkem lidí, ale hlavu bylo dobře vidět. Okolo ní zase načrtnutý hledáček pušky.

„Byl jsem na věži kostela,“ vysvětloval Reacher.

„Kostel byl zamčený.“

„V osm hodin ráno. Já jsem tam byl od pěti.“

„Prohledali ho.“

„Když zvonili, byl jsem nahoře. Nahoře na žebříku za padacími dvířky. Žebřík jsem posypal pepřem. Vaši psi ztratili zájem a zůstali dole.“

„Byla to místní jednotka.“

„Byli slabí.“

„Uvažovala jsem, že celou akci zruším.“

„To jste měla.“

„Pak jsem mu chtěla doporučit, aby si vzal vestu.“

„To by nemuselo hrát žádnou roli. Mířil bych mu na hlavu. Byl pěkný den, Froelichová. Jasná obloha, slunečno, nefoukal vítr. Chladný, hutný vzduch. Spolehlivý vzduch. Byl jsem od něj jen pár stovek metrů. Dokázal bych mu vystřelit oko.“

Zmlkla.

„John Malkovich nebo Edward Fox?“ zeptala se.

„Mohl jsem zastřelit Armstronga a pak tolik lidí, kolik by se mi zachtělo, pálil bych tři nebo čtyři vteřiny. Mířil bych tak, abych je zranil, ne zabil. Pravděpodobně do břicha. To je účinnější. Všude kolem by padali lidé, krváceli by, to by způsobilo davovou paniku. Dost velkou, abych se nepozorovaně vytratil. Do deseti vteřin bych musel vypadnout z kostela a rychle přeběhnout na sousední parcelu. U ní čekala v autě Neagleyová.

Nastartovala by v okamžiku, kdy by zaslechla výstřely. Takže bych byl spíš Edward Fox.“

Froelichová vstala a přešla k oknu. Položila ruce dlaněmi dolů na parapet a sledovala počasí venku.

„To je katastrofa,“ prohlásila.

Reacher mlčel.

„Asi jsem podcenila vaši předvídavost,“ poznamenala. „Nevěděla jsem, že půjde doslova o partyzánskou válku.“

Reacher pokrčil rameny. „Vrazi nemusí být nutně těmi nejcitlivějšími lidmi, s nimiž se můžete setkat. A jsou to právě oni, kdo si tu stanovují pravidla.“

Froelichová kývla. „A nevěděla jsem, že budete potřebovat pomoc, a to ještě od ženy.“

„Upozornil jsem vás,“ ohradil se Reacher. „Říkal jsem, že to nebude fungovat, když budete čekat, až se objevím. Nemůžete předpokládat, že vám vrazi vyzvoní své plány.“

„Já vím,“ připustila. „Ale já jsem si představovala jediného muže, to je všechno.“

„Na tohle je pokaždé zapotřebí tým,“ vysvětloval Reacher. „V tomhle neexistují osamělí muži.“

V odrazu ve skle si všiml napůl ironického úsměvu.

„Takže vy Warrenově zprávě nevěříte?“ zeptala se.

Zavrtěl rozhodně hlavou. „Vy také ne,“ řekl. „Tomu by neuvěřil žádný profesionál.“

„Zrovna dnes si nepřipadám moc jako profesionál,“ namítla.

Neagleyová vstala, udělala pár kroků a usadila se na parapetu vedle Froelichové zády k oknu.

„Souvislosti,“ prohlásila. „Musíte myslet v souvislostech. Není to tak špatné. S Reacherem jsme byli specialisty Kriminální vyšetřovací divize armády Spojených států. Absolvovali jsme všestranný výcvik. Hlavně jsme se museli naučit myslet. Být vynalézaví. A samozřejmě nemilosrdní, sebejistí. A tvrdší než lidé, za něž zodpovídáme, a někteří z nich byli pěkní tvrďáci. Takže jsme velice netuctoví. Takových lidí, kteří by byli specializovaní jako my, není moc, možná tak deset tisíc v celé zemi.“

„Deset tisíc je hodně,“ prohlásila Froelichová.

„Z dvě stě osmdesáti jednoho milionu? A kolik z nich je v tom správném věku, dostupných a motivovaných? To je statisticky bezvýznamný zlomek. Takže s tím si nelámejte hlavu. Protože jste v každém případě dostali nemožný úkol. Vyžaduje se po vás, aby zůstal zranitelný. Protože je to politik. Musí podnikat všechny tyhle akce na odiv. Nikdy se nám ani nesnilo o tom, že bychom někoho nechali dělat to, co podniká Armstrong. Takového něco bylo vždycky mimo diskusi.“

Froleichová se otočila a pohlédla do pokoje. Polkla a neurčitě kývla.

„Díky,“ řekla. „Za snahu mi pozvednout náladu. Ale musím se nad něčím zamyslet, nebo snad ne?“

„Hranice,“ připomněl Reacher. „Dodržujte všude kolem hranice jedné míle, držte mu veřejnost od těla, a ať má doslova na dosah neustále čtyři agenty. To je všechno, co můžete udělat.“

Froelichová zavrtěla hlavou. „To nejde,“ bránila se. „Považovali by to za neopodstatněné. Dokonce za nedemokratické. A v následujících třech letech budou následovat stovky takových týdnů, jako je tenhle. A po těch třech letech se to zhorší, protože to bude jejich poslední rok a všichni budou usilovat, aby je znovu zvolili, a všechno se začne uvolňovat. A za sedm let se Armstrong začne zabývat vlastní nominací. Víte, jak to chodí? Velká veřejná shromáždění v New Hampshire a dál. Městské mítinky jen v košili. Dobročinné akce. Je to jako zlý sen.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Neagleyová sklouzla z okenního parapetu a přešla přes pokoj ke skříni. Ze zásuvky, v níž byly fotografie, vytáhla dvě tenké složky. Zvedla první.

„Písemné záznamy,“ řekla. „Zásadní body a doporučení z profesionálního hlediska.“

„Fajn,“ hlesla Froelichová.

Neagleyová zvedla druhou složku.

„A naše výdaje,“ prohlásila. „Všechno je tu vyčíslené. Účty a tak dále. Měla byste Reacherovi vystavit šek. Byly to jeho peníze.“

„Fajn,“ pronesla Froelichová znovu. Vzala si od ní složky a přitiskla si je na hruď, jako kdyby ji měly před něčím ochránit.

„A je tu taky Elizabeth Wrightová z New Jersey,“ připomněl Reacher. „Na tu nezapomínejte. O tu se musíme postarat. Řekl jsem jí, že ji asi pozvete na inaugurační ples, abyste jí vynahradili tu recepci.“

„Fajn,“ hlesla Froelichová potřetí. „Na ples, kamkoli. S někým si o tom promluvím.“

Pak strnula.

„To je katastrofa,“ prohlásila opět.

„Dostala jste nemožný úkol,“ připomněl jí Reacher. „Za to si nemusíte dávat vinu.“

Kývla. „Joe mi říkával to samé. Tvrdil mi, že za daných okolností musíme považovat pětadevadesátiprocentní úspěch za triumf.“

„Devadesát čtyři procenta,“ namítl Reacher. „Za dobu, co fungujete, jste přišli o jednoho prezidenta. To představuje šestiprocentní ztrátu. To není zas tak špatné.“

„Devadesát čtyři, devadesát pět,“ řekla. „Nevadí, myslím, že měl stejně pravdu.“

„Pokud si vzpomínám, Joe měl pravdu ve spoustě věcí.“

„Ale nikdy jsme nepřišli o viceprezidenta,“ prohlásila. „Prozatím.“

Zasunula si složky pod paži a fotografie složila na polici, konečky prstů je vyrovnávala, dokud nezůstaly v úhledné hraničce. Pak je vzala a uložila do kabely. Prohlédla si všechny čtyři stěny, jako kdyby si chtěla vrýt do paměti každičkou podrobnost. Drobné neklidné gesto. Kývla, i když vlastně nebylo na co, a zamířila ke dveřím.

„Měla bych jít,“ prohlásila.

Vyšla z pokoje a dveře se za ní zabouchly. Zavládlo ticho. Pak se Neagleyová zvedla z postele, vyhrnula si rukávy u mikiny a zvedla ruce vysoko nad hlavu. Zaklonila hlavu a zívla. Vlasy se jí rozestřely po ramenou. Košile se jí vysoukala z džínsů a Reacher si všiml, jak má vypracované břicho. Bylo tvrdé jako želví krunýř.

„Pořád vypadáš dobře,“ řekl.

„Ty taky, takhle v černém.“

„Připadá mi to jako uniforma,“ poznamenal. „Uběhlo pět let a pořád ještě mě to nepustilo.“

Neagleyová se přestala protahovat. Uhladila si vlasy a zastrčila košili.

„Tady jsme skončili?“ zeptala se.

„Unavená?“

„Vyčerpaná. Jeli jsme nadoraz, úplně jsme tu chudinku zničili.“

„Co si o ní myslíš?“

„Líbí se mi. A jak už jsem jednou řekla, dostala nemožný úkol. Koneckonců mám dojem, že si s tím docela dobře poradila. Pochybuju, že by to někdo zvládl líp. A také mám dojem, že si je toho dost vědomá, jenže ji štve těch pětadevadesát procent namísto sta.“

„Souhlasím.“

„Kdo je ten Joe, o kterém mluvila?“

„Její starý přítel.“

„Znal jsi ho?“

„Byl to můj bratr. Chodila s ním.“

„Kdy?“

„Rozešli se před šesti lety.“

„Jaký je?“

Reacher hleděl na podlahu. Neopravil je na byl.

„Jako já v civilizované podobě,“ prohlásil.

„Takže by třeba chtěla chodit i s tebou. Civilizovanost je možná přeceňovaná ctnost. A další přírůstek do sbírky může každá holka jen vítat.“

Reacher mlčel. V pokoji zavládlo ticho.

„Mám dojem, že bych měla zamířit domů,“ ozvala se Neagleyová. „Do Chicaga. Do reálného světa. Ale musím říct, že mi bylo potěšením zase s tebou pracovat.“

„Lhářko.“

„Ne, myslím to vážně.“

„Tak nikam nechoď. Vsaď se, že ji tu za hodinu máme zpátky.“

Neagleyová se zasmála. „Aby tě někam pozvala?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Ne, aby nám řekla, jaký má ve skutečnosti problém.“

04 KAPITOLA

FROELICHOVÁ PŘEŠLA PRES CHODNÍK KE SVÉMU SUBURBANU. HODILA složky na sedadlo spolujezdce. Nastartovala a nohu tvrdě držela na brzdě. Z tašky vytáhla mobil a zapnula ho. Vymačkala pečlivě Stuyvesantovo domácí číslo a pak zůstala s prstem na tlačítku. Telefon zdvořile čekal, na malé zelené obrazovce se objevila čísla. Vyhlížela ven přes čelní sklo, sváděla boj sama se sebou. Pohlédla na telefon. Pak znovu na ulici. Prst měla pořád položený na tlačítku. Pak telefon vypnula a upustila ho na složky. Zařadila rychlost a s hlasitým zakvílením všech čtyř pneumatik odstartovala od obrubníku. Zamířila do kanceláře.

*****

Zřízenec pokojové služby si přišel vyzvednout podnos se šálky od kávy. Reacher si sundal bundu a pověsil ji do skříně. Z kalhot si vytáhl tričko.

„Byl jsi volit?“ zeptala se ho Neagleyová.

Zavrtěl hlavou. „Nejsem nikde hlášený. A ty?“

„Jasně,“ řekla. „Já volím pokaždé.“

„Volila jsi Armstronga?“

„Viceprezidenta nikdo nevolí. Snad jen jeho rodina.“

„Ale vsadila jsi na tuhle kartu?“

Přikývla. „Ano. Ty bys to taky udělal?“

„Asi jo,“ připustil. „Slyšela jsi předtím o Armstrongovi?“

„Ve skutečnosti ne,“ tvrdila. ‚Já se o politiku zajímám, ale nepatřím mezi ty, kdo by dokázali vyjmenovat všech sto senátorů.“

„Chtěla bys sedět v kanceláři?“

„Ani za milion let ne. Vyhovují mi nerozhodní lidé, Reachere. Byla jsem seržantka a ve skrytu duše jí vždycky budu. Nikdy jsem netoužila dělat kancelářskou myš.“

„Teoreticky jsi měla možnost.“

Pokrčila rameny a zároveň se usmála. „Možná jo. Ale netoužila jsem po tom. A víš co? Seržanti mají moc. Víc než si ty a tobě podobní vůbec dokážete představit.“

„Jo, já jsem si to uvědomoval,“ tvrdil. „To mi věř.“

„Víš, ona se nevrátí. Sedíme tu a klábosíme a já propasu všechny spoje domů, a stejně se nevrátí.“

„Ale vrátí.“

*****

Froelichová zaparkovala v garáži a zamířila nahoru. Ochrana prezidenta představovala nekonečnou akci, de o nedělích to pořád ještě vypadalo jinak. Lidé se jinak oblékali, panovalo větší ticho, telefony částečně zmlkly. Někdo zůstával doma. Například Stuyvesant. Zavřela dveře kanceláře, posadila se za stůl a otevřela zásuvku. Vyndala všechno, co potřebovala, a uložila to do velké hnědé obálky. Pak otevřela složku s Reacherovými výdaji, a zkopírovala částku na poslední lince na vrchní stranu svého bloku se žlutými papíry a zapnula skartovač. Naházela do něj celou složku, stránku po stránce, pak následovala doporučení a fotografie. Nastrkala tam i pořadače a sledovala pokroucené pásky papíru, dokud nebyly k nepoznání propletené. Pak vypnula stroj, vzala si obálku a vydala se zpátky do garáže.

*****

Reacher sledoval její auto z okna hotelového pokoje. Vyjelo zpoza rohu a zpomalilo. Na ulici utichl provoz. Bylo pozdní listopadové nedělní odpoledne v D. C. Turisté byli v hotelích, sprchovali se a připravovali na večeři. Místní lidé byli doma, listovali novinami, sledovali v televizi fotbalovou ligu, kontrolovali účty, plnili domácí povinnosti. Zvečera padla mlha. Pouliční světla probleskovala oparem. Černý suburban měl zapnutá přední světla. Obkroužil široký oblouk přes oba pruhy a proklouzl na stanoviště pro taxíky.

„Je tu,“ poznamenal Reacher.

Neagleyová se postavila vedle něj u okna. „Nemůžeme jí pomoct.“

„Možná nehledá pomoc.“

„Tak proč se vrací?“

„Já nevím,“ odvětil. „Další názor? Zkouška? Třeba si chce jen popovídat. Vždyť víš, že sdělená starost je poloviční starost.“

„A proč s námi?“

„Protože jsme si ji nenajali a nemůžeme ji vyhodit ze sedla. A nepokoušíme se protlačit na její místo. Víš, jak to v takových organizacích chodí.“

„A může s námi mluvit?“

„A ty sis nikdy nepovídala s někým, s kým jsi neměla?“

Neagleyová se zašklebila. „Občas. Jako jsem si povídala s tebou.“

„A já s tebou, což bylo horší, protože ty jsi nebyla důstojník.“

„Ale byla jsem schopná.“

„To se nedá popřít,“ prohlásil a sklopil pohled. „Teď tam jen tak sedí.“

„Drží telefon. Někomu volá.“

Telefon v pokoji zazvonil.

„Podle všeho nám,“ řekl Reacher.

Zvedl sluchátko.

„Pořád jsme tady,“ informoval.

Pak chvíli poslouchal. „Dobře,“ řekl a zavěsil.

„Jde nahoru?“ zeptala se Neagleyová. Přikývl a vrátil se k oknu, právě včas, aby viděl Froelichovou, jak vystupuje z auta.

Nesla obálku. Přeběhla chodník a zmizela mu z dohledu. Za dvě minuty zaslechli vzdálené cinknutí výtahu, který zastavil v jejich poschodí. Za dvacet vteřin se ozvalo klepání na dveře. Reacher otevřel, Froelichová vešla a zastavila se uprostřed pokoje. Pohlédla nejdřív na Neagleyovou a potom na Reachera.

„Mohli bychom si promluvit mezi čtyřma očima?“ zeptala se ho.

„To není nutné,“ prohlásil. „Moje odpověď je ano.“

„Ještě neznáte otázku.“

„Věříte mi, protože jste důvěřovala Joeovi a Joe věřil mně, takže kruh se uzavřel. Teď chcete vědět, jestli důvěřuju Neagleyové, abyste mohla i tenhle kruh uzavřít, a odpověď zní ano, důvěřuju jí bezvýhradně, takže vy můžete taky.“

„Dobře,“ prohlásila Froelichová. „O tomhle asi měla být řeč.“

„Tak si odložte a chovejte se jako doma. Dáte si ještě kafe?“

Froelichová si svlékla bundu a hodila ji na postel. Obešla stůl a položila na něj obálku.

„To by docela bodlo,“ řekla.

Reacher zavolal na hotelovou službu a objednal velkou konvici se třemi šálky, třemi talířky a dál už vůbec nic.

„Před tím jsem vám řekla jen půlku pravdy,“ přiznala Froelichová.

„Taky mě to napadlo,“ přiznal Reacher.

Froelichová omluvně kývla a zvedla obálku. Otevřela ji a vytáhla průhledné desky z umělé hmoty. Uvnitř něco bylo.

„Tohle je kopie něčeho, co přišlo poštou,“ vysvětlovala.

Položila to na stůl, Reacher s Neagleyovou si přitáhli židle, aby si to mohli prohlédnout zblízka. Desky patřily k těm, které se běžně používaly. Uvnitř byla barevná fotografie rozměru osm na deset jediné stránky bílého papíru. Ležela na dřevěném pozadí, podél ní dřevěné kancelářské pravítko jako měřítko. Vypadalo to jako normální dopisní papír. Zleva doprava, palec nebo víc nad středem, se skvěl nápis: Zemřeš. Písmena byla přesně vykroužená, zjevně vytištěná počítačem.

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Kdy to přišlo?“ zeptal se Reacher.

„V pondělí po volbách,“ řekla Froelichová. „Normální poštou.“

„Bylo to adresováno Armstrongovi?“

Froelichová přikývla. „Do Senátu. Ale on to ještě neviděl. Otevíráme našim klientům všechny dopisy od veřejnosti. Předáváme jim, co považujeme za vhodné. Nedomnívali jsme se, že by zrovna tohle vhodné bylo. Co si o tom myslíte?“

„Tak asi dvě věci. Za prvé, že je to pravda.“

„Ne, pokud bych tomu dokázala zabránit.“

„Odhalila jste tajemství nesmrtelnosti? Každý musí zemřít, Froelichová. Já, stejně jako vy. Třeba ve sto letech, ale nebudeme tu navždycky. Takže technicky vzato je to konstatování faktu. Přesná předpověď, stejně jako hrozba.“

„Což vyvolává otázku,“ dodal a Neagleyová. „Je odesílatel natolik inteligentní, aby to vysvětlil jako my?“

„Proč by to dělal?“

„Aby se vyhnul trestnímu stíhání, kdybyste ho našli? Nebo ji? Aby mohl prohlásit, že to nebylo vyhrožování, ale konstatování faktického běhu věcí? Něco, co bychom si mohli vyvodit o odesílatelově inteligenci?“

Froelichová na ni překvapeně pohlédla. Se značnou dávkou respektu.

„K tomu se dostaneme,“ podotkla. „A jsme si jistí, že je to on, ne ona.“

„Proč?“

„K tomu se dostaneme,“ opakovala Froelichová.

„Ale proč si s tím tak lámete hlavu?“ vyptával se Reacher. „To je můj druhý postřeh. Tihle chlápci musí přece dostávat spousty výhružných dopisů.“

Froelichová kývla. „Několik tisíc ročně. Ale většina z nich je adresována prezidentovi. Když někdo něco takového směruje přímo na viceprezidenta, je to divné. A většinou bývají načmárané tužkou na útržcích starého papíru a najdete v nich pravopisné chyby a škrtance. V určitém směru nejsou nikdy v pořádku. To o tomhle neplatí. Od začátku se to vymyká. Takže jsme si ho podrobně prověřili.“

„Odkud byl poslaný?“

„Z Las Vegas,“ odpověděla Froelichová. „To nám nepomůže. Když si uvědomíme, jak Američané cestují, představují lidé, kteří jsou ve Vegas, ten nejproměnlivější vzorek.“

Jste si jistá, že to poslal Američan?“

„Musíme se spolehnout na procenta. Nikdy jsme nedostali výhružný dopis, který by napsal cizinec.“

„A nemyslíte si, že by to mohl být stálý obyvatel Vegas?“

„To je velice nepravděpodobné. Domníváme se, že tam jen zajel, aby odtamtud poslal dopis.“

„Proč?“ vyptávala se Neagleyová.

„Kvůli možným důkazům,“ odpověděla Froelichová. „Jsou efektní. To naznačuje, že se jedná o velice opatrného člověka.“

„Podrobnosti?“

„Byla jste specialistka? U vojenské policie?“

„Specializovala se na lámání vazů,“ prohlásil Reacher. „Ale předpokládám, že se zajímala i o jiné obory.“

„Nevšímejte si ho,“ ozvala se Neagleyová. „Absolvovala jsem šestiměsíční školení v laboratořích FBI.“

Froelichová kývla. „Tohle jsme poslali na FBI. Mají pro prověření lepší možnosti než my.“

Někdo zaklepal. Reacher vstal, přešel ke dveřím a přiložil oko ke kukátku. Byla to hotelová služba s kávou. Reacher otevřel a převzal podnos. Velká konvice, tři šálky otočené dnem vzhůru, tři talířky, žádné mléko ani lžičky, a jediná růže v porcelánové vázičce. Odnesl tác ke stolu a Froelichová posunula fotografii, aby ho měl kam položit. Neagleyová obrátila šálky a začala nalévat kávu.

„Co FBI zjistila?“ zeptala se.

„Obálka byla čistá,“ vysvětlovala Froelichová. „Hnědá, standardního dopisního formátu, zadní cíp s lepidlem, kovový uzávěr. Na samotné obálce bylo pět sad otisků prstů. Tři z nich patřily poštovním zřízencům. Jejich otisky máme evidované jako u všech státních zaměstnanců. To je podmínka, když žádají o práci. Čtvrtá patří člověku na spisovně v Senátu, který nám ji předal. A pátá našemu agentovi, který ji otevřel.“

Neagleyová přikývla. „Tak na obálku zapomeneme. Ten chlápek je mazaný, drží krok s dobou.“

„A co samotný dopis?“ zeptal se Reacher.

Froelichová zvedla fotografii blíž k lampě.

„To je divné,“ prohlásila. „V laboratoři FBI řekli, že papír vyrobila firma Georgia-Pacific, je to jejich dopisní papír s vysokým leskem, čtyřiadvacet liber těžký, s hladkou úpravou, standardního rozměru osm a půl palce na jedenáct. Georgia-Pacific je třetím největším dodavatelem na trh. Prodají ho za týden stovky tun. Takže jednu stránku není prakticky možné vystopovat. Ale je o dolar nebo dva dražší než obyčejný balík papíru, to už by mohlo třeba něco znamenat. Nebo taky ne.“

„A co tiskárna?“

„Laserová, Hewlett-Packard. Usoudili to z chemikálií toneru. Nemohou určit, jaký model, protože se pro všechny jejich černobílé tiskárny používá stejná náplň. Písmo je Times New Roman z Microsoft Works 4.5 pro Windows 95, čtrnáct bodů, silně vytištěné.“

„Můžou specifikovat, o jaký program jde?“

Froelichová kývla. „Obrátili se na člověka, který se na něco takového specializuje. Druhy písma mezi jednotlivými word procesory vykazují jen velice lehké odlišnosti. Tvůrci písma softwaru si hrají s kerningem, to jsou vlastně mezery mezi jednotlivými písmeny, to je něco jiného než mezislovní mezery. Když se na to budete dívat dost dlouho, dokážete rozdíly rozlišit. Pak si je můžete přeměřit a určit program. Ale to nám moc nepomůže. Takových počítačů přesně s tímhle programem musí existovat spousty.“

„Asi žádné otisky,“ usoudila Neagleyová.

„Jo, tak tady to právě začíná být podivné,“ odvětila Froelichová. Posunula podnos s kávou a položila na jeho místo fotografii. Ukázala do horního rohu. „Přímo tady v tom rohu jsme objevili mikroskopické stopy mastku.“ Pak ukázala na kolečko palce pod horním rohem. „A tady jsme objevili dvě přesně ohraničené skvrny od stejného prášku, jednu zezadu, jednu zepředu.“

„Latexové rukavice,“ prohlásila Neagleyová.

„Přesně tak,“ přitakala Froelichová. „Latexové rukavice na jedno použití, jako u doktora nebo u zubaře. Balí je do krabic po padesáti nebo sto párech. Mastek uvnitř pomáhá při navlékání. Ale trochu prášku se vždycky vysype i do krabice, takže se dostane na rukavice i zvenčí. Prášek na horním rohu je vysušený, ale skvrny ne.“

„Dobře,“ řekla Neagleyová. „Takže ten chlápek si navlékl rukavice, otevřel nové balení papíru, obal odsunul, aby se papír nezmačkal, takže když ho vytahoval, dostal se klouzek do horního rohu, pak dal papír do tiskárny, vytiskl vzkaz, čímž prášek vysušil.“

„Protože laserová tiskárna produkuje teplo,“ dodala Froelichová. „Náplň z toneru se přisaje na papír elektrostatickou energií ve tvaru požadovaných písmen a pak se zahříváním ustálí na papíru. Asi tak na dvě stě stupňů, myslím, jen krátce.“

Neagleyová se naklonila blíž. „Pak vyndal papír, uchopil ho mezi palec a ukazováček, což vysvětluje skvrnu zepředu a zezadu nahoře na stránce, nebyla vysušená, protože se vytvořila po vysoušení. A víte proč? Dělá to doma, ne v práci.“

„Proč?“

„Otisk prstů zepředu a zezadu znamená, že papír vyšel z tiskárny vertikálně. Vyskočí jako z toastem. Kdyby tam papír zastrčil, jak je obvyklé, charakteristické znaky by vypadaly jinak. V místě, kde by ho zastrčil, by se zepředu objevila skvrna. Bez ohledu na znamínko na zadní straně. A jediné malé laserové tiskárny, do nichž se papír zastrkuje vertikálně, vyrábí Hewlett-Packard. Takového něco si lidé pořizují domů. Já sama ji také mám. Je to strašně pomalé. A náplň do toneru vydrží jen na dva a půl tisíc stránek. To není nic pro odborníky. Takže ten chlápek to vyráběl doma.“

Froelichová přikývla. „Mám dojem, že chtěl udělat dojem. Určitě by se cítil divně, kdyby si před kolegy natáhl latexové rukavice.“

Neagleyová se usmála, to už byl pokrok. „Tak dobře, je zalezlý ve svém doupěti, vytáhne dopis z tiskárny, vloží ho do obálky, zalepí vodou z kohoutku, pořád má při tom na rukou rukavice. Takže nemůžeme získat jeho otisky prstů.“

Výraz Froelichové se proměnil. „Ne, a tady to začíná být hodně podivné.“ Ukázala na fotografii. Položila prst na místo zhruba palec pod vytištěným sdělením, trochu napravo od středu. „Co bychom tu čekali, kdyby to byl normální dopis?“

„Podpis,“ odvětil Reacher.

„Přesně tak,“ souhlasila Froelichová. Položila prst na kolečko. „A tohle tady je otisk palce. Velký, jasný, přesně ohraničený otisk palce. Zjevně záměrně udělaný. Naprosto výrazný, umístěný přesně svisle. Dost velký na to, aby nemohl patřit ženě. Je tu místo podpisu.“

Reacher vytáhl fotografii Froelichové zpod prstu a prohlížel si ji.

„Určitě jste se mu už věnovali,“ řekla Neagleyová.

„Nenašli nic,“ prohlásil Reacher. „Místo podpisu otiskl palec, což mohl s klidem udělat, protože jeho otisky prstů nejsou nikde zaznamenané, ale dával si pořádný pozor, aby se jeho otisky neobjevily už nikde na papíře nebo na obálce. Proč?“

„Aby to zapůsobilo?“ uvažovala Neagleyová. „Kvůli dramatickému napětí? Šikovnosti?“

„Ale to vysvětluje ten drahý papír,“ podotkl Reacher. Hladký povrch udrží otisk. Levný papír by mohl být moc pórovitý.“

„Co použili v laboratoři?“ zeptala se Neagleyová. „Jódové páry? Ninhydrin?“

Froelichová zavrtěla hlavou. „Sel rovnou na fluoroskop.“

Reacher mlčel, jen zkoumal fotografii. Za oknem už se setmělo.

„A co dál?“ vyptával se Froelichová. „Proč jste tak nervózní?“

„Copak tohle nestačí?“ zeptala se ho Neagleyová.

Přikývl. Víš, jak tyhle organizace pracuji, naznačil.

„Musí tu být něco jiného,“ řekl. „Myslím, no dobře, tohle je hrozné, náročné a překvapující. Ale ona je fakt vyplašená.“

Froelichová si povzdechla, zvedla obálku a vytáhla druhý předmět. Téměř v každém ohledu byl stejný jako ten první. Plastikové desky s barevnou fotografií rozměru osm na deset uvnitř. Na ní byl list bílého papíru. Na něm byla vytištěna čtyři slova: Zvolený vice-prezident Armstrong zemře. Papír spočíval na jiném podkladě a vedle leželo jiné pravítko. Podklad tvořil šedý laminát a pravítko bylo průhledné, z umělé hmoty.

„Zdánlivě je to stejné,“ vysvětlovala Froelichová. „Laboratorní rozbor souhlasí, stejný otisk palce místo podpisu.“

„A?“

„Objevil se zničehonic na stole mého šéfa,“ dodala Froelichová. „Jednoho rána, prostě tam ležel. Žádná obálka, nic. A absolutně se nedalo zjistit, jak se tam dostal.“

Reacher vstal a přešel k oknu. Našel šňůrku a zatáhl žaluzie. Ve skutečnosti pro to neměl žádný důvod. Jen se mu zdálo, že by to právě teď měl udělat.

„Kdy se tam objevil?“ zeptal se.

„Tři dny poté, co přišel poštou ten první,“ odvětila Froelichová.

„Mířil na vás,“ podotkla Neagleyová. „Spíš než na samotného Armstronga. Proč? Aby se ujistil, že berete ten první vážně?“

„My jsme ho brali vážně,“ prohlásila Froelichová.

„Kdy odjíždí Armstrong z Camp Davidu?“ vyptával se Reacher.

„Dnes tam budou mít večeři,“ řekla Froelichová. „Asi si trochu oddechnou. Podle mě poletí zpátky po půlnoci.“

„Kdo je váš šéf?“

„Jmenuje se Stuyvesant,“ odpověděla Froelichová. „Jako ty cigarety.“

„Řekla jste mu o těch posledních pěti dnech?“

Froelichová zavrtěla hlavou. „Rozhodla jsem se to nedělat.“

„To bylo chytré,“ pochválil ji Reacher. „A co přesně teď potřebujete od nás?“

Froelichová se na okamžik odmlčela.

„Já vážně nevím,“ řekla. „Tuhle otázku už si kladu šest dní od té doby, co jsem se vás rozhodla vyhledat. Ptám se sama sebe, co bych v takové situaci mohla chtít. A víte co? Já si opravdu potřebuju s někým promluvit. Ve skutečnosti s určitou osobou, s Joem. Protože je to komplikované, nemám pravdu? To určitě chápete, že? A Joe by si věděl rady. V něčem takovém byl dobrý.“

„Vy chcete, abych byl Joe?“ zeptal se Reacher.

„Ne, chci, aby byl Joe naživu.“

Reacher přikývl. „To si přejeme oba. Ale není to možné.“

„Tak vy byste mohl být druhé nejlepší řešení.“

Pak zase zmlkla.

„Omlouvám se,“ hlesla. „Leze to ze mě jak z chlupaté deky.“

„A co takhle ti neandertálci?“ vyptával se Reacher. „Od vás z práce?“

Kývla. „To mě taky nejdřív napadlo.“

„Je to určitá možnost,“ řekl. „Někdo na vás začne žárlit, nebo se naštve, shodí to všechno na vás a doufá, že to zkazíte a uděláte ze sebe blázna.“

„To mě napadlo hned,“ opakovala.

„A jednotliví kandidáti?“

Pokrčila rameny. „Na první pohled nikdo. A pod povrchem pár. Když mě povýšili, přeskočila jsem šest chlápků na stejné platové úrovni. Každý z nich měl přítelíčky, zastánce a spojence v nižších složkách. Něco jako síť v pavučině. Mohl by to být kdokoli.“

„A co instinkt?“

Zavrtěla hlavou. „Nedokážu z nich vytipovat jediného člověka. A jejich otisky prstů jsou registrované. Máme to v pracovních podmínkách. A tohle období mezi volbami a inauguraci je hrozně hektické. Jsme pod tlakem. Nikdo si nemůže naplánovat víkend ve Vegas.“

„Nemusel by to být víkend. Mohlo by to stačit na otočku.“

Froelichová neodpověděla.

„A co disciplinární přestupky?“ pokračoval Reacher. „Nikdo neprotestoval proti způsobu, jak vedete tým? Musela jste na ně křičet? Třeba někdo neplnil své povinnosti.“

Zavrtěla hlavou. „Pár věcí jsem změnila. Promluvila jsem si s několika lidmi. Ale byla jsem taktní. A ten otisk palce nepatří žádnému z nich, ať už jsem s nimi musela mít pohovor nebo ne. Takže jsem přesvědčená, že se skutečně jedná o hrozbu zvenčí.“

„Já taky,“ přitakala Neagleyová. „Ale musí do toho být zapletený někdo, kdo se volně pohybuje po budově, viďte? Jak by jinak mohl projít kancelářemi a nechat něco na stole vašeho šéfa?“

Froelichová kývla. „Potřebovala bych, abyste si to tam prohlédli,“ řekla. „Uděláte to pro mě?“

*****

Krátkou vzdálenost projeli ve služebním suburbanu. Reacher se roztahoval vzadu a Neagleyová seděla vepředu vedle Froelichové. Noční vzduch byl prosycený vlhkostí, něčím mezi mrholením a večerním oparem. Silnice se leskly vodou a oranžovým světlem. Pneumatiky hvízdaly a stěrače na předním skle se pohybovaly ze strany na stranu. Reacher vrhl letmý pohled na ohradu mezi Bílým domem Treasury Building, budovou ministerstva financí, pak Froelichová zabočila za roh, zamířila do úzké uličky a dál ke vjezdu do garáží. Byla tam příkrá rampa, hlídač ve skleněné budce a záplava ostrého světla. Nízké stropy spočívaly na silných betonových sloupech. Zaparkovala suburban na konci řady šesti stejných modelů. Tu a tam postávaly lincolny, cadillaky různých roků výroby a velikostí s neuměle přesazenými okenními rámy, do nichž bylo zabudováno neprůstřelné sklo. Všechny vozy byly černé a nablýskané a celá garáž byly vymalovaná lesklou bílou barvou, stěny, strop i podlaha. Působilo to tam jako na černobílé fotografii. Byly tam dveře s malým otvorem vyplněným drátěným pletivem. Froelichová je jimi provedla a pokračovali nahoru po úzkém mahagonovém schodišti do malé haly v přízemí. Byly tam mramorové pilastry a jedny výtahové dveře.

„Vy dva byste se sem vůbec neměli dostat,“ připomněla jim Froelichová. „Tak mlčte, držte se u mě a rychle pojďte, rozumíte?“

Pak se na chvíli odmlčela. „Ale nejdřív se na něco pojďte podívat.“

Vedla je dalšími nenápadnými dveřmi a za roh do rozlehlé temné haly velikosti fotbalového hřiště.

„Hlavní vestibul celé budovy,“ vysvětlovala. Hlas se jí odrážel v prázdných mramorových prostorách. Osvětlovalo je kalné světlo. V tom přítmí působil i bílý kámen šedě.

„Tady,“ upozornila je.

Na stěnách byly z mramoru vytesané vypouklé desky s klasickou výzdobou v rozích. Ta, pod kterou stáli, nesla nápis The United States Department Of Treasury. Nápis mohl na šířku měřit tak osm nebo devět stop. Pod ním byl další nápis: Tabule cti. Od vrchního levého rohu se odvíjela řada dat a jmen. Mohly jich být tak tři nebo čtyři tucty. Předposledním jménem ze seznamu bylo J. Reacher, 1997. Posledním M. B. Gordonová, 1997. Zbývala ještě spousta volného místa. Možná tak jeden a půl sloupce.

„To je Joe,“ upozornila Froelichová. „Ten si to zaslouží.“

Reacher vzhlédl ke jménu svého bratra. Bylo pečlivě vytesané. Každé písmeno mohlo být tak dva palce vysoké a pozlacené. Mramor působil chladně, byl žilkovaný a skvrnitý, na tom nebylo nic divného. Pak se mu na okamžik v podvědomí vybavil Joeův obličej, mohlo mu být tak dvanáct, seděl za stolem asi u večeře nebo u snídaně, vždycky dokázal o zlomek vteřiny dřív zaznamenat žert, ale rozesmál se o chvilku později. Pak se mu vybavila představa, jak vychází z domu, v té době se muselo jednat o služební bungalov v teplých krajích, košili měl promočenou potem. Přes rameno si přehodil batoh, mířil na letiště a do West Pointu vzdáleného deset tisíc mil. Potom stál u hrobu při pohřbu jejich matky, tenkrát ho viděl naposledy živého. Viděl rovněž Molly Beth Gordonovou. Tak patnáct minut předtím, než zemřela. Byla to veselá blondýnka. Od Froelichové se zase moc nelišila.

„Ne, to není Joe,“ prohlásil. „Nebo Molly Beth. To jsou jen jména.“

Neagleyová na něj pohlédla a Froelichová neřekla nic, zavedla je do malé haly s jediným výtahem. Projeli třemi patry do odlišného světa. Byla tam spousta úzkých chodeb, nízkých stropů a praktických úprav. Akustická odhlučnění, halogenové osvětlení, bílé linoleum a šedé koberce na podlaze, kanceláře rozdělené na oddělené kóje konstrukcemi do výše ramen, které se daly lehce přestavět. Řada telefonů, faxů, stohy papíru, všude počítače. Přímo odtud vyzařovala aktivita, ozývalo se hučení chladicího zařízení, skřípání modemů a tiché vyzvánění telefonů. Za hlavními dveřmi byl recepční pult, za ním seděl muž v obleku. Na rameni měl položené sluchátko a zapisoval cosi do poznámkového bloku, mohl na ně jen vrhnout zmatený pohled a utrápeně jim pokynul na pozdrav.

„Služba,“ poznamenala Froelichová. „Pracují, na třísměnný provoz. Za tímhle stolem vždycky někdo sedí.“

„Jinak se sem není možné dostat?“ vyptával se Reacher.

„Vzadu je požární schodiště,“ vysvětlovala Froelichová. „Ale nepokoušejte se tam dostat sám. Vidíte ty kamery?“

Ukázala na strop. Všude byly rozmístěné miniaturní kamery, tak aby byla každá chodbička monitorovaná.

„S tím musíte počítat,“ varovala ho.

Vedla je hlouběji do celého komplexu, odbočovala doleva, pak zase doprava, nakonec skončili v místech, která musela tvořit zadní trakt podlaží. Prošli dlouhou úzkou chodbou, která vyústila v čtvercový prostor bez oken. U postranní stěny byl stůl sekretářky, kam se vešel jen jeden člověk, registračka a police vyplněné pořadači a stohy neuspořádaných poznámek. Na stěně visel portrét posledního prezidenta a v rohu svinutá americká vlajka. Vedle ní věšák na kabáty. Víc nic. Všude bylo uklizeno. Všechno na svém místě. Za stolem sekretářky spatřili požární únikový východ. Byly to mohutné dveře s cedulkou, na níž byl vyobrazený zelený prchající mužík. Nad východem zírala před sebe bez mrknutí kamera jako skleněné oko. Naproti stanovišti sekretářky byly jediné neoznačené dveře. Zavřené.

„Stuyvesantova kancelář,“ poznamenala Froelichová.

Otevřela dveře a vedla je dovnitř. Zmáčkla vypínač a nevelkou místnost ozářilo jasné halogenové světlo. Byla menší než čtvercový předpokoj, okno zakrývala zatažená bílá látková roleta.

„To okno jde otevřít?“ zeptala, se Neagleyová.

„Ne,“ odvětila Froelichová. „A mimochodem vede na Pennsylvánskou avenue. Kdyby se nějaký zloděj šplhal tři patra na laně, určitě by si ho někdo všiml, to mi věřte.“

Místnosti dominoval mohutný stůl s šedou deskou. Ta byla úplně prázdná. Těsně k němu bylo přisunuté kožené křeslo.

„On nepoužívá telefon?“ zajímalo Reachera.

„Dává si ho do šuplíku,“ vysvětlovala Froelichová. „Potrpí si na čisté pracoviště.“

U zdi stály vysoké skříně obložené stejným šedým laminátem jako stůl. Mimoto ještě dvě židle pro hosty Polstrované kůží. Dál nic. Všechno v téhle místnosti bylo jasně na svém místě. Vypovídalo to o vyrovnané osobnosti.

„Tak,“ prohlásila Froelichová. „Výhružný dopis přišel poštou v pondělí týden po volbách. Pak ve středu večer šel Stuyvesant domů tak kolem půl osmé. Stůl měl čistý. Sekretářka odešla o půl hodiny později. Ještě předtím strčila hlavu do dveří, tak to dělává pokaždé. Potvrdila, že na stole nic nebylo. Kdyby na stole ležel list papíru, určitě by si ho všimla, nemám pravdu?“

Reacher přikývl. Povrch působil jako přední paluba bitevní lodi připravená na přehlídku admirála. Pozornosti by neuniklo jediné smítko.

„Osm hodin ve čtvrtek ráno, sekretářka přichází,“ pokračovala Froelichová. „Jde přímo ke svému stolu a pouští se do práce. Neotevírá dveře ke Stuyvesantovi. Osm hodin deset minut, přichází Stuyvesant. Nese aktovku a má na sobě plášť do deště. Svléká si ho a věší jej na věšák. Sekretářka s ním mluví, on si pokládá aktovku k ní na stůl a o něčem se s ní domlouvá. Pak otevírá dveře a vchází do kanceláře. Nemá s sebou nic. Aktovku nechal u sekretářky na stole. Tak za čtyři nebo pět vteřin vychází. Volá dovnitř sekretářku. Oba potvrzují, že na stole ležel list papíru.“

Neagleyová se rozhlédla po kanceláři, ke dveřím, na stůl, přeměřila si prostor mezi stolem a dveřmi.

„Máte jen jejich svědectví?“ zeptala se. „Nebo i videonahrávku?“

„Obojí,“ odvětila Froelichová. „Máme nahrávky ze všech kamer. Prohlédla jsem si právě tuhle, všechno se od začátku do konce odehrálo tak, jak vypověděli.“

„Takže dokud se tam spolu neobjevili, ani jeden z nich tam ten papír nepoložil.“

Froelichová přikývla. „To si také myslím.“

„Tak kdo to udělal?“ vyptával se Reacher. „Kdo ještě se objevil na videonahrávce?“

„Uklízeči,“ přiznala Froelichová.

Zavedla je do své kanceláře a ze zásuvky vytáhla tři videokazety. Přešla k polici, kde stála mezi tiskárnou a faxem televize značky Sony s vestavěným videem.

„Tohle jsou kopie,“ upozornila je. „Originály máme uložené. Rekordéry fungují na časové spínače, šest hodin na každou pásku. Šest od rána do poledne, od poledne do šesti, šest do půlnoci, od půlnoci do šesti, a tak pořád dokola.“

Našla v zásuvce ovladač a zapnula televizi. Zasunula do videa první kazetu. Cvaklo to a zabzučelo a na obrazovce se objevil tmavý obraz.

„Tohle je středeční večer,“ vysvětlovala. „Od šesti hodin odpoledne.“

Obraz byl mléčně šedý, nijak zvlášť ostrý, ale dostatečně jasný. Kamera zachycovala celý čtvercový prostor zpoza sekretářčiny hlavy. Seděla za stolem a telefonovala. Působila staře. Měla bílé vlasy. Na pravé straně obrazovky byly dveře do Stuyvesantovy kanceláře. Zavřené. Vlevo dole bylo zaznamenané datum a čas. Froelichová zmáčkla rychlé přetáčení a pohyb se zrychlil. Sekretářčina bílá hlava sebou komicky cukala. Ruka se pohybovala zezdola nahoru, když po každém telefonátu zavěsila a znovu zvedala sluchátko. V obraze se objevila nějaká postava, která doručila interní poštu, otočila se a zase vyšla ven. Sekretářka vytřídila poštu rychle jako stroj. Otevřela každou obálku, obsah pečlivě vršila na hromádku, vytáhla razítko a polštářek s inkoustem a každý dopis nahoře orazítkovala.

„Co to dělá?“ vyptával se Reacher.

„To je kvůli datu přijetí,“ vysvětlovala Froelichová. „To patří k poctivé, kancelářské práci. A vždycky patřilo.“

Sekretářka levou rukou odhrnovala archy papíru a pravou razítkovala. Díky zrychlenému přehrávání působil její pohyb horečně. Z dolního rohu obrazovky nevymizelo datum a časový údaj se měnil přesně tak rychle, aby ho bylo možné přečíst. Reacher se odvrátil od obrazovky a rozhlédl se po kanceláři Froelichové. Byla to typická úřadovna státního zaměstnance, civilní obdoba kanceláří, v nichž strávil spoustu času, přísně strohá a za využití nemalých finančních prostředků instalovaná do staré budovy. Hrubý šedý nylonový koberec, laminátový nábytek, elektrické vedení pečlivě izolované v bílých plastikových lištách. Všude stohy papíru, hlášení a záznamy připevněné na zdech. Byla tam také prosklená skříňka s trestními zákoníky. Místnost neměla jediné okno. Ale pořád tu měla zeleň. Vyrůstala z plastikového květináče, světlá, vysušená, svádějící boj o život. Nebyly tam žádné fotografie. Žádné upomínkové předměty. Vlastně nic osobního až na její parfém vznášející se ve vzduchu a látku pokrývající její židli.

„No dobře, tak tady Stuyvesant odchází domů.“

Reacher pohlédl zpátky na obrazovku a zaznamenal čas mezi sedm třicet a sedm třicet jedna. Stuyvesant vycházel rychle z kanceláře. Byl to vysoký muž, měl široká ramena, trochu se hrbil, vlasy na spáncích měl prošedivělé. Nesl si malou aktovku.. Videonahrávka směšně zrychlovala jeho pohyb. Přešel k věšáku na kabáty a sundal černý plášť do deště. Přehodil si ho přes ramena a vrátil se k sekretářčině stolu. Prudce se sklonil, něco řekl a zmizel z dohledu. Froelichová zmáčkla knoflík a rychlost se opět zdvojnásobila. Sekretářka sebou škubla a zhoupla se na židli. Ukazatel času byl rozmazaný. Když sedmička přeskočila na osmičku, sekretářka vyskočila a Froelichová zpomalila pásku, aby mohla zaznamenat, jak otevřela Stuyvesantovy dveře. Podržela kliku, naklonila se dovnitř, vkročila tam jednou nohou, potom se otočila a zavřela za sebou. Oběhla čtvercovou místnost, sebrala kabelku, deštník a kabát a zmizela v šeru vzdáleného konce chodby. Froelichová znovu zrychlila nahrávku, ukazatel času se rozběhl, ale obraz zůstával naprosto statický. Nehybnost prázdné kanceláře se neměnila a čas ubíhal.

„Kdy přicházejí uklízeči?“ zeptal se Reacher.

„Před půlnocí,“ odpověděla Froelichová.

„Tak pozdě?“

„Je to noční směna.“

„A před tím se tam ničeho nedočkáme?“

„Vůbec ničeho.“

„Tak to přetočte. Až se bude něco dít.“

Froelichová zmáčkla knoflík a zarazila se mezi rychlým přehráváním se zrněním na obrazovce a normální rychlostí, aby si překontrolovala časový údaj. V jedenáct padesát spustila pásku. Časový ukazatel ubíhal, vteřinu po vteřině. V jedenáct padesát dva zaznamenali na vzdáleném konci chodby pohyb. Z šera se vynořila skupina tří osob. Byly to dvě ženy a muž, všichni měli na sobě tmavé kombinézy. Vypadali jako Hispánci. Byli malí a podsadití, tmavovlasí, klidní. Muž tlačil vozík. Vepředu na kovové konstrukci byl připravený pytel na odpadky a vzadu košík s hadry a čisticími prostředky. Jedna z žen nesla vysavač. Přehodila si ho přes záda jako batoh. Měl dlouhou hadici se širokou hubicí. Druhá žena nesla v jedné ruce kbelík a ve druhé mop. Ten měl na konci čtyřhrannou houbu a uprostřed rukojeti složitý systém na ždímání. Všichni měli na rukou gumové rukavice z bezbarvé umělé hmoty, nebo třeba byly světle žluté, v každém případě připomínaly ruce mrtvoly. Všichni působili unaveným dojmem. Jako lidé při noční směně. Ale zároveň vypadali úpravně, čistě a profesionálně. Byli pečlivě učesaní a jejich výraz vyzařoval: Je nám jasné, že to není zrovna vzrušující práce, ale hodláme ji odvést podle pravidel. Froelichová zastavila pásku a nechala je stát ve dveřích do Stuyvesantovy kanceláře.

„Kdo to je?“ vyptával se Reacher.

„Bezesporu státní zaměstnanci,“ ujišťovala ho Froelichová. „Většina z uklízečů v tomhle městě pracuje na smlouvu o dílo, za minimální mzdu, žádné výhody, vysoká fluktuace. Jako v kterémkoli jiném městě. Ale my si najímáme své lidi. FBI taky. Pochopitelně potřebujeme maximální spolehlivost. Nepřetržitě si držíme dvě směny. Podrobí se náležitému pohovoru, pozornosti neujde ani jejich zázemí, pokud neprojdou hodnocením, dovnitř se nedostanou. Pak dostávají skutečně dobrý plat, zajišťujeme jim zdravotní pojištění, preventivní zubní prohlídky, proplácíme dovolenou, zkrátka všechny zaměstnanecké výhody. Stávají se členy ministerstva jako my všichni.“

„A jsou zodpovědní?“

Přikývla. „Vesměs neskutečně.“

„Ale myslíte si, že právě oni sem propašovali ten dopis?“

„Žádné jiné řešení mě nenapadá.“

Reacher ukázal na obrazovku. „Tak kde je teď?“

„Může být v pytli na odpadky, v pevné obálce. Mohl by být v deskách připevněný pod jedním ze šuplíků. Nebo by si ho mohl někdo přilepit na záda pod kombinézu.“

Zmáčkla knoflík a uklízeči se vydali do Stuyvesantovy kanceláře. Dveře se za nimi zabouchly. Kamera oslepla. Ukazatel času se nezastavil, pět minut, sedm, osm. Pak došla páska.

„Půlnoc,“ prohlásila Froelichová.

Vyndala kazetu a vložila dovnitř novou. Zmáčkla start, datum se změnilo na čtvrtek a ukazatel času odstartoval přesně od půlnoci. Nezastavil se, dvě minuty, čtyři, šest.

„Ti si tedy dávají záležet,“ poznamenala Neagleyová. „Naše uklízečky by už měly za tuhle dobu hotový celý barák. Ty se s tím nepářou.“

„Stuyvesant si potrpí na čisté pracovní prostředí,“ prohlásila Froelichová. Sedm minut po půlnoci se otevřely dveře a uklízecí četa vyšla.

„Takže teď už je podle vás dopis na stole,“ řekl Reacher.

Froelichová kývla. Videonahrávka dokazovala, že uklízeči zahájili práci v sekretariátu. Nevynechali nic. Všechno bylo řádně vysáto, vyčištěno a naleštěno. Vysavači neunikl jediný kousek koberce. Odpadky vysypali do černého pytle. Už byl jednou tak veliký. Muž už vypadal trochu neupraveně. Tlačil před sebou pomalu vozík a ženy mu ustupovaly. Šestnáct minut po půlnoci zmizeli v šeru a vyklidili scénu, která teď působila stejně jako před jejich příchodem.

„Tak a máme to,“ prohlásila Froelichová. „Klid na dalších pět hodin a čtyřiačtyřicet minut. Pak vyměníme pásku a od šesti do osmi se nestane vůbec nic, dokud nepřijde sekretářka, a pak to proběhne přesně tak, jak ona a Stuyvesant vypověděli.“

„To se dalo čekat,“ ozval se hlas ode dveří. „Myslel jsem, že se našemu slovu dá věřit. Nakonec jsem ve státních službách čtyřiadvacet let, a pokud vím, moje sekretářka ještě déle.“

05 KAPITOLA

MUŽ VE DVEŘÍCH BYL STUYVESANT, O TOM NEMOHLO BÝT POCHYB. Reacher ho poznal podle videonahrávky. Byl vysoký, ramenatý, něco přes padesát, pořád ve formě. Pohledný obličej, unavené oči. Měl na sobě oblek a kravatu, v neděli. Froelichová na něj s obavami hleděla. Ale on upíral pohled na Neagleyovou.

„Vy jste ta žena z videa,“ prohlásil. „Z tanečního sálu ve čtvrtek večer.“

Mozek mu zjevně pracoval na plné obrátky. Hlavou se mu honily nejrůznější závěry, pak sotva postřehnutelné jen sám pro sebe přikývl, když si utřídil myšlenky. Za okamžik přesunul pohled z Neagleyové na Reachera a vešel do místnosti.

„A vy jste bratr Joea Reachera,“ řekl. „Jste mu hodně podobný.“

Reacher přikývl. „Jack Reacher,“ poznamenal a podal mu ruku.

Stuyvesant se jí chopil. „Musela to být velká ztráta,“ poznamenal. „Bylo to před pěti lety, já vím, ale finančníci na něj pořád s láskou vzpomínají.“

Reacher znovu kývl. „Tohle je Frances Neagleyová,“ představil ji.

„Reacher ji přivedl, aby nám pomohla,“ vysvětlovala Froelichová.

Stuyvesant se na ně letmo usmál. „To mi došlo,“ usoudil. „Dobrý tah. A jaké jsou výsledky?“

V kanceláři se rozhostilo ticho.

„Omlouvám se, jestli jsem se vás dotkla, pane,“ řekla Froelichová. „Myslím předtím. Když jsme mluvili o nahrávce. Jen jsem vysvětlovala situaci.“

„Jaký byl výsledek auditu?“ zeptal se znovu Stuyvesant.

Neodpověděla mu.

„Moc zlé?“ vyzvídal Stuyvesant. „Dobře, s tím samozřejmě počítám. Taky jsem znal Joea Reachera. Ne tak dobře jako vy, ale čas od času jsme se dostali do kontaktu. Byl úžasný. Předpokládám, že jeho bratr je alespoň zpoloviny takový. A slečna Neagleyová pravděpodobně ještě šikovnější.

„V tom případě si musí vědět rady. Nemám pravdu?“

„Tři nezvratné možnosti,“ prohlásila Froelichová.

Stuyvesant kývl. „Taneční sál určitě,“ připustil. „Pravděpodobně i rodinný dům a taky ta proklatá událost venku v Bismarcku. Nemám pravdu?“

„Ano,“ souhlasila Froelichová,

„Krajní případy,“ řekla Neagleyová. „Takové se často neopakují.“

Stuyvesant zvedl ruku a přerušil ji. „Přejdeme do zasedačky,“ prohlásil. „Chtěl bych si popovídat o baseballu.“

*****

Vedl je úzkými spletitými chodbami do poměrně prostorné místnosti v samotném srdci celého komplexu. Uvnitř byl dlouhý stůl se židlemi, po pěti po obou stranách. Žádná okna. Pod nohama stejný šedý syntetický koberec a nahoře stejné bílé izolační panely. Stejná zářivá světla. U jedné stěny stála nízká skříňka. Její dvířka byla zavřená a stály na ní tři telefony. Dva bílé a jeden červený. Stuyvesant se posadil a pokynul jim k židlím na druhé straně stolu. Reacher pohlédl na mohutný seznam poznámek označený jako Důvěrné.

„Hodlám být neobvykle upřímný,“ prohlásil Stuyvesant. „Jen dočasně, chápejte, protože mám dojem, že vám dlužíme vysvětlení, protože vás Froelichová kontaktovala s mým počátečním souhlasem a protože bratr Joea Reachera představuje rodinu, a proto je něco jako náš kolega.“

„Pracovali jsme spolu ve vojenských službách,“ poznamenala Neagleyová.

Stuyvesant kývl, jako kdyby si tohle už dávno vydedukoval. „Tak si popovídáme o baseballu,“ navrhl. „Sledujete hru?“

Všichni vyčkávali.

„Washingtonští Senátoři právě propadli, když jsem dorazil do města,“ vyprávěl. „Takže jsem měl co dělat s Baltimorskými Orioly, kteří lidově řečeno představovali pěkný guláš. Ale chápete, čím je tahle hra výjimečná?“

„Délkou sezony,“ řekl Reacher. „Procentem vítězství.“

Stuyvesant se usmál, jako kdyby předával cenu.

„Možná jste víc než způlky tak dobrý,“ prohlásil. „V baseballu jde o to, že regulérní sezona čítá sto šedesát dva her. To znamená mnohem delší období než u většiny sportů. U nich je to patnáct, dvacet nebo nějakých třicet her. Basketbal, hokej, americký fotbal nebo evropská kopaná, cokoli.

V každém jiném sportu si mohou hráči začít myslet, že lze celou sezonu vyhrávat zápasy. Jde tu jen o realistickou motivaci. Dokonce to i tu a tam vyjde. Ale v baseballu to není možné. Nejlepší týmy, největší šampioni vypustí tak třetinu ze svých her. Nakonec neuspějí třeba padesátkrát šedesátkrát za rok. Představte si, jak to působí z psychologického hlediska. Jste vynikajícím atletem, jste fanaticky soutěživý, ale s největší pravděpodobností tušíte, že opětovně neuspějete. Musíte se psychicky srovnat, nebo se s tím nevypořádáte. A u prezidentské ochranky je to stejné. To je můj názor. Nemůžeme každý den vyhrávat. Ale musíme se o to pokusit.“

„Vám se to nepodařilo jen jednou,“ připomněla mu Neagleyová. „V třiašedesátém.“

„Ne,“ zarazil ji Stuyvesant. „Opakovaně jsme neuspěli. Ale každý neúspěch nemá takový význam. Jako v baseballu. Každý zásah nevyvolá protiakci, po každém neúspěchu se nedostanete na černou listinu. A co se týká nás, každá naše chyba neodsoudí našeho člověka k smrti.“

„Takže co na to všechno vlastně říkáte?“ zeptala se Neagleyová.

Stuyvesant se předklonil. „Já tvrdím, že nehledě na to, co by mohl odhalit váš audit, byste nám pořád měli naprosto důvěřovat. Ne při každém nedostatku se musíme vzdávat. Teď už naprosto chápu, jak takovéhle chvástání musí připadat každému člověku zvenčí nemístné. Ale vy musíte chápat, že my jinak uvažovat nemůžeme. Váš audit odhalil několik trhlin a na nás teď záleží, jestli je dokážeme zacelit. Jestli na to budeme stačit. Hodlám se plně spolehnout na úsudek Froelichové. Je to její úkol. Ale navrhoval bych, abyste o nás přestali pochybovat. Jako soukromé osoby. Zbavili se přesvědčení o naší vině. Protože my jsme se ničím neprovinili. Vždycky se vyskytne nějaké hluché místo. Je to součástí té práce. To je demokracie. Na to si musíme zvyknout.“

Pak se posadil, jako kdyby už skončil.

„A co ta konkrétní hrozba?“ zeptal se ho Reacher.

Zarazil se a pak zavrtěl hlavou. Výraz v jeho tváři se proměnil. Taky nálada v místnosti se změnila.

„Právě v tomto bodě přestávám být otevřený,“ prohlásil. „Řekl jsem vám, že jde o dočasnou shovívavost. A Froelichová udělala velkou chybu, když se zmínila o nějakých výhrůžkách. Musíme si s nimi poradit. A jak to uděláme, je naprosto důvěrné. Proto bych vás rád požádal, abyste pochopili, že se o těchhle věcech nikdy nesmíte nikomu zmínit, až od nás dnes večer odejdete. Nebo o jakémkoli aspektu našich postupů. Tenhle závazek vyplývá z federálních zákonů. Mohl bych použít určité sankce.“

Rozhostilo se ticho. Reacher mlčel. Neagleyová tiše seděla. Froelichová vypadala smutně. Stuyvesant si jí vůbec nevšímal, zíral na Reachera a Neagleyovou, nejdřív nepřátelsky, pak najednou zamyšleně. Začal znovu hořečně uvažovat. Zvedl se a přešel k nízké skříňce s telefony. Sedl si před ní na bobek. Otevřel dvířka a vyndal dva oficiální žluté bloky a dvě propisovačky. Vrátil se a položil je před Reachera a Neagleyovou. Znovu obhlédl stůl a usadil se ve svém křesle.

„Vypište plná jména,“ řekl. „Případné přezdívky, data narození, čísla sociálního pojištění, čísla vojenských průkazek a současné adresy.“

„Proč?“ vyptával se Reacher.

„Prostě to udělejte,“ vybídl je Stuyvesant.

Reacher se zarazil a zvedl tužku. Froelichová na něj zneklidněně pohlédla. Neagleyová se na něj podívala, pokrčila rameny a začala psát. Reacher ještě vteřinu vyčkal a pak se řídil jejím příkladem. Skončil ještě dřív než ona. Neměl žádnou přezdívku a žádnou stálou adresu. Stuyvesant je obešel a sebral bloky ze stolu. Nic neřekl a vyšel s bloky pevně přitisknutými k tělu z místnosti. Dveře se za ním hlasitě zabouchly.

„Jsem v průšvihu,“ prohlásila Froelichová. „A dostala jsem do něj i vás.“

„Z toho si nic nedělejte,“ zarazil ji Reacher. „Dá nám podepsat nějakou důvěrnou dohodu, to je všechno. Podle mě si ji chce nechat napsat.“

„Ale co udělá se mnou?“

„Pravděpodobně nic.“

„Degraduje mě? Nebo vyhodí?“

„To on schválil tuhle zkoušku. Vzhledem k vyhrožování to bylo nezbytné. Spojily se tu dvě věci. Řekneme mu, že jsme vás otázkami přitlačili ke zdi.“

„On mě degraduje,“ trvala na svém Froelichová. „Vůbec neměl radost z mého návrhu. Tvrdil, že to svědčí o nedostatku sebedůvěry.“

„Kecy,“ zarazil ji Reacher. „Něco takového jsme podnikali běžně.“

„Prověrky posiluji sebedůvěru,“ namítla Neagleyová. „K tomu jsme došli. Je lepší se o něčem ujistit, než pořád v něco doufat.“

Froelichová odvrátila pohled. Neodpověděla. V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni vyčkávali, pět minut, deset, potom patnáct. Reacher vstal a protáhl se. Přešel k nízké skříňce a pohlédl na červený telefon. Zvedl sluchátko a přiložil si je k uchu. Neozval se žádný tón. Položil ho a vryl si do paměti tajné informace z nástěnky. Strop tu byl nízký, takže mohl cítit teplo vyzařující z halogenových žárovek. Znovu se posadil, otočil židli, zhoupl se na ní a položil si nohy na druhou. Pohlédl na hodinky. Stuyvesant už byl pryč dvacet minut.

„Co tam dělá?“ přemýšlel. „Copak to píše sám?“

„Možná telefonuje svým agentům,“ napadlo Neagleyovou. „Možná půjdeme všichni do basy, aby nám navždycky zavřeli pusu.“

Reacher zívl a usmál se. „Dáme mu ještě deset minut. Pak jdeme. Půjdeme všichni a zajdeme si někam na večeři.“

Stuyvesant se vrátil za pět minut. Vešel do místnosti a zavřel za sebou dveře. Nenesl žádné papíry. Usadil se do svého křesla a položil ruce na stůl. Začal bubnovat prsty.

„Tak dobře,“ promluvil. „Kde jsme to skončili? Reacher se na něco ptal.“

Reacher spustil nohy ze židle a posadil se k němu čelem.

„Vážně?“ zeptal se.

Stuyvesant přikývl. „Vyptával jste se na specifické vyhrožování. No tak jde buď o vnější nebo vnitřní záležitost. Máme podle všeho na vybranou jen dvě možnosti.“

„Zrovna o tom mluvíme?“

„To ano,“ odvětil Stuyvesant.

„No tak? Co se změnilo?“

Stuyvesant jeho otázku ignoroval. „Jestli se jedná o vnější záležitost, měli bychom se něčeho obávat? Pravděpodobně ne, protože je to jako v baseballu. Když do města dorazí Yankees a tvrdí, že rozdrtí Orioly, musí to nutně být pravda? Když si honím triko, neznamená to, že to zrovna musím udělat.“

K tomu se nikdo nevyjádřil.

„Požaduji, abyste se do toho vložili,“ prohlásil Stuyvesant.

Reacher pokrčil rameny. „Dobře,“ souhlasil. „Vy máte dojem, že se jedná o hrozbu zvenčí?“

„Ne, já si myslím, že to je vnitřní záležitost zaměřená na podkopání kariéry Froelichové. Tak a teď se mě zeptejte, co s tím hodlám podniknout.“

Reacher si ho prohlédl. Vrhl pohled na hodinky. Zahleděl se na zeď. Dvacet pět minut, nedělní večer, hluboko uprostřed trojúhelníku D. C. -Maryland- Virginia.

„Já vím, co s tím uděláte,“ řekl.

„Opravdu?“

„Najmete mě s Neagleyovou na vnitřní šetření.“

„Vážně?“

Reacher kývl. „Jestli se obáváte interního zastrašování, tak potřebujete šetření uvnitř. To je jasné. A nemůžete využít žádného z vašich lidí, protože byste mohl narazit na toho nepravého. A vy do toho netoužíte zatáhnout FBI, protože to se ve Washingtonu nedělá. Nikdo nepropírá špinavé prádlo na veřejnosti. Takže potřebujete někoho zvenčí. A dva takoví právě sedí před vámi. Už jsou do toho zatažení, protože to už za vás zařídila Froelichová. Takže nezáleží na tom, jestli tento vliv omezíte, nebo se ho rozhodnete rozšířit. Měl byste se rozhodnout spíš pro druhou možnost, protože v tomto případě byste nemusel mít problémy s vynikající agentkou, kterou jste právě povýšil. Takže můžete využít našich služeb? Jistěže můžete. Kdo by mohl být lepší než mladší bráška Joea Reachera? V Treasury Building má Joe prakticky pověst světce. Máte tedy krytá záda. A já taky. Protože díky Joeovi působím od začátku důvěryhodně. A v armádě jsem platil za dobrého vyšetřovatele. Stejně tak Neagleyová. A vy to víte, protože jste si to právě prověřil. Předpokládám, že jste strávil pětadvacet minut telefonováním s Pentagonem a Národním bezpečnostním úřadem. Proto jste vyžadoval podrobnosti. Prohnali nás počítači a vyšli jsme z toho čistí. A nejspíš víc než to, protože jsem si jistý, že naše bezpečnostní prověrka je pořád platná a o stupeň podrobnější, než potřebujete.“

Stuyvesant přikývl. Vypadal spokojeně.

„Dobrá práce,“ prohlásil. „Uzavřeme smlouvu, hned jak dojdou kopie těch prohlášení. Měly by tu být tak za hodinu, za dvě.“

„To můžete udělat?“ zeptala se Neagleyová.

„Já můžu udělat, co chci,“ ubezpečil ji Stuyvesant. „Prezidenti obvykle poskytují velké pravomoci lidem, o nichž jsou přesvědčeni, že jim dokáží zachránit život.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Budu podezřelý?“ vyptával se Stuyvesant.

„Ne,“ řekl Reacher.

„Možná bych měl být. Možná byste mě měli považovat za podezřelého číslo jedna. Třeba jsem byl donucen pod tlakem povýšit ženu, ale v hloubi duše jsem s tím nesouhlasil, takže za jejími zády spřádám sítě, abych ji znejistil a postupně ji zdiskreditoval.“

Na to Reacher nic neřekl.

„Mohl jsem si najít přítele nebo příbuzné, jimž nikdy nesejmuli otisky prstů. Mohl jsem si položit dopis na stůl ve středu o půl osmé a vybídnout sekretářku, aby si ho nevšímala. Ona se mými instrukcemi řídí. Nebo jsem mohl vybídnout uklízeče, aby ho tam propašovali v noci. Oni by mě také poslechli. Ale zároveň by se museli řídit příkazy Froelichové. Ona by pro vás měla zřejmě být podezřelou číslo dva. Možná má také přítele nebo příbuzného s neregistrovanými otisky prstů a třeba tohle všechno zinscenovala, aby se předvedla ve velkém stylu a posílila svou důvěryhodnost.“

„Až na to, že o tohle mi nejde,“ ohradila se Froelichová.

„Ani jeden z vás není podezřelý,“ ubezpečil je Reacher.

„Proč ne?“ zeptal se Stuyvesant.

„Protože Froelichová za mnou zašla dobrovolně a něco už o mně věděla od mého bratra. Vy jste si nás najal okamžitě, když jste si prověřil naše vojenské záznamy. Nikdo by nepodnikl takové kroky, kdyby měl co skrývat. To by bylo velké riziko.“

„Možná si myslíme, že na vás vyzrajeme. Vnitřní vyšetřování, které by se nám vyhnulo, by mohlo všechno zakrýt.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Ani jeden z vás není žádný hlupák.“

„Dobře,“ odvětil Stuyvesant. Tvářil se spokojeně. „Tak zůstaneme při představě, že na ministerstvu se vždycky může vyskytnout žárlivý rival. Třeba se spolčil s uklízeči.“

„Nebo spolčila,“ podotkla Froelichová.

„Kde jsou teď ti uklízeči?“ zeptal se Reacher.

„Byli dočasně zbaveni funkcí,“ odvětil Stuyvesant. „Jsou doma, za plný plat. Žijí spolu. Jedna z těch žen a ten muž jsou manželé, druhá je její švagrová. Další parta pracuje přesčas, stojí mě to majlant.“

„A co tvrdí oni?“

„Nevědí vůbec nic. Nedonesli dovnitř jediný list papíru, nikdy ho neviděli, nebyli u toho.“

„Ale vy jim nevěříte.“

Stuyvesant se na dlouhou dobu odmlčel. Ohrnul si manžety u košile a pak opět položil ruce na stůl.

„Jsou to důvěryhodní zaměstnanci,“ řekl. „Hrozně je zneklidnilo, že musí čelit takovému podezření. Jsou z toho rozrušení. Dokonce vyděšení. Ale zároveň klidní. Jako kdybychom jim nemohli nic dokázat, protože nic neprovedli. Jsou poněkud zmatení. Absolvovali test na detektoru lži. Všichni tři.“

„Takže jim musíte důvěřovat.“

Stuyvesant zavrtěl hlavou. „Nemohu jim věřit. Jak bych mohl? Viděl jste nahrávky. Kdo jiný by to tam mohl položit? Duch?“

„Tak jak to podle vás bylo?“

„Podle mě je o to požádal někdo, koho odsud znají, a vysvětlil jim, že se jedná o rutinní testovací postup. Jako třeba válečná hra nebo tajná mise, ubezpečil je, že na tom není nic špatného, a připravil je na to, k čemu by mohlo dojít po zhlédnutí videonahrávky, a na otázky na detektoru lži. Podle mě nabyli dojmu, že jím mohou klidně projít. Pokud byli přesvědčení, že neudělali nic špatného a že na ně nedopadnou žádné nepříznivé následky. Mohli věřit, že vlastně určitým způsobem pomáhají oddělení.“

„Probral jste to s nimi?“

Stuyvesant zavrtěl hlavou. „To bude vaše práce,“ podotkl. „Já si u výslechů moc dobře nevedu.“

Odešel tak náhle, jako přišel. Jen se zvedl a vytratil se z místnosti. Dveře se za ním zabouchly a Reacher s Neagleyovou a Froelichovou zůstali tiše sedět za stolem v záři ostrého světla.

„Nebudete moc oblíbení,“ upozornila je Froelichová. „To vyšetřovatelé vnitřních záležitostí zrovna nebývají.“

„Mně na popularitě nesejde,“ ubezpečil ji Reacher.

„Já už práci mám,“ prohlásila Neagleyová.

„Vem si dovolenou,“ nabádal ji Reacher. „Poflakuj se tady a buď se mnou nepopulární.“

„A dostanu zaplaceno?“

„Jsem si jistá, že dostanete honorář,“ ubezpečila ji Froelichová.

Neagleyová pokrčila rameny. „Fajn. Předpokládám, že moji partneři to budou pokládat za prestižní záležitost. Chápejte, jde o vládní zakázku. Mohla bych se vrátit do hotelu, vyřídit nějaké telefonáty, přesvědčit se, jestli si beze mě nějaký čas poradí.“

„Nešla byste nejdřív na večeři?“ zeptala se Froelichová.

Neagleyová zavrtěla hlavou. „Ne, najím se v pokoji. Ale vy dva si dejte.“

Vrátili se do kanceláře k Froelichové, která odtamtud objednala řidiče pro Neagleyovou. Pak ji doprovodila do garáže, nahoře našla Reachera, jak tiše sedí za jejím stolem.

„Máte spolu něco?“ zeptala se.

„Kdo?“

„Vy a Neagleyová.“

„Co je to za otázku?“

„Když šlo o tu večeři, chovala se dost divně.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, nic spolu nemáme.“

„A někdy jste měli? Zdá se mi, že jste si hodně blízcí.“

„Fakt?“

„Ona si na vás zjevně potrpí a vy na ni taky. A je moc hezká.“

Přikývl. „Mám ji rád. A je hezká. Ale nikdy jsme spolu nic neměli.“

„Proč ne?“

„Proč? Prostě k tomu nikdy nedošlo. Víte, co tím myslím?“

„Asi jo.“

„Stejně nevím, co si s vámi mám počít. Jste bývalá přítelkyně mého bratra, ne moje. Ani neznám vaše křestní jméno.“

„M. E.,“ odvětila.

„Martha Enid?“ napadlo ho. „Mildred Eliza?“

„Vykašlete se na to,“ navrhla mu. „Jdem ke mně na večeři.“

„K vám?“

„V neděli večer místo v restauraci těžko seženete. A stejně si ji nemohu dovolit. Kromě toho mám u sebe pořád nějaké Joeovy věci. Možná byste si je měl odnést.“

*****

Bydlela v malém řadovém domku v nijak romantickém prostředí na druhé straně řeky Anacostia blízko letecké základny Bolling. Byl to jeden z těch městských příbytků, kde zatáhnete závěsy a soustředíte se jen na to, co se odehrává uvnitř. Na ulici bylo místo na parkování, z dřevěného předního vchodu se vcházelo do malé vstupní haly a odtamtud přímo do obývacího pokoje. Byla to útulná místnost. Dřevěná podlaha, koberec, starožitný nábytek. Malá televize s připojeným zařízením na kabelovou televizi. Pár knížek na polici, malá věž s CD přehrávačem. Topení bylo nastavené na nejvyšší stupeň, takže si Reacher stáhl černou bundu a pověsil ji na židli.

„Nechci, aby to byl někdo od nás,“ prohlásila Froelichová.

„Pořád lepší než skutečná hrozba zvenčí.“

Přikývla a vykročila do zadní části pokoje, který přecházel v otevřený kuchyňský kout. Rozhlédla se tam, poněkud nechápavě, jako kdyby uvažovala, k čemu všemu to složité kuchyňské zařízení slouží.

„Mohli bychom si objednat čínu,“ volal Reacher.

Svlékla si bundu, přeložila ji a položila na židli.

„To bychom mohli,“ přitakala.

Měla na sobě bílou blůzu a bez bundy působila jemněji a mnohem ženštěji. Kuchyň tlumeně osvětlovaly normální žárovky, mnohem milosrdnější k její pleti než ostré halogenové světlo v kanceláři. Pohlédl na ni a spatřil to, čeho si musel před osmi lety všimnout Joe. Vytáhla ze zásuvky jídelníček objednávkové služby, vytočila číslo a řekla své přání. Pikantní sladkokyselou omáčku a dvojitou porci kuřete General Tso. Dvakrát.

„V pořádku?“ zeptala se.

„Nevyptávejte se mě na to,“ prohlásil. „Na tohle si potrpěl Joe.“

„Pořád ještě mám u sebe pár jeho věcí,“ upozornila ho znovu. „Měl byste se na ně podívat.“

Šla před ním zpátky přes halu a začala stoupat po schodech. V přední části domu byl pokoj pro hosty. Stála tam hluboká šatní skříň s jedinými dveřmi. Když ji otevřela, automaticky se rozsvítilo světlo. Skříň byla přeplněná harampádím všeho druhu, ale na věšáku byla vyrovnaná dlouhá řada obleků a košilí, pořád v pytlích z čistírny. Čas propůjčil umělé hmotě nažloutlý a křehký nádech.

„Tohle je jeho,“ řekla Froelichová.

„On si je tu nechal?“ zeptal se Reacher.

Dotkla se ramene jednoho obleku přes plastikový obal.

„Počítala jsem, že se pro ně vrátí,“ vysvětlovala. „Ale za celý rok to neudělal. Asi je nepotřeboval.“

„Musel mít spoustu obleků.“

„Podle mě dva tucty,“ přitakala.

„Jak může mít někdo čtyřiadvacet obleků?“

„Býval to elegán,“ poznamenala. „To si určitě pamatujete.“

Ztichl. Pokud se dokázal na něco rozpomenout, vystačil si Joe s šortkami a tričkem. V zimě nosil maskáče. Když přituhlo, přidal obnošenou pilotní koženou bundu. Tak to bylo. Na matčině pohřbu měl velice formální černý oblek, Reacher si myslel, že je vypůjčený. Ale možná to tak nebylo. Možná ho život ve Washingtonu změnil.

„Měl byste si je vzít,“ prohlásila Froelichová. „Patří vám. Jste jeho nejbližší příbuzný.“

„Asi ano,“ připustil.

„Je tu taky jedna krabice,“ prohlásila. „Nechal ji u mě a nikdy si pro ni nepřisel.

Sledoval její pohled na spodní část skříně a zaregistroval pod věšákem kartonovou krabici.

„Vyprávějte mi o Molly Beth Gordonové,“ vybídl ji.

„Co o ní chcete vědět?“

„Po jejich smrti jsem usoudil, že spolu něco měli.“

Zavrtěla hlavou. „Byli si blízcí. O tom nemůže být pochyby. Ale pracovali společně. Byla jeho asistentkou. Nemohl chodit s lidmi ze svého úřadu.“

„Proč jste se rozešli?“ zeptal se.

Dole u dveří zazvonil zvonek. V nedělním poklidu zněl hlasitě.

„Jídlo,“ poznamenala Froelichová.

Sešli dolů a najedli se v tichosti u kuchyňského stolu. Vypadalo to podivně intimně a zároveň vzdáleně. Jako když sedíte vedle někoho neznámého při dlouhém letu. Cítíte určitou spojitost, ale ve skutečnosti tomu tak není.

„Můžete tu zůstat přes noc,“ řekla. „Jestli chcete.“

„Ještě jsem se neodhlásil z hotelu.“

Přikývla. „Tak to uděláte zítra. Ubytujte se tady.“

„A co Neagleyová?“

Opět ticho.

„Ona taky, jestli bude chtít. Ve třetím patře je další ložnice.“

„Dobře,“ souhlasil.

Dojedli, hodil krabice do odpadkového koše a opláchl talíře. Ona zapnula myčku. Pak zazvonil telefon. Přešla přes obývací pokoj, aby ho zvedla. Hovořila dlouho, pak zavěsila a vrátila se.

„To byl Stuyvesant,“ řekla. „Dává vám formální pokyn k zahájení akce.“

Kývl. „Takže zavoláme Neagleyové, aby zvedla zadek?“

„Teď?“

„Když mám problém, tak ho musím řešit,“ poznamenal. „Tak to dělám já. Řekněte jí, aby do půl hodiny stála před hotelem.“

„Kde chcete začít?“

„S videem,“ řekl. „Chci si znovu prohlédnout pásky. A chci se sejít s tím chlápkem, který tuhle operaci řídí.“

Za půl hodiny vyzvedli Neagleyovou na chodníku před hotelem. Převlékla se do černého kostýmu a krátkého saka. Kalhoty měla obepnuté. Reacherovi připadalo, že zezadu to vypadá opravdu dobře. Sledoval, že Froelichová na to má stejný názor. Ale neřekla nic. Jen řídila a za pět minut byli zpátky před budovou tajné služby. Froelichová zamířila ke svému stolu a Reachera s Neagleyovou nechala s agentem, který obstarával celý ten kolos s videonahrávkami. Byl to malý hubený nervózní mužíček ve svátečním obleku, dostavil se na základě stručné výzvy, že se s ním potřebují setkat. Zjevně ho to zaskočilo. Zavedl je do zařízené místnosti velikosti šatny plné polic s videopřehrávači. Jednu stěnu zabírala od podlahy po strop soustava polic se stovkami kazet VHS pečlivě vyrovnaných v černých plastikových krabicích. Samotné videorekordéry byly jednoduché šedé průmyslové výrobky. Celý stísněný prostor zaplňovaly elektrické rozvody, poznámky týkající se jednotlivých případů připevněné na zdech, jemné vrčení malých motorků a zelené záblesky vytrvale přeskakujících digitálních čísel.

„Systém skutečně pracuje sám o sobě,“ vysvětloval. „Na každou kameru jsou napojené čtyři rekordéry, na každou pásku šest hodin, takže měníme všechny pásky jednou za den, ukládáme je, skladujeme tři měsíce a pak je znovu použijeme.“

„Kde jsou originály z noci, o kterou nám jde?“ vyptával se Reacher.

„Zrovna tady,“ odvětil muž. Zašátral v kapse a vytáhl svazek malých mosazných klíčů na kroužku. V omezeném prostoru si sedl na bobek a otevřel malou skříňku. Vytáhl tři krabice.

„Tyhle tři jsem přehrál pro Froelichovou,“ řekl v pokleku.

„Můžeme se tu na ně někde podívat?“

„Od kopií se naprosto neliší.“

„Při kopiích se stírají detaily,“ prohlásil Reacher. „Mým prvním pravidlem je začínat s originály.“

„Tak dobře,“ souhlasil. „Podle mě se na ně můžete podívat rovnou tady.“

Nemotorně se vztyčil, zatlačil, přitáhl si jakési zařízení, otočil směrem k nim monitor a spustil přehrávač. Na obrazovce se objevil čistý šedý čtyřúhelník.

„Tady neexistují žádné dálkové ovladače,“ prohlásil. „Musíte používat knoflíky.“

Seřadil si tři černé krabičky s nahrávkami podle časové posloupnosti.

„Nemáte tu židle?“ zeptal se Reacher.

Muž vyšel a vrátil se se dvěma židlemi písařek. Vzpříčily se ve dveřích a dělalo mu dost velké potíže natěsnat je před úzkou lavici. Pak se nešťastně rozhlédl, že nechává cizince ve své malé doméně.

„Asi počkám v hale,“ prohlásil. „Až si to prohlédnete, tak mi zavolejte.“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Neagleyová.

„Nendick,“ představil se chlápek ostýchavě.

„Dobře, Nendicku,“ kývla. „Určitě vám zavoláme.“

Když vyšel z místnosti, zastrčil Reacher do přehrávače třetí pásku.

„Chceš něco vědět?“ ozvala se Neagleyová. „Tenhle člověk mi vůbec nečuměl na zadek.“

„Fakt?“

„Když si oblíknu tyhle kalhoty, tak to chlapi obvykle dělají.“

„Vážně?“

„Většinou ano.“

Reacher upřeně zíral na prázdný monitor.

„Třeba je to teplouš.“

„Má snubní prstýnek.“

„Tak se možná snaží potlačit nepatřičné pocity. Nebo je utahaný.“

„Nebo třeba taky stárnu,“ poznamenala.

Zmáčkl rychlé přehrávání. Motor se rozběhl.

„Třetí páska,“ řekl. „Čtvrteční ráno. Vrátíme se k tomu.“

Páska se rychle převíjela. Sledoval nabíhající číslice a pak spustil obraz, na obrazovce se objevila prázdná kancelář a odpovídající čtvrteční datum a časový údaj sedm padesát pět ráno. Nahrávku posunul ještě o kousek a zastavil ji přesně v okamžiku, kdy v osm hodin dorazila sekretářka. Usadil se na židli, znovu spustil pásku, sekretářka vešla do čtvercové místnosti, svlékla si kabát a pověsila ho na věšák. Potom popošla tak tři stopy od Stuyvesantových dveří a sklonila se za svým stolem.

„Ukládá si kabelku,“ prohlásila Neagleyová. „Na podlahu, aby ji měla u nohy, až si sedne za stůl.“

Sekretářce mohlo být tak šedesát. V jistém okamžiku se zahleděla přímo do kamery. Působila jako matrona. Přísně ale zároveň laskavě. Těžce dosedla, posunula židli a otevřela knihu na stole.

„Kontroluje diář,“ hlásila NeagLeyová.

Sekretářka seděla nehnutě na židli a zabývala se poznámkami. Pak přesunula pozornost na hromádku vzkazů. Některé z nich zastrčila do zásuvky, další orazítkovala a přeložila je na levou stranu stolu.

„Zažilas někdy takové papírování?“ zeptal se Reacher. „To je ještě horší než v armádě.“

Sekretářka se dvakrát vytrhla od vzkazů, když musela vzít telefon. Ale ze židle se nezvedla. Reacher zrychlil přehrávání, dokud se na monitoru deset minut po osmé neobjevil sám Stuyvesant. Měl na sobě tmavý plášť do deště, možná černý nebo hnědý. Nesl malou aktovku. Sundal si kabát a pověsil ho na věšák. Přešel po místnosti a sekretářčina hlava se zároveň pohybovala, jako by s ním hovořila. Položil jí aktovku na stůl v pravém úhlu a ještě ji trochu posunul. Sklonil se a něco s ní projednával. Jednou kývl, narovnal se, bez aktovky vykročil ke dveřím do své kanceláře a zmizel uvnitř. Na ukazateli času uběhly čtyři vteřiny. Pak se znovu objevil ve dveřích a volal na sekretářku.

„Našel to,“ řekl Reacher.

„S tou aktovkou je to divné,“ poznamenala Neagleyová. „Proč by ji tam nechával?“

„Možná měl hned poránu jednání,“ namítl Reacher. „Možná si ji tam odložil, protože věděl, že hned zase půjde.“

Rychle projel další hodinu. Kanceláří se pohybovali tam a zpátky lidé. Dvakrát se tam objevila Froelichová. Pak dorazil vyšetřovací tým a za dvacet minut odcházel s dopisem v deskách z umělé hmoty. Zmáčkl tlačítko pro zpětný chod. Ranní záznam se začal znovu odvíjet, tentokrát pozpátku. Vyšetřovací tým odešel a potom přišel, Froelichová dvakrát odešla a dvakrát přišla, Stuyvesant vešel a vyšel a pak to samé udělala sekretářka.

„A teď nudnější část,“ upozornil Reacher. „Hodiny a hodiny se nic neděje.“

Monitor zabíral neměnný záběr prázdné prostory s měřičem času běžícím pozpátku. Naprosto nic se nedělo. Originál nahrávky měl lepší kvalitu než kopie, ale o moc víc na něm stejně nebylo vidět. Byl mléčně šedý. Na sledovací účely to stačilo, ale žádnou cenu za technickou úroveň by s tím nezískali.

„Víš co?“ pokračoval Reacher. „Dělal jsem policajta třináct let, ale na takovéhle sledovací pásce jsem nikdy nenašel nic podstatného. Ani jedinkrát.“

„Já taky ne,“ připustila Neagleyová. „A těch hodin, co jsem s nimi strávila.“

V šest hodin ráno se páska zastavila, Reacher ji vyndal, rychle přetočil druhou až na konec a zahájil další trpělivou zpětnou projekci. Na ukazateli času se pátá hodina překulila ve čtvrtou. Nic se nedělo. Pořád stejná kancelář, bez pohybu, šedá a prázdná.

„Proč tohle musíme podnikat zrovna dnes v noci?“ zeptala se Neagleyová.

„Protože jsem netrpělivý chlap,“ odpověděl Reacher.

„Ty chceš bodovat pro armádu, viď? Chceš ukázat těmhle civilistům, jak to má chodit.“

„Nemusím si nic dokazovat,“ upozornil ji Reacher. „Už jsme zabodovali tři a půlkrát.“

Přisunul se blíž k obrazovce. Snažil se zaostřit pohled. Čtyři hodiny ráno. Nic se neděje. Nikdo nenese žádný dopis.

„Nebo je tu možná jiný důvod, proč to děláme zrovna dnes,“ řekla Neagleyová. „Třeba se pokoušíš přetrumfnout svého bratra.“

„To nepotřebuju. Vím přesně, jak by srovnání nás dvou dopadlo. A je mi úplně jedno, co si o tom myslí někdo jiný.“

„Co se s ním stalo?“

„Zemřel.“

„To mi došlo, i když opožděně. Ale jak?“

„Zavraždili ho. Při plnění povinností. Právě když jsem odešel z armády. Dole v Georgii, na jihu Atlanty. Tajná schůzka s informátorem při akci proti padělatelskému gangu. Byla to past. Trefili ho dvakrát do hlavy.“

„Dostali ty chlápky, co mu to udělali?“

„Ne“

„To je hrozný.“

„Ale ne. Zařídil jsem to za ně já.“

„Cos udělal?“

„Co myslíš?“

„Fajn, a jak?“

„Byl to otec se synem. Syna jsem utopil v bazénu. A otce upálil k smrti. Ještě předtím jsem ho střelil do prsou čtyřiačtyřicítkou.“

„Zasloužili si to.“

„Mravní ponaučení z celého příběhu, nepleť se mi pod nohy a ani pod nohy mých blízkých. Jen bych si přál, aby to věděli předtím.“

„Nějaké stížnosti?“

„Rychle jsem se vypařil. Zůstal jsem mimo. Musel jsem oželet pohřeb.“

„Sakra.“

„Ten chlap, se kterým se měl sejít, to schytal taky. Vykrvácel pod dálniční rampou. Byla tam taky jedna žena. Z Joeovy kanceláře. Jeho asistentka, Molly Beth Gordonová. Podřízli ji na letišti v Atlantě.“

„Pamatuju si na to jméno. Z tabule cti.“

Reacher zmlkl. Videonahrávka se přetáčela pozpátku. Tři ráno, pak dvě padesát. Potom dvě čtyřicet. Nic.

„Celá ta věc byla krabička plná žížal,“ řekl. „Byla to jeho vlastní chyba, vážně.“

„To je tvrdé.“

„Byla to přece rutina. Chci říct, nechala by ses na schůzce vehnat do pasti?“

„Ne.“

„Ani já.“

„Udělala bych všechna obvyklá opatření,“ prohlásila Neagleyová. „Znáš to, přišla bych o tři hodiny dřív, provedla bych průzkum, zabezpečila příchody.“

„Ale Joe nic z toho neudělal. Nechal se vylákat. Představ si Joea, vypadal tvrdě. Kus chlapa, pevný jako cihlová stodola. Ruce jako lopaty, obličej jak baseballová lapačka. My dva jsme fyzicky působili, jako by nás naklonovali. Ale naše mozky se kardinálně lišily. V hloubi duše to byl intelektuál. V určitém směru čistý. Dokonce naivní. Nikdy neměl obscénní představy. Bylo to s ním jako šachová partie. Zavolali mu, domluvil si schůzku, zajel tam. Jako tah králem nebo střelcem. Prostě nečekal, že někdo přijde a vyhodí celou šachovnici do povětří.“

Neagleyová mlčela. Páska se přetáčela. Nic se nedělo. Pořád jen čtvercový prostor, nejasný a neměnný.

„Potom jsem měl vztek, že byl tak neopatrný,“ řekl Reacher. „Ale později jsem zjistil, že mu za to nemůžu dávat vinu. Abys byla opatrná, musíš nejdřív vědět, na co by sis měla dávat pozor. A to on nevěděl. Nic takového nezažil. On takhle neuvažoval.“

„Takže?“

„Takže jsem usoudil, že mám vztek kvůli tomu, že jsem pro něj nic neudělal.“

„A mohls?“

Zavrtěl hlavou. „Neviděl jsem ho sedm let. Vůbec jsem neměl představu, kde je. A on nevěděl nic o mně. Ale někdo jako já to pro něj mohl udělat. Měl požádat o pomoc.“

„Že by pýcha?“

„Ne, naivita. V tom to vězí.“

„Nemohl zareagovat? Přímo na místě?“

Reacher se ušklíbl. „Podle mě byli dost dobří. Podle našich měřítek poloprofesionálové. Určitě by existovala šance. Ale šlo by o zlomek vteřiny, o čistě instinktivní akci. A Joeovy instinkty překrýval intelektuální nános. Asi přestal uvažovat. To dělal pokaždé. Jen tak se dokázal zbavit strachu.“

„Naivita a strach,“ uvažovala Neagleyová. „Tady si o něm nikdo nic podobného nemyslel.“

„Tady musel být za bezkonkurenčního tvrďase.“

Neagleyová se zavrtěla v křesle a pohlédla na obrazovku.

„Zastav to,“ vyzvala ho. „Nastává hodina duchů.“

Časový ukazatel se překulil zpátky na půl hodiny po půlnoci. Místnost byla pořád neporušená. Pak z únikového východu na požární schodiště dorazila úklidová četa. Reacher ještě nechal běžet rychlé přehrávání, dokud po sedmi minutách nenacouvali do Stuyvesantovy kanceláře. Pak pustil pásku dopředu normální rychlostí a díval se znovu, jak vycházejí a uklízí sekretářčinu kancelář.

„Tak co ty na to?“ zeptal se.

„Vypadají docela normálně,“ prohlásila Neagleyová.

„Kdyby tam právě nechali ten dopis, byli by tak klidní?“

Nespěchali. Nechovali se tajnůstkářsky, úzkostně, vyděšeně nebo rozrušeně. Ani se neohlédli ke dveřím Stuyvesantovy kanceláře. Jednoduše uklízeli, účinně a rychle. Znovu vrátil pásku a přetočil ji na sedm minut po půlnoci a pokračoval, dokud se nezastavila přesně o půlnoci. Vytáhl ji a zasunul do přehrávače první pásku. Přetočil ji na konec a přehrával ji pozpátku, dokud se nedostali na záběr těsně před jedenáctou hodinou a dvaapadesátou minutou. Pustil nahrávku ve správném směru a sledoval, jak vcházejí do záběru, až byli jasně viditelní.

„Tak kde by mohl být?“ zeptal se.

„Jak usuzovala Froelichová,“ poznamenala Neagleyová. „Mohl by být kdekoli.“

Přikývl. Měla pravdu. Všichni tři i s vozíkem s čisticími prostředky mohli ukrýt tucty dopisů.

„Vypadají vyplašeně?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Pusť to. Dívej se, jak se pohybují.“

Nechal je jít dál. Zamířili rovnou ke Stuyvesantovým dveřím a zmizeli z dohledu, bylo přesně jedenáct padesát dva.

„Ještě jednou,“ požádala Neagleyová.

Pustil danou část ještě jednou. Neagleyová se opřela a napůl přivřela oči.

„Pokud posuzuji, tak se rozhodně pohybují jinak, než když vycházejí,“ podotkla.

„Myslíš?“

Přikývla. „Trochu pomaleji? Jakoby váhavě?“

„Nebo jako kdyby se obávali něčeho nedobrého, co musí udělat uvnitř?“

Přehrál si záběr ještě jednou.

„Já nevím,“ řekl. „To je dost těžké posoudit. A neexistuje žádný důkaz, to je jasné. Jen subjektivní pocit.“

Přehrál si to znovu. Neshledal žádný zjevný rozdíl. Možná při příchodu působili o něco méně napjatě, než když odcházeli. Nebo víc unaveně. Ale koneckonců tam strávili patnáct minut. A byla to relativně malá kancelář. V podstatě čistá a uklizená. Možná si zvykli udělat si tam desetiminutovou přestávku mimo dosah kamery. Uklízeči nejsou zabedněnci. Možná si na stůl místo dopisu položili nohy. ,

„Já nevím,“ opakovala Neagleyová.

„Neprůkazné?“ zeptal se Reacher.

„Přirozeně. Ale kdo jiný nám zbývá?“

„Vůbec nikdo.“

Zmáčkl rychlé převíjení, zíral na prázdnou obrazovku, dokud nedošel k osmé hodině večer. Sekretářka vstala od stolu, otočila hlavu ke Stuyvesantovým dveřím a vyrazila domů. Vrátil se k údaji sedm jedenatřicet a viděl, jak odchází Stuyvesant.

„Dobře,“ prohlásil. „Udělali to uklízeči. Z vlastní iniciativy?“

„O tom vážně pochybuju.“

„Tak kdo je do toho navezl?“

*****

Zastavili se v hale, našli Nendicka a řekli mu, aby si u sebe uvedl všechno na pravé místo. Potom se vydali za Froelichovou a našli ji u stolu ponořenou do hromady listin, koordinovala odjezd Brooka Armstronga z Camp Davidu.

„Potřebujeme si promluvit s uklízeči,“ prohlásil Reacher.

„Teď?“ zeptala se Froelichová.

„Bylo by to nejlepší. Výslech pozdě v noci je nejúčinnější.“

Vrhla na ně bezvýrazný pohled. „Jo. Asi bych vás tam měla odvézt.“

„Lepší, kdybyste u toho nebyla,“ namítla Neagleyová.

„Proč ne?“

„Jsme vojáci. Pravděpodobně jim budeme chtít dát trochu do těla.“

Froelichová na ni zůstala zírat. „To nemůžete. Jsou to zaměstnanci ministerstva, v tom se ode mě neliší.“

„Dělá si legraci,“ řekl Reacher. „Ale budou se cítit líp, když při rozhovoru nebude nikdo z ministerstva.“

„Tak já počkám venku. Ale jdu s vámi.“

Vyřídila telefonáty, uspořádala dokumenty a pak je odvedla zpátky k výtahu a dolů do garáže. Vlezli do suburbanu a Reacher měl po dvacet minut jízdy zavřené oči. Byl unavený. Tvrdě pracoval celých šest dnů. Když auto zastavilo, otevřel oči; kolem stály desetileté sedany a zátarasy proti hurikánu. Všude se rozlévalo oranžové světlo z tu a tam rozmístěných pouličních lamp. Na chodníku záplatovaný asfaltový povrch s prorůstajícím plevelem. Vzdálené dunění sterea z nějakého auta.

„Tady to je,“ oznámila Froelichová. „Číslo 2301.“

2301 byla polovina rodinného dvojdomku po levé straně. Byla to nízká dřevěná stavba s dvojitými předními dveřmi uprostřed a symetricky rozloženými okny po obou stranách. Přední část pozemku lemoval nízký drátěný plot. Pokrýval ho napůl zaschlý trávník. Žádné keře nebo květiny. Ale působilo to tam v podstatě úpravně. Nikde žádné harampádí. Schodiště bylo čistě zametené.

„Počkám tady,“ řekla Froelichová.

Reacher s Neagleyovou vystoupili z auta. Noční vzduch byl chladný a vzdálená hudba se teď ozývala silněji. Prošli brankou. Po popraskané betonové cestičce ke dveřím. Čekali. Zaslechli pleskání nohou o něco, co se zdálo být holou podlahou, pak se pohnulo cosi kovového. Dveře se otevřely a s klikou v ruce v nich stál muž. Byl to uklízeč z videonahrávky, o tom nemohlo být pochyb. Prohlíželi si ho zepředu dozadu hodiny. Nebyl malý ani zvlášť vysoký. Prostě obyčejný chlapík, v bavlněných kalhotách a mikině. Měl tmavou pleť a vysoko posazené ploché lícní kosti. Vlasy byly také tmavé a lesklé, nemoderně zastřižené.

„Ano?“ řekl.

„Potřebujeme si promluvit o té záležitosti v kanceláři,“ prohlásil Reacher.

Ten člověk se na nic neptal. Nevyžádal si průkazku. Jen pohlédl Reacherovi do tváře, couvl a cosi obešel. Byla to dětská houpačka vyrobená z pestrých pokroucených kovových trubek. Na každém konci měla malou sedačku jako na dětské trojkolce a doplňovaly ji plastikové koňské hlavy s malými řídítky umístěnými pod ušima.

„Nemůžu ji nechávat přes noc venku,“ prohlásil muž. „Mohli by ji ukrást.“

Neagleyová s Reacherem ji přelezli a vešli do úzké chodby. Tam bylo ještě víc hraček pečlivě vyrovnaných na policích. Jasně vybarvené školní výkresy připevněné na přední straně lednice. Vůně pečiva. V obývacím pokoji seděly tiše dvě vyplašené ženy. Měly na sobě sváteční oblečení, které se značně lišilo od jejich pracovních kombinéz.

„Potřebujeme znát vaše jména,“ řekla Neagleyová.

Hlas jí kolísal mezi vřelým přátelstvím a břitkou přísností. Reacher se usmál pod vousy. To byla finta Neagleyové. Moc dobře si na ni vzpomínal. Nikdo se s ní nikdy nehádal. Byl to jeden z jejích tahů.

„Julio,“ prohlásil muž.

„Anita,“ představila se první žena. Reacher usoudil, že je to Juliova žena podle toho, jak se na něj podívala předtím, než odpověděla.

„Maria,“ ozvala se druhá žena. „Jsem Anitina sestra.“

Byla tam malá pohovka a dvě křesla. Anita s Marií se posunuly, aby se k nim na pohovku mohl posadit Julio. Reacher to považoval za výzvu a usadil se v jednom z křesel. Neagleyová udělala to samé ve druhém. Tak působili téměř symetricky, jako kdyby pohovka byla obrazovka a oni na ni hleděli.

„Domníváme se, že jste donesli do kanceláře dopis,“ začala Neagleyová.

Nedočkala se odpovědi. Vůbec žádné reakce. Ve výrazu třech tváří se nezračilo vůbec nic. Jen určitý stupeň tiché bezvýrazné netečnosti.

„Udělali jste to?“ zeptala se Neagleyová.

Žádná odpověď.

„Děti jsou v posteli?“ vyptával se Reacher.

„Nejsou tu,“ odvětila Anita.

Jsou vaše, nebo Mariiny?“

„Moje.“

„Chlapci, nebo děvčata?“

„Obě jsou to holky.“

„Kde jsou?“

Zarazila se. „S bratranci a sestřenicemi.“

„Proč?“

„Protože děláme v noci.“

„Už ne,“ prohlásila Neagleyová. „Nebudete vůbec pracovat, pokud někomu něco neřeknete.“

Žádná odezva.

„Žádné zdravotní pojištění ani další výhody.“

Nic.

„Mohli byste jít taky do vězení.“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Co se nám má přihodit, to se stane,“ pronesl Julio.

„Řekl vám někdo, abyste ho tam položili? Někdo, koho znáte z práce?“

Vůbec žádná odpověď.

„Někdo, koho znáte odjinud?“

„Neprováděli jsme nic se žádným dopisem.“

„Tak co jste dělali}“ vyptával se Reacher.

„Uklízeli jsme. Proto jsme tam byli.“

„Zdrželi jste se tam pěkně dlouho.“

Julio pohlédl na svou ženu, působil zmateně.

„Prohlédli jsme si nahrávku,“ upozornil ho Reacher.

„O kamerách víme,“ ohradil se Julio.

„Takhle to děláte každou noc?“

„To musíme.“

„Trávit tam každou noc takovou dobu?“

Julio pokrčil rameny. „Podle mě jo.“

„To si tam dáváte šlofíka?“

„Ne, uklízíme.“

„Každou noc stejně?“

„Každou noc děláme všechno stejně. Pokud někdo nerozlije kávu nebo nerozhází odpadky a tak. To by nás mohlo trochu zpomalit.“

„A stalo se něco takového tenkrát ve Stuyvesantově kanceláři?“

„Ne,“ prohlásil Julio. „Stuyvesant je pořádný člověk.“

„Ale byli jste tam nějak moc dlouho.“

„Ne dýl než obvykle.“

„Je to pro vás rutina?“

„Tak nějak. Vyluxujeme, utřeme prach, vysypeme odpadkový koš, uložíme všechno na místo a přesuneme se do další kanceláře.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Ozývalo se jen tiché dunění ze sterea vzdáleného auta ztlumené stěnami a okny.

„Dobře,“ prohlásila Neagleyová. „Tak tedy poslouchejte. Na nahrávce vcházíte dovnitř. Pak se na stole objevil dopis. Domníváme se, že jste ho tam položili, protože vás o to někdo požádal. Možná vám řekli, že je to legrace nebo finta. Třeba vám namluvili, že je to tak správné. V pořádku. Nikomu se nic nestalo. Ale potřebujeme vědět, kdo vás o to požádal. Protože to je taky součástí hry, my ho musíme najít. A teď se vás na to musíme zeptat, protože jinak by bylo po hře a odnesli byste to vy. A to by nebylo správné. Protože je to špatná věc. Vyhrožovat zvolenému viceprezidentovi Spojených států. A mohli byste se za to dostat do basy.“

Žádná odezva. Další dlouhé mlčení.

„Dostaneme padáka?“ zeptala se Maria.

„Copak mě neposloucháte?“ opáčila Neagleyová. „Půjdete do vězení, pokud nám neřeknete, kdo to byl.“

Mariin obličej se změnil v kámen. Stejně tak Anitin a Juliův. Ztuhlé obličeje, prázdné pohledy, nehnutý zoufalý výraz nabytý za tisíc let sedlácké moudrosti: dřív nebo později stejně žně dopadnou špatně.

„Tak jdeme,“ vybídl je Reacher.

Zvedli se a prošli chodbou. Přelezli houpačku a vyrazili do noci. Dorazili k suburbanu, právě když Froelichová vypínala mobil. V očích se jí zračila panika.

„Co je?“ vyhrkl Reacher.

„Máme další,“ hlesla. „Před deseti minutami. A tenhle je horší.“

06 KAPITOLA

ČEKAL NA NĚ UPROSTŘED DLOUHÉHO STOLU V ZASEDACÍ MÍSTNOSTI. Okolo něj se shromáždil hlouček lidí. Halogenová bodová světla instalovaná na stropě ho bezvadně osvětlovala. Ležela tam hnědá roztržená obálka rozměru devět na dvanáct s kovovým uzávěrem. A jediný bílý list dopisního papíru. Na něm bylo vytištěno šest slov: Den Armstrongovy smrti se rychle blíží. Vzkaz byl rozdělen na dva řádky, byl umístěn přesně na střed. Nic víc z něj nešlo vysledovat. Všichni si ho tiše prohlíželi. Chlapík v obleku z recepce se protlačil zástupem a oslovil Froelichovou.

„Měl jsem v ruce obálku,“ vysvětloval. „Dopisu jsem se nedotkl. Jen jsem ho vyklepal.“

„Jak se sem dostala?“ zeptala se.

„Dozorce z garáže si odskočil. Vrátil se a našel ji na pultíku u své budky. Odnesl ji mně. Takže mám dojem, že tam najdete i jeho otisky prstů.“

„Kdy přesně?“

„Před půl hodinou.“

„Jak funguje ostraha v garáži, když si vrátný odskočí?“ zeptal se Reacher.

V místnosti zavládlo ticho. Lidé se otočili za novým hlasem. V nevrlém pohledu recepčního se zračila otázka kdo je zase tenhle obejda. Ale pak pohlédl na Froelichovou, pokrčil rameny a poslušně odpověděl.

„Spustí závoru,“ řekl. „Odskočí si a hned se vrátí. Tak dvakrát třikrát za směnu. Je tam dole osm hodin.“

Froelichová přikývla. „Nikdo ho z ničeho neobviňuje. Už někdo zavolal vyšetřovací tým?“

„Čekali jsme na vás.“

„Dobře, nechte ten dopis na stole, nikdo se ho nedotýkejte a tuhle místnost zapečeťte.“

„Je v garáži kamera?“ vyptával se Reacher.

„Ano, je.“

„Tak ať nám Nendick přinese hned pásku z dnešní noci.“

Neagleyová se naklonila přes stůl. „Dost bombastické vyjadřování, nezdá se ti? Řekla bych, že to slovíčko rychle staví obranná opatření na hlavu. Dělá to z celé věci otevřenou hrozbu.“

Froelichová kývla. „Pochopila jste to správně,“ pronesla pomalu. „Jestli je to něčí představa o hře nebo legraci, velice brzy zjistí, jak je to vážné.“

Pronesla to nahlas a jasně, Reacher okamžitě pochopil její záměr a sledoval obličeje lidí v místnosti. Ani na jednom z nich nepostřehl žádnou reakci. Froelichová se podívala na hodinky.

„Armstrong je v letadle,“ prohlásila. „Na cestě domů.“

Pak na chvíli zmlkla.

„Povolejte zvláštní tým,“ řekla. „Polovinu na Andrews a polovinu k Armstrongovu domu. A připojte ke konvoji zvláštní vozidlo. A zpátky nejeďte přímo.“

Následoval zlomek vteřiny zaváhání, pak se lidé začali pohybovat jako zaběhnutý výkonný tým připravující se na akci. Reacher je pozorně sledoval a s tím, co viděl, byl spokojen. Pak s Neagleyovou vykročili za Froelichovou do její kanceláře. Vytočila číslo FBI a naléhavě si vyžádala vyšetřovací tým. Vyslechla odpověď a zavěsila.

„Ne že bych měla nějaké zvláštní pochybnosti o tom, co najdou,“ prohlásila neadresně. Pak zaklepal Nendick a vešel, nesl dvě videokazety.

„Dvě kamery,“ vysvětloval. „Jedna v budce, nahoře, nasměrované dolů a do stran, ta má identifikovat jednotlivé řidiče v autech. Další je umístěná venku, monitoruje ulici, měla by zachytit blížící se vozidla.“

Položil obě kazety na stůl a vyšel z místnosti. Froelichová vzala do ruky první nahrávku a přesunula si židli k televizní soupravě. Zastrčila kazetu a zapnula video. Byl to pohled ze strany z kukaně. Z vysokého úhlu, ale dal se tak zachytit řidič zarámovaný okénkem auta. Přetočila pětatřicet minut. Znovu zapnula video. Záběr ukazoval zezadu levé rameno hlídače sedícího na židli. Nic nedělal. Zapnula rychlé přetáčení, dokud nevstal. Zmáčkl několik knoflíků a zmizel. Třicet vteřin se nic nedělo. Pak se z nejzazšího pravého konce záběru objevila paže. Jenom paže v měkkém těžkém rukávu. Možná to byl tvídový převlečník. Ruku kryla kožená rukavice.

Držela obálku. Protáhla se napůl spuštěným posuvným okénkem a položila ji na pult. Pak paže zmizela.

„Věděl o kameře,“ poznamenala Froelichová.

„Jasně,“ souhlasila Neagleyová. „Nepřiblížil se ke kukani.“

„Ale věděl i o druhé kameře?“ zeptal se Reacher.

Froelichová vytáhla první kazetu a zastrčila druhou. Přetáčela ji dozadu pětatřicet minut. Zmáčkla play. Odkryl se pohled přímo na silnici. Nahrávka měla špatnou kvalitu. Obraz pokrývaly kužele světla z venkovního osvětlení a kontrast s temnými oblastmi byl pronikavý. Ve stínech nebylo vidět podrobnosti. Úhel byl příliš ostrý. Horní část záběru byla useknutá v místech, kde končila ulice. Spodní se zastavila tak šest stop před kukaní. Ale na šířku byla dobrá. Velice dobrá. Obě stěny průjezdu byly dobře viditelné. Auto, které by se dostalo do vjezdu do garáže, nemohlo uniknout bdělému oku kamery.

Páska se odvíjela. Nic se nedělo. Sledovali ukazatel času, dokud neukázal čas dvacet vteřin před tím, než se objevila paže. Pak pohlédli na obrazovku. V horní části záběru se objevila postava. Jasně mužská. O tom nemohlo být pochyb. Vzhledem k šířce ramen a chůzi to bylo jasné. Měl na sobě silný tvídový převlečník, možná šedý nebo tmavě hnědý. Tmavé kalhoty, mohutné boty, okolo krku šálu. A na hlavě klobouk. Se širokým okrajem, také tmavý, stažený do čela. Přicházel s bradou na prsou. Po celou cestu průjezdem kamera snímala horní část jeho klobouku.

„O té druhé kameře věděl,“ poznamenal Reacher.

Páska běžela dál. Muž kráčel svižně, rozhodně, nepospíchal, neběžel, neztrácel hlavu. Obálku držel v pravé ruce, tiskl ji k tělu. Zmizel z dolní části záběru a o tři vteřiny později se znovu objevil. Bez obálky. Vykračoval stejně rozhodně celou cestu průchodem, až v horní části obrazu zmizel z dohledu.

Froelichová zastavila pásku. „Popis?“

„Nemožný,“ prohlásila Neagleyová. „Muž, pomenší a trochu nahrbený. S největší pravděpodobností pravák. Podle všeho nekulhá. Až na to, co jsme nemohli postřehnout. Neviděli jsme vlastně nic.“

„Možná není zas tak shrbený,“ namítl Reacher. „Úhel snímání může všechno trochu zkreslit.“

„Znal to tam,“ dodala Froelichová. „Věděl o kamerách i přestávkách. Takže je to jeden z nás.“

„Ne bezpodmínečně,“ ohradil se Reacher. „Může to být někdo zvenčí, kdo si všechno vypozoroval. Venkovní kamera musí být viditelná, když se o ni zajímáte. A s vnitřní kamerou mohl počítat. Většinou všude něco takového je. A pár nočních strážných ho mohlo poučit o přestávkách na vykonání osobní potřeby. Ale víte co? Ať už pochází zevnitř nebo ne, jeli jsme kolem něj. Museli jsme. Když jsme se vydali za těmi počisťovači. Protože i kdyby to byl někdo odsud, musel by si čas přestávky přesně zjistit. Takže to musel pozorovat. Musel stát pár hodin přes ulici, dívat se do průjezdu. Možná s dalekohledem.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Nikoho jsem si nevšimla,“ prohlásila Froelichová.

„Já taky ne,“ přidala se Neagleyová.

„Já jsem měl zavřené oči,“ připustil Reacher.

„Nemohli jsme ho vidět,“ namítla Froelichová. „Když zaslechl, jak po rampě vyjíždí vůz, určitě se někam schoval.“

„Taky si myslím,“ přidal se Reacher. „Ale po určitou dobu jsme mu byli hodně blízko.“

„Sakra,“ odfrkla si Froelichová.

„Jo, sakra,“ opakovala Neagleyová jako ozvěna.

„Tak co podnikneme?“ zeptala se Froelichová.

„Nic,“ odpověděl Reacher. „Nemůžeme dělat nic. Bylo to víc než před čtyřiceti minutami. Jestli je to někdo odsud, tak už je doma. Možná zachumlaný v posteli. A jestli je zvenčí, tak bude s největší pravděpodobností na I-95 nebo někde jinde, na západě nebo na severu nebo třeba na jihu, nejmíň třicet mil daleko. Nemůžeme zburcovat motorizované policisty ve čtyřech státech a chtít po nich, aby se podívali po pravákovi v autě, který nekulhá, lepší popis bychom si z prstu nevycucali.“

„Mohli by hledat na zadním sedadle nebo v kufru převlečník a klobouk.“

„Je listopad, Froelichová. Každý má s sebou kabát a klobouk.“

„Tak co uděláme?“ zeptala se znovu.

„Budeme doufat v to nejlepší a plánovat nejhorší variantu. Soustředíme se na Armstronga, pro případ, že by celá tahle věc byla myšlená vážně. Budeme mu v patách. Jak už řekl Stuyvesant, vyhrožování nemusí být nutně to samé jako úspěch.“

„Co má v plánu?“ zeptala se Neagleyová.

„Dnes doma, zítra Kapitol,“ informovala Froelichová.

„Takže budete v pohodě. Okolo Kapitolu vám to šlo dobře. Když jsme se tam k němu s Reacherem nemohli dostat, žádnému přihrbenému chlápkovi v převlečníku se to taky nepovede. Za předpokladu, že ten přihrblý chlápek v převlečníku to chce udělat, že vás nechce jen pro zábavu vytočit.“

„Myslíte?“

„Jak řekl Stuyvesant, zhluboka se nadechni a vydrž. Buďte sebejistá.“

„Nemám z toho zrovna dobrý pocit. Potřebuju vědět, kdo je ten člověk.“

„Zjistíme, o koho jde, dřív nebo později. Do té doby, pokud nemůžete zaútočit na jednom konci, musíte bránit na druhém.“

„Má pravdu,“ připojil se Reacher. „Soustřeďte se pro jistotu na Armstronga.“

Froelichová nepřesvědčivě přikývla, vytáhla kazetu z přehrávače a zastrčila do něj tu první. Spustila ji a zírala na obrazovku, dokud se hlídač z garáže nevrátil ze záchoda, nevšiml si obálky, nepopadl ji a nevyběhl s ní ze záběru.

„Nemám z toho dobrý pocit,“ zopakovala.

*****

Technici z FBI dorazili o hodinu později a vyfotografovali list papíru na stole v zasedací místnosti. Pro průkazní rozměry použili úřední měřítko a potom sterilní plastikovou pinzetou přenesli dopis a obálku do zvláštních sáčků na důkazní materiál. Froelichová podepsala formulář a obojí bylo odneseno k dalšímu prozkoumání. Potom dvacet minut visela na telefonu, sledovala Armstronga, jak vystupuje z vrtulníku námořní pěchoty na základně Andrews, a po celou cestu domů.

„Tak teď je všechno v suchu,“ prohlásila. „Alespoň prozatím.“

Neagleyová zívla a protáhla se. „Tak si odpočineme. Čeká nás perný týden.“

„Připadám si jako blbec,“ přiznala Froelichová. „Netuším, jestli jde o hru nebo o skutečnost.“

„Moc to prožíváte,“ uklidňovala ji Neagleyová.

Froelichová pohlédla na strop. „Co by teď udělal Joe?“

Reacher se zarazil a usmál se. „Zašel by asi do obchodu a koupil si oblek.“

„Ne, vážně.“

„Na minutku by zavřel oči a celé by si to proměnil na šachovou partii. Četl Karla Marxe, víte to? Tvrdil, že Marx vysvětloval všechno jedinou otázkou, která zněla, kdo z toho má prospěch?“

„Takže?“

„Jak by to naplánoval, aby z toho něco měl?“

„Řekněme, že by šlo o vnitřní záležitost. Karel Marx by prohlásil, fajn, někdo odsud by z toho chtěl něco mít. Joe by se zeptal, ale jak by z toho chtěl profitovat?“

„Očernil by mě před Stuyvesantem.“

„A přispěl by k tomu, aby vás degradovali nebo vyhodili, zkrátka cokoli, aby se mu to nějak vyplatilo. To by byl jeho záměr. Jediný. Takováhle situace nemusí představovat vážnou hrozbu vůči Armstrongovi. To je důležité. A pak by Joe mohl říct, dobře, předpokládejme, že to není nikdo od nás, třeba je to někdo zvenčí. Jak z toho on hodlá těžit?“

„Zavraždí Armstronga.“

„Což by mu vyhovovalo i v jiném ohledu. Takže by Joe mohl říct, že musíte zjistit, jestli je to někdo zvenčí, postupovat chladnokrevně a nezazmatkovat, a celou akci zakončit úspěchem. Takže zabijete dvě mouchy jednou ranou. Jestli zachováte klid, upřete někomu zevnitř jeho výhody. Pokud budete úspěšná, upřete je někomu zvenčí.“

Froelichová přikývla. „Ale o co jde? Co vám řekli ti uklízeči?“

„Nic,“ prohlásil Reacher. „Podle mě je někdo přesvědčil, aby to tam propašovali, ale oni nic takového nepřipouštějí.“

„Řeknu Armstrongovi, aby zůstal zítra doma.“

Reacher zavrtěl hlavou. „To nemůžete. Když to uděláte, každý den se budete strachovat a on se bude následující čtyři roky jen schovávat. Zachovejte klid.“

„To se lehko řekne.“

„A lehko udělá. Zkuste se zhluboka nadechnout.“

Froelichová na okamžik znehybněla a zmlkla. Pak kývla.

„Tak jo,“ souhlasila. „Dám vám řidiče. Vrátíte se sem v devět hodin ráno. Svoláme další strategickou schůzku. Přesně týden po té první.“

*****

Ráno bylo vlhké a velmi chladné, jako kdyby příroda chtěla skoncovat s podzimem a zahájit zimu. Výfukové plyny se ploužily ulicemi v nízkých bílých oblacích, chodci spěchali po chodnících s obličeji zachumlanými do šál. Neagleyová s Reacherem se sešli v osm čtyřicet na stanovišti taxíků před hotelem a našli vůz tajné služby s odděleným prostorem pro řidiče, který na ně čekal. Parkoval vedle jiného vozu, motor běžel a řidič stál vedle. Mohlo mu být tak třicet, měl na sobě tmavý převlečník a rukavice, stoupal si na špičky a úzkostlivě je vyhlížel. Zhluboka oddechoval, což okolo něj vytvářelo oblaka páry.

„Vypadá ustaraně.“

Uvnitř auta bylo horko. Řidič po celou cestu nepromluvil. Ani se nepředstavil. Jen se proplétal ranním provozem, dokud prudce nezabrzdil v podzemní garáži. Kvapně je doprovodil do haly a do výtahu. Vyjeli tři patra a prošli kolem recepčního pultu. Za ním seděl jiný muž. Pokynul jim chodbou k zasedací místnosti.

„Začali bez vás,“ upozornil je. „Měli byste si pospíšit.“

V zasedací místnosti nebyl nikdo kromě Froelichová a Stuyvesanta. Seděli nepohnutě u stolu a mlčeli. Byli bledí. Na nablýskaném dřevu mezi nimi ležely dvě fotografie. První byl oficiální snímek FBI formátu osm na šest včerejšího vzkazu: Den Armstrongovy smrti se rychle blíží. Druhá byla pořízená polaroidem, byl to další list papíru.

„Doprčic,“ řekl Reacher.

Fotografie z polaroidu zobrazovala jediný list rozměru dopisního papíru, v každém směru se podobal předchozím třem. Stejný formát, vzkaz rozdělený do dvou řádků a pečlivě umístěný do středu papíru. Pět slov. Dnes se prokáže vaše zranitelnost.

„Kdy to přišlo?“

„Ráno,“ odvětila Froelichová. „Bylo to v poště. Adresováno Armstrongově kanceláři. Ale veškerá jeho korespondence teď prochází přes nás.“

„Odkud to je?“

„Z Orlanda na Floridě, má páteční razítko.“

„Další oblíbený turistický cíl,“ poznamenal Stuyvesant.

Reacher přikývl. „Co technici?“

„Upozornili jsme je telefonicky,“ řekla Froelichová. „Všechno je stejné, otisk palce, zkrátka všechno. Jsem si jistá, že s tímhle to bude obdobné. Teď na tom pracují.“

Reacher zíral na snímky. Otisky palců bylo zhola nemožné zaznamenat, ale cítil, že by je spatřil, jako by v temnotě zářily.

„Zatkl jsem uklízeče,“ informoval Stuyvesant.

Nikdo nepromluvil.

„Základní otázka,“ ozval se Stuyvesant. „Je to legrace, nebo skutečnost?“

„Skutečnost,“ podotkla Neagleyová. „Alespoň já si to myslím.“

„Na tom teď nesejde,“ přerušil je Reacher. „Protože se zatím nic nestalo. Ale budeme to brát vážně, pokud se nedozvíme něco jiného.“

Stuyvesant kývl. „To doporučovala Froelichová. Citovala mi Karla Marxe. Komunistický manifest.“

„Spíš Kapitál,“ upřesnil Reacher. Vzal do ruky snímek z polaroidu a znovu si ho prohlížel. Byl trochu rozostřený a kvůli blesku poněkud vybělený, ale o významu hrozby nemohlo být pochyb.

„Mám dvě otázky,“ prohlásil. „První, jak zabezpečený je jeho pohyb dnes?“

„Jak jen to jde,“ odvětila Froelichová. „Zdvojnásobila jsem ochranku. Podle rozpisu má odjet z domova v jedenáct hodin. Opět využívám obrněné vozidlo namísto běžného. Kolonu aut. Tam, kde vystupuje na chodník, máme ochranné plachty. Přímý výhled na něj nebude možný. Řekneme mu, že je to další zkouška.“

„On o tom pořád ještě neví?“

„Ne,“ připustila Froelichová.

„Standardní praxe,“ informoval Stuyvesant. „Neříkáme jim to.“

„Tisíce výhrůžek za rok,“ poznamenala Neagleyová.

Stuyvesant přikývl. „Přesně tak. Většina z nich patří do kategorie místní nevraživosti. Vyčkáváme, dokud si nejsme absolutně jistí. A dokonce i potom z toho neděláme velkou vědu. Mají lepší věci na práci. To my se musíme strachovat.“

„Fajn, tak druhá otázka,“ ozval se Reacher. „Kde je jeho žena? A má přece dospělé dítě, ne? Musíme počítat s tím, že týrání jeho rodiny by mohlo účinně prokázat jeho zranitelnost.“

Froelichová přikývla. „Jeho žena je tady v D. C. Dorazila včera ze Severní Dakoty. Pokud zůstane v domě nebo v jeho okolí, je všechno v pořádku. Dcera dělá na absolventské práci na Antarktidě. Z oboru meteorologie, nebo něčeho takového. Žije v chatrči obklopené stovkami tisíc čtverečních mil ledu. To je lepší ochrana, než bychom jí mohli poskytnout.“

Reacher položil fotografii z polaroidu zpátky na stůl.

„Jste si jistí?“ zeptal se. „Pokud jde o dnešek?“

„Jsme nervózní jako psi.“

„Ale?“

„Jsme si tak jistí, jak jen to je za daných okolností možné.“

„Chci, abychom tam mohli s Neagleyovou být, pozorovat.“

„Myslíte, že to můžeme zvorat?“

„Ne, ale mám dojem, že budete mít plné ruce práce. Jestli se ten chlápek potlouká někde v sousedství, tak by se vám ho nemuselo podařit zaměřit. A bude se v blízkosti potloukat, pokud to myslí vážně a chce cosi demonstrovat.“

„Dobře,“ připustil Stuyvesant. „Můžete tam se slečnou Neagleyovou být jako pozorovatelé.“

*****

Froelichová je dovezla do Georgetownu ve svém suburbanu. Dorazili přesně před desátou. Vystoupili tři bloky před Armstrongovým domem a Froelichová pokračovala dál. Bylo chladno, ale bledé slunce se snažilo ze všech sil. Neagleyová stála bez hnutí a rozhlížela se kolem sebe na všechny strany.

„Rozmístění?“ vyptávala se.

„Kruhové, v okruhu tří bloků. Pak zůstaneš na jihu a já na severu. Až odjede, sejdeme se za domem.“

Neagleyová přikývla a vykročila západním směrem. Reacher se vydal na východ vstříc slabému rannímu slunečnímu svitu. V Georgetownu to moc neznal. Až na krátké období, kdy v minulém týdnu hlídal Armstrongův dům, se tam dostal jen jednou, a to pouze zběžně, právě když odešel z armády. Vyhovoval mu studentsky duch, kavárničky a pěkné domy. Ale jako policista nechápal místní rytmus. Policista se spoléhá na pocit nepatřičnosti. Co sem nepatří? Co se vymyká z normálu? Jak tenhle obličej nebo značka auta zapadá do místního koloritu? Tyto otázky bez dlouhodobého pobytu nebylo možné zodpovědět. A třeba by to v místě jako Georgetown nebylo vůbec možné. Každý, kdo tu žil, pocházel odjinud. Lidé jsou tu z určitých důvodů, buď studují na univerzitě, nebo pracují ve státních službách. Je to přestupní stanice. Má své dočasné, měnící se obyvatelstvo. Odpromujete a jdete. Už vás nezvolí a vy se přesunete někam jinam. Když zbohatnete, tak se přestěhujete na Chevy Chase. Zkrachujete a jdete spát do parku.

Takže každý, koho spatřil, může být podezřelý. Mohl by se obrátit proti komukoli. Kdo tady bydlí? Projel kolem něj starý porsche s utrženým výfukem. Oklahomská značka. Neoholený řidič. Přímo za zrezavělým rabbitem stál zaparkovaný nový model Mercury Sable. Sable byl červený a s největší pravděpodobností pronajatý. Kdo s ním jezdil? Někdo, kdo ho z neznámých důvodů na nějakou dobu potřeboval? Zajel blíž a zíral oknem na zadní sedadlo. Žádný kabát ani klobouk. Ani otevřený balík kancelářského dopisního papíru Georgia-Pacific. Ani krabice s latexovými chirurgickými rukavicemi. A kdo vlastnil rabbit? Absolvent vysoké školy? Nebo nějaký provinciální anarchista, který má doma tiskárnu Hewlett-Packard?

Po chodnících procházeli lidé. V jediném okamžiku jich bylo možné zaznamenat v každém směru tak čtyři nebo pět. Mladí, staří, bílí, černí, hnědí. Muži, ženy, studenti s batohy plnými knih. Někteří pospíchali, jiní se procházeli. Další byli podle všeho na cestě do obchodu, někteří se zase vraceli. Pár z nich vypadalo na to, že nemají přesný cíl. Všechny sledoval koutkem oka, ale nic ho neupoutalo.

Čas od času zkontroloval okna ve vyšších patrech. Byla jich tam spousta. Představovala dobrá palebná postavení. Změť domů a ulic, zadní branky, úzké cesty. Ale proti obrněné limuzíně by puška neuspěla. Na to by byla zapotřebí protitanková střela. V nich byl velký výběr. Nejlepší by byla AT-4. Byla to laminátová trubka na jedno použití, z níž by byl vystřelen náboj o hmotnosti šest a půl libry skrz jedenáctipalcové obrnění. Pak by převládl opožděný obrněný efekt. Vstupní otvor zůstane malý, takže exploze se omezí na vnitřek vozu. Z Armstronga by zbyly jen malé poletující zuhelnatělé kousky, ne větší než spálené svatební konfety. Reacher vzhlédl k oknům. Pochyboval, že by měla limuzína nějak zvlášť pancéřovanou střechu. Nesmí se na to zapomenout zeptat Froelichové. A také na to, jestli často jezdí stejným autem jako její svěřenec.

Zabočil a ocitl se na začátku ulice, kde stál Armstrongův dům. Znovu pohlédl do vysoko umístěných oken. Pouhá demonstrace by nevyžadovala skutečnou zbraň. Ta by mohla být nefunkční, ale udělala by dojem. Pár škrábanců na tvrzeném skle limuzíny by jistě zapůsobilo. To by mohla obstarat paintballová pistole. Několik rudých cákanců na předním skle by mohlo představovat výzvu. Ale v oknech horního patra, kam až dohlédl, panoval klid. Nikdo z nich nevyhlížel, byly v nich stažené rolety a byla pevně zavřená, aby se zabránilo pronikání chladu. Domy samy o sobě působily tiše a spořádaně, poklidně a bohatě.

Tým tajné služby vztyčoval mezi Armstrongovým domem a obrubníkem ochrannou plachtu, to nemohlo uniknout pozornosti čumilů. Vypadalo to jako dlouhý úzký bílý stan. Těžké bílé plátno, naprosto neprůhledné. Přiléhalo těsně k cihlovému obložení kolem Armstrongových předních dveří. Konec plachty byl široký jako rozjezdová plocha na letišti. Za ním se limuzína skryje. Dveře limuzíny se mohou otevřít uvnitř. Armstrong může projít z bezpečí domova přímo do obrněného vozu, aniž by ho při tom mohl někdo sledovat.

Reacher obešel skupinku zvědavců. Vypadali neškodně. Většinou sousedi, usoudil. Byli oblečení tak, že určitě neměli namířeno nikam daleko. Pokračoval dál po ulici a věnoval se otevřeným oknům ve vyšších patrech. Ta by vzhledem k počasí mohla působit nepatřičně. Ale nenarazil ani na jedno. Sledoval potloukající se lidi. Byla jich tu spousta. Byl to blok, kde v každém druhém vchodu byla kavárnička, tady se to lidmi jen hemžilo. Usrkávali espreso, četli noviny, telefonovali z mobilních telefonů, zapisovali si cosi do pomačkaných zápisníků, zírali do elektronických diářů.

Vybral si kavárnu, která mu poskytovala dobrý výhled na jižní část ulice i omezený rozhled východním a západním směrem, koupil si normální černou kávu a usadil se u stolku. Seděl tam, čekal a pozoroval. V deset pětapadesát projel po ulici černý suburban a zaparkoval těsně u celty na severní straně stanu. V těsné vzdálenosti ho následoval černý Cadillac, který zaparkoval hned u vchodu do stanu. Za ním bylo černé auto s odděleným místem pro řidiče. Všechny tři vozy působily značně těžce. Všechny měly zesílené okenní rámy a skla, která umožňovala pouze výhled ven. Zpoza suburbanu vystoupili čtyři agenti a rozestavili se na chodníku, dva na severní straně domu a dva na jižní. Dvě motorizované hlídky městské policie se sunuly ulicí, první zastavila uprostřed cesty, přímo před konvojem tajné služby, druhá se zařadila za něj. Zahradily cestu, aby neomezovaly provoz. Ten ostatně nebyl nijak velký. Na průjez čekaly modrý chevrolet Malibu a zlatý Lexus SUV, Reacher do té doby žádné auto nezaznamenal. Nikdo daným územím neprojel. Zahleděl se na stan a pokoušel se uhodnout, kdy jím prošel Armstrong. To nebylo možné. Pořád ještě zíral na dům, když zaslechl lehké zaklapnutí bezpečnostních dveří a čtyři agenti vykročili zpět ke svému suburbanu a celý konvoj odjížděl. Velitel vyrazil, následoval suburban, Cadillac a další auto prosvištěly rychle ulicí. Pohnula se i druhá policejní hlídka. Všech pět vozidel zamířilo na východ a projelo kolem Reacherovy kavárny. Na asfaltu zakvílely pneumatiky. Auta zvyšovala rychlost. Mizela mu z dohledu. Pak se otočil a viděl, jak se malý hlouček na ulici rozchází. V okolí domu zavládl klid.

*****

Sledovali, jak ze svého stanoviště zhruba osmdesát yardů od místa, kde seděl Reacher, odjíždí kolona aut. Jejich průzkum potvrdil to, co už věděli. Profesionální čest jim zabránila prohlásit jeho plán za nemožný, ale ve stupnici realizovatelnosti si ho zařadili hodně dolů. Opravdu hodně. Vlastně až na poslední místo. Bylo štěstí, že pořád bylo na výběr spousta jiných lákavých možností.

Prošli oklikou danou trasu a bez obtíží dorazili k pronajatému červenému sableu.

*****

Reacher dopil poslední doušek kávy a vydal se po ulici k Armstrongovu domu. V místech, kde začínal stan, sešel z chodníku. Byl to tunel z bílého plátna, vedoucí přímo k Armstrongovým předním dveřím. Ty byly zavřené. Pokračoval v cestě, vrátil se na chodník a narazil na Neagleyovou, která se blížila z opačného konce.

„V pořádku?“ zeptal se jí.

„Možnosti by byly,“ prohlásila. „Neviděla jsem nikoho, kdo by se jich snažil využít.“

„Ani já.“

„Ten stan a obrněný vůz se mi líbí.“

Reacher přikývl. „To eliminuje pušky.“

„Ne úplně,“ namítla Neagleyová. „Odstřelovací puška .50 by mohla zlikvidovat obrněnou vrstvu. S náboji Browning AP nebo API.“

Ušklíbl se. Každá kulka znamenala hrozbu. Standardní by ocelovým pláštěm jen proletěla, jiná těžšího kalibru by si svou cestu propálila. Ale nakonec zavrtěl hlavou.

„Nebylo by možné zamířit,“ řekl. „Nejdřív bys čekala, než auto projede, aby ses ujistila, že v něm opravdu je. Pak bys vystřelila do velkého pohybujícího se vozidla s tmavými skly. Pravděpodobnost sto ku jedné, že by ses trefila zrovna do Armstronga.“

„Tak bys potřeboval AT-4.“

„To jsem si myslel.“

„Se silnou výbušninou proti autu, nebo bys z ní mohl vystřelit fosforovou nálož do domu.“

„Odkud?“

„Já bych využila okna v patře v domě za Armstrongovými. Přes cestu. Jejich obrana je většinou soustředěná dopředu.“

„Jak by ses tam dostala?“

„Jako zřízenec telekomunikací, od vodáren nebo od elektrických podniků. Prostě jako někdo, kdo se může dostat dovnitř bez problémů s velkou taškou na nářadí.“

Reacher kývl. Neřekl nic.

„Ty čtyři roky budou peklem,‘’ prohlásila Neagleyová.

„Nebo osm.“

Pak se za nimi ozvalo zakvílení pneumatik a burácení silného motoru, Froelichová zabrzdila suburban. Zastavila vedle nich, dvacet metrů od Armstrongova domu. Pokynula jim, aby nastoupili. Neagleyová si sedla dopředu a Reacher se rozvalil vzadu.

„Viděli jste někoho?“ vyptávala se Froelichová.

„Spoustu lidí,“ utrousil Reacher. „Nebylo by zrovna levné je všechny sledovat.“

Froelichová sundala nohu z brzdy a motor se hned rozběhl na plné obrátky: Držela se těsně u obrubníku a zastavila přesně v okamžiku, kdy se postranní zadní dvířka ocitla na úrovni konce stanu. Zvedla ruku z volantu a promluvila do mikrofonu umístěného na zápěstí.

„Jednička, připraveni,“ řekla.

Reacher pohlédl napravo, na konci plátěného tunelu spatřil otevřené přední dveře, vycházel z nich muž. Byl to Brook Armstrong. O tom nemohlo být pochyb. Po pět měsíců se jeho fotografie objevovala ve všech novinách a Reacher po čtyři dny sledoval každý jeho pohyb. Měl na sobě khaki plášť a nesl koženou aktovku. Prošel stanem, ani rychle, ani pomalu. Ode dveří ho sledoval agent v obleku.

„Ten konvoj byla kamufláž,“ vysvětlovala Froelichová. „Čas od času to takhle děláme.“

„To jste mě napálili.“

„Neříkejte mu, že to není zkouška,“ upozornila ho Froelichová. „Nezapomeňte, že zatím vůbec o ničem neví.“

Reacher se narovnal a posunul se, aby mu udělal místo. Armstrong otevřel dvířka a usadil se vedle něj.

„Dobré ráno,“ pozdravil.

„Dobré ráno, pane,“ odvětila. „Tohle jsou mí kolegové, Jack Reacher a Frances Neagleyová.“

Neagleyová se natočila a Armstrong se natáhl přes sedadlo, aby jí mohl potřást rukou.

„Já vás znám,“ prohlásil. „Potkali jsme se na party ve čtvrtek večer. Vy jste sponzorka, ne?“

„Vlastně pracuje u bezpečnosti,“ upřesnila Froelichová. „Museli jsme tam propašovat pár lidí od zpravodajců. Analýza efektivnosti.“

„Udělalo to na mě dojem,“ řekla Neagleyová.

„Výborně,“ pookřál Armstrong. „Věřte mi, madam, jsem nesmírně vděčný každému, kdo se o mě stará. Je to mnohem víc, než si zasloužím. Vážně.“

Je úžasný, pomyslel si Reacher. Jeho hlas, obličej a oči nevypovídaly o ničem jiném než o bezmezném obdivu k Neagleyové. Jako kdyby pro něj rozhovor s ní byl tou nejdůležitější věcí na světě. A měl dar vizuální paměti, dovedl si zařadit jeden obličej z tisíce, který spatřil před čtyřmi dny. To bylo jasné. Rozený politik. Otočil se a potřásl rukou Reacherovi, v autě zavládla nefalšovaná dobrá nálada.

„Rád vás poznávám, pane Reachere,“ řekl.

„Já vás rovněž,“ odvětil Reacher. Pak se přistihl, že mu opětuje úsměv. Ten chlapík mu okamžitě padl do oka. Vyzařovalo z něj nakažlivé kouzlo osobnosti. Bylo to charisma, které se z něj šířilo jako teplo. A dokonce i kdybyste devadesát devět procent považovali za politický balast, zbývající zlomek by vám pořád dokázal udělat radost. Stejně by se vám líbil.

„Vy také patříte k bezpečnosti?“

„Jako poradce,“ upřesnil Reacher.

„Moc mi pomáháte, přátelé. Jsem rád, že jsme na jedné lodi.“

Ze sluchátka Froelichové se ozval slabý zvuk, zmírnila rychlost a zamířila k Wisconsin Avenue. Zapojila se do kolony vozů a zamířila na jih a pak na východ do centra města. Slunce opět zmizelo a město působilo přes tónovaná skla šedě. Armstrong vydal sotva znatelný zvuk, který mohl být šťastným vydechnutím, a vyhlédl ven, jako by ho pořád ještě takový výhled uchvacoval. Pod pláštěm měl na sobě oblek bez poskvrny, popelínovou košili a hedvábnou vázanku. Vypadal impozantně. Reacher nad ním mohl mít náskok pěti let, tří palců a padesáti liber, ale v porovnání s ním si připadal malý, hloupý a ošuntělý. Ale ten člověk také působil skutečně. Velice upřímně. Mohli byste zapomenout na jeho oblek a kravatu a vybavit si ho v potrhané staré kostkované bundě, jak štípá dříví na dvorku. Působil dojmem velice seriózního politika, ale zároveň prima chlapa. Byl vysoký a nabitý energií. Modré oči, jasné rysy, nepoddajné vlasy hrající dozlatova. Byl zřejmě ve formě. Nejen díky fasádě, kterou by mu mohla dodat každá posilovna, ale jako by byl od přírody silný. Měl pěkně tvarované ruce. Na prsteníku tenký snubní prstýnek, jinak nic. Polámané neupravené nehty.

„Bývalý voják, nemýlím se?“ zeptal se.

„Já?“ opáčila Neagleyová.

„Pokud to mohu posoudit, tak oba dva. Oba jste dost ostražití. On sleduje mě a vy výhled z oken, zvlášť u semaforů. Tohle dokážu rozeznat. Můj otec sloužil v armádě.“

„Voják z povolání?“

Armstrong se zasmál. „Vy jste nečetli můj životopis uveřejněný v rámci kampaně? Chtěl udělat kariéru, ale stal se z něj invalida, ještě než jsem se narodil, otevřel si pilu. Ale vojenský dril nikdy neopustil. Vždycky pochodoval jako voják.“

Froelichová sjela z M Street a vyrazila paralelně s Pennsylvania Avenue, okolo budovy Hlavního velitelství a předního traktu Bílého domu. Armstrong se naklonil a vyhlédl ven. Usmál se a kolem očí se mu prohloubily vrásky.

„Neuvěřitelné, viďte?“ prohlásil. „Stanu se součástí tohohle všeho, ať už to udivilo kohokoli. A já jsem z toho překvapený ze všech nejvíc, to mi věřte.“

Froelichová projela kolem své kanceláře v Treasury Building a zamířila ke vzdálenému Kapitolu.

„Nebyl nějaký Reacher v Treasury?“ zeptal se Armstrong.

Má dobrou paměť i na jména, pomyslel si Reacher.

„Můj starší bratr,“ řekl.

„Svět je malý,“ prohlásil Armstrong.

Froelichová zabočila na Constitution Avenue a objela ze strany Kapitol. Zahnula doleva a zamířila na First Street a pak k bílému stanu vedoucímu ke vchodu do Senátu. Na obou koncích stanu hlídkovaly dva vozy tajné služby. Na ulici čtyři agenti, působili opatrným a chladným dojmem. Froelichová zamířila přímo ke stanu, zpomalila a zastavila těsně u obrubníku. Zkontrolovala své postavení a popojela ještě asi stopu, aby Armstrong mohl otevřít dvířka přímo do plátěného přístřešku. Reacher si všiml skupinky tří agentů, kteří čekali v tunelu. Jeden z nich přistoupil a otevřel dvířka suburbanu. Armstrong zvedl obočí, jako kdyby ho všechna ta pozornost mátla.

„Rád jsem vás oba poznal,“ řekl. „A vám děkuji, slečno.“

Pak vystoupil do příšeří stanu, obklopili ho agenti a doprovázeli ho až k budově. Reacher zběžně pohlédl na uniformovanou ochranku Kapitolu, která čekala uvnitř. Armstrong prošel dveřmi a ty se za ním pevně zavřely. Froelichová vystartovala od obrubníku, projela kolem zaparkovaných vozů a zamířila na sever směrem na Union Station.

„Fajn,“ prohlásila, jako kdyby se jí velice ulevilo. „Čím dál tím líp.“

„Pěkně jste riskovala,“ připomněl jí Reacher.

„Dva z dvou set osmdesáti jednoho milionu,“ upřesnila Neagleyová.

„O čem to mluvíte?“

„Jeden z nás mohl posílat ty dopisy.“

Froelichová se zasmála. „Podle mě to tak nebylo. Co si o něm myslíte?“

„Mně se líbí,“ odvětil Reacher. „Fakt.“

„Mně taky,“ připojila se Neagleyová. „Mně se líbí už od čtvrtka. A co dál?“

„Má tu naplánované schůzky na celý den. Oběd v jídelně. Zhruba v sedm ho odvezeme domů. Jeho žena je tam. Tak jim půjčíme nějaké videokazety. Zkrátka je celou noc budeme držet pod zámkem.“

„Potřebujeme informace,“ připomněl Reacher. „Netušíme, jakou formu přesně může ta demonstrace mít. Nebo kde k ní dojde. Může to být cokoli počínaje graffiti. Nechceme, aby nám něco uniklo. Jestli k tomu ovšem dojde.“

Froelichová kývla. „Prověříme to o půlnoci. Ovšem za předpokladu, že ještě o půlnoci bude co řešit.“

„A chci, aby Neagleyová znovu vyslechla tu úklidovou četu. Pokud z nich vymáčkneme všechno, můžeme si dát oraz.“

„To bych taky ráda,“ připustila Froelichová.

*****

Vysadili Neagleyovou před federálním vězením a pak se vrátili do kanceláře Froelichové. Výsledky vyšetřovacího týmu dopadly stejně jako v předchozích dvou případech. Ale byly tam dva dodatky od úředního chemika. Zaujalo ho něco neobvyklého na otiscích palců.

„Squalen,“ prohlásila Froelichová. „Už jste o tom slyšel?“

Reacher zavrtěl hlavou.

„To je acyklický hydrokarbon. Něco jako olej. Objevil se na otiscích prstů. Na posledních dvou dopisech ho bylo o něco víc než na těch prvních.“

„Na otiscích se vždycky ukáže tuk. Kvůli tomu jsou také viditelné.“

„Ale obvykle se jedná o tuk, který normálně produkuje lidský organismus. Tohle je něco jiného. C-třicet-H-padesát. To je rybí tuk. Jednoduše řečeno tuk ze žraločích jater.“

Posunula papír po stole. Byl popsaný složitými formulacemi z oblasti organické chemie. Squalen je přírodní tuk používaný jako starobylé mazivo pro jemnou techniku, například při hodinářské práci. Na dolním konci strany byl dodatek, že když dojde k hydrogenaci, squalen s „e“ se promění na squalen s „a“.

„Co znamená hydrogenace?“ zeptal se Reacher.

„Že přidáte vodu?“ řekla Froelichová. „Jako hydroelektrický proud?“

Pokrčil rameny, vytáhla z přihrádky slovník a listovala pod písmenem H.

„Ne,“ prohlásila. „Znamená to, že přidáte do molekuly další hydrogenové atomy.“

„Výborně, tak teď mi to je úplně jasný. V chemii jsem nikdy nevynikal.“

„Znamená to, že ten chlápek může lovit žraloky.“

„Nebo za peníze kuchá ryby,“ namítl Reacher. „Nebo třeba pracuje v rybárně. Nebo restauruje starožitné hodinky a při tom si zašpiní ruce nějakým svinstvem.“

Froelichová otevřela zásuvku, probírala se složkou a nakonec vytáhla jeden list. Podala mu ho. Byla to fotografie otisku prstu v životní velikosti.

„To je náš člověk?“ zeptal se Reacher.

Froelichová přikývla. Byl to velmi zřetelný otisk. Možná ten nejjasnější, jaký kdy Reacher viděl. Všechny vyvýšeniny a spirály byly přesně vykreslené. Bylo to výrazné a nesmírně provokativní. A byl veliký. Hodně veliký. V průměru napříč měřil skoro jeden a půl palce. Reacher vedle něj otiskl svůj palec. Jeho otisk byl menší, a to neměl zrovna nejmenší ruce na světě.

„To nevypadá na palec hodináře,“ poznamenala Froelichová.

Reacher pomalu přikývl. Ten chlap musel mít ruce jako svazky banánů. A drsnou kůži, aby dokázal vytvořit tak čistý otisk.

„Dělník,“ začal.

„Lovec žraloků,“ namítla Froelichová. „Kde se uloví nejvíc žraloků?“

„Možná na Floridě.“

„V Orlandu na Floridě.“

Zazvonil telefon. Zvedla ho a obličej se jí zkřivil.

Vzhlédla ke stropu a přitiskla si telefon na rameno.

„Armstrong se potřebuje dostat na Ministerstvo pracovních sil,“ řekla. „A chce jít pěšky.“

07 KAPITOLA

Z Treasury Building do Senátu to byly přesně dvě míle, FroeliCHOVÁ celou cestu řídila jednou rukou a při tom telefonovala. Počasí bylo neslané nemastné, provoz silný a přesun trval dlouho. Zaparkovala u ústí bílého stanu na First Street, vypnula motor a zároveň i telefon.

„Nemohli by ti lidé z Ministerstva pracovních sil přijít sem?“ zeptal se Reacher.

Zavrtěla hlavou. „To je politický tah. Chystají se tu změny a bude mnohem zdvořilejší, když se bude obtěžovat sám Armstrong.“

„Proč chce jít pěšky?“

„Protože to není zrovna salonní typ. Má rád čerstvé povětří. A je umíněný.“

„Kam přesně má jít?“

Ukázala na západ. „Ani ne půl míle tímhle směrem. Dejme tomu šest nebo sedm set yardů přes Capitol Plaza.“

„Volal jim, nebo se oni ozvali jemu?“

„On volal jim. Určitě se to proflákne, takže se snaží předejít špatným zprávám.“

„Můžete mu v tom zamezit?“

„Teoreticky,“ připustila. „Ale ve skutečností o to nestojím. O takovéhle tahanice mi zrovna teď nejde.“

Reacher se otočil a zahleděl se na ulici za sebou. Nezaznamenal nic jiného než šedivou oblohu a auta ujíždějící po Constitution Avenue.

„Tak mu v tom nebraňte,“ řekl. „Zavolal jim on. Nikdo ho nevylákal ven. Není to past.“

Zahleděla se před sebe přes čelní sklo. Pak se otočila a pohlédla za něj, postranním okénkem do stanu. Zapnula telefon a znovu hovořila s lidmi ze své kanceláře. Používala zkratky a odbornou hantýrku, v níž se nedokázal orientovat. Ukončila hovor a telefon vypnula.

„Použijeme vrtulník, který je určený k řízení dopravy,“ řekla. „Bude se držet dostatečně nízko, aby si ho každý všiml. Bude muset projít kolem arménské ambasády, takže tam postavíme další policisty. Ztratí se tam. Já ho budu sledovat v autě ve vzdálenosti padesáti yardů po D Street. Chci abyste šel před ním s očima dokořán.“

„Kdy to podnikneme?“

„Během deseti minut. Běžte nahoru po ulici a zabočte doleva.“

„Dobře,“ prohlásil. Znovu nastartovala a popojela dopředu, takže mohl vystoupit na chodník hned u stanu. Venku si zapnul bundu a vykročil v chladném vzduchu. Po First Street a potom vlevo na C Street. Před ním na Delaware Avenue panoval silný provoz, za ní už zahlédl Capitol Plaza. Lemovaly je nízké stromy bez listí a mezi nimi se rozkládaly hnědé trávníky. Cestičky vysypané drceným pískovcem. Uprostřed fontána. Napravo jezírko. Kousek dál nalevo od něj nějaký obelisk vztyčený na čísi počest.

Vyhýbal se autům a přeběhl Delaware. Pokračoval na náměstí. Pod nohama mu křupaly kamínky. Bylo velice chladno. Měl tenké podrážky. Připadalo mu, jako kdyby byly do pískovcové drtě přimíchány ledové krystalky. Zastavil se nedaleko fontány. Rozhlédl se. Měl dobrý výhled. Jižním směrem nebylo nic jiného než vzdálená budova Kapitolu vzdušnou čarou přes Constitution Avenue. Směrem na západ se tyčila budova, kterou považoval za Ministerstvo pracovních sil. Očima Obkroužil fontánu, zaostřil pohled na střední vzdálenost a nevšiml si ničeho, co by ho znepokojilo. Minimální možnost úkrytu, žádná okna v blízkosti. V parku byli lidé, ale nepotloukali se tu celý den žádní úkladní vrazi, jen pro případ, že by kdosi neočekávaně změnil program.

Šel dál. C Street pokračovala na vzdáleném konci náměstí na druhé straně obelisku. Jako pokračování kolmé cestičky. Směřoval k ní ukazatel: Taft Memorial C Street křižovala New Jersey Avenue. Byly tam značené přechody. I tady panoval silný provoz. Armstrong musel strávit nějakou dobu čekáním na zelenou. Arménská ambasáda byla vepředu vlevo. Těsně před ní stála policejní motorizovaná hlídka. Parkovala u obrubníku, vystoupili čtyři policisté. Z dáli se k němu nesl zvuk helikoptéry. Otočil se a spatřil, jak letí nízko na severozápad. Ministerstvo pracovních sil stálo před nimi. Byla tam spousta příhodných postranních vchodů.

Přešel C Street k severnímu chodníku. Popošel kousek zpátky, aby mohl přehlédnout náměstí. Čekal. Vrtulník setrvával nehybně ve vzduchu, dost nízko na to, aby si ho každý všiml, a zároveň tak vysoko, aby nedělal příliš velký rámus. Všiml si, jak těsně kolem rohu projel suburban Froelichová. Objel ho a zastavil u obrubníku. Pozoroval lidi. Většina z nich spěchala. Na lelkování byla moc zima. Všiml si skupiny mužů na vzdáleném konci fontány. Šest chlapů v převlečnících obklopovalo jednoho v khaki plášti do deště. Procházeli po pískovcové cestě. Dva agenti dávali pozor. Ostatní postupovali zároveň s ním jako posunující se shluk hráčů. Minuli fontánu a zamířili k New Jersey Avenue. Zastavili se na semaforu. Armstrong neměl nic na hlavě. Vítr mu čechral vlasy. Kolem proudila auta. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Řidiči a chodci představovali rozdílné světy, záleželo na odpovídajícím čase a místě. Froelichová si udržovala odstup. Její suburban se držel ve vzdálenosti padesáti yardů. Světla přeskočila a Armstrong se svými muži se dali do pohybu. Čím dál dojdou, tím líp. Operace se odvíjela dobře.

Pak už to tak dobré nebylo.

Nejdřív vítr trochu vychýlil helikoptéru z její pozice. Pak se Armstrong se svým týmem ocitli v půli cesty trojúhelníkového prostranství mezi New Jersey Avenue a Louisiana Avenue, v tom okamžiku osamělý chodec uskutečnil perfektní opožděnou reakci ze vzdálenosti deseti yardů. Byl to chlapík ve středním věku, shrbený, zanedbaný, s dlouhými vlasy a vousy, rozcuchaný. Měl na sobě plášť do deště s páskem, léty promaštěný. Zlomek sekundy stál nehnutě a pak se vrhl k Armstrongovi, energicky vykračoval, ruce samovolně roztáčel jako větrný mlýn, ústa měl doširoka otevřená a vrčel. Dva nejbližší agenti přiskočili, aby ho zarazili, a další čtyři se stáhli a obklopili Armstronga. Strkali se a přesunovali, dokud všech šest těl nevytvořilo přehradu mezi tím bláznem a Armstrongem. Tak byl ovšem Armstrong naprosto nekrytý z druhé strany.

Reacherovi kmitlo myslí slovo vějička, otočil se. Nic. Nikde nic. Jen městské panoráma, nehnutě, chladné a lhostejné. Zkontroloval, jestli se nepohnulo nějaké okno. Snažil se zachytit záblesk slunce na skle. Nic. Vůbec nic. Prohlížel si auta na ulicích. Všechna se bezohledně cpala dopředu. Ani jedno z nich nezpomalilo. Ohlédl se a všiml si, že blázna povalili na zem, dva agenti ho přidržovali a další dva se zbraněmi je kryli. Viděl, jak suburban Froelichová zrychlil a rychle objel roh. Zarazila se tvrdě o obrubník, dva agenti strkali Armstronga přes chodník a na zadní sedadlo.

Ale suburban se nikam nevydal. Jen tam stál a okolo projížděla kolona aut. Vrtulník se zase ustálil, tentokrát o něco níž, a snesl se, aby měl dobrý rozhled. Vzduch rozčíslo jeho rachocení. Nic se nedělo. Pak Armstrong vystoupil z auta. S ním i oba agenti, kteří ho provedli kolem bláznivého muže. Armstrong si sedl na bobek. Lokty si opřel o kolena. Vypadalo to, jako kdyby hovořil. Froelichová nechala běžet motor a připojila se k němu. Zvedla ruku a promlouvala do mikrofonu na zápěstí. Uběhla dost dlouhá doba, než dorazila zpoza rohu policejní motorizovaná hlídka a zaparkovala za suburbanem. Armstrong se vztyčil a sledoval, jak dva agenti se zbraněmi nakládají muže na zadní sedadlo policejního vozu. Ten pak odjel, Froelichová se vrátila do svého suburbanu a Armstrong se začlenil do eskorty a vykročil k Ministerstvu pracovních sil. Nad nimi se vznášela helikoptéra. Když nakonec přešli Louisiana Avenue, Reacher vykročil opačným směrem a rozběhl se k vozu Froelichové. Seděla na sedadle řidiče a sledovala vzdalujícího se Armstronga. Reacher zaklepal na okénko a ona se překvapeně otočila. Když si uvědomila, kdo to je, okénko stáhla.

„Jste v pořádku?“ vyptával se.

Otočila se, aby viděla na Armstronga. „Asi jsem se zbláznila.“

„Kdo byl ten chlap?“

„Jen nějaký pouliční povaleč. Podíváme se na to, ale už teď vám můžu říct, že to s tím nemá nic společného. V žádném případě. Kdyby ty dopisy posílal tenhle člověk, z papíru bychom museli cítit bourbon. Armstrong si s ním chtěl promluvit. Říkal, že je mu ho líto. A pak trval na tom, že bude pokračovat pěšky. Je to šílenec. A já asi taky, když jsem mu to dovolila.“

„Vracet se bude taky pěšky?“

„Pravděpodobně. Potřebovala bych, aby pršelo, Reachere. Proč nezaprší, když to potřebujeme? Opravdový hodinový liják by mi vytrhl trn z paty.“

Vzhlédl k obloze. Byla šedá a působila chladně, ale ve značné výšce se vznášel jediný mrak a byl naprosto neporušený. Na déšť to nevypadalo.

„Měla byste mu to říct,“ řekl.

Zavrtěla hlavou a natočila obličej dopředu. „To teď nemůžeme udělat.“

„Pak byste měla vybídnout někoho z jeho štábu, aby mu poradil, ať zmírní. Jako kdyby šlo o něco zvlášť naléhavého. Pak by teprve měl vyrazit.“

Opět zavrtěla hlavou. „Ocitl se v přechodném období. On stanovuje své kroky. Bez jeho prohlášení není nic naléhavé.“

„Tak mu řekněte, že jde o další zkoušku. O novou taktiku, nebo tak něco.“

Froelichová na něj vrhla pohled. „Myslela jsem, že to dokážu. Je to pořád předběžné období. Můžeme s ním provádět zkoušky. Možná.“

„Zkuste to,“ vybídl ji. „Couvání je mnohem nebezpečnější než krok vpřed. Kdosi by se musel moc namáhat, aby zjistil, co hodlá podniknout.“

„Jdeme do toho,“ prohlásila. „Vypadáte chladnokrevně.“

Obešel kapotu suburbanu a vyhoupl se na sedadlo spolujezdce. Rozepnul si bundu, aby se mu na tělo dostal teplý vzduch z topení. Seděli tam, dokud Armstrong a jeho ochránci nezmizeli v budově ministerstva. Froelichová okamžitě zavolala do kanceláře. Zanechala instrukce, že ji musí informovat, než se dá Armstrong znovu do pohybu. Pak přidala rychlost, vyrazila na jih a zamířila na západ k východnímu křídlu Národní galerie. Zabočila doleva a minula blýskavé jezírko u budovy Kapitolu. A pak vpravo na Independence Avenue.

„Kam jedeme?“ vyptával se Reacher.

„Vlastně nikam,“ prohlásila. „Jen zabíjím čas. A pokouším se rozhodnout, jestli bych měla rezignovat už dnes nebo vydržet dál ten nátlak.“

Projela kolem všech muzejí a zabočila nalevo na 14. ulici. Po pravé straně se vztyčila Tiskárna cenin, mezi nimi a Tidal Basin. Byla to velká šedá budova. Najela k obrubníku u hlavního vchodu. Nechala běžet motor, a nohu nesundala z brzdy. Vzhlédla k jednomu z oken vysoké budovy.

„Joe tu strávil nějaký čas,“ prohlásila. „Tehdy, když navrhovali novou stodolarovou bankovku. Usoudil, že když ji měl chránit, měli by do ní vložit také něco svého. To už je dávno.“

Měla vztyčenou hlavu. Reacher sledoval křivku jejího hrdla. Viděl, jak se ztrácí ve výstřihu blůzky. Neřekl nic.

„Párkrát jsme se tu sešli,“ pokračovala. „Nebo na schodech k památníku Jeffersona. Pozdě večer jsme obcházeli Basin. Na jaře nebo v létě.“

Reacher pohlédl vpravo. Památník se krčil mezi holými stromy a nádherně se odrážel v klidné vodě.

„Víte, já jsem ho milovala,“ řekla Froelichová.

Reacher mlčel. Jen sledoval její ruku položenou na volantu. A její zápěstí. Bylo útlé. Pokožku měla nádhernou. Bylo na ní možné rozeznat stopy mizejícího letního opálení.

„A vy jste mu hrozně podobný,“ pokračovala.

„Kde bydlel?“

Pohlédla na něj. „Vy to nevíte?“

„Nemyslím si, že by mi to někdy řekl.“

Ve stojícím autě se rozhostilo ticho.

„Měl byt ve Watergate,“ řekla.

„Pronajatý?“

Přikývla. „Neměl tam skoro nic. Jako kdyby to bylo jen dočasné útočiště.“

„Tak to mohlo být. Reacherovi nevlastní nemovitosti. A mám dojem, že tomu tak je odjakživa.“

„Rodina vaší matky ano. Měla pozemky ve Francii.“

„Vážně?“

„Vy nevíte ani tohle?“

Pokrčil rameny. „Jasně, vím, že to byli Francouzi. Ale nejsem si jistý, že jsem někdy něco zaslechl o jejich nemovitostech.“

Froelichová odsunula nohu z brzdy, mrkla do zrcátka, nastartovala a znovu se zařadila do kolony aut.

„Oba jste měli divné představy o rodině,“ prohlásila. „O tom nemůže být pochyb.“

„Tenkrát nám to přišlo normální,“ ohradil se. „Mysleli jsme, že takhle to chodí ve všech rodinách.“

Zazvonil jí mobil. Elektronické trylkování se rozeznělo do ticha v autě. Zmáčkla tlačítko. Okamžik naslouchala, řekla „O. K.“ a hovor ukončila.

„Neagleyová,“ informovala. „Už skončila s uklízeči.“

„Přišla na něco?“

„To neřekla. Počká na nás v mé kanceláři.“

Prosmýkla se jižní částí Mall a zamířila na sever po 14. ulici. Telefon znovu zazvonil. Jednou rukou přijala hovor a při řízení poslouchala. Neřekla nic a zaklapla ho. Sledovala provoz před sebou.

„Armstrong už chce jít zpátky,“ prohlásila. „Pokusím se ho naložit. Vysadím vás v garáži.“

Sjela po rampě a zastavila dostatečně daleko, aby Reacher mohl vyskočit. Pak se otočila v těsném prostoru a rozjela se zpátky na ulici. Reacher našel dveře se zadrátovaným okénkem a vyšel po schodech do haly s jediným výtahem. Vyjel do třetího patra a našel Neagleyovou, jak čeká v recepci. Seděla vzpřímeně v koženém křesle.

„Stuyvesant je tady?“ vyptával se Reacher.

Zavrtěla hlavou. „Šel vedle. Do Bílého domu.“

„Rád bych se podíval na tu kameru.“

Prošli společně kolem pultu do zadní části patra a vyšli na čtvercovém prostranství před Stuyvesantovou kanceláří. Sekretářka seděla s otevřenou kabelkou za stolem. Držela malé zrcátko s rámečkem z želvoviny a rtěnku. Takhle působila téměř lidsky. Zdatně, to samozřejmě, ale také jako laskavá stará dáma. Všimla si, že přicházejí, a rychle schovala své krášlicí prostředky, jako kdyby ji uvedlo do rozpaků, že ji s něčím takovým přistihli. Reacher jí pohlédl přes hlavu na sledovací kameru. Neagleyová se zahleděla ke Stuyvesantovým dveřím. Pak se podívala na sekretářku.

„Vzpomínáte si na to ráno, kdy se tu objevil ten dopis?“ zeptala se.

„Ale jistě,“ odvětila sekretářka.

„Proč si tu u vás nechal pan Stuyvesant aktovku?“

Sekretářka se na okamžik zamyslela. „Protože byl čtvrtek.“

„A co se děje ve čtvrtek? Mívá snad časnou schůzku?“

„Ne, jeho žena jezdí do Baltimore, v úterý a ve čtvrtek.“

„Jakou to má souvislost?“

„Pracuje tam jako dobrovolnice v nemocnici.“

Neagleyová na ni ostře pohlédla. „A co to má společného s aktovkou jejího manžela?“

„Ona řídí,“ vysvětlovala sekretářka. „Bere si jejich auto. Mají jenom jedno. Žádný ministerský vůz, protože pan Stuyvesant už není operační důstojník. Tak musí jezdit do práce metrem.“

Neagleyová vypadala nechápavě. „Podzemkou?“

Sekretářka kývla. „Na úterky a čtvrtky má speciální aktovku, protože si ji musí v podzemce položit na zem. To se svou běžnou aktovkou nedělá, protože má dojem, že by si ji ušpinil.“

Neagleyová stála bez hnutí. Reacher se rozpomněl na videonahrávky, Stuyvesant odcházel ve středu pozdě večer a přišel ve čtvrtek brzy ráno.

„Nepostřehl jsem žádný rozdíl,“ poznamenal. „Vypadala úplně stejně.“

Sekretářka souhlasně přitakala.

„Jsou naprosto stejné,“ řekla. „Stejné vypracování, stejná značka. Nechtěl, aby si toho lidé všimli. Ale jednu má do auta a druhou do podzemky.“

„Proč?“

„Nenávidí špínu. Mám dojem, že se jí děsí. V úterý a ve čtvrtek by si aktovku do své kanceláře nikdy nevzal. Nechává ji tu celý den a já mu z ní musím přinášet věci. Když prší, nechává si tu i boty. Jako kdyby jeho kancelář byla japonská svatyně.“

Neagleyová vrhla pohled na Reachera. Ušklíbla se.

„Je to neškodná úchylka,“ vysvětlovala sekretářka. Pak ztišila hlas, jako kdyby ji celou dobu mohli poslouchat z Bílého domu. „Podle mě je to naprosto nesmyslné. Metro v D. C. je známé jako nejčistší podzemka na světě.“

„V pořádku,“ prohlásila Neagleyová. „Ale divné to je.“

„Je to neškodné,“ zopakovala sekretářka.

Reacher ztratil zájem, přešel za ni a pohlédl na požární východ. Dveře měly nablýskanou ocelovou tyč v úrovni pasu. To určitě bylo podle předpisů. Položil na ni prsty a ona se lehce zacvakla zpět. Zatlačil trochu silněji, převrátila se k nalakovanému dřevu a dveře se otevřely. Bylo to těžké ohnivzdorné zařízení, jejich váhu jistily tři velké ocelové závěsy. Prošel na úzké schodiště. Schody byly betonové a novější než kamenné zdi budovy. Rozbíhaly se nahoru do vyšších pater a dolů až k úrovni ulice. Bylo u nich kovové zábradlí. Za drátěným krytem tlumeně svítila bezpečnostní světla. Prostě tyto úzké prostory v zadní části budovy byly při renovaci vyhrazeny plně funkčnímu únikovému systému.

Na zadní straně dveří byla běžná koule se stejnou západkou, jako měla ocelová tyč. Byla v ní klíčová dírka, ale dveře nebyly zamčené. Šly lehce otevřít. To dává smysl, pomyslel si. Budova jako celek byla dobře zabezpečená. Nebylo zapotřebí izolovat každé poschodí zvlášť. Nechal za sebou zapadnout dveře a na vteřinku vyčkal v pološeru na schodišti. Znovu otočil koulí, otevřel dveře a vrátil se do zářivě osvětlené sekretářčiny kanceláře, stačil jeden krok. Otočil se a pohlédl do kamery. Měl ji přímo nad hlavou, postavil se tak, aby ho při jeho druhém kroku musela zachytit. Posunul se dopředu a nechal za sebou zaklapnout dveře. Znovu vyzkoušel kameru. Odteď by ho měla sledovat. Pořád ještě mu zbývalo víc než osm stop ke Stuyvesantovým dveřím.

„Uklízeči tam ten vzkaz nechali,“ hlásila sekretářka. „Žádné jiné vysvětlení neexistuje.“

Pak zazvonil telefon, takže se zdvořile omluvila a zvedla ho. Reacher s Neagleyovou vyrazili bludištěm chodeb a nakonec našli kancelář Froelichové. Panovalo zde ticho, tma, nikdo v ní nebyl. Neagleyová rozsvítila halogenová světla a sedla si za stůl. Žádnou jinou židli nespatřil, takže se usadil na zemi s nataženýma nohama, zády se opíral o registrační skříňku.

„Vyprávěj mi o těch uklízečích,“ vybídl ji.

Neagleyová vyťukávala prsty na stůl jakýsi rytmus. Cvakání nehtů se střídalo s tichým šustěním papíru, když se probírala stránkami.

„Všichni mají obhájce,“ prohlásila. „Ministerstvo jim je přidělilo. Jejich lidská práva jsou plně pod kontrolou. To je skvělý, viď? Ten civilizovaný svět.“

„Ohromné. A co říkali?“

„Nic moc. Držkovali. Umínění jak čerti. Ale taky pěkně vyděšení. Hledají záchytný bod a bezpečí. Jasně se bojí prozradit, kdo je přemluvil, aby tam položili ten papír, a zároveň se bojí, že přijdou o práci, a třeba taky půjdou do vězení. Vyhrát nemůžou. Nebylo to nic pěkného.“

„Zmínila ses o Stuyvesantovi?“

„Nahlas a zřetelně. Podle všeho jim není jeho jméno neznámé, ale nejsem si jistá, že je jim jasné, o koho přesně jde. Jsou to noční dělníci. Jediné, s čím se setkávají, je spousta kanceláří. Lidi neznají. Na jeho jméno nijak nereagovali. Vlastně nereagovali na nic, vyděšení k smrti, zírali na své právníky, neřekli nic.“

„Vykračuješ se. Pokud si vzpomínám, tak ti lidi zobou z ruky.“

Přikývla. „Už jsem ti přece říkala, že stárnu. Nedokázala jsem se zkrátka u nich ničeho chytit. Právníci mi to nedovolili, fakt. Civilní právní systém je velice zarážející. V životě jsem si nepřipadala tak mimo.“

Reacher nic neříkal. Podíval se na hodinky.

„Tak co teď?“ zeptala se Neagleyová.

„Počkáme,“ odvětil.

To čekání se pěkně táhlo. Za půldruhé hodiny dorazila Froelichová a oznámila jim, že Armstrong se dostal v pořádku zpátky do kanceláře. Přemluvila ho, aby se s ní vrátil autem. Tvrdila mu, že chápe, že by šel radši pěšky, ale upozornila ho, že její tým se potřebuje operačně sehrát a že pro to neexistuje lepší příležitost než právě teď. Postavila to do takového světla, že by Armstrongovo odmítnutí mohlo vypadat jako nemístný výstřelek, a to mu zrovna nesedělo, takže docela v pohodě nasedl do suburbanu. Přesun stanem z kanceláře Senátu se obešel bez problémů.

„Teď si vyřiďte pár telefonátů,“ pobídl ji Reacher. „Zjistěte, jestli nedošlo k něčemu, o čem bychom měli vědět.“

Nejdřív se spojila s policisty z D. C. Poskytli jí obvyklý seznam zločinů a přestupků ve městě, ale bylo by těžké říct, který z nich představuje ukázku Armstrongovy zranitelnosti. Pak se obrátila na oddělení, kde měli toho bláznivého chlapíka, a získala dlouhou ústní výpověď o jeho stavu. Zavěsila a jen vrtěla hlavou.

„Žádná spojitost,“ prohlásila. Znají ho. IQ pod osmdesát, alkoholik, přespává na ulici, sotva gramotný, a otisky se neshodují. Má dlouhý záznam, že vyjel po někom, koho zná z novin, kterými se přikrývá. Mám dojem, že na něj zapomeneme.“

„Fajn,“ souhlasil Reacher.

Potom otevřela databázi Národního kriminálního informačního centra a soustředila se na současné vstupy. Přicházely z celé země s takovou rychlostí, že je ani nestihla přečíst.

„Beznadějné,“ prohlásila. „Musíme počkat do půlnoci.“

„Nebo do jedné,“ upřesnila Neagleyová. „Mohlo by se to stát podle centrálního času, v Bismarcku. Mohli by ostřelovat jeho dům. Nebo mu oknem prohodit dlažební kostku.“

Froelichová tedy zavolala policistům do Bismarcku a požádala je, aby okamžitě ohlásili cokoli, co by se i vzdáleně mohlo vztahovat k Armstrongovi. Pak vznesla stejný požadavek ke státní policii v Severní Dakotě a k FBI v celém státě.

„Možná k tomu nedojde,“ řekla.

Reacher se rozhlédl. Radši bys měla doufat, že jo, pomyslel si.

*****

Okolo sedmé hodiny večerní začaly úřadovny tichnout. Většina lidí na chodbách proudila jedním směrem, to znamená k přednímu východu. Měli na sobě pláště do deště a nesli tašky a aktovky.

„Odhlásili jste se z hotelu?“ zeptala se Froelichová.

„Ano,“ přitakal Reacher.

„Ne,“ oponovala Neagleyová. „Já jsem problematický host.“

Froelichová vyčkávala, trochu ji to zarazilo. Ale Reachera ne. Neagleyová byla velká samotářka. Tak tomu bylo vždycky. Byla zvyklá žít osamoceně. Nechápal proč.

„Dobře,“ souhlasila Froelichová. „Ale my se teď na chvíli vzdálíme. Odpočineme si a pak se zase sejdeme. Nejdřív vás dva vysadím a pak se pokusím dostat Armstronga v pohodě domů.“

Sjeli společně do garáže, Froelichová vyjela se suburbanem a zavezla Neagleyovou do hotelu. Reacher s ní došel až k vedoucímu personálu a vyžádal si od něj své oblečení z Atlantic City. Bylo zabalené se starými botami, zubním kartáčkem a žiletkou, nacpané do černého odpadkového pytle, který si vzal z vozíčku pokojské. Na zřízence to neudělalo moc dobrý dojem, ale donesl pytel k suburbanu, Reacher ho od něj převzal a dal mu dolar. Pak se usadil vedle Froelichové a vůz se rozjel. Bylo chladno, tma a vlhko a provoz zhoustl. Všude byla dopravní zácpa. Před nimi se táhla dlouhá řada červených brzdových světel, k nim zase naopak pás bílých reflektorů. Jeli na jih přes llth Street Bridge a propletli se bludištěm uliček k domu Froelichové. Zaparkovala vedle jiného stojícího vozidla, nechala běžet motor, zašmátrala za volantem a oddělila z kroužku klíč od dveří. Podala mu ho.

„Za pár hodin se vrátím,“ ujistila ho. „Chovejte se jako doma.“

Vzal si pytel, vystoupil a díval se za ní, jak odjíždí. Otočila se vpravo, udělala smyčku na sever přes jiný most a zmizela mu z dohledu. Přešel chodník a odemkl přední dveře. V domě byla tma a teplo. Ve vzduchu se vznášel její parfém. Zavřel za sebou a tápal po vypínači. Pod žlutým stínítkem lampy na malé komodě se rozzářila slabá žárovka. Vydávala tlumené světlo. Položil klíč vedle ní, pytel hodil ke schodišti a vešel do obývacího pokoje. Rozsvítil světlo. Přešel do kuchyně. Rozhlédl se.

Za dveřmi objevil schody do sklepa. Chvíli tam postál, zachvátila ho nezvladatelná zvědavost. Byl to neuvědomělý reflex, něco jako dýchání. Ale bylo by slušné šmejdit po domě hostitelky? To se přece nedělá. Jistěže ne. Ale nedokázal tomu odolat. Sešel dolů po schodech, rozsvítil světla. Samotný sklep představoval tmavý prostor s hladkými starými betonovými stěnami. Byl tam kotel a změkčovač vody. Pračka a elektrická sušička. Police. Staré kufry. Všude kolem se kupilo různé harampádí, ale nic, co by mělo nějakou zvláštní hodnotu. Vrátil se nahoru. Zhasl světla. Naproti schodišti napravo od kuchyně objevil uzavřený prostor. Byl větší než komora a menší než pokoj. Možná původně spíž. Byl vybavený jako miniaturní domácí úřad. Stála tam židle na kolečkách, stůl a police, všechno pár let staré. Vypadalo to jako imitace skutečného kancelářského nábytku, zaprášeného a poškrábaného. Třeba pocházel z bazaru. Stál tu i počítač, na první pohled letitý. Silným kabelem k němu byla připojená inkoustová tiskárna. Vrátil se do kuchyně.

Prohlédl všechna místa, která si ženy vybírají v kuchyni jako úkryt, a našel pět set dolarů v různých bankovkách v kameninové nádobě na nejvyšší polici v kredenci. Železná zásoba. Možná stará předvídavost Y2K, jíž se rozhodla nadále držet. V zásuvce našel devítimilimetrovou boční berettu, pečlivě ukrytou pod hromádkou podložek. Byla stará, Ošoupaná a zahlédl na ní nepravidelné skvrny od zaschlého oleje. Pravděpodobně armádní přebytek přesunutý do jiných státních složek. Bezpochyby ze zásob tajné služby poslední generace. Nebyla nabitá. Zásobník chyběl. Otevřel další zásuvku vlevo a pod chňapkou našel čtyři rezervní zásobníky. Všechny byly nabité standardními pancéřovanými nábojnicemi. Dobré i špatné zprávy. Rozmístění bylo příhodné. Chytit zbraň do pravé ruky, levou mít přístup k zásobníkům. To vypadá rozumně. Ale uložené zásobníky plné nábojů, to nebylo dobré. Když se tam budou takhle povalovat dlouho, pružina v zásobníku se přizpůsobí stlačení a nebude pak správně fungovat. Ucpání víc než cokoli jiného způsobuje stlačení v zásobníku. Lepší je nechávat zbraň s jediným nábojem v komoře a ostatní uložit vedle. Můžete vystřelit pravou rukou a levou nabít. Je to sice pomalejší, než by bylo zapotřebí, ale o hodně lepší než zmáčknout spoušť a dočkat se jen dutého cvaknutí.

Zavřel kuchyňské zásuvky a přemístil se do obývacího pokoje. Tam nenašel nic mimo knihovny, a ta byla stejně poloprázdná. Zapnul televizi, fungovala. Znával chlapíka, který si ukrýval věci uvnitř vybrané televize. Museli to u něj osmkrát prohledat, než zjistili, o co jde.

Na chodbě také nebylo nic. Nic přilepeného pod šuplíky v malé komodě. Nic v koupelnách. Nic podstatného v ložnicích, až na krabici od bot pod postelí. Byla plná dopisů adresovaných Joeovým rukopisem. Uložil je zpátky, aniž by si je přečetl. Sešel dolů a odnesl si svůj pytel do pokoje pro hosty. Rozhodl se, že počká ještě hodinu, a jestli do té doby nepřijde, tak se nají sám. Mohl by si zase objednat čínu. Na tu by měl docela chuť. Rozložil si toaletní potřeby u umyvadla. Pověsil si oblečení z Atlantic City do šatny vedle Joeových opuštěných obleků. Prohlížel si je a chvíli tam zůstal bez hnutí stát, bez rozmýšlení zvolil jeden a vytáhl ho.

Plastikový obal se roztrhl, když ho stahoval. Byl tuhý a křehký zároveň. Na štítku v saku bylo vyšité ozdobným písmem jediné italské slovo. Nebyla to značka, kterou by znal. Byl ušitý z kvalitní vlny. Hodně tmavě šedý s lehkým leskem. Podšívku měl acetátovou, ale měla budit dojem temně rudého hedvábí. Možná byla hedvábná. Byl na ní vodotisk. Vzadu nebyl žádný otvor. Položil je na postel a vedle kalhoty. Byly velice jednoduché. Žádné sklady ani záložky.

Vrátil se do šatny a našel košili. Stáhl z ní plastikový obal. Byla ušitá z čistého bílého popelínu. Na límečku žádné knoflíky. Zezadu na krku malá značka se dvěma jmény krasopisně vyvedenými, nemohl je přečíst. Somebody & Somebody. Buď to měl být výrobce exkluzivních košilí, nebo nějaká dílna vyrábějící padělky. Tkanina byla těžká. Ne tak silná jako u uniformy, ale něco vážila.

Rozvázal si boty. Sundal si bundu a džínsy a přehodil je přes židli. Následovalo tričko a spodní prádlo. Přesunul se do koupelny a pustil sprchu. Vešel do sprchového koutu. Bylo tam mýdlo i šampon. Mýdlo bylo vyschlé a tvrdé jako kámen a lahvičku se šamponem pokrývaly zaschlé mýdlové bubliny. Bylo jasné, že Froelichová neměla často hosty. Namočil lahvičku pod proudem horké vody a podařilo se mu ji otevřít. Umyl si vlasy a namydlil tělo. Naklonil se ven pro žiletku a pečlivě se oholil. Všechno kolem sebe spláchl, když hledal osušku, pocákal podlahu. Jednu našel ve skříňce. Byla silná a nová. Moc nová na to, aby se s ní mohl pořádně utřít. Jen si s ní rozmazával vodu po těle. Dělal, co mohl, pak si ji uvázal kolem pasu a pročísl si vlasy prsty.

Vrátil se do ložnice a vzal Joeovu košili. Na okamžik zaváhal, pak si ji oblékl. Zvedl límec a zapnul ho na krku. Pak zapnul všechny knoflíky. Otevřel dveře do šatny a zkontroloval se v zrcadle. Bylo to perfektní, víceméně. Jako kdyby ji pro něj ušili. Zapnul si manžety. Délka rukávů mu sedla. Otočil se zleva doprava. Všiml si police za tyčí na ramínka. Umožnil mu to uvolněný prostor po obleku a košili. Byly tam vedle sebe vyrovnané srolované vázanky. Balíčky z prádelny přelepené lepicími štítky. Otevřel jeden a objevil stoh bílých boxerek. Ve druhém našel černé ponožky roztříděné po párech.

Vrátil se k posteli a oblékl si bratrovy šaty. Vybral si tmavě kaštanovou kravatu s nenápadným vzorkem. Britskou, jako kdyby reprezentovala plukovní spolek nebo jednu z drahých středních škol. Uvázal si ji a upravil přes ni límec. Natáhl si boxerky a ponožky. Oblékl si kalhoty a sako. Obul si své nové boty a vyleštil je hedvábným papírem. Narovnal se a postavil se před zrcadlo. Oblek mu výborně padl. Možná měl o něco delší rukávy a nohavice, protože byl trochu menší než Joe. A možná mu byl poněkud těsnější, protože byl nepatrně těžší. Ale přesto přese všechno mu to slušelo. Vypadal teď jako někdo úplně jiný. Starší. Autoritativnější. Vážnější. Víc jako Joe.

Sehnul se a zvedl z podlahy v šatně lepenkovou krabici. Byla těžká. Pak k němu dolehl šramot zezdola z chodby. Někdo tam byl a klepal na dveře. Uložil krabici pod věšák a sešel po schodech. Otevřel. Byla to Froelichová. Stála tam ve večerní mlze a chystala se znovu zaklepat. Světlo dopadající z ulice nechávalo její tvář ve stínu.

„Dala jsem vám klíče,“ vysvětlila.

Ustoupil a ona vešla. Vzhlédla a strnula. Zatápala za sebe, zabouchla dveře a těžce na ně dopadla. Jen na něj zírala. Něco se jí v tom pohledu objevilo. Šok, strach, panika, rozpaky, nevěděl.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Myslela jsem, že jsi Joe,“ řekla. „Jen na chvilku.“

Oči jí zaplavily slzy, přitiskla ruku na dveře za sebou. Pohlédla na něj vlhkou clonou a rozplakala se. Chvilku tam jen stál, pak k ní přistoupil a objal ji. Upustila kabelku a zabořila mu tvář do hrudi.

„Omlouvám se,“ vyhrkl. „Zkoušel jsem si jeho oblek.“

Neříkala nic. Jen plakala.

„Byla to asi hloupost,“ pokračoval.

Pohnula hlavou, ale nedokázal podle toho určit, jestli s ním souhlasí nebo ne. Objala ho a jen ho držela. Položil jí jednu ruku na záda a druhou ji hladil po vlasech. Stáli tak několik minut. Snažila se potlačit pláč, pak dvakrát polkla a odtáhla se. Hřbetem ruky si protřela oči.

„To není tvoje chyba,“ řekla.

Mlčel.

„Vypadals tak skutečně. Tuhle kravatu jsem mu koupila já.“

„To mě mohlo napadnout,“ poznamenal Reacher.

Sedla si na bobek ke kabelce a vytáhla kapesník. Vysmrkala se a upravila si vlasy.

„Bože můj,“ hlesla.

„Omlouvám se,“ opakoval.

„Nedělej si starosti,“ ubezpečovala ho. „To bude zase dobrý.“

Na to neměl co říct.

„Vypadals tak dobře, to je všechno,“ vysvětlovala. „Jak jsi tu tak stál.“

Docela otevřeně si ho prohlížela. Pak se natáhla a upravila mu vázanku. Dotkla se skvrny na košili, kterou měly na svědomí její slzy. Zajela mu prsty pod klopy saka. Stoupla si na špičky, objala ho kolem krku a políbila na ústa.

„To je ono,“ prohlásila a zopakovala polibek, tentokrát tvrději.

Nejdřív se držel zpátky, ale pak polibek opětoval. Bez ostychu. Měla chladná ústa. A rychlý jazyk. Vzdáleně k němu doléhala vůně rtěnky. Malé a rovné zuby. Pleť i vlasy jí voněly. Jednou rukou jí sjel po zádech, druhou jí položil do týla. Cítil, jak se mu na hruď přitiskla její ňadra. Pod rukou se mu lehce zvedala její žebra. Vlasy mezi prsty. Její chladná ruka mu naléhavě bloudila za krkem. Prsty se mu probírala ve vlasech. Cítil na kůži její nehty. Přejížděl jí rukou po zádech. Pak už se nepohnula. Stála nehnutě. Odtáhla se. Zhluboka oddechovala. Oči měla zavřené. Hřbetem ruky si přejela po ústech.

„Tohle bychom neměli dělat,“ prohlásila.

Pohlédl na ni. „Asi ne,“ přitakal.

Otevřela oči. Mlčela.

„Tak co bychom měli dělat?“ zeptal se.

Ustoupila a vešla do obývacího pokoje. „Já nevím,“ přiznala. „Navečeřet se, alespoň myslím. Počkals na mě?“

Následoval ji do pokoje. „Ano,“ prohlásil. „Čekal jsem.“

„Strašně se mu podobáš,“ řekla.

„Já vím,“ hlesl.

„Chápeš, co tím myslím?“

Přikývl. „Cos viděla na něm, to vidíš ve mně, tak trochu.“

„Ale jsi jako on?“

Věděl přesně, na co se ptá. Máš stejné názory jako on? Máš stejný vkus? Přitahují tě stejné ženy?

„Jak už jsem řekl,“ vysvětloval. „Je tu podobnost. A zároveň i určitá odlišnost.“

„To není odpověď.“

„On je mrtvý,“ řekl Reacher. „To je odpověď.“

„A kdyby nebyl?“

„Tak by bylo všechno jinak.“

„Třeba bych ho ani nepoznala. Třeba bych se ke tvému jménu dostala nějakou jinou cestou.“

„Pak bych tu vůbec nemusel být.“

„Třeba bys tu stejně byl.“

Pohlédl na ni. Zhluboka se nadechl, zadržel dech, pak vydechl.

„Pak pochybuju, že bychom tu stáli a dohadovali se o večeři,“ poznamenal.

„Třeba bys nemusel být náhradník,“ řekla. „Třeba bys ty byl ten pravý a Joe náhradník.“

Na to neřekl nic.

„Je to tak divný,“ usoudila. „Nemůžeme to udělat.“

„Ne,“ souhlasil. „Nemůžeme.“

„Už je to dávno,“ namítla. „Šest let.“

„Je Armstrong v pořádku?“

„Ano,“ přitakala. „Je v pořádku.“

Reacher mlčel.

„Rozešli jsme se, nezapomeň,“ řekla. „Rok před tím, než zemřel. Neznamená to, že jsem něco jako jeho truchlící vdova.“

Reacher mlčel.

„A ani ty nejsi jeho truchlící bratr,“ připomněla mu. „Vždyť jsi ho skoro ani neznal.“

„Máš kvůli tomu na mě vztek?“

Přikývla. „Byl to osamělý člověk. Někoho potřeboval. Takže mě to trochu štve.“

„Mě mnohem víc.“

Na to neodpověděla. Jen pohnula zápěstím a podívala se na hodinky. Bylo to podivné gesto, takže udělal to samé. Bylo přesně půl desáté. V otevřené kabelce na chodbě jí zazvonil mobil. Zvonění v panujícím tichu působilo neskutečně silně.

„To se hlásí mí lidé,“ usoudila. „Z Armstrongova domu.“

Přešla do haly, sehnula se a zvedla telefon. Položila ho, aniž by promluvila.

„Nic,“ poznamenala. „Řekla jsem jim, ať se hlásí každou hodinu.“

Kývl. Vrhala pohledy na všechny strany jen ne na něj. Ten okamžik už byl pryč.

„Zase čínu?“ zeptala se.

„Proti tomu nic nemám,“ odpověděl. „Stejnou objednávku.“

Objednala ji z kuchyně a zmizela nahoře, aby si dala sprchu. Čekal v obýváku, aby mohl převzít jídlo, kdyby ho dovezli. Sešla dolů a povečeřeli spolu každý na jednom konci kuchyňského stolu. Uvařila kávu, pomalu a bez řečí popíjeli. Přesně v půl jedenácté znovu zazvonil mobil. Měla ho položený vedle sebe na stole a okamžitě ho zvedla. Jen krátká zpráva.

„V pořádku,“ řekla. „Čím dál tím líp.“

„Přestaň si dělat starosti,“ nabádal ji. „Museli by zaútočit ze vzduchu, aby ho dostali doma.“

Najednou se rozesmála. „Vzpomínáš si na Harryho Trumana?“

„Můj oblíbený prezident,“ poznamenal Reacher. „Podle toho, co o něm vím.“

„Náš taky,“ řekla. „Podle toho, co o něm vím. Někdy v roce 1950 probíhala rekonstrukce rezidence v Bílém domě a on bydlel v Blair House, na druhé straně Pennsylvánské avenue. Přišli ho zavraždit dva muži. Jednoho chytli policajti na ulici, ale druhý se dostal ke dveřím. Naši lidé museli odtrhnout Trumana od úkladného vraha. Říkal, že mu chtěl sebrat pušku a nacpat mu ji do zadku.“

„Tak si Trumana Představuju.“

„To si piš, že takový byl. Měl bys slyšet některé staré historky, které o něm kolují.“

„Mohl by být takový i Armstrong?“

„Možná. Podle mě by záleželo na dané situaci. Fyzicky není žádný kulturista, ale není to ani zbabělec. A už jsem ho viděla pěkně rozzuřeného.“

„A vypadá jako dost tvrdý chlapík.“

Froelichová kývla. Podívala se na hodinky. „Teď bychom se měli vrátit do kanceláře. Zkontrolovat, jestli někde k něčemu nedošlo. Zavolej Neagleyové, než to tu dám do pořádku. Řekni jí, aby se do dvaceti minut připravila.“

*****

Do kanceláře dorazili před čtvrt na dvanáct. Záznamníky se vzkazy byly prázdné. Nic podstatného z policejního oddělení D. C. Nic ze Severní Dakoty, nic z FBI. Nejnovější informace pořád proudily do centrální databáze Národního kriminalistického centra. Froelichová se začala probírat denními hlášeními. Ani tam neobjevila nic zajímavého. V půl dvanácté jí zazvonil mobil. V Georgetownu byl klid a pohoda. Otočila se zpátky k počítači. Nic se nedělo. Blížila se půlnoc. Pondělek skončil a začalo úterý. Přišel Stuyvesant. Zjevil se ve dveřích, jako kdyby tam byl pořád. Nic neřekl. Jediná židle v místnosti patřila Froelichové. Stuyvesant se opřel o zárubeň. Reacher seděl na podlaze. Neagleyová se usadila na kartotéce.

Froelichová počkala deset minut a pak zavolala policistům do D. C. Neměli pro ni nic nového. Zavolala do budovy FBI a jeden agent jí řekl, že na východě do půlnoci nedošlo k ničemu závažnému. Vrátila se k monitoru počítače. Zvolila náhodná hlášení, ale Stuyvesant, Reacher ani Neagleyová v nich nedokázali najít žádnou spojitost s případným atentátem na Armstronga. Hodinové ručičky se přesunuly na jednu hodinu ráno. Oficiální půlnoční čas. Zavolala na policejní okrsek v Bismarcku. Nic pro ni neměli. Zatelefonovala na státní policii v Severní Dakotě. Vůbec nic. Znovu vyzkoušela FBI. V posledních šedesáti minutách z jejich úřadoven nic nepřišlo. Položila telefon a odstrčila židli od stolu. Vydechla.

„Tak a je to,“ řekla. „Nic se nestalo.“

„Výborně,“ prohlásil Stuyvesant.

„Ne,“ oponoval Reacher. „Není to výborné. Vůbec ne. To jsou ty nejhorší zprávy, jaké jsme mohli dostat.“

08 KAPITOLA

STUYVESANT JE VEDL ROVNOU DO ZASEDACÍ MÍSTNOSTI. NEAGLEYOVÁ ŠLA vedle Reachera, v úzkých chodbičkách musela jít hodně blízko. „Pěkný oblek,“ zašeptala.

„Něco takového mám na sobě poprvé v životě,“ prohlásil tiše. „Jsme na jedné lodi?“

„Na jedné lodi a možná bez práce,“ řekla. „O to jde, pokud mluvíme oba o tom samém.“

Zabočili za roh. Pokračovali dál. Stuyvesant se zastavil, pokynul jim do zasedačky, vešel za nimi, rozsvítil světla a zavřel za sebou dveře. Reacher s Neagleyovou usedli na jedné straně dlouhého stolu a Stuyvesant se uvelebil vedle Froelichové na druhé, jako kdyby předvídal střet názorů.

„Vysvětlete to,“ vybídl je stručně.

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Tohle v žádném případě není vnitřní záležitost,“ prohlásila Neagleyová.

Reacher přikývl. „I když jsme ze sebe udělali blázny, uvažovali jsme, jestli jde o jedno nebo o druhé. Pokaždé šlo o obojí. Ale bylo to dobře zašifrované. Ve skutečnosti šlo o to, kam se nakloní jazýček vah. Byla to v podstatě vnitřní záležitost s nepodstatnou pomocí zvenčí? Nebo šlo vlastně o akci zvenčí s trochou podpory zevnitř?“

„Co znamená taková nepodstatná pomoc?“ zeptal se Stuyvesant.

„Někdo zevnitř potřeboval otisk palce, který by nebyl jeho. A ten zvenčí nějak musel propašovat vzkaz dovnitř.“

„A vy předpokládáte, že to byl někdo zvenčí?“

Reacher znovu kývl. „Což je ta nejhorší zpráva, kterou bychom mohli dostat. Protože zatímco intriky někoho odtud by mohly jít člověku na nervy, někdo zvenčí je opravdu nebezpečný.“

Stuyvesant pohlédl stranou. „Kdo to je?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Reacher. „Prostě někdo, kdo měl třeba jen jednou co do činění s někým zevnitř, což postačí k doručení vzkazu, nic víc.“

„Ten člověk odsud by byl jeden z uklízečů.“

„Nebo všichni,“ ozvala se Froelichová.

„Taky si to myslím, ano,“ přitakal Reacher.

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Jak?“ vyptával se Stuyvesant.

Reacher pokrčil rameny. „Ze spousty důvodů,“ řekl. „Některé jsou nepodstatné, ale jeden z nich závažný.“

„To mi vysvětlete,“ požádal ho znovu Stuyvesant.

„Počítám, že je to jednoduché,“ podotkl Reacher.

Stuyvesant přikývl. „Já taky. Slyším dusot kopyt, mám dojem, že to jsou koně, ne zebry. Ale jednoduché vysvětlení je někdo odsud, kdo se snaží dostat Froelichové pod kůži.“

„Ve skutečnosti ne,“ namítl Reacher. „Na to je zvolený přístup moc komplikovaný. Místo toho by podnikli všechny běžné kroky. Ty jednoduché. Jsem si jistý, že bychom si toho všimli. Záhadné selhání komunikačního systému, poruchy počítačů, falešné poplašné telefonáty na neexistující adresy v nesprávných částech města, musí tam jet, telefonáty se žádostí o pomoc, nikdo se neukáže, vyděsí se, zazmatkuje v rádiovém spojení, odposlech to nahraje a všechno se rozjede. Jakékoli oddělení prosazující právo by dodalo spoustu dalších příkladů.“

„Včetně vojenské policie?“

„Jistě. Zvlášť s ženami v důstojnickém sboru.“

Stuyvesant zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „To jsou jen domněnky. Ptám se, jak to víte.“

„Vím to, protože dnes k ničemu nedošlo.“

„Vysvětlete mi to,“ požádal Stuyvesant už potřetí.

Je to zdatný protivník,“ vysvětloval Reacher. Je chytrý a sebejistý. To on má všechno pod kontrolou. Ale něčím vyhrožoval a nesplnil to.“

„Takže? Neuspěl, tak je to?“

„Ne,“ oponoval Reacher. „Ani se o to nepokusil. Protože nevěděl, že to opravdu má pod kontrolou. Protože netušil, že dnes dorazí jeho dopis.“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Předpokládal, že přijde zítra,“ poznamenal Reacher. „Poslal ho v pátek. Od pátku do pondělka mají americké pošty pěkně napilno. Bylo to mimořádné štěstí. Počítal s dobou od pátku do úterka.“

Nikdo nepromluvil.

„Je to někdo zvenčí,“ podotkl Reacher. „Nemá žádné přímé spojení s oddělením, a proto buď vůbec netuší, že se jeho hrozba objeví o den dřív, nebo by si nebyl stoprocentně jist. Protože je to arogantní bastard a nechce se nechat ponížit. Na to se spolehněte. Takže se tu někde motá, čeká, až zítra doručí jeho výhružný dopis, takhle s tím počítá.“

„Výborně,“ prohlásila Froelichová. „Zítra je další recepce pro sponzory.“

Stuyvesant chvilku mlčel.

„Tak co navrhujete?“ zeptal se.

„Musíme ji zrušit,“ řekla Froelichová.

„Ne, mám na mysli dlouhodobou strategii,“ přerušil ji Stuyvesant. „A nemůžeme zrušit nic. Nemůžeme se jen tak vzdát a říct, že nedokážeme ochránit našeho šéfa.“

„Musíte přitvrdit,“ prohlásil Reacher. „Bude to pouhá demonstrace. Chce vás jen mučit. Podle mě se Armstrongovi vyhne. Protlačí se někam, kde zrovna je, nebo kde má časem být.“

„Kam třeba?“ zeptala se Froelichová.

„Třeba do jeho domu,“ uvažoval Reacher. „Buď tady nebo v Bismarcku. Do jeho kanceláře. Kamkoli. Bude to teatrální jako ty zatracený dopisy. Bude to nějaká nápadná věc na místě, kde Armstrong právě bude, nebo kam zamíří. Protože právě teď jde jen o soutěž, ten chlápek sliboval demonstraci a já mám dojem, že slovo dodrží, ale vsadím se, že jeho další tah bude podobný. Proč by jinak formuloval ten dopis takhle? Proč mluvit o demonstraci. Mohl prostě prohlásit: Armstrongu, dnes zemřeš.“

Froelichová neodpověděla.

„Musíme ho identifikovat,“ prohlásil Stuyvesant. „Co o něm víme?“

Ticho.

„No, víme, že obelháváme sami sebe,“ připomínal Reacher. „Protože vlastně pořád mluvíme v jinotajích. Protože to není on, ale jsou to oni. Je to tým. Tak to bývá vždycky. Jsou to dva lidé.“

„To je jen předpoklad,“ podotkl Stuyvesant.

„Vaše zbožné přání,“ opáčil Reacher. „Je to prokazatelné.“

„Jak?“

„Už dávno mě zarazilo, že na dopise je otisk palce a zjevný důkaz použití gumových rukavic. Proč by to musel hrát na dvě strany? Buď jsou jeho otisky evidované, nebo ne. Ale jsou dva. Ten s otiskem palce nebyl nikdy evidovaný. Ten v gumových rukavicích ano. Jde o dva lidi, spolupracují spolu.“

Stuyvesant působil velice unaveně. Byly už skoro dvě hodiny ráno.

„Už nás tu vlastně nepotřebujete,“ podotkla Neagleyová. „Teď už se nejedná o vnitřní vyšetřování.“

„Ne,“ prohlásil Stuyvesant. „Pořád je to vnitřní záležitost, můžeme ještě něco vytáhnout z těch uklízečů. Museli s nimi přijít do styku. Určitě vědí, o koho jde.“

Neagleyová pokrčila rameny. „Poskytli jste jim právníky. Tím jste to všechno zkomplikovali.“

„Někdo jim přece musí poradit, proboha,“ řekl Stuyvesant. „Zatkli je. Na to mají právo. Podle šestého dodatku.“

„Asi ano,“ připustila Neagleyová. „Tak mi povězte, existuje nějaké ustanovení pro případ, že by byl viceprezident zavražděný před inauguraci?“

„Ano, existuje,“ prohlásila tiše Froelichová. „Dvacátý dodatek. Kongres zvolí jiného.“

Neagleyová kývla. „Výborně, tak jen samozřejmě doufám, že už mají připravený seznam.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Měli byste povolat FBI,“ upozornil Reacher.

„Udělám to,“ odpověděl Stuyvesant. „Až budeme mít jména. Dřív ne.“

„Dopisy už viděli.“

„Jen v laboratořích. Jejich pravá ruka netuší, co dělá levá.“

„Jejich pomoc potřebujete.“

„Taky o ni požádám. V okamžiku, kdy získáme jména, je naservíruju Úřadu na stříbrném podnose. Ale nehodlám jim sdělit, odkud je mám. Nechci jim prozradit, že jsme uvnitř kompromitování. A jsem si zatraceně jistý, že je sem nevezmu, dokud bude tenhle stav trvat.“

„Jde o velkou politiku?“

„Děláte si legraci? CIA měla problém s tím Amesem, vzpomínáte si? Úřad se toho chytil a léta se smáli do hrsti. Pak měli vlastní problémy s Hanssenem, a pak už se tak chytře netvářili. Tohle je první liga, Reachere. Právě teď hraje tajná služba hlavní roli, a to s velkým náskokem. My jsme zaznamenali pouze jednu porážku v celé naší historii, a to bylo skoro před čtyřiceti lety. Takže se teď nenecháme potopit.“

Reacher mlčel.

„A nechtějte mě poučovat,“ ozval se znovu Stuyvesant. „Nevyprávějte mi, že by v armádě postupovali jinak. Nevyžádal jsem si vás proto, abyste škemrali u Úřadu o pomoc. Nepídil jsem se po vašich trapných tajemstvích ve Washington Post.“

Reacher kývl. Většina armádních potíží byla spálená, nebo tak šest stop pod zemí. Nebo seděla někde v trestném táboře, příliš vyděšená, než aby vůbec otevřela pusu. Nebo už byli zpátky doma, příliš vyděšení, než aby vykoktali vlastní matce proč. Několik takových situací vyřešil ve vlastní režii.

„Takže časem to vezmeme krok za krokem,“ prohlásil Stuyvesant. „Dokážeme, že ti lidé pocházejí zvenčí. Získáme jejich jména od uklízečů. Právníci neprávníci.“

Froelichová zavrtěla hlavou. „Hlavním úkolem je udržet Armstronga do půlnoci naživu.“

„Bude to jenom demonstrace,“ podotkl Reacher.

„Slyšela jsem tě,“ řekla. „Ale je to moje práce. A všichni jsme to viděli černé na bílém. A tvoje interpretace může být úplně mylná. Myslím tím, jak lépe by mohli demonstrovat než to prostě udělat? Copak by jen to, že by se k němu někdo dostal, prokázalo jeho zranitelnost? Chci říct, jaká lepší demonstrace by mohla existovat?“‚

Neagleyová přikývla. „A taky by si předem jistili záměry. Pokus, který nevyjde, by mohli vydávat jen za demonstraci. Chápete, aby si zachovali tvář.“

‚Jestli máte od začátku pravdu,“ podotkl Stuyvesant.

Reacher neříkal nic. Za pár minut schůzka skončila. Stuyvesant nechal Froelichovou projít Armstrongův denní program. Byl složen z běžných částí. Nejdřív porada se zpravodajcem z CIA doma, jako v pátek ráno. Pak odpoledne krátká setkání na Kapitolu, stejná jako po většinu dní. Nakonec večerní recepce ve stejném hotelu jako ve čtvrtek. Stuyvesant si to všechno poznamenal a před půl třetí ráno odešel domů. Nechal Froelichovou samotnou za dlouhým stolem v ostrém světle a tichu, proti ní seděli Reacher s Neagleyovou.

„Máš nějakou radu?“ zeptala se.

„Jít domů a vyspat se,“ odpověděl Reacher.

„Výborně.“

„A pak dělat přesně to, co děláte,“ dodala Neagleyová. „V domě je v bezpečí. V kanceláři taky. Nechat stany a převozy, tak jak jsou.“

„A co recepce v hotelu?“

„Obsaďte to tam a dávejte si velký pozor.“

Froelichová kývla. „Udělám, co bude v mých silách.“

„Jste dobrá ve své práci?“ zeptala se Neagleyová.

Froelichová se odmlčela.

„Jo,“ řekla. „Jsem docela dobrá.“

„Ne, nemáš pravdu,“ prohlásil Reacher. „Jsi nejlepší. Nejlepší ze všech, kteří tu kdy byli. Jsi tak skvělá, že to snad ani není pravda.“

„Tak teď musíte uvažovat,“ přidala se Neagleyová. „Dodat si sebevědomí. Prostě si nepřipustit, že by se ti blbečci se svými pitomými vzkazy k vám mohli na míle přiblížit.“

Froelichová se prchavě usmála. „To je něco jako vojenský výcvik?“

„Pro mě to tak bylo,“ vysvětlovala Neagleyová. „Reacher už se s takovým smýšlením narodil.“

Froelichová se znovu usmála.

„Fajn,“ přitakal. „Domů a spát. Zítra nás čeká velký den.“

*****

Uprostřed noci je Washigton D. C. tichý a prázdný, trvalo jim jen dvě minuty, než se dostali k hotelu Neagleyové, a dalších deset, než našli místo u domu Froelichové. Ulice byla plná zaparkovaných aut. Vypadala, jako kdyby spala, tmavá, nehnutá, netečná a pokrytá hustou mlhou. Suburban byl přes osmáct stop dlouhý a museli objet celé dva bloky, než pro něj našli dostatečně velký prostor na zaparkování. Zamkli ho a vraceli se společně v mrazivém vzduchu. Došli k domu, otevřeli dveře a vešli dovnitř. Bylo pořád rozsvíceno. Topení fungovalo na plné obrátky. Froelichová se na chodbě zastavila.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se. „Myslím, pokud jde o ten večer.“

„Naprosto,“ odpověděl.

„Jen bych nechtěla, abychom měli odlišný pohled na věc.“

„To si nemyslím.“

„Je mi líto, ale nemůžu s tebou souhlasit,“ poznamenala. „Pokud jde o demonstraci.“

„To je tvoje parketa,“ připomněl jí. „Jenom ty s tím můžeš něco udělat.“

„Měla jsem i jiné mužské,“ řekla. „Víš, potom.“

Mlčel.

„A Joe měl taky holky,“ pokračovala. „Vážně neměl zábrany.“

„Ale nechal si tu věci.“

„A záleží na tom?“

„Nevím,“ poznamenal. „Mělo by to něco znamenat.“

„Je mrtvý, Reachere. Nic ho teď vážně nemůže zasáhnout.“

„Já vím.“

Na okamžik se odmlčela.

„Uvařím čaj,“ řekla. „Dáš si?“

Zavrtěl hlavou. „Jdu do postele.“

Na cestě do kuchyně prošla obývákem a on se vydal nahoru. Tiše za sebou zavřel dveře pokoje pro hosty a otevřel šatnu. Svlékl si Joeův oblek a znovu ho narovnal na ramínko z čistírny. To pověsil na tyč. Stáhl kravatu, sroloval ji a uložil na polici. Sundal si košili a hodil ji na podlahu v šatně. Nemusel ji šetřit. Byly tam ještě čtyři a on nepředpokládal, že by tu zůstal víc než čtyři dny. Sundal si ponožky a hodil je na košili. Jen v boxerkách se vydal do sprchy.

Nějakou dobu se tam zdržel, a když vyšel ven, ve dveřích do pokoje pro hosty stála Froelichová. V noční košili. Bílé, bavlněné. Delší než tričko, ale ne o moc. Díky světlu z chodby byla průsvitná. Vlasy měla rozcuchané. Bez bot vypadala menší. A bez make-upu mladší. Měla nádherné nohy. A úžasné křivky. Působila měkce a zároveň pevně.

„Rozešel se se mnou,“ řekla. „Bylo to jeho rozhodnutí, ne moje.“

„Proč?“

„Potkal někoho, komu dal přednost.“

„Koho?“

„Na tom nezáleží. Nikoho, koho jsi znal. Prostě někoho.“

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Prostě jsem si to asi nechtěla připustit,“ vysvětlovala. „Možná jsem se chtěla chránit. A uchránit jeho památku před bratrem.“

„Choval se ohleduplně?“

„Moc ne.“

„Jak k tomu došlo?“

„Prostě mi to jednoho dne naservíroval.“

„A odešel?“

„V podstatě jsme spolu nežili. On tu nějakou dobu pobyl, já zase tam, ale pořád jsme si zachovávali své vlastní byty. Má tu pořád věci, protože jsem mu nedovolila, aby si pro ně přišel, nedokázala jsem ho pustit do dveří, aby si je vzal. Dotklo se mě to a měla jsem na něj vztek.“

„To bych předpokládal.“

Pokrčila rameny. Lem košile se jí vyhrnul.

„Ne, bylo to ode mě hloupé,“ řekla. „Myslím, že nešlo o něco, co se nikdy nemůže stát, viď? Byl to jen vztah, který začal a pak skončil. V historii lidstva nic zvláštního. A v mé taky. A co se týká rozchodů, u mě to bylo tak půl na půl.“

„Proč mi to vyprávíš?“

„Však ty víš,“ řekla.

Přikývl. Nepromluvil.

„Takže můžu začít s čistým štítem,“ poznamenala. „Jak se ke mně budeš chovat, záleží jen na tobě a na mně, ne na mně a Joeovi. On sám odešel ze scény. Byla to jeho volba. Takže na něm nesejde, i kdyby byl ještě naživu.“

Znovu kývl.

„Ale jak jsi na tom ty?“ zeptal se.

„Byl to skvělej chlap,“ prohlásila. „Kdysi jsem ho milovala. Ale ty nejsi on. Jsi samostatná osobnost. Vím to. Nechci si ho přivolat zpátky. Netoužím po duchovi.“

Vešla do pokoje.

„To je dobře,“ řekl. „Protože já nejsem jako on. Naprosto ne. V tom musíš mít od začátku jasno.“

„To mám,“ řekla. „Co myslíš tím začátkem?“ Udělala ještě jeden krok do pokoje a pak se zastavila.

„Začátek čehokoli,“ řekl. „Ale konec bude stejný, chápeš? Musí ti to být jasné. Odejdu stejně jako on. Vždycky odcházím.“

Přiblížila se k němu. Dělila je už jen minimální vzdálenost.

„Brzy?“ zeptala se.

„Možná,“ připustil. „A možná ne.“

„Já to risknu,“ prohlásila. „Nic netrvá věčně.“

„Připadá mi to hloupé,“ podotkl.

Pohlédla mu do tváře. „Co se ti nezdá?“

„Stojím tu v oblečení tvého bývalého milence.“

„Zas tak tolik toho není,“ řekla. „A jde o situaci, kterou je možné lehce napravit.“

Zarazil se.

„Fakt?“ zeptal se. „A nechceš mi ukázat jak?“

Přistoupil k ní a ona mu položila ruce kolem pasu. Zasunula mu prsty za pružnou gumu boxerek a situaci změnila. Trochu ustoupila a zvedla ruce nad hlavu. Noční košile z ní sklouzla velice lehce. Dopadla na podlahu. Dalo jim dost přemáhání vydržet až k posteli.

*****

Na tři hodiny usnuli, probudili se v sedm, když v její ložnici začal vyzvánět budík. Přes stěnu pokoje pro hosty jim ten zvuk připadal vzdálený a slabý. Ležel na zádech a ona se mu choulila v podpaží. Stehno měla přehozené přes jeho. Hlavou se mu opírala o rameno. Její vlasy se dotýkaly jeho obličeje. Cítil se v této poloze dobře. Bylo mu teplo. Teplo a fajn. A připadal si unavený. Rozehřátý, v pohodě a unavený natolik, že se mu zachtělo ignorovat ten zvuk a zůstat ležet. Ale ona se překulila, posadila se na posteli, omámená a rozespalá.

„Dobré ráno,“ řekl.

Oknem dopadalo našedlé světlo. Usmála se, zívla, stáhla lokty dozadu a protáhla se. Budík ve vedlejším pokoji nepřestával hlomozit. Pak začal vyhrávat jinou melodii a zvuk zesílil. Položil jí ruku na břicho. Přesunul ji k ňadrům. Znovu zívla, usmála se, otočila se, sklonila hlavu a zabořila mu ji do krku.

„Taky ti přeju dobré ráno,“ zamumlala.

Přes zeď hlasitě vyzváněl budík. Zdálo se, že čím víc si ho nevšímají, tím zní naléhavěji. Stáhl ji na sebe dolů. Odhrnul jí vlasy z obličeje a políbil ji. Vzdálený budík začal halasit a výt jako policejní vůz. Byl rád, že s ním nemusí být ve stejné místnosti.

„Měli bychom vstávat,“ poznamenala.

„Ale ano,“ řekl. „Později.“

Držel ji. Přestala se bránit. Bez dechu se milovali, jako kdyby je budík popoháněl. Připadalo jim, že jsou v protiatomovém krytu a časovaná nálož jim odtikává poslední okamžiky života. Skončili, oddechovali, vymrštila se, proběhla do svého pokoje a vypnula ten rámus. To ticho bylo ohlušující. Padl zpátky na polštář a zahleděl se na strop. Kosé šedavé záblesky světla prodírajícího se oknem odhalovaly pár trhlin v omítce. Vrátila se nahá, pohybovala se pomalu.

„Pojď zpátky do postele,“ řekl.

„To nejde,“ bránila se. „Čeká nás práce.“

„Chvíli bude v pohodě. A kdyby ne, vždycky si můžou zvolit jiného. Dvacátý dodatek. Stačí, když si projdou seznam.“

„A já se budu muset porozhlédnout po nové práci. Mohla bych přehazovat hamburgery.“

„Ty už jsi to někdy zažila?“

„Co, přehazování hamburgerů?“

„Ne, být bez práce.“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy.“

Usmál se. „Už pět let vlastně nepracuju.“

Opětovala mu úsměv. „Já vím. Prověřila jsem si to v počítači. Ale dnes máš práci. Tak už laskavě zvedni zadek z postele.“

Poskytla mu krásný výhled na vlastní pozadí, když odcházela do koupelny. Ležel ještě chvíli bez hnutí s písní Dawn Pennaové, která se mu vybavila: Nemiluješ mě, ano, teď už to vím. Přestal na ni myslet, odhodil přikrývku, stoupl si a protáhl se. Jednou rukou ke stropu a pak druhou. Prohnul se v zádech. Natáhl prsty a propnul nohy. To obsahovala jeho běžná rozcvička. Vydal se do koupelny pro hosty a oddal se dvaadvacetiminutové očistné lázni. Zuby, holení, vlasy, sprcha. Oblékl si další z Joeových starých obleků. Tenhle byl čistě černý, stejná značka, stejné provedení. Dodal další čistou košili se značkou Somebody & Somebody, stejně jako předchozí byla ušitá z čistě bílé bavlny. Čisté boxerky, ponožky. Tmavě modrou hedvábnou vázanku s nenápadnými stříbřitými padáčky. Na té byla značka britského výrobce. Možná patřila Britskému královskému letectvu. Prohlédl se v zrcadle a pak celý dojem zkazil, když si přes tu parádu navlékl svůj nový kabát z Atlantic City. Byl neforemný a neelegantní a barvy spolu neladily, ale usoudil, že stráví nějakou dobu venku v chladném počasí, a nezdálo se, že by si tu Joe zapomněl nějaké převlečníky. Musel se vypařit v létě.

S Froelichovou se sešel u paty schodiště. Její oblečení představovalo ženskou verzi jeho vlastního, černý kalhotový kostým s bílou blůzou s rozhalenkou. Ale kabát měla lepší. Z temně šedé bavlny, velice formální. Měla nasazená sluchátka. Vinula se od nich kroucená šňůra, která se po šesti palcích na zádech narovnala.

„Nechceš mi pomoct?“ zeptala se. Stáhla ramena dozadu ve stejném gestu, které použila, když vstávala. Tím se jí odlepil límec saka od krku. Zastrčil jí kabel mezi sako a košili. Tenká přípojka fungovala jako protizávaží a dovedla ho k pasu. Odtáhla od sebe kabát a sako a dozadu na pásek si připnula malou černou rádiostanici. Přípojka od mikrofonu se jí táhla po zádech a po levém rukávu. Zastrčil do ní sluchátka. Uhladila si sako a kabát a on si všiml, že má u levého boku připevněné pouzdro s pistolí, pažbou dopředu, aby na ni dosáhla pravou rukou. Byl to velký hranatý SIG-Sauer P226, udělalo mu to radost. To bylo určitě lepší než beretta v šuplíku.

„Fajn,“ řekla. Pak se zhluboka nadechla. Podívala se na hodinky. Reacher udělal to samé. Už bylo skoro tři čtvrtě na osm.

„Máme před sebou šestnáct hodin a šestnáct minut,“ upozornila ho. „Zavolej Neagleyové, že jsme na cestě.“

Po cestě k suburbanu zatelefonoval z jejího mobilu. Bylo chladné a mlhavé ráno, stejné jako noc, až na to, že teď ještě všechno kazilo našedlé světlo. Okna suburbanu byla orosená. Ale nastartoval na první pokus, topení pracovalo naplno, a než u hotelu nastoupila Neagleyová, interiér působil teple a útulně.

*****

Armstrong si navlékl přes svetr koženou bundu a vyklouzl zadními dveřmi. Vítr mu cuchal vlasy a on si po cestě k zadní bráně zapínal kabát. Dva kroky před ní ho zachytil teleskop. Byl to Hensoldt 1.5-6x42 BL, původně určený pro Odstřelovací pušku SIG SSG3000, ale teď uzpůsobený baltimorským puškařem k novému účelu, na vršek Vaime Mk2. Vaime bylo slovo registrované Oy Vaimennin Metalli Ab, což byl finský specialista na zbraně, který správně pochopil, že potřebuje jednoduchý název, jestliže chce prorazit se svými vynikajícími výrobky na Západ. A Mk2 byl vynikající výrobek. Byla to Odstřelovací puška s tlumičem, která využívala standardní kulku NATO ráže 7.62 milimetru s menší účinností. Menší účinnost tu byla, protože kulka musela letět podzvukovou rychlostí, aby zabezpečila tichost, kterou vytvářel vestavěný tlumič. A kvůli malé síle, tlumiči a soustavě odvodu plynů tu byl velmi malý zpětný ráz. Téměř žádný. Jen ten nejslabší náraz, jaký je možné zaznamenat. Byla to dobrá puška. S dobrým teleskopem, jako je Hensoldt, zaručovala úspěch každému vrahovi do vzdálenosti dvou set yardů. A muž s okem na teleskopu byl od Armstrongových zadních vrat sto dvacet šest yardů. Věděl to, protože si právě přeměřil vzdálenost laserovým dostřelovým hledáčkem. Záleželo na počasí, ale na to byl připravený. Věděl, jak na ně vyzrát. Měl na sobě dlouhý zelený kabát a černou čapku vyrobenou ze syntetické kožešiny. Rukavice ze stejného materiálu s ustřiženými prsty u levé ruky. Lehl si na zem, takže ho neobtěžoval vítr a neslzely mu oči. V podstatě nepočítal s žádnými problémy.

Muž projde branou asi takto: na okamžik se zastaví. Zůstane stát. Musí, ať už se brána otevře na jakoukoli stranu. Když se pohne směrem k němu, natáhne se po závoře, otevře ji, odtáhne branku, stoupne si na špičky a prohne do oblouku nohy, aby se za ním mohla zaklapnout. Když se vychýlí na druhou stranu, stejně musí počkat a potom si poradit se závorou. Bylo by to rychlejší, ale pořád je to okamžik, kdy nelze počítat s jakýmkoli pohybem vpřed. A tahle brána se otevírá směrem k domu. Díky Hensoldtu byla tato skutečnost jasně viditelná. Tím se mu odkrývalo dvouvteřinové okénko skvělé příležitosti.

Armstrong došel k brance. Zastavil se. Sto dvacet šest yardů od muže číhajícího u teleskopu připevněného k pušce, potřeboval ještě trochu zaostřit doleva, dokud nezachytí cíl přesně uprostřed. Zadržel dech. Uvolnil ukazovák. Přitlačil na spoušť. Pak ji zmáčkl. Puška hlasitě vyštěkla a lehce sebou trhla. Kulka v necelých čtyřech desetinách sekundy urazila vzdálenost sto dvaceti šesti yardů. Zasáhla Armstronga s vlhkým mlasknutím do horní části čela. Prolétla lebkou a v ostrém úhlu dolů do předního laloku, přes centrální mozkovou komoru a malý mozek. Roztříštila mu první obratel a vylétla ven na úrovni krku měkkou tkání blízko páteře. Vyletěla a zabořila se o jedenáct stop dál hluboko do země.

Armstrong byl klinicky mrtvý dřív, než dopadl na zem. Cesta, kterou projela kulka, způsobila mohutné zhmoždění mozku a její kinetická energie ji vymrštila z měkké části mozku a vrazila ji zpět do lebky, něco jako mohutná vlna v malém bazénu. Výsledek byl katastrofický. Všechny mozkové funkce se zastavily dřív, než na tělo zapůsobila zemská přitažlivost.

O sto dvacet šest yardů dál vydržel s okem na hledáčku ležet bez hnutí muž. Pak si položil pušku na hruď a kutálel se ze scény, dokud si nemohl bezpečně stoupnout. Uvolnil západku pušky, vyndal horkou nábojnici a zastrčil si ji do kapsy. Ustoupil do stínu a pak odešel, naprosto mimo dohled.

*****

Neagleyová v autě zachovávala nezvyklé mlčení. Možná se obávala následujícího dne. Třeba vycítila změněnou atmosféru. Reacher netušil, o co jde, ale v žádném případě se po tom nehodlal pídit. Jen tam tiše seděl a Froelichová se proplétala provozem. Zabočila na severozápad, přejela přes most Whitney Youngové a projela kolem fotbalového stadionu RFK. Pak projela po Massachusetts Avenue a snažila se držet mimo centrum. Ale i na téhle ulici se auta sotva táhla, takže bylo skoro devět, když dorazili do Armstrongova georgetownského sídla. Zaparkovala za jiným suburbanem hned u vchodu do stanu. Vystoupil z něj agent a obešel kapotu, aby s ní mohl promluvit.

„Právě dorazil špion,“ řekl. „Odteď podléhají Pátracímu 101.“

„Měl by to být 201,“ prohlásila Froelichová. „Už se tím zabývá dost dlouho.“

„Ne, hierarchie CIA je strašně složitá,“ podotkl policista. „Alespoň prostým lidem to tak musí připadat.“

Froelichová se usmála a chlapík odstoupil. Zaujal znovu stanoviště na chodníku. Froelichová vytáhla okénko a otočila se zároveň k Reacherovi i k Neagleyové.

„Co takhle pěší průzkum?“ řekla.

„Proč bych si jinak bral kabát,“ podotkl Reacher.

„Čtyři oči toho vidí víc než dvě,“ přidala se Neagleyová.

Vystoupili společně a zanechali Froelichovou samotnou v teple vozu. Ulice u domu byla klidná a dobře jištěná, takže vykročili na sever a stočili se doprava, aby mohli zkontrolovat situaci i vzadu. V horní i dolní části uličky stály zaparkované policejní vozy. Nic se nedělo. Všechno jako pečlivě opatřené proti chladu. Pokračovali k další ulici. I tam narazili na policejní vozy.

„Ztráta času,“ podotkla Neagleyová. „Nikdo se nebude snažit ho dostat v domě. Předpokládám, že by si policie všimla, kdyby se někdo dostal na dostřel.“

„Tak si skočíme na snídani,“ navrhl Reacher. Vrátili se na křižovatku a našli krámek s koblihami. Koupili si kávu a koblihy, usadili se na stoličkách u stolku před výlohou. Sklo bylo zamlžené. Neagleyová ho alespoň trochu utřela ubrouskem, aby viděli ven.

„Jiná kravata,“ poznamenala.

Shlédl na ni.

„A jiný oblek,“ pokračovala.

„Líbí se ti?“

„Kdybychom žili v devadesátých letech, tak asi ano,“ připustila.

Mlčel. Usmála se.

„Takže?“ řekla.

„Co?“

„Slečna Froelichová doplnila sbírku?“

„Tys to poznala?“

„Nepochybně.“

„Z mé strany to byla svobodná vůle,“ konstatoval Reacher.

Neagleyová se opět usmála. „Nemyslela jsem, že tě znásilnila.“

„Tak teď nás chceš soudit?“

„Hele, to záleží na tobě. Je to pěkná ženská. Ale to jsem já taky. Ale o mé jsi nikdy neměl zájem.“

„A tys mě někdy chtěla?“

„Ne.“

„O to tu jde. Mám rád, když někdo vítá můj zájem.“

„Což musí poněkud omezovat tvůj výběr.“

„Trochu,“ připustil. „Ale ne úplně.“

„To je vidět,“ souhlasila Neagleyová.

„Ty to odsuzuješ?“

„Proboha, to ne. Proč si myslíš, že jsem zůstala v hotelu? Nechtěla jsem se jí plést pod nohy, to je všechno.“

„Jí? To to bylo tak vidět?“

„Ale prosím tě,“ zarazila ho Neagleyová.

Reacher se napil kávy. Snědl koblihu. Byla výborná a měl opravdu hlad. Na povrchu byla politá cukrovou polevou, vnitřek byl měkký. Když dojedl další, olízl si prsty. Cítil, jak mu začíná krví proudit kofein s cukrem.

„Tak kdo jsou ti chlapi?“ zeptala se Neagleyová. „Napadá tě něco?“

„Trochu,“ připustil Reacher. „Musel bych se tvrdě soustředit, abych si dal všechno dohromady. Nemá cenu s tím začínat, dokud nevíme, jestli v tom ještě budeme pokračovat.“

„Nemusíme,“ připustila Neagleyová. „Naše práce končí s uklízeči. A to je samo o sobě ztráta času. V žádném případě nám neprozradí žádné jméno. A kdyby to udělali, tak určitě nebude pravé. Nejlepší by bylo, kdybychom získali jeho popis. A to by taky mohlo být k ničemu.“

Reacher přikývl. Dopil kávu.

„Tak půjdem,“ vybídl ji. „Čistě formálně ještě obejdeme blok.“

Vykračovali tak pomalu, jak jen to v tom mrazivém ovzduší šlo. Nic se nedělo. Všude panoval klid. V každé ulici narazili na vozidla tajné služby. Výfukové plyny vytvářely bílá oblaka, která se vznášela v nehnutém vzduchu. Mimo to se absolutně nic nepohnulo. Obešli rohy a z jihu vešli do Armstrongovy ulice. Bílý stan byl napravo před nimi. Froelichová stála venku u auta a naléhavě na ně mávala. Rozběhli se k ní po ulici.

„Změna plánu,“ řekla. „Na Kapitolu se vyskytl problém.“

„Už odešel?“ zeptal se Reacher. Froelichová kývla. „Už vyjel.“ Pak se odmlčela a naslouchala hlasu ze sluchátek. „Vrací se,“ informovala je. Zvedla zápěstí a promluvila do mikrofonu. „Hlášení o situaci, končím,“ řekla a opět poslouchala. Čekala. Třicet vteřin. Čtyřicet. „Fajn, je vevnitř,“ řekla. „V pořádku.“

„Tak co teď?“ ozval se Reacher.

Froelichová pokrčila rameny. „Teď budeme čekat. To je podstata naší práce.“

*****

Dojeli do kanceláře a vyčkávali zbytek dopoledne a většinu odpoledne. Froelichová dostávala pravidelná hlášení o situaci. Reacher sestavil vynikající schéma celkové organizace. Před budovou Senátu parkovali městští policisté. Agenti tajné služby jistili chodník. Ve vchodu do Kapitolu stáli členové vlastních bezpečnostních služeb, každý detektor kovu obsluhoval jeden policista, spousta jich hlídkovala na chodbách. Mezi nimi se proplétali tajní. Samotná přechodná fáze se odehrávala nahoře, před každou kanceláří hlídkovali dva agenti. Armstrongův osobní strážce ho neopustil ani na okamžik. Rádiová hlášení referovala o naprosto poklidném dni. Odehrála se spousta sezení a nekonečných rozhovorů. Došlo k mnoha jednáním. To bylo jasné. Reacher si vybavil pojem zakouřené místnosti, i když si uvědomoval, že teď už není nikomu dovoleno uvnitř kouřit.

Ve čtyři vyrazili do hotelu Neagleyové, kde se opět konala akce pro sponzory. Počáteční čas byl stanoven na sedm hodin večer, to jim poskytlo tři hodiny na zabezpečení budovy. Froelichová měla předem připravený protokol, který zahrnoval podrobné pátrání začínající u nákladní rampy před kuchyní až po pokoje v podkroví. Městské policisty se psy doprovázeli lidé z tajné služby, pracovali trpělivě, patro po patře. Když byla všechna prohledána, zůstali tam na nepřetržité hlídce tři policisté, dva na každém konci chodby do ložnice a jeden, který měl krýt výtah a pět schodů požárního schodiště. V šest hodin se v devátém patře sešly dva pátrací týmy, od té doby byly v hale a tanečním sále dočasně umístěny detektory kovu. Také tam instalovali kamery, které snímaly okolí.

„Tentokrát požadujte dva doklady totožnosti,“ navrhla Neagleyová. „Třeba řidičák a kreditní kartu.“

„Nebojte,“ zarazila ji Froelichová. „Mám to v úmyslu.“

Reacher stál ve dveřích do tanečního sálu a rozhlížel se po místnosti. Byl to obrovský prostor, ale když se sem nacpe tisíc lidí, bude to pěkně nepříjemné.

*****

Armstrong sjel z kanceláře výtahem a v hale zabočil ostře doleva. Protáhl se neoznačenými dveřmi, které vedly k zadnímu východu. Měl na sobě nepromokavý plášť a v ruce aktovku. Chodba za dveřmi představovala prázdný úzký prostor, kde to páchlo po něčem, co se používá na úklid. Nějakém silném dezinfekčním prostředku. Musel se protáhnout kolem dvou hranic kartonů. Jedna byla pečlivě uspořádaná a nová, musela to být čerstvá dodávka. Druhá byla vratká, z prázdných krabic, které čekaly, až je odklidí. Natočil se, aby mohl projít kolem druhé hromady. Aktovku držel za sebou a pravé předloktí měl napřažené dopředu. Otevřel únikový východ a vyšel ven do chladu.

Byl tam malý čtvercový vnitřní dvorek, ze severní strany mírně otevřený. Naprosto neromantické místo. Nad hlavou spatřil upevněný pocínovaný ventilační systém budovy. Ve výšce holení se táhly červeně nalakované trubky a měděné ventily požárních stříkaček. Za sebou tu stály tři tmavě modré kontejnery na odpadky. Byly to veliké ocelové bedny rozměrů osobního automobilu. Armstrong musel kolem nich projít, aby se dostal na ulici za domem. Obešel první. Potom druhý. Pak na něj zavolal tichý hlas.

„Haló,“ zašeptal. Otočil se a uviděl muže stěsnaného do malého prostoru mezi druhým a třetím kontejnerem. Všiml si tmavého kabátu a čapky a jakési hrozivé zbraně. Byla krátká, silná a černá. Zvedla se a vystřelila.

Byl to Heckler & Koch MP5SD6, samopal s tlumičem upravený tak, aby byl schopný vypálit trojitou salvu. Byl nabitý standardními devítimilimetrovými náboji do parabely. Slabší verze nebyla zapotřebí, protože hlaveň SD6 měla v sobě třicet otvorů, kudy mohl unikat plyn a které redukovaly počáteční rychlost střely na podzvukovou. Je schopný vypálit v průměru osm set salv za minutu, takže každá salva o třech nábojích trvala tak něco přes pětinu sekundy. První výstřel zasáhl Armstronga do středu hrudníku. Druhý ho trefil do obličeje.

Jednoduchý H&K MP5 měl spoustu předností včetně maximální spolehlivosti a přesnosti. Verze s tlumičem pracovala dokonce lépe, protože váha celistvého tlumiče zmírňuje přirozenou tendenci ústí zvedat se, kterou má během akce každý samopal. Jeho jedinou nevýhodou je síla, s níž vyráží prázdné nábojnice. Vylétávají stranou skoro tak tvrdě jako kulky zepředu. Absolvují dlouhou cestu. To nepředstavuje žádný problém v podmínkách, pro které jsou určeny, pro zamýšlený terén operací elitních vojenských a polovojenských jednotek na celém světě. Ale v této situaci to problém byl. Znamenalo to, že střelec za sebou musel nechat šest prázdných nábojnic, zbraň si nacpal pod kabát, překročil Armstrongovo tělo a přešel přes malý dvorek ke svému vozidlu.

*****

V šest čtyřicet bylo v hotelové hale téměř sedm set hostů. Vytvořili dlouhou neurovnanou řadu táhnoucí se od dveří z ulice k šatně a pak ke vchodu do tanečního sálu. Vzduchem se nesl hlasitý vzrušený hovor a hutné aroma mísících se parfémů. Byly tam nové šaty, bílé smokingy, tmavé obleky a lesklé kravaty. Kabelky a malé kamery v kožených pouzdrech. Značkové boty, vysoké podpatky a záblesky diamantů. Čerstvé trvalé, nahá ramena a spousta nadšení.

Reacher to sledoval, opíral se o sloup blízko výtahů. Přes okno vedoucí na ulici zahlédl tři další. Dva ve dveřích s detektorem kovu. Přístroj měli nastavený na velkou citlivost, protože u každého čtvrtého nebo pátého hosta pípal. Agenti prohledávali kabelky a kapsy. Při tom se spiklenecky usmívali. Nikomu to nevadilo. Halou se potulovalo osm agentů s napjatými výrazy, oči jim neustále těkaly z místa na místo. Ve dveřích do tanečního sálu stáli tři agenti. Kontrolovali průkazy a pozvánky. Měli stejně citlivé detektory. Některé lidi už prohledávali podruhé. V tanečním sále právě zazněla hudba, doléhala k nim ve vlnách podle toho, jak sílil a utichal hluk.

Na druhém schodě schodiště do mezipatra stála Neagleyová. Pohledem bloudila jako radarem tam a zpátky v tom moři lidí. Po každém třetím pohybu hlavou mrkla na Reachera a lehce zavrtěla hlavou. Reacher sledoval bezcílně procházející Froelichovou. Slušelo jí to. Její černý kostým byl na večer dostatečně elegantní, ale s hostem si ji nebylo možné splést. Vyzařovala z ní autorita. Čas od času si důvěrně promluvila s jedním ze svých agentů. Jindy hovořila směrem k zápěstí. Nakonec byl schopný poznat, kdy jí do sluchátka přicházejí vzkazy. Když se soustředila na poslech, její pohyby nebyly tak cílevědomé.

Do sedmi hodin už byla většina návštěvníků v sále. U prvního detektoru kovu se vytvořil hlouček opozdilců a přibližně stejně velký u vchodu do sálu. Z výtahů vystupovali většinou ve čtveřicích hosté, kteří si zaplatili nocleh v hotelu. Neagleyová teď byla izolovaná na schodišti do mezipatra. Když zástup v hale řídl, posílala Froelichová své agenty jednoho po druhém do sálu. Připojili se k osmi, kteří tam už byli. V okamžiku, kdy akce začne, jich tam chtěla mít všech šestnáct s očima na stopkách. Plus další tři osobní strážce a tři ve dveřích do sálu a dva ve dveřích na ulici. Dále policisty v kuchyni, na nákladní rampě, ve všech sedmnácti poschodích, na ulici.

„Kolik tohle všechno stojí?“ zeptal se jí Reacher.

„To ani nechtěj vědět,“ odpověděla. „Fakt ne.“

Po schodech sešla Neagleyová a u sloupu se k nim připojila. „Už je tady?“ vyptávala se.

Froelichová zavrtěla hlavou. „Snažíme se co nejvíc stáhnout dobu, kdy se pohybuje na veřejnosti. Přijede pozdě a dřív odjede.“

Pak strnula a naslouchala hlasu ze sluchátka. Položila na ně ukazovák, aby omezila doléhající hluk. Zvedla druhé zápěstí a hovořila do mikrofonu.

„Potvrzuji,“ řekla. Zbledla.

„Co se děje?“ ptal se Reacher.

Nevšímala si ho. Otočila se a zavolala na posledního agenta, který zbyl v hale. Řekla mu, že se na zbytek večera stává velitelem týmu. Do mikrofonu zopakovala tuto zprávu všem agentům v místní síti. Nabádala je, že musí být dvojnásobně ostražití, hlídat si svůj prostor a zkrátit dobu audience, co nejvíc to půjde.

„Co se děje?“ ptal se Reacher znovu.

„Zpátky na základnu,“ řekla Froelichová. „Hned. To byl Stuyvesant. Zdá se, že máme opravdu velký problém.“

09 KAPITOLA

ZAPNULA ZA MŘÍŽKOU SUBURBANU OSTRÁ SVĚTLA A PROPLÉTALA SE večerním provozem, jako kdyby Šlo o život. U každého semaforu zapnula sirénu. Tvrdě najížděla do mezer. Vůbec nepromluvila. Reacher seděl mlčky na předním sedadle spolujezdce a ze zadního sedadla se nakláněla Neagleyová s pohledem upřeným na silnici před sebou. Třítunové vozidlo vyrazilo a zhouplo se. Pneumatiky se snažily udržet na asfaltovém povrchu. Do garáže dorazili za čtyři minuty. A o třicet vteřin později už byli ve výtahu. A za necelou minutu ve Stuyvesantově kanceláři. Seděl bez hnutí za svým neposkvrněným stolem. Shrbený na židli, jako kdyby dostal ránu do žaludku. Držel svazek papírů. Prosvěcovalo je světlo a ukazovalo namátkově umístěná záhlaví, která se objeví při vytisknutí z databáze. Pod záhlavími byly dva odstavce hustě psaného textu. Vedle Stuyvesanta stála sekretářka, podávala mu další papíry, stránku po stránce. Obličej měla úplně bílý. Bez jediného slova vyšla z místnosti. Zavřela za sebou dveře, což ještě znásobilo ticho v místnosti.

„Co se stalo?“ zeptal se Reacher.

Stuyvesant k němu vzhlédl. „Teď už to vím.“

„Co víte?“

„Že se jedná o akci zvenčí. Tím jsem si jistý. Nemůže existovat ani zrnko pochybnosti.“

„Jak to?“

„Předpokládal jste něco teatrálního,“ poznamenal Stuyvesant. „Nebo okázalého. To byly vaše předpovědi, k nimž bychom mohli připojit dramatické, neuvěřitelné nebo cokoli jiného.“

„Tak o co jde?“

„Máte představu, jaké procento zločinů představují v národním rámci vraždy?“

Reacher pokrčil rameny. „Předpokládám, že vysoké.“

„Skoro dvacet tisíc za rok.“

„Hm.“

„To znamená čtyřiapadesát vražd denně.“

Reacher si to v duchu přepočítal. „Skoro pětapadesát,“ podotkl. „Mimo přestupné roky.“

„Chtěli byste si vyslechnout něco o dvou z těch dnešních?“ zeptal se Stuyvesant.

„Kdo to byl?“ zeptala se Froelichová.

„Stalo se to na malé farmě, kde pěstují cukrovou třtinu, v Minnesotě,“ vysvětloval Stuyvesant. „Ráno vyšel farmář zadní brankou a dostal kulku do hlavy. Z žádných očividných důvodů. Pak dnes odpoledne v jednom objektu v Boulderu v Coloradu. Kancelář registrovaného daňového kontrolora. Ten chlápek sešel dolů a vyšel zadním východem, na dvorku dostal dávku ze samopalu. Opět z neznámých příčin.“

„Takže?“

„Ten farmář se jmenoval Bruce Armstrong. Účetní Brian Armstrong. Oba byli běloši zhruba ve věku Brooka Armstronga, přibližně stejně vysocí, silní, působili podobným dojmem, stejná barva očí i vlasů.“

„Patřili do stejné rodiny? Byli alespoň nějak příbuzní?“

„Ne,“ odvětil Stuyvesant. „V žádném případě. „Navzájem ani s viceprezidentem. Takže se sám sebe ptám, čeho se máme chytit? Dva muži, jejichž příjmení zní náhodou Armstrong a křestní jméno začíná na BR, jsou bezcitně zavražděni stejného dne, kdy čelíme vážným hrozbám proti našemu muži? A mám dojem, že šance na uspokojující odpověď je mizivá.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Demonstrace,“ prohlásil Reacher.

„Ano,“ řekl Stuyvesant. „Byla to demonstrace. Chladnokrevná vražda. Dva nevinní muži. Takže s vámi souhlasím. Tady nejde o nikoho od nás, kdo by si dělal legraci.“

*****

Neagleyová s Froelichovou přešly ke Stuyvesantovým židlím pro hosty a bez vyzvání se posadily. Reacher se opřel o vysokou kartotéku a díval se z okna. Žaluzie ještě nebyly zatažené, ale venku se už setmělo. Nemohl zahlédnout nic jiného než oranžovou záři washingtonské noční oblohy.

„Jak jste se to dozvěděli?“ zeptal se. „Zavolali a přihlásili se k odpovědnosti?“

Stuyvesant zavrtěl hlavou. „Varovala nás FBI. Donesla se k nim hlášení NCIC. Armstrong figuruje mezi jmény, o která se zajímají.“

„Takže jsou do toho zapletení.“

Stuyvesant znovu zavrtěl hlavou. „Jen předali jistou informaci, to je všechno. Nechápou, jaký to má význam.“

Místnost ztichla. Ozývalo se jen oddechování čtyř lidí ponořených v temných myšlenkách.

„Nemáme odtamtud nějaké podrobnosti?“ vyptávala se Neagleyová.

„Něco ano,“ přitakal Stuyvesant. „První muž dostal jedinou kulku do hlavy. Byl okamžitě mrtvý. Nábojnici nenašli. Jeho žena vůbec nic neslyšela.“

„Kde byla?“

„Tak dvacet stop od něj v kuchyni. Kvůli počasí byly zavřené dveře i okna. Ale mohli bychom předpokládat, že něco zaslechla. Střelbu lovců slyší.“

„Jak velkou měl díru do hlavy?“ zeptal se Reacher.

„Větší než od dvaadvacítky,“ odpověděl Stuyvesant. „Jestli myslíte zrovna na tohle.“

Reacher přikývl. Jedinou ruční zbraní, kterou by nebylo možné zaslechnout z dvaceti stop, by mohla být dvaadvacítka s tlumičem. Nic většího, jinak by určitě něco zaslechli, ať s tlumičem nebo bez něj, s otevřenými nebo zavřenými okny.

„Takže to byla puška,“ usoudil.

„Podle dráhy střely ano,“ přitakal Stuyvesant. „Policejní lékař předpokládá, že kulka putovala dolů, prošla mu hlavou čelem dozadu, seshora dolů.“

„Jsou tam kopce?“

„Všude kolem.“

Takže se buď střílelo z velké vzdálenosti, nebo to byla zbraň s tlumičem. A mně se nelíbí ani jedna možnost. Při střelbě z dálky by někdo musel být vynikající střelec, a puška s tlumičem by ukazovala na to, že musí mít hromadu exotických zbraní.“

„A co ten druhý chlápek?“ zeptala se Neagleyová.

„Na toho došlo za necelých osm hodin,“ vysvětloval Stuyvesant. „Ale o víc než osm set mil dál. Takže se skupina s největší pravděpodobností na den rozdělila.“

„Nějaké podrobnosti?“

„Jen kusé. Místní policie si nejdřív myslela, že šlo o nějaký druh kulometu, ale zase nikdo nic neslyšel.“

„Kulomet s tlumičem?“ divil se Reacher. „Jsou si jistí?“

„Bezesporu šlo o kulomet,“ ujistil ho Stuyvesant. „Tělo bylo na cucky. Dvě dávky, do hlavy a do hrudi. Hrůza.“

„To je pěkně zasraná demonstrace,“ poznamenala Froelichová.

Reacher vyhlédl oknem. Ve vzduchu se vznášela lehká mlha.

„A co přesně to demonstruje?“

„Že to nejsou moc dobří lidé.“

Přikývl. „Ale o moc víc ne, viďte? Nedemonstruje to Armstrongovu zranitelnost jako takovou, když s ním nebyli v žádném spojení. Máme jistotu, že nebyli příbuzní? Třeba velice vzdálení bratranci nebo něco takového? Co ten farmář? Minnesota leží vedle Severní Dakoty, nemám pravdu?“

Stuyvesant zavrtěl hlavou.

„To mě samozřejmě napadlo jako první,“ řekl. „Ale dvakrát jsem si to prověřil. Předně viceprezident nepochází ze Severní Dakoty. Přestěhoval se tam z Oregonu. Navíc máme kompletní text protokolu FBI o jeho minulosti z doby, kdy byl nominovaný. Je naprosto vyčerpávající. Nemá žádné žijící příbuzné, o nichž by někdo něco věděl, jen starší sestru, a ta žije v Kalifornii. Jeho žena má spoustu bratranců, ale ani jeden z nich se nejmenuje Armstrong a většina je mnohem mladší. Spíš ještě děti.“

„Fajn,“ řekl Reacher. Děti. Hlavou se mu mihla představa houpačky, nakupených hraček a barevných obrázků připevněných magnety na dvířka lednice. Bratranci a sestřenice.

„Je to divné,“ prohlásil. „Mám dojem, že vražda dvou navzájem si podobných osob se jménem Armstrong je dostatečně dramatická, ale neukazuje na žádnou zvláštní důmyslnost. Nedokazuje to nic. Nemusíme se kvůli ní strachovat o své bezpečí tady.“

„Je nám jich líto,“ dodala Froelichová. „A jejich rodin taky.“

„Bezpochyby,“ přitakal Reacher. „Ale kvůli těm dvěma venkovanům se přece nemusíme potit hrůzou, ne? Je jsme přece nehlídali. Nemusíme si to dávat za vinu. Vážně jsem si myslel, že by to mohlo být něco osobnějšího. Překvapujícího. Něco obdobného jako ten dopis, co se vám objevil na stole.“

„Vypadáte zklamaně,“ podotkl Stuyvesant.

„Jsem zklamaný. Myslel jsem, že by se mohli přiblížit víc, abychom se k nim dostali. Ale oni udržují vzdálenost. Jsou to zbabělci.“

Nikdo nepromluvil.

„Zbabělci jsou lotři,“ poznamenal Reacher. „Lotři jsou zbabělci.“

Neagleyová na něj pohlédla. Znala ho dost dobře na to, aby vycítila, kdy přitlačit.

„Takže?“ zeptala se.

„Takže si to potřebujeme všechno znovu projít a přehodnotit pár věcí. Informace se nám rychle kupí a my je nezpracováváme. Jako třeba to, že teď víme, že ti chlápci nejsou odsud. To už je nám v současné době poměrně jasné.“

„Takže?“ zeptala se Neagleyová znovu.

„A to, co se stalo v Minnesotě a v Coloradu, nám dokazuje, že ti chlapi jsou schopni všeho.“

„Takže?“

„Uklízeči. Co o nich víme?“

‚Jsou do toho zapletení. Jsou vyděšení. A nic neřeknou.“

„Správně,“ přitakal Reacher. „Ale proč jsou vyděšení? Proč nic neřeknou? Před nějakou dobou jsme si mysleli, že hrají nějakou hru s někým zevnitř. Ale to nedělají. Protože ti chlapi nejsou odsud. A nejsou to žádný roztomilí lidičky. A tohle není hra.“

„Takže?“

„Takže k tomu byli nějakým vážným způsobem donuceni. Jsou vyděšení a umlčení. Nebezpečnými lidmi.“

„Dobře a jak?“

„Pověz mi. Jak někoho vyděsíš, aniž bys na něm nezanechala žádné viditelné stopy?“

„Nějakou hodnověrnou výhrůžkou. Že ho třeba v budoucnosti zraníš.“

Reacher kývl. „Jeho nebo někoho blízkého. Tak, aby zůstal ochromený hrůzou.“

„Správně.“

„Kdes předtím zaslechla výraz bratranci a sestřenice?“

„Všude. Já mám taky takové příbuzné.“

„Ne, já myslím teď.“

Neagleyová pohlédla k oknu. „Uklízeči,“ řekla. „Jejich děti jsou s bratranci a sestřenicemi. Vyprávěli nám to.“

„Ale trochu s tím sdělením váhali, vzpomínáš si?“

„Vážně?“

Reacher přikývl. „Na chvíli se zarazili a nejdřív se jeden na druhého podívali.“

„Takže?“

„Jejich děti možná nejsou s bratranci.“

„Proč by nám lhali?“

Reacher na ni pohlédl. Je snad lepší způsob, jak někoho k něčemu přinutit, než si vzít jeho dítě jako rukojmí?“

*****

Jednali rychle, ale Stuyvesant se ujistil, že podnikají odpovídající kroky. Zavolal advokátům uklízečů a řekl jim, že potřebuje odpověď na jedinou otázku: jméno a adresu lidí, kteří jim hlídají děti. Podotkl, že rychlá odpověď by byla prospěšnější, než kdyby otáleli. Dostal rychlou odpověď. Advokát jim zavolal za čtvrt hodiny. Jmenují se Gálvezovi a bydlí míli od uklízečů.

Froelichová jim pokynula, aby byli zticha, přepojila se do okruhu a vyžádala si kompletní situační hlášení z hotelu. Hovořila se svým zastupujícím velitelem a agenty na dalších čtyřech klíčových pozicích. Nenastaly žádné problémy. Všude panoval klid. Armstrong obcházel sál. Hranice byly nepropustně střeženy. Vydala instrukce, že všichni agenti musí doprovázet Armstronga přes nákladní rampu. Celou cestu k limuzíně musí lemovat hradba z lidských těl.

„A pospěšte si,“ nabádala je. „Zkraťte to tam, jak jen to půjde.“

Pak se namačkali do jediného výtahu a sjeli do garáže. Nasedli do suburbanu Froelichové, Reacher tentokrát neusnul a Froelichová si razila cestu provozem do chudší čtvrti města. Projeli kolem domu, kde bydleli uklízeči. Prokličkovali další míli temnými uličkami, které ještě zužovala zaparkovaná auta, a zastavili před vysokým úzkým dvojdomkem. Ohraničoval ho drátěný plot, u sloupku vrat byly narovnané popelnice. Po jedné straně stál zásilkový obchod, z druhé strany se táhla řada stejných domků. U obrubníku stál zaparkovaný dvacet let starý zprohýbaný Cadillac. Mlhu prořezávalo žluté sodíkové osvětlení.

„Tak co podnikneme?“ zeptal se Stuyvesant.

Reacher vyhlédl ven okénkem. „Půjdeme si s těmi lidmi popovídat. Ale nehodláme tu dělat žádné divadlo. Jsou už tak dost vyplašení. Nechceme je ještě víc vyděsit. Mohli by si myslet, že už dorazili ti zločinci. Takže by měla jít první Neagleyová.“

Stuyvesant se chystal něco namítnout, ale Neagleyová vyklouzla z auta a zamířila k vratům. Reacher sledoval, jak se rychle otočila na chodníku, než vešla, aby prozkoumala okolí. Viděl, jak se po cestě rozhlíží zleva doprava. Nikde nikdo nebyl. Ochladilo se. Dorazila ke dveřím. Hledala zvonek. Žádný nenašla, a tak zabouchala klouby na dřevo.

Minutu se nic nedělo, pak se otevřely dveře, které zarazil krátký řetěz. Jimi proklouzl paprsek teplého světla. Následoval krátký rozhovor. Dveře se přivřely, aby se mohl uvolnit řetěz. Proud světla se zúžil a zase rozšířil. Neagleyová se otočila a zamávala. Froelichová se Stuyvesantem a Reacherem vylezli ze suburbanu a vykročili po cestičce. Ve dveřích stál malý tmavý chlapík, čekal na ně a ostýchavě se usmíval.

„To je pan Gálvez,“ řekla Neagleyová. Představili se, Gálvez zacouval do chodby a celou paží jim jako majordomus pokynul, aby ho následovali. Byl to malý človíček oblečený do kalhot od obleku a vzorovaného svetru. Byl čerstvě ostříhaný a měl upřímný výraz ve tváři. Šli za ním dovnitř.

Dům byl malý a přeplněný, ale panovala zde vzorná čistota. Na řadě věšáků na vnitřní straně dveří bylo pečlivě vyrovnáno sedm dětských kabátků. Některé malé, jiné o trochu větší. Pod nimi stálo na podlaze sedm školních batohů. Sedm párů bot. Tu a tam bylo možné zahlédnout vyrovnanou hromádku hraček. V kuchyni spatřili tři ženy. Zpoza sukní jim vykukovaly děti. Další prostrkovaly hlavy dveřmi z obývacího pokoje. Pořád se pohybovaly. V nepravidelných časových úsecích se objevovaly a zase mizely. Všechny vypadaly stejně. Reacher je nedokázal spočítat. Všude dokola byly tmavé doširoka otevřené oči.

Stuyvesant vypadal poněkud vykolejeně, jako kdyby nevěděl, jak začít. Reacher se za ním protáhl a zamířil dopředu ke kuchyni. Ve dveřích se zastavil. Na pultě stálo vyrovnáno sedm krabiček na svačinu s odkrytými víčky, jako kdyby už teď čekaly, až je ráno naplní. Vrátil se na chodbu, protlačil se za Neagleyovou a pohlédl na malé kabátky. Všechny byly z nylonu a hrály barvami jako ty, které zahlédl v obchodě v Atlantic City. Stáhl jeden z věšáku. Zevnitř na límci měl bílou cedulku. Kdosi na ni značkovačem pečlivým rukopisem napsal J. Gálvez. Pověsil ho zpátky a zkontroloval dalších šest. Každý byl opatřený jmenovkou s příjmením a počátečním písmenem jména. Pět bylo označeno Gálvez a dva Alvárez.

Nikdo nepromluvil. Stuyvesant působil neobratně. Reacher zachytil pohled pana Gálveze a pokynul mu směrem k obýváku. Když vcházeli dovnitř, vyběhly odtamtud dvě děti.

„Vy máte pět dětí?“ zeptal se Reacher.

Gálvez přikývl. „Jsem šťastný muž.“

„Tak komu patří ty dva kabátky Alvárezových?“

„Má žena je sestřenice Juliových dětí.“

„Julia a Anity?“

Gálvez kývl. Neřekl nic.

„Potřebuju je vidět,“ dožadoval se Reacher.

„Nejsou tu.“

Reacher pohlédl stranou. „Kde jsou?“ zeptal se tiše.

„Nevím,“ prohlásil Gálvez. „V práci. Myslím. Pracují v noci. Pro federální vládu.“

Reacher se na něj podíval. „Ne, mám na mysli jejich děti. Ne dospělé. Potřebuju vidět jejich děti.“

Gálvez na něj zmateně pohlédl. „Vidět jejich děti?“

„Abych se přesvědčil, že jsou v pořádku.“

„Právě jste je viděl. V kuchyni.“

„Potřebuju zjistit, které to přesně jsou.“

„Neděláme to pro peníze,“ vysvětloval Gálvez. „Platí nám jenom za jídlo.“

Reacher přikývl. „Tady nejde o žádné povolení nebo něco takového. To není naše starost. Jen se potřebujeme přesvědčit, že jsou jejich děti v pořádku.“

Gálvez pořád vypadal zmateně. Ale vykřikl dlouhou rychlou větu ve španělštině, od skupinky v kuchyni se oddělily dvě malé děti, protáhly se mezi Stuyvesantem a Froelichovou a vběhly do obývacího pokoje. Zastavily se bok po boku nehnutě u dveří. Dvě malá děvčátka, moc hezká, velké tmavé oči, jemné černé vlasy, vážný výraz. Tak pět a sedm let stará. Možná čtyři a šest. Nebo tři a pět. To Reacher nedokázal odhadnout.

„Ahoj, děti,“ pozdravil je. „Ukažte mi své kabátky.“

Udělaly přesně to, o co byly požádány, tak to děti dělávají. Vyšel za nimi do chodby, díval se, jak si stoupají na špičky a dotýkají se dvou malých bundiček, o nichž věděl, že jsou označeny jménem Alvárez.

„Fajn,“ řekl. „Tak teď si běžte pro koláček nebo pro nějakou jinou dobrotu.“

Rozběhly se zpátky do kuchyně. Díval se za nimi. Chvíli tam tiše a nehnutě stál a pak se vrátil do obýváku. Přistoupil těsně ke Gálvezovi a ztlumil hlas.

„Zajímal se o ně ještě někdo jiný?“ zeptal se.

Gálvez jen zavrtěl hlavou.

„Určitě?“ vyptával se Reacher. „Nikdo je nesledoval, nepotloukal se kolem nich někdo cizí?“

Gálvez znovu zavrtěl hlavou.

„Můžeme si to zjistit,“ podotkl Reacher. „Jestli máte z něčeho strach, tak byste nám to měl říct hned. Vzali bychom si to na starost.“

Gálvez nasadil nepřítomný výraz. Reacher se mu zahleděl do očí, celý život to tak dělal, a tyhle byly nevinné. Trochu znepokojené, poněkud zmatené, ale tenhle člověk nic neskrýval. Neměl žádné tajemství.

„Dobře,“ řekl. „Omlouváme se, že jsme vás vyrušovali.“

Po cestě zpátky do kanceláře zachovával mlčení.

*****

Použili znovu zasedací místnost. Jedině tam byly židle pro víc než tři lidi. Neagleyová nechala Froelichovou, aby se usadila vedle Reachera. Sama seděla se Stuyvesantem na opačné straně stolu. Froelichová se znovu připojila na síť a doslechla se, že se Armstrong chystá opustit hotel. Zkrátil svůj večerní program. Nezdálo se, že by to někomu vadilo. Fungovalo to tak i tak. Když s nimi strávil hodně času, byli z toho pochopitelně nadšení. Když mezi nimi proběhl, měli stejnou radost, že si na ně tak zaměstnaný a důležitý člověk vůbec udělal čas. Froelichová naslouchala hlasu ze sluchátka a sledovala ho po celou cestu ze sálu, přes kuchyně, na nákladní rampu a do limuzíny. Pak se uvolnila. Teď už zbýval jenom zrychlený přesun konvoje do Georgetownu a za tmy průchod stanem. Zašmátrala si za zády a trochu ztlumila zvuk ve sluchátku. Posadila se a pohlédla na ostatní, v očích se jí zračila otázka.

„Nedává mi to žádný smysl,“ prohlásila Neagleyová. „To znamená, že se o něco bojí ještě víc než o děti.“

„Co by to mohlo být?“ ptala se Froelichová.

„Zelené karty? Jsou tu legálně?“

Stuyvesant přikývl. „Jistěže ano. Jsou to zaměstnanci tajné služby Spojených států, stejně jako každý jiný v této budově. Jsou důkladně prověření. Zkontrolovali jsme si jejich finanční situaci a všechno ostatní. Podle toho, co jsme zjistili, jsou čistí.“

Reacher přestal sledovat rozhovor. Dlaní si třel krk v zátylku. Krátce ostříhané vlasy už mu povyrostly. Byly jemnější. Pohlédl na Neagleyovou. Pak se soustředil na koberec. Byl vyrobený z šedého nylonu, s žebrovaným vzorem, místy jemný a místy hrubý. Jednotlivá vlákna se leskla v halogenovém osvětlení. Byl to koberec bez poskvrnky. Zavřel oči. Usilovně přemýšlel. Zas a znovu si v duchu přehrával videonahrávku. Jako kdyby měl za víčky namontovanou obrazovku. Šlo to popořádku: osm minut před půlnocí na scénu nastoupili uklízeči. Vešli do Stuyvesantovy kanceláře. Sedm minut po půlnoci vyšli. Devět minut jim zabral úklid sekretariátu. Šestnáct minut po půlnoci odešli. Prošel si to znovu, nejdřív ve správném pořadí a potom pozpátku. Soustředil se na jednotlivé osoby. Na každý pohyb. Pak otevřel oči. Všichni na něj zírali, protože vůbec neodpovídal na jejich otázky. Pohlédl na hodinky. Bylo už skoro devět hodin. Usmál se. Byl to široký, šťastný úsměv.

„Ten pan Gálvez je sympaťák,“ poznamenal. „Ve své otcovské roli se přímo vyžívá, nezdá se vám? Všechny ty vyrovnané krabičky na svačinu. Předpokládám, že dostávají celozrnný chléb. A asi taky ovoce. Prostě zdravou výživu.“

Všichni se na něj zahleděli.

„Byl jsem vojenské dítě,“ vysvětloval. „Měl jsem svačinovou krabici. V mém případě spíš starou schránku na náboje. Vlastně jsme na tom byli všichni stejně. Na základnách něco takového nepůsobilo nijak nepatřičně. Podepsal jsem si ji podle skutečné armádní šablony. Matka to nesnášela. Domnívala se, že to je na dítě moc militantní. Ale připravila mi do ní vždycky dobrý obsah.“

Neagleyová na něj upřela pohled. „Reachere, dostali jsme se do složité situace, dva lidé jsou mrtví a ty nám tu vykládáš o svačinových krabicích?“

Přikývl. „Plácám o svačinových krabicích a myslím na sestřih. Pan Gálvez byl také právě u holiče, všimla sis?“

„Takže?“

„A se vší možnou vážností, Neagleyová, myslím také na tvůj zadek.“

Froelichová na něj pohlédla. Neagleyová zrudla.

„A tvůj názor?“ řekla.

„Můj názor zní, že nemám dojem, že by pro Julia a Anitu existovalo něco důležitějšího než jejich děti.“

„Tak proč se pořád vykrucují?“

Froelichová se naklonila a přitiskla prst na sluchátko. Poslouchala a pak zvedla zápěstí.

„Rozumím,“ řekla. „Dobrá práce, od vás ode všech.“

Pak se usmála.

„Armstrong je doma,“ informovala. „V pořádku.“

Reacher znovu pohlédl na hodinky. Přesně devět. Vrhl pohled přes stůl na Stuyvesanta. „Mohl bych si znovu prohlédnout vaši kancelář? Teď hned?“

Stuyvesant měl nepřítomný pohled, ale vstal a vykročil z místnosti. Následovali ho po chodbách a došli k zadní části patra. Sekretariát byl prázdný a panovalo tu ticho. Stuyvesantovy dveře byly zavřené. Otevřel je a rozsvítil.

Na stole ležel list papíru.

Všichni si ho všimli. Stuyvesant na okamžik ztuhl a pak přešel ke stolu a pohlédl na něj. Polkl. Vydechl. Zvedl ho.

„Fax z boulderského policejního okrsku,“ řekl. „Předběžná balistická zpráva. Musela mi to tu nechat sekretářka.“ S úlevou si oddechl.

„Tak a teď se tu rozhlédněte,“ vybídl ho Reacher. „Soustřeďte se. Vaše kancelář pokaždé vypadá takhle?“

Stuyvesant se s faxem v ruce rozhlédl po místnosti.

„Přesně tak,“ odpověděl.

„Takže takhle ji najdou uklízeči každou noc?“

„Správně, stůl mám většinou čistý,“ přitakal Stuyvesant. „Ale i jinak, ano.“

„Dobře,“ řekl Reacher. „Tak půjdeme.“

Vrátili se do zasedací místnosti. Stuyvesant četl fax.

„Našli šest nábojnic,“ hlásil. „Devítimilimetrových do parabelly. Byly podivně stlačené z boku. Poslali nákres.“

Posunul list papíru k Neagleyové. Pročetla si ho. Ušklíbla se a posunula ho k Reacherovi. Pohlédl na nákres a přikývl.

„Heckler & Koch MP5,“ řekl. „Ten tohle dokáže jako žádný jiný. Ten chlápek musel mít po třech nábojích. Dvě dávky, šest nábojnic. Mohly skončit tak ve vzdálenosti dvaceti yardů.“

„Podle všeho verze SD6,“ poznamenala Neagleyová. „Pokud použil tlumič. Je to úžasná zbraň. V podstatě samopal. A pěkně drahá. A taky ne zase tak často používaná.“

„Proč jste se chtěl podívat do mé kanceláře?“ vyptával se Stuyvesant.

„Zmýlili jsme se ohledně uklízečů,“ vysvětloval Reacher.

V místnosti se rozhostilo ticho. „A v čem?“ zeptala se Neagleyová.

„Prostě ve všem,“ opáčil Reacher. „V každém bodě, který se naskytl. Co se stalo, když jsme si s nimi promluvili?“

„Pořád se bránili, jako o život.“

Přikývl. „To mě taky napadlo. Upadli do něčeho, co bych nazval stoickým mlčením. Všichni. Skoro jako trans. Vysvětloval jsem si to jako reakci na nějaké nebezpečí. Jako kdyby se snažili zahrabat a bránit se proti tomu. Jako kdyby to bylo životně důležité. Jako kdyby věděli, že si nemohou dovolit pronést jediné slovo. Ale víš co?“

„Co?“

„Oni prostě vůbec netušili, o čem to mluvíme. Nenapadlo je to. Byli jsme pro ně zkrátka dva blázniví běloši, kteří jim dávají nemožné otázky, to je všechno. Byli moc slušní a plaší na to, aby nás poslali někam. Tak tam jen zdvořile seděli.“

„Co mi to tu vykládáš?“

„Zamysli se nad tím, co ještě víme. Na pásce je podivné pořadí faktů. Když vcházeli do Stuyvesantovy kanceláře, vypadali docela unaveně, na zpáteční cestě o něco míň. Když šli dovnitř, byli upravení, když vycházeli, působili dost neupraveně. Strávili tam patnáct minut, v sekretariátu jen devět.“

„Takže?“ zeptal se Stuyvesant.

Reacher se usmál. „Vaše kancelář musí být asi tou nejčistší místností na světě. Mohl by z ní být operační sál. Uchováváte si ji tak záměrně. Mimochodem, víme o vašich přesunech s aktovkou a mokrými botami.“

Froelichová zírala do prázdna. Stuyvesant zrudl.

„Smysl pro pořádek je pro vás už skoro utkvělou představou,“ poznamenal Reacher. „A teď tam uklízeči stráví patnáct minut. Proč?“

„Vybalovali dopis,“ řekl Stuyvesant. „Museli ho správně umístit.“

„Ne, to nedělali.“

„Byla to jen samotná Maria? Vyšli Julio s Anitou dřív?“

„Ne.“

„Tak kdo ho tam dal? Sekretářka?“

„Ne.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Chcete snad říct, že jsem to byl já?“ zeptal se Stuyvesant.

Reacher zavrtěl hlavou. „Jediné, na co se ptám, je skutečnost, proč uklízeči strávili patnáct minut ve vzorně čisté místnosti.“

„Odpočívali?“ vyptávala se Neagleyová.

Reacher opět zavrtěl hlavou. Froelichová se najednou zasmála.

„Dělali něco, po čem by mohli působit neupraveně?“ poznamenala.

Reacher se na ni usmál. „Jako třeba co?“

„Jako že se tam milovali?“

Stuyvesant zbledl. „Já samozřejmě doufám, že ne,“ řekl. „A stejně tam byli tři.“

„O tom jste ještě neslyšel?“ zeptala se ho Neagleyová.

„Žijí společně,“ bránil se Stuyvesant. „Kdyby to chtěli dělat, mohli by si to snad nechat na doma, ne?“

„Mohlo by to být něco jako erotické dobrodružství,“ namítla Froelichová. „Znáte to, sex na pracovišti.“

„Na sex zapomeňte,“ vmísil se do hovoru Reacher. „Zamyslete se nad neupraveným zevnějškem. Co přesně v nás vzbudilo takový dojem?“

Všichni krčili rameny. Stuyvesant byl pořád bledý. Reacher se usmál.

„Něco jiného na pásce,“ řekl. „Když vcházejí, je pytel na odpadky úplně prázdný. Když vycházejí, je mnohem plnější. Copak v kanceláři bylo tolik odpadků?“

„Ne,“ ujišťoval je Stuyvesant pohoršeně. „Nikdy tam nenechávám odpadky.“

Froelichová se naklonila dopředu. „Tak co bylo v tom pytli?“

„Odpadky.“

„Tomu nerozumím,“ poznamenala Froelichová.

„Přátelé, čtvrt hodiny je dlouhá doba,“ vysvětloval Reacher. „V sekretariátu se činili usilovně a nepřetržitě a stihli to za devět minut. Je to o něco větší a frekventovanější prostor. Všude se něco povaluje. Takže když srovnáme tyto dvě místnosti, jejich spletitost, když předpokládáme, že všude pracují stejně pečlivě, tak mi povězte, jak dlouhou dobu by měli strávit v kanceláři.“

Froelichová pokrčila rameny. „Sedm minut? Osm? Tak nějak?“

Neagleyová přikývla. „Já bych řekla, že maximálně devět minut.“

„Ale ne patnáct,“ podotkl Reacher. „To je moc. A my jsme se jich na to ptali. Ptali jsme se jich, proč jim to trvalo tak dlouho? A co nám na to řekli?“

„Neodpověděli,“ řekla Neagleyová. „Jen se tvářili zmateně.“

„Pak jsme se jich vyptávali, jestli tam zůstávají každou noc taky tak dlouho. A oni potvrdili, že ano.“

Stuyvesant pohlédl na Neagleyovou, aby mu to potvrdila. Kývla.

„Dobře,“ řekl Reacher. „Zjednodušili jsme si to. Soustředili jsme se přesně na patnáct minut. Všichni jste to viděli na pásce. Tak teď mi povězte, co celou tu dobu dělali.“

Nikdo nepromluvil.

„Existují dvě možnosti,“ pokračoval Reacher. „Buď se pletu, nebo čekali, až jim vyrostou vlasy.“

„Cože?“ vyhrkla Froelichová.

„To proto vypadali tak neupraveně. Zvlášť Julio. Měl o něco delší vlasy, když vyšel ven, než když vcházel.“

„Jak je to možné?“

„Zkrátka proto, že jsme nesledovali činnost v průběhu jedné noci. Dívali jsme se na dvě noci spojené dohromady. Dvě poloviny různých nocí.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Dvě pásky,“ vysvětloval Reacher. „Klíčem je výměna pásek o půlnoci. Ta první je košer. Musí být, protože na začátku je zaznamenán odchod Stuyvesanta a jeho sekretářky domů. Taková byla skutečnost. Ve středu. Uklízeči se objevují v jedenáct padesát dva. Vypadají unaveně, protože je to možná první noc v jejich směnovém rozpisu. Možná byli celý den vzhůru a věnovali se každodenním povinnostem. Ale pořád jde o rutinní noční práci. Postupují podle plánu. Nikde žádná vybryndaná káva, žádné velké množství odpadků. Proto je pytel na odpadky téměř prázdný. Podle mě byli s kanceláří hotoví za devět minut. To by zřejmě odpovídalo jejich běžné rychlosti. Pochopitelně. Proto je zmátlo, když jsme jim tvrdili, že jim to trvalo dlouho. Usuzuji, že vyšli tak minutu po půlnoci, dalších devět minut jim zabral sekretariát, vyšli deset minut po půlnoci.“

„Ale?“ zeptala se Froelichová.

„Ale po půlnoci už jsme se dívali na naprosto jinou noc. Třeba z doby před několika týdny, než se ten chlápek nechal ostříhat. Z noci, kdy se dostavili později, a proto samozřejmě taky později odešli. Protože je předtím zdržel nepořádek v některé z předchozích kanceláří. Třeba hromada odpadků, kterou naplnili pytel. Když vycházeli, vypadali mnohem aktivněji, protože chtěli dohnat zpoždění. A třeba to byla noc uprostřed pracovního týdne, už se přizpůsobili změněné pracovní směně a dobře se vyspali. Takže jsme je viděli vcházet ve středu a vycházet úplně jinou noc.“

„Ale datum bylo správné,“ podotkla Froelichová. „Rozhodně čtvrteční.“

Reacher přikývl. „Nendick už to měl nějakou dobu naplánované.“

„Nendick?“

„Člověk, který se vám stará o videonahrávky,“ vysvětloval Reacher. „Podle mě měl celý týden připravenou přesně tu videokazetu, aby na ni mohl zaznamenat čtvrteční datum. Možná i čtrnáct dní. Protože potřeboval tři možnosti. Buď uklízeči vejdou a zase vyjdou do půlnoci, nebo dovnitř před a ven po půlnoci, či tam i zpátky po půlnoci. Musel vyčkat, až bude situace vyhovovat jeho volbě. Kdyby vyšli před půlnocí, musel by poskytnout kazetu, která by mezi půlnocí a šestou nic neukazovala. Když se dostali ven po půlnoci, tak nám naservíroval to, co jsme viděli. Ale když už se tak stalo, musel použít jen nahrávku, kdy vycházeli.“

„Ten dopis tam nechal Nendick?“ zeptal se Stuyvesant.

Reacher přikývl. „Nendick je místní. Nejde o uklízeče. Kamera ve skutečnosti oné noci zaznamenala odcházející uklízeče těsně po půlnoci, a pak někdy před šestou vešel z požárního schodiště Nendick s rukavicemi a dopisem v ruce. Pravděpodobně někdy kolem půl šesté, tak bych to tipoval, takže musel vyčkávat dost dlouho, než zničil správnou kazetu a vybral náhradní.“

„Ale objevil jsem se na ní, jak ráno přicházím do kanceláře. I moje sekretářka.“

„To byla třetí páska. V šest ráno dochází k další výměně, tady už bylo zase všechno správně. Jen ta prostřední byla podstrčená.“

Ticho.

„Pravděpodobně to asi udělal i s kamerami v garáži. Kvůli nedělní noci.“

„Jak jste si toho všiml?“ vyptával se Stuyvesant. „Těch vlasů?“

„Docela přirozeně. Vážně, šlo o zadek Neagleyové. Nendick tak znervózněl kolem kazet, že vůbec nevěnoval pozornost jejímu pozadí. Ona to zaznamenala. Říkala mi, že jí to připadalo velice nezvyklé.“

Stuyvesant opět zrudl, jako kdyby za to byl sám zodpovědný.

„Takže bychom měli nechat uklízeče na pokoji,“ poznamenal Reacher. „Pak bychom si měli promluvit s Nendickem. To on zná ty chlápky.“

Stuyvesant přikývl. „A předpokládám, že mu vyhrožovali.“

„To doufám,“ řekl Reacher. „Věřím, že se do toho nezapletl ze svobodné vůle.“

*****

Stuyvesant použil univerzální klíč a vstoupil se službu konajícím důstojníkem jako svědkem do místnosti, kde se zpracovávají videonahrávky. Zjistili, že před zmíněným čtvrtkem chybí deset za sebou jdoucích pásků pro dobu od půlnoci do šesti hodin. Nendick je v záznamech označil za vadné. Pak si namátkou vybrali tucet nahrávek z posledních tří měsíců a zčásti si je prohlédli. Potvrdilo se, že uklízeči v jeho kanceláři nikdy nestrávili víc než devět minut. Takže Stuyvesant zvedl telefon a vydal příkaz k jejich okamžitému propuštění.

Pak následovaly tři možnosti: pod nějakou záminkou si zavolat Nendicka, nebo za ním poslat agenty, aby ho zatkli, nebo vyrazit k jeho domu a vyslechnout ho, než do hry vstoupí Šestý dodatek a celou situaci zkomplikuje.

„Měli bychom do toho šlápnout,“ poznamenal Reacher. „Využít okamžiku překvapení.“

Očekával odpor, ale Stuyvesant jen tupě kývl. Byl bledý a vypadal unaveně. Působil jako člověk v nesnázích. Jako muž balancující mezi pocitem zrady a spravedlivým vztekem a všeprostupujícím smyslem pro utajení. A právě ten byl silnější vzhledem k člověku, jakým byl Nendick, než k uklízečům. To byly nuly. Dřív nebo později by někdo řekl no jo, počišťovači, co se s nimi párat… Ale takový Nendick, to bylo něco jiného. Ten chlápek byl hlavní složkou organizace, kterého by měl znát líp. Takže Stuyvesant zapnul Sekretářčin počítač a vyhledal Nendickovu domácí adresu. Bylo to na předměstí, deset mil odtud ve Virginii. Dostali se tam za dvacet minut. Žil v točité uličce s rozdělenými parcelami. Bylo to místo, kde měly čas vyrůst stromy a zakořenit se různé jiné rostliny, ale působilo pořád nově, takže tam všechno vypadalo pěkně a pečlivě udržované. Šlo o středně drahé pozemky. Na většině příjezdových cest stály zahraniční vozy, ale nebyly to letošní modely. Byly čisté, ale poněkud opotřebované. Nendick obýval nízký čtyřhranný dům s olivově šedou střechou a cihlovým komínem. Byl temný až na modrou záři televizní obrazovky v jednom z oken.

Froelichová zabočila přímo na příjezdovou cestu a zaparkovala před garáží. Vystoupili do chladu a vykročili k předním dveřím. Stuyvesant položil palec na zvonek a nechal ho tam. Za půl minuty se na chodbě rozsvítilo světlo. Ozářilo oranžově okno ve tvaru vějíře nade dveřmi. Nad hlavou se jim na verandě rozsvítilo žluté světlo. Dveře se otevřely, na chodbě stál Nendick a nic neříkal. Měl na sobě oblek, jako by právě přišel z práce. Vypadal utrápený strachy, jako by se mělo na staré nakupit další utrpení. Stuyvesant na něj pohlédl, chvíli mlčel, pak vešel dovnitř. Následovala ho Froelichová. Potom Reacher. Nakonec Neagleyová. Zavřela za sebou dveře a zaujala před nimi postavení jako stráž, nohy od sebe, ruce volně sepnuté za zády.

Nendick ještě nepromluvil. Jen tam stál, sklesle na ně zíral. Stuyvesant mu položil ruku na rameno a otočil ho. Tlačil ho ke kuchyni. Nebránil se. Jen se ochable sunul do zadní části domu. Stuyvesant šel za ním, zmáčkl vypínač a nad kuchyňskou linkou ožily zářivky.

„Sedni,“ vybídl ho, jako kdyby mluvil se psem.

Nendick popošel a sedl si na židli za snídaňovým pultem. Nic neříkal. Jen se objal pažemi, jako kdyby ho rozrazila horkost.

„Jména,“ vybídl ho Stuyvesant.

Nendick mlčel. Dával si na tom záležet. Zíral na protější zeď. Jedna ze zářivek nefungovala. Ještě to nevzdávala. Kondenzátor vztekle bzučel do ticha. Nendickovi se roztřásly ruce, tak si je zastrčil pod paže a začal se na židli kývat zepředu dozadu. Židle pod jeho vahou lehce vrzala. Reacher pohlédl stranou a prohlížel si kuchyň. Byla to pěkná místnost. V oknech žluté záclonky. Strop vymalovaný kontrastní barvou. Ve vázách květiny. Všechny zvadlé. Ve dřezu bylo nakupené nádobí. Už asi pár týdnů. Některé pokryté zatvrdlou vrstvou.

Reacher vyšel na chodbu. Do obývacího pokoje. Stála tam několik let stará veliká televize. Byla vyladěná na komerční stanici. Program působil jako slepenec už pár let zastaralých záběrů videozáznamů dopravních policejních hlídek. Zvuk byl ztlumený. Jen neutuchající protivné bzučení. Na opěradle křesla naproti televizi odpočíval ovladač. Nad krbem byla nízká římsa s řadou šesti fotografií v mosazných rámečcích. Na všech figurovali Nendick s jednou ženou. Byla zhruba jeho věku, zjevně dost temperamentní a atraktivní, než aby ji bylo možné prohlásit za fádní. Na fotografiích se odvíjel jejich osud od svatebního dne přes několik dovolených a pár dalších událostí. Nebyl tu jediný obrázek dětí. A tohle nebyl dům, v němž by žily děti. Nikde se nepovalovala jediná hračka. Žádný nepořádek. Všechno nazdobené, uváženě umístěné, odpovídající a uzpůsobené dospělým.

Ovladač na křesle nesl označení Video, ne TV. Reacher pohlédl na obrazovku a zmáčkl play. Zvuk policejní rádiové vysílačky okamžitě ztichl, ve videopřehrávači to cvaklo a zabzučelo, za vteřinku obrazovka potemněla a znovu se rozzářila amatérskou videonahrávkou ze svatby. Z obrazovky se usmívali o několik let mladší Nendick se svou ženou. Hlavy měli těsně u sebe. Vypadali šťastně. Ona v bílém. On v obleku. Stáli na trávníku. Byl větrný den. Vlály jí vlasy a zvuku nahrávky dominovalo hučení větru. Měla hezký úsměv. Lesklé oči. Pronášela něco k budoucím generacím, ale Reacher nedokázal její slova zachytit.

Zmáčkl stop a následovala noční automobilová honička. Vrátil se do kuchyně. Nendick se pořád třásl a kymácel. Ruce měl stále zastrčené v podpaží. Pořád mlčel. Reacher vrhl znovu pohled na špinavé nádobí a zvadlé květiny.

„Můžeme vám ji zase vrátit,“ řekl.

Nendick mlčel.

„Jen nám řekněte, o koho jde, a my se pro ni hned rozjedeme.“

Žádná odpověď.

„Čím dřív, tím líp,“ pokračoval Reacher. „V tomhle případě ji nechceme nechat čekat dýl, než je nutné, ne?“

Nendick upřeně zíral na vzdálenou stěnu.

„Kdy si pro ni přišli?“ vyptával se Reacher. „Před pár týdny?“

Nendick mlčel. Nevydal jediný zvuk. Z chodby vešla Neagleyová. Postoupila do druhé části kuchyně, která byla zařízená jako obývací pokoj. Podél jedné stěny stála sestava mohutného nábytku, knihovna, kredenc, knihovna.

„Můžeme vám pomoct,“ naléhal Reacher. „Ale potřebujeme vědět, kde začít.“

Nendick na to opět neodpověděl. Neřekl vůbec nic. Jen zíral, třásl se, kýval a svíral ruce v podpaží.

„Reachere,“ zavolala Neagleyová. Slabým hlasem, do něhož se vmísilo napětí. Opustil Nendicka a přistoupil k ní ke kredenci. Něco mu podávala. Byla to obálka. V ní našel fotografii pořízenou polaroidem. Zobrazovala ženu sedící na židli. Obličej měla bledý a vyplašený. Oči dokořán otevřené. Špinavé vlasy. Byla to Nendickova manželka, vypadala o sto let starší než na obrázcích v obývacím pokoji. Držela výtisk USA Today. Přímo pod bradou měla tiráž. Neagleyová mu podala další obálku. Byl v ní další polaroidový snímek. Stejná žena. Stejná pozice. Stejné noviny, ale jiný den.

„Důkazy, že žije,“ poznamenal Reacher.

Neagleyová přikývla. „Ale podívej se na tohle. Čeho je to důkaz?“

Podala mu jinou obálku. Vyztužená hnědá obálka. V ní něco jemného a bílého. Spodní prádlo. Poskvrněné. Vlastně špinavé.

„Nádhera,“ řekl. Pak následovala čtvrtá obálka. Opět hnědá a vyztužená. Menší. V ní našel krabičku. Malou a elegantní, do takových vkládají zlatníci náušnice. V ní byla vata potřísněná hnědou zaschlou krví, protože na ní ležel koneček prstu. Musel být u prvního kloubu odstraněný něčím ostrým. Třeba zahradnickými nůžkami. Pocházel pravděpodobně z malíčku levé ruky, tomu napovídala velikost i zakřivení. Na nehtu byly pořád stopy laku. Reacher si ho dlouho prohlížel. Kývl a podal ho zpátky Neagleyové. Obešel místnost a pohlédl na Nendicka přes snídaňový pult. Zahleděl se mu upřeně do očí. Spekuloval.

„Stuyvesante,“ zavolal. „A Froelichová. Počkejte v předsíni.“

Na okamžik zůstali překvapeně stát. Tvrdě na ně pohlédl. Poslušně vykráčeli z místnosti.

„Neagleyová,“ křikl. „Pojď sem ke mně.“

Tiše mu stanula po boku. Sklonil se a opřel se lokty o pult. Obličej měl na úrovni Nendickova. Tiše promluvil.

„Dobře, tak už jsou pryč,“ řekl. „Teď už jsme tu jen my. A my nejsme od tajných. Je vám to jasné? Neznáte nás. Takže nám můžete důvěřovat. Nezvoráme to jako oni. Přicházíme z místa, kde si to nemůžeme dovolit. A tam taky neplatí jejich pravidla. Takže ji můžeme dostat zpátky. Víme, jak na to. Poradíme si s těmi bídáky a přivedeme ji zpátky. V pořádku. Bez milosti, rozumíte? To vám slibuju.“

Nendick zaklonil hlavu a otevřel ústa. Měl suché rty. Pokryté lepkavou pěnou. Pak ústa zavřel. Pevně. Tvrdě sevřel čelisti. Tak usilovně, že mu rty vytvořily bezkrevnou tenkou linku. Vytáhl jednu rozklepanou ruku z podpaží a spojil palec a ukazovák, jako kdyby svíral něco malého. Protáhl si malou imaginární věc pomalu přes rty, jako kdyby zapínal zip. Zastrčil ruku zpátky. Třásl se. Zíral do zdi. V očích se mu zračil šílený strach. Naprostý a nekontrolovatelný děs. Začal se znovu kymácet. Rozkašlal se. Kašlal a dávil se. Nemohl otevřít ústa. Byla pevně sevřená. Házel sebou a třásl se na židli. Chytil se za boky. Zoufale polykal zavřenými ústy. Oči měl vytřeštěné, díval se na ně. Byly to ostrůvky čistého děsu. Pak se protočily, byla už vidět jen bělma, a on se zřítil pozadu ze židle.

10 KAPITOLA

DĚLALI, CO ZA DANÝCH OKOLNOSTÍ MOHLI, ALE NEBYLO TO K NIČEMU. Nendick ležel na podlaze v kuchyni, nehýbal se, nebyl úplně v bezvědomí, ale při smyslech také ne. Jeho stav připomínal amnézii. Byl bledý a zpocený. Zlehka oddechoval. Měl slabý puls. Reagoval na dotek a světlo, jinak na nic. O hodinu později ležel ve střeženém pokoji Armádního lékařského centra Waltera Reeda s předběžnou diagnózou psychotické katatonie.

„Laicky řečeno ochromený strachem,“ vysvětloval doktor. „Je to skutečně lékařsky ověřený stav. Setkáváme se s ním nejčastěji u pověrčivé části populace, třeba na Haiti nebo v částech Louisiany. Jinými slovy v zemích, kde provozují vúdú. Oběti zalévá chladný pot, jsou bledé, mají snížený krevní tlak, jsou blízko bezvědomí. Není to stejné jako panický strach vyvolaný zvýšeným adrenalinem. Je to neurogenický proces. Srdce se zpomaluje, velké cévy v břiše odčerpávají krev z mozku, nejspontánnější funkce upadají.“

„Jaká hrozba může tohle člověku způsobit?“ ptala se tiše Froelichová. „Taková, které člověk upřímně věří,“ odpověděl doktor. „To je klíč. Oběť se musí přesvědčit. Podle mě mu únosci manželky popsali, co by s ní udělali, kdyby promluvil. A krizi potom spustil váš příjezd, protože měl strach, že by mohl promluvit. Možná dokonce chtěl, ale bylo mu jasné, že si to nemůže dovolit. Nerad bych spekuloval o přesném druhu hrozeb vůči jeho ženě.“

„Vzpamatuje se z toho?“ zeptal se Stuyvesant.

„Záleží na tom, v jakém stavu má srdce. Pokud má sklon k srdeční chorobě, tak by to mohlo být velice vážné. Zátěž srdce je skutečně obrovská.“

„Kdy s ním budeme moct mluvit?“

„V nejbližší době v žádném případě. Záleží to zkrátka na něm. Musí se vzpamatovat.“

„Je to velice naléhavé. Ví něco nesmírně důležitého.“

Doktor zavrtěl hlavou. „Může to být za pár dnů,“ připustil. „Ale taky třeba nikdy.“

Přečkali dlouhou bezvýslednou hodinu, během níž se nic nezměnilo. Nendick tam jen netečně ležel obklopený pípajícími přístroji. Nadechoval se a vydechoval, ale to bylo všechno. Nakonec to vzdali, nechali ho tam a ve tmě a tichosti se vrátili zpátky do kanceláře. V zasedací místnosti bez oken se rozesadili, aby čelili dalšímu velkému rozhodnutí.

„Je načase to říct Armstrongovi,“ prohlásila Neagleyová. „Demonstraci už předvedli. Teď už jim nezbývá nic jiného než přejít do reality.“

Stuyvesant zavrtěl hlavou. „Nikdy jim to neříkáme. To je nesmlouvavý postup. Platí už sto jedna let. Teď na tom nebudeme nic měnit.“

„Tak potom bychom měli omezit jeho pohyb na veřejnosti,“ poznamenala Froelichová.

„Ne,“ ohradil se Stuyvesant. „To by samo o sobě znamenalo přiznání porážky a cestu do pekla. Jestli jednou ustoupíme, tak budeme muset ustupovat pořád, pokaždé když nám budou něčím vyhrožovat. A to se nesmí stát. Naopak ho musíme chránit ze všech sil. Takže se teď dáme do plánování. Proti čemu se bráníme? Co vlastně víme?“

„Že už zemřeli dva muži,“ odvětila Froelichová.

„Dva muži a jedna žena,“ upřesnil Reacher. „Podívejte se do statistik. Únos znamená to samé co smrt, v devětadevadesáti případech ze sta.“

„Fotografie byla důkazem toho, že žije,“ poznamenal Stuyvesant.

„Dokud bude ten chudák odolávat. Což dělá skoro čtrnáct dní.“

„Pořád odolává. Nepromluvil. Takže ještě doufám.“

Reacher mlčel.

„Víme něco o ní?“ zeptala se Neagleyová.

Stuyvesant zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem se s ní nesetkal. Ani nevím, jak se jmenuje. Vždyť Nendicka taky sotva znám. Je to prostě chlápek od techniky, kterých se tu motá spousta.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Měla by se o tom dozvědět i FBI,“ poznamenala Neagleyová. „Teď už nejde jenom o Armstronga. Je tu unesená oběť, buď mrtvá, nebo ve vážném ohrožení. To bez debat spadá do jurisdikce Úřadu. A i vraždy v rámci federace. To je taky jejich parketa.“

„Ano,“ řekl. „Souhlasím. Zašlo to už moc daleko. Musí se to dozvědět. Bůh ví, že o to nestojím, ale řeknu jim to. Předám jim všechny informace.“

Zavládlo ticho. Nikdo nepromluvil. K tomu nebylo co dodat. Za daných okolností se nic jiného nedalo podniknout. Schválení by působilo jedovatě a vyjádření lítosti nebylo na místě. Pokud jde o Nendickovy a dvě nijak nepropojené rodiny Armstrongových tak snad, ale ne v případě Stuyvesanta.

„Mezitím se zaměříme na Armstronga,“ řekl. „Nic jiného nám nezbývá.“

„Zítra je na řadě zase Severní Dakota,“ připomněla Froelichová. „Stejné otevřené místo jako předtím. Nijak bezpečné. Odjíždíme v deset.“

„A ve čtvrtek?“

„Ve čtvrtek je Den díkůvzdání. Podává krocana v útulku pro bezdomovce tady v D. C. Tam bude hodně nekrytý.“

Na dlouho se rozhostilo ticho. Stuyvesant si opět zhluboka povzdechl a položil ruce dlaněmi dolů na dlouhý dřevěný stůl.

„Dobře,“ prohlásil. „Sejdeme se tu zítra ráno v sedm. Jsem si jistý, že Úřad s radostí vyšle styčného důstojníka.“

Pak se zvedl, vyšel z místnosti a zamířil do vlastní kanceláře, odkud hodlal uskutečnit telefonáty, které by mohly ovlivnit jeho kariéru.

*****

„Připadám si bezmocná,“ řekla Froelichová. „Chtěla bych větší prostor.“

„Obranná role ti nesedí?“ zeptal se.

Leželi v posteli v jejím pokoji. Byl větší než pokoj pro hosty. Hezčí. A tišší, protože se nacházel v zadní části domu. Strop tu byl vyhlazený. I když teprve šikmé sluneční paprsky by to prověřily. K tomu by mohlo dojít při západu slunce namísto ráno, protože okno vedlo na druhou stranu. V posteli bylo teplo. I v celém domě. Byl jako zámotek tepla v chladné městské noci.

„Obrana je v pořádku,“ řekla. „Ale útok znamená obranu, nebo ne? V situaci, jako je tahle? Ale my vždycky čekáme, až k něčemu dojde. A pak před tím utečeme. Jsme moc akční. A nevěnujeme se dost předběžnému vyšetřování.“

„Máte vyšetřovatele,“ podotkl. „Jako toho chlápka, co sleduje filmy.“

Kývla mu do ramene. „Úřad pro ochranné pátrání. Ten hraje divnou roli. Spíš akademickou než něco konkrétního. Víc strategickou než taktickou.“

„Tak to udělej sama. Vyzkoušej pár věcí.“

„Jako třeba co?“

„Jsme zpátky u původního usvědčujícího materiálu, Nendick nám odpadl. Takže musíme začít znova. Měla by ses soustředit na ten otisk palce.“

„Není registrovaný.“

„Registrace se může měnit. Nebo aktualizovat. Otisky se přidávají. Měla bys to znovu prověřit, pokaždé za několik dní. „A měla bys rozšířit pátrání. I na jiné země. Zkus Interpol.“

„Pochybuju, že zrovna tihle chlápci pocházejí z jiné země.“

„Ale třeba to jsou Američané, kteří cestují. Třeba se dostali do nesnází v Kanadě nebo v Evropě. Nebo možná v Mexiku nebo v Jižní Americe.“

„Třeba,“ poznamenala.

„A měla bys prověřit ten otisk jako modus operandi. Víš, projít databáze, jestli už někdo dřív neoznačoval výhružné dopisy otiskem palce. Až k jak starým případům se můžeš dostat v archivech?“

„Až do dávnověku.“

„Tak si dej hranici dvaceti let. Mám dojem, že v minulosti spousta lidí používala otisky místo podpisu.“

Ospale se usmála. Cítil to na rameni.

„Než se naučili psát,“ vysvětloval.

Neodpověděla. Tvrdě usnula, klidně oddechovala, přitisknutá k jeho rameni. Uvelebil se a ucítil malou prohlubeň na své straně matrace. Uvažoval, jestli ji tam vytvořil Joe. Chvíli tam jen tiše ležel a pak zvedl ruku a zhasl světlo.

*****

Připadalo jim, že spali jen krátce. Teď už byli zase vzhůru, osprchovaní seděli v zasedací místnosti tajné služby, jedli koblihy a popíjeli kávu se styčným agentem FBI Bannonem. Reacher měl na sobě kabát z Atlantic City a třetí z Joeových obleků Somebody & Somebody, košili a světle modrou kravatu. Froelichová si oblékla další černý kalhotový kostým. Neagleyová si vybrala stejné oblečení jako v neděli večer. Zvýrazňovalo jí postavu. To, čeho si Nendick vůbec nevšiml. Obměňovala si garderobu tak rychle, jak jen jí to umožňovala hotelová prádelna. Stuyvesant jako vždy v neposkvrněném oblečení od Brooks Brothers. Možná bylo jiné než předešlého dne, třeba také ne. Těžko říct. Všechny jeho obleky byly stejné. Vypadal velice unaveně. Vlastně všichni působili hodně vyčerpaně a Reachera to poněkud zneklidňovalo. Z vlastní zkušenosti věděl, že únava narušuje akceschopnost stejně jako nadměrné pití.

„Prospíme se v letadle,“ poznamenala Froelichová. „Řekneme pilotovi, aby letěl pomalu.“

Bannonovi mohlo být kolem čtyřicítky. Měl na sobě tvídové sportovní sako a flanelové kalhoty, vypadal upřímně a irsky se svou vysokou a statnou postavou. Měl zarudlou pokožku, které ranní chlad zrovna neprospěl.

Ale byl zdvořilý a usměvavý a sám přinesl koblihy a kávu. Dva různé druhy. Dočkal se vlídného přijetí. Jídlo a pití za dvacet babek prolomilo ledy.

„V žádném případě žádná tajemství,“ řekl. „To navrhujeme my. A žádná obviňování. Ale také žádné buzerování. Mám dojem, že musíme čelit faktu, že Nendickova žena je mrtvá. Budeme ji stejně hledat, ale neměli bychom si nic nalhávat. Takže máme tři oběti. Nějaký důkazní materiál, ale nic moc. Předpokládáme, že se Nendick s těmi lidmi setkal, a počítáme s tím, že samozřejmě byli u něj doma, přinejmenším si tam přišli pro jeho ženu. Takže to je místo činu a my si to tam dnes prohlédneme a podělíme se o své poznatky. Jestli se Nendick zmátoří, tak by nám mohl pomoct. Ale předpokládejme, že to hned tak nebude, půjdeme na to ze tří různých směrů. Předně ty vzkazy, které se objevily tady v D. C. Za druhé to, k čemu došlo v Minnesotě. A za třetí v Coloradu.“

„Mají to tam vaši lidé pod kontrolou?“ vyptávala se Froelichová.

„Obě místa,“ ujistil ji Bannon. „Lidi z balistiky označili zbraň z Colorada jako samopal MP5 Heckler & Koch.“

„To už nás taky napadlo,“ poznamenala Neagleyová. „A byl zřejmě opatřený tlumičem, to znamená typ MP5SD6.“

Bannon přikývl. „Vy jste sloužila v armádě, viďte? V tom případě už jste MP5 musela vidět. Stejně jako já. Jsou to vojenské a polovojenská zbraně. Používá je policie a federální týmy SWAT.“

Pak zmlkl a pohledem Obkroužil obličeje shromážděné kolem sebe, jako kdyby chtěl svým slovům dodat váhu.

„A co v Minnesotě?“ zeptala se Neagleyová.

„Našli jsme kulku,“ odpověděl Bannon. Prohledali jsme pozemek s detektorem kovu. Byla zarytá zhruba devět palců hluboko v bahně. Odpovídala výstřelu z mírně zalesněného svahu asi sto dvacet yardů směrem na sever. Z výšky asi osmdesáti stop.“

„A co ta kulka?“ zeptal se Reacher.

„NATO 7.62 milimetrů,“ odvětil Bannon.

Reacher kývl. „Vyzkoušeli jste ji?“

„Na co?“

„Na odpal.“

Bannon přitakal. „Nízká síla, slabá nálož.“

„Subsonická munice,“ poznamenal Reacher. „V této ráži to musela být Odstřelovací puška s tlumičem Vaime Mk2.“

„Což je rovněž policejní a polovojenská zbraň,“ dodal Bannon. „Často dodávaná protiteroristickým jednotkám.“

Znovu se rozhlédl po místnosti, jako by čekal na poznámky. Nikdo nic nedodal. Takže se o to postaral sám.

„Porovnejte seznam zákazníků, kteří nakupují v Americe MP5 od firmy Heckler & Koch a Vaime Mk2, a uvidíte, že na obou figuruje jediný oficiální zákazník.“

„Kdo?“

„Tajná služba Spojených států.“

V místnosti zavládlo ticho. Nikdo nepromluvil. Ozvalo se zaklepání na dveře. Byl to službu konající důstojník. Stál tam ve dveřích.

„Právě přišla pošta,“ hlásil. „Něco, co potřebujete vidět.“

*****

Položili to na stůl v zasedací místnosti. Byla to známá hnědá obálka, lepidlem opatřená chlopeň, kovový uzávěr. Na počítači napsaná samolepicí jmenovka. Brook Armstrong, Senát Spojených států, Washington D. C. Čistě vyvedený nápis, černý na bílém podkladě. Bannon otevřel aktovku a vyndal bílé bavlněné rukavice. Natáhl si je, nejdřív na pravou, potom na levou ruku. Přetáhl je přes prsty.

„Tohle mám z laboratoře,“ řekl. „Pro speciální okolnosti. Nechceme používat latexové. Zbytečně mást stopy klouzkem.“

Rukavice byly neforemné. Musel posunout obálku na konec stolu, aby ji mohl zvednout. Držel ji v jedné ruce a rozhlížel se po něčem, čím by ji mohl otevřít. Reacher vytáhl z kapsy keramický nůž a otevřel ho. Nabídl mu ho rukojetí napřed. Bannon si jej vzal a zastrčil špičku ostří pod růžek chlopně. Škubl obálkou dozadu a nožem dopředu. Ostří projelo papírem, jako kdyby krájelo vzduch. Vrátil nůž Reacherovi a zatlačil ze stran na obálku, ta se otevřela. Nahlédl dovnitř. Otočil obálku a něco z ní vyklepl.

Byl to jediný list dopisního papíru. Bílý těžký druh. Dopadl na stůl a kousek sklouzl po naleštěném dřevě. Na dvou řádcích byla vytištěná otázka, umístěná mezi dvěma okraji, trochu nad středem stránky. Čtyři slova napsaná povědomým typem písma: Líbila se vám demonstrace? Poslední slovo bylo jediným na druhé řádce. Samostatné umístění mu dodávalo zvláštní důraz.

Bannon obrátil obálku a zkontroloval razítko pošty.

„Zase Vegas,“ oznámil. „Sobota. Jsou fakt drzí, nezdá se vám? Ptají se, jestli se mu líbila demonstrace, tři dny před tím, než ji uskutečnili.“

„Potřebujeme už vypadnout,“ připomněla Froelichová. „V deset vyrážíme. Chci s sebou Reachera s Neagleyovou. Už tam byli. Znají to tam.“

Stuyvesant zvedl ruku. Neurčité gesto. Mohlo znamenat buď dobře, nebo jak chcete, nebo neotravujte mě, to Reacher nedokázal rozluštit.

„Požaduji schůzku dvakrát denně,“ podotkl Bannon. „Tady, tak v sedm každé ráno a třeba v deset večer?“

„Když budeme ve městě,“ poznamenala Froelichová. Zamířila ke dveřím. Reacher s Neagleyovou za ní vyšli z místnosti. Reacher ji popadl za loket a zamířil s ní nalevo místo doprava, vedl ji po chodbě k její kanceláři.

„Projdi databázi,“ šeptal.

Mrkla na hodinky. „To by mohlo trvat dlouho.“

„Tak začni teď a nech to běžet přes den.“

„Bannon to neudělá?“

„Pravděpodobně ano. Ale dvojí oči víc vidí.“

Zarazila se. Pak se otočila a vykročila. Rozsvítila v kanceláři a zapnula počítač. Databáze NCIC měla komplexní vyhledávací protokol. Zadala heslo, najela kurzorem do rámečku a napsala otisk palce.

„Upřesni to,“ radil jí Reacher. „Takhle ti naběhnou miliony případů s otisky prstů.“

Přesunula se zpátky a napsala otisk palce + dokument + podpis.

„Dobrý?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Já jsem se narodil dřív, než vymysleli tyhle věci.“

„To je začátek,“ řekla Neagleyová. „Později to můžeme vylepšit, když bude zapotřebí.“

Froelichová klikla na vyhledávání, harddisk zašuměl a z obrazovky zmizelo okénko s nabídkou.

„Tak jdeme,“ prohlásila.

*****

Přesun ohroženého budoucího viceprezidenta z D. C. do Severní Dakoty byl nelehký úkol. Bylo k tomu zapotřebí osmi samostatných vozidel tajné služby, čtyř policejních aut, celkem dvaceti agentů a letadla. Samotné politické shromáždění vyžadovalo dvanáct agentů, čtyřicet místních policistů, čtyři vozidla státní policie a dvě místní jednotky psovodů. Froelichová strávila celkem čtyři hodiny u rádia, aby celou operaci zkoordinovala.

Nechala svůj suburban v garáži a použila nájemní vůz s řidičem, takže se mohla soustředit na vydávání rozkazů. Reacher s Neagleyovou se posadili k ní dozadu, dojeli do Georgetownu a zaparkovali blízko Armstrongova domu. Za půl hodiny se k nim připojil obrněný vůz a dva suburbany. O patnáct minut později se objevil obrněný Cadillac, který zaparkoval tak, aby dvířka splujezdce byla těsně u východu ze stanu. Pak ulici uzavřela dvě auta městské policie, seshora i zdola. Měly zapnuté majáčky. Všechna vozidla měla naplno rozsvícená přední světla. Obloha byla temně šedá a drobně pršelo. Všichni nechali běžet motory, aby mohli mít zapnuté topení, a kolem obrubníku se táhly a usazovaly výfukové plyny.

Čekali. Froelichová hovořila s osobním strážcem v domě a s pozemní posádkou vzdušných sil na základně Andrews. Mluvila s policisty v autech.

Naslouchala zprávám o provozu dodávaným rádiem z helikoptéry. Kvůli počasí panovala ve městě dopravní zácpa. Dopraváci městské policie doporučovali dlouhou smyčku doprava kolem Beltway. Andrews hlásilo, že mechanici zkontrolovali letadlo a piloti jsou na palubě. Osobní strážce potvrdil, že Armstrong dopil ranní kávu.

„Tak se pohněte,“ řekla.

Přesun uvnitř stanu byl neviditelný, ale ona ho slyšela ze sluchátka. Limuzína odstartovala od obrubníku, předjel ji suburban a zařadil se za vedoucího policistu. Následoval obrněný vůz, pak auto Froelichové, za ním druhý suburban a pak policejní závěr konvoje. Ten se sunul po Wisconsin Avenue, Bethesdou, ze směru k základně Andrews. Ale pak se stočil doprava a proklouzl na Beltway a rychle se obrátil ve směru hodinových ručiček. Od té doby byla Froelichová ve spojení s Bismarckem a prověřovala organizaci příletu. Místní čas ukazoval jednu hodinu a ona potřebovala, aby všechno klaplo a mohla si během letu zdřímnout.

Konvoj vjel severní bránou na leteckou základnu a zamířil rovnou na rozjezdovou dráhu. Armstrongova limuzína zastavila s dveřmi spolujezdce dvacet stop od paty schůdků do letadla. Byl to twinjet Gulfstream vyvedený v modré barvě slavnostní uniformy vzdušných sil Spojených států. Motory hlasitě kvílely a rozstřikovaly déšť ve slabých závanech. Ze suburbanu vystoupili agenti, Armstrong vyklouzl ze své limuzíny a přeběhl mezi kapkami dvacet stop. Následoval ho osobní strážce, pak Froelichová s Neagleyovou a Reacherem. Cekající dodávka náležející tisku přispěla dvěma reportéry. Zezadu přispěchal druhý tříčlenný tým agentů. Pozemní posádka odjela se schůdky a stevard zavřel dveře letadla.

Uvnitř to vůbec nevypadalo jako v Air Force One prezidentově speciálu, jak si to Reacher pamatoval z filmů. Působilo to tam spíš jako v autobuse, kterým by se měla přepravovat bezvýznamná rocková skupina, jednoduchý malý dopravní letoun vybavený dvanácti nadstardandními sedadly. Osm jich bylo rozestaveno do dvou skupin po čtyřech se stolkem, vždy dva a dva proti sobě, v přední části se nacházela řada čtyř sedadel nasměrovaných dopředu. Sedadla byla potažená kůží a stolky vyrobené ze dřeva, ale tady působily poněkud nepatřičně. O tom, kdo si kam sedne, měl rozhodnout hierarchický pořádek. Než si Armstrong vybral, kde se usadí, všichni vyčkávali v uličce. Přešel k sedadlu u okna obrácenému dozadu na levé straně. Proti němu usedli dva reportéři. Možná měli připravené interview, aby využili času. Froelichová s osobním strážcem obsadili druhou čtyřku. Další agenti s Neagleyovou zaujali pozice v přední řadě. Reacher si nemohl vybírat. Jediné volné sedadlo bylo přes uličku od Froelichové, ale tak se zároveň dostal hned vedle Armstronga.

Uložil si kabát do přihrádky nad hlavou a vklouzl na sedadlo. Armstrong na něj mrknul, jako kdyby byli staří kamarádi. Reportéři si ho prohlíželi. Nemohl si nevšimnout jejich zkoumavých pohledů. Hodnotili jeho oblek. Jako by jim četl myšlenky: Na agenta moc dobře oblečený. Tak kdo je vlastně ten chlápek? Poradce? Pověřenec? Zapnul si pás, tvářil se, jako kdyby to, že sedí vedle viceprezidenta, pro něj bylo už čtyři roky samozřejmostí. Prezidentské volby, to bylo něco, co ho zřejmě zaměstnávalo každý čtvrtý rok, něco jako dobře seřízený hodinový stroj. Armstrong nedělal nic, aby vyvedl diváky z omylu, tvářil se sebejistě a čekal na první otázku.

Zvuk motoru zesílil a letadlo se sunulo na rozjezdovou dráhu. Za chvíli se vzneslo, a když vyrovnalo let, všichni až na spolucestující kolem Reacherova stolu tvrdě spali. Všichni zmlkli, tak to dělají profesionálové, když mají možnost zastavit se mezi obdobími usilovné aktivity. Froelichová si zvykla spát během letu. To bylo jasné. Hlava jí přepadla na rameno a ruce měla úhledně složené na klíně. Vypadala dobře. Tři agenti v její blízkosti zaujali o hodně méně dekorativní pozice. Byli to mohutní chlapi. Masivní zátylky, široká ramena, silná zápěstí. Jeden z nich měl jednu nohu vystrčenou do uličky. Bylo by ji možné označit za velikost čtrnáct. Předpokládal, že Neagleyová za ním spí. Dokázala usnout kdekoli. Jednou ji viděl spát na stromě, v dlouhé síti. Nahmatal knoflík a trochu sklopil sedadlo, tak to bylo pohodlnější. Ale pak začali mluvit reportéři. K Armstrongovi, ale týkalo se to jeho.

„Můžeme uvést jméno, pane, do protokolu?“ zeptal se jeden z nich.

Armstrong zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že v tomto případě musí zůstat totožnost utajená,“ prohlásil.

„Ale můžeme předpokládat, že se pořád nacházíme v přísně střeženém prostoru?“

Armstrong se usmál. Už málem přimhouřil oči. „To vám nemůžu brát,“ poznamenal.

Reportéři si něco poznamenali. Zahájili rozhovor o zahraničních záležitostech, s velkým důrazem na vojenské prostředky a výdaje. Reacher si toho nevšímal a snažil se vůbec nic nevnímat. Zbystřil, když zaslechl opakovanou otázku a uvědomil si, že se na něj upírá pozornost. Jeden z reportérů se zahleděl směrem k němu.

„Ale vy pořád podporujete teorii použití síly?“ zeptal se druhý chlapík Armstronga.

Armstrong pohlédl na Reachera. „Chtěl byste k tomu něco poznamenat?“

Reacher zívl. „Ano, já pořád zastávám použití síly. To je jasné. Už dlouho. Pořád, to mi věřte.“

Oba reportéři si udělali poznámku. Armstrong moudře přikyvoval. Reacher si trochu sklopil sedadlo a snažil se usnout.

*****

Vzbudil se před přistáním v Bismarcku. Ostatní už byli vzhůru. Froelichová tiše rozmlouvala se svými agenty, dávala jim standardní operační instrukce. Neagleyová spolu se třemi chlapíky v řadě naslouchali. Vyhlédl z Armstrongova okénka a spatřil zářivě modrou oblohu bez mráčku. Deset tisíc mil pod nimi ležela hnědá a jakoby spící zem. Zahlédl řeku Missouri stáčející se od severu na jih přes nekonečný sled blankytně modrých jezer. Všiml si úzké stužky I-94 táhnoucí se od východu na západ. Hnědý prach nad Bismarckem, kam mířili.

„Širší okruh necháme místní policii,“ vysvětlovala Froelichová. „Budeme jich mít k dispozici čtyřicet, možná i víc. Plus státní policisty v autech. Naší prací je držet se v co největší blízkosti. Objevíme se tam rychle a stejně tak zmizíme. Dorazíme po začátku shromáždění a vypadneme dřív, než skončí.“

„Odejdeme, i když budou požadovat víc,“ poznamenal Armstrong, aniž by se na někoho určitého obrátil.

„Tak to chodí v šoubyznysu,“ podotkl jeden z reportérů. Letadlo se trochu vychýlilo, naklonilo se a lehce sklouzlo po dlouhé přistávací dráze. Opěradla sedadel se narovnala, pásy pevně držely. Reportéři si uklidili zápisníky. Zůstanou v letadle. Přední novináře zabývající se zahraničními vztahy naprosto nazajímali místní politici řečnící pod širým nebem. Froelichová pohlédla na Reachera a usmála se. Ale v očích se jí zračily obavy.

Letadlo měkce dosedlo a pojíždělo až na konec dráhy z dehtového makadamu, kde čekala kolona pěti aut. Z obou stran stály policejní vozy a mezi nimi se tísnila tři stejná auta s odděleným prostorem pro řidiče. Vedle postávala skupinka pozemního personálu s pojízdnými schůdky. Armstrong s osobním strážcem nastoupil do prostřední limuzíny. Podpůrný tým zaujal místo za nimi. Froelichová, Reacher a Neagleyová nasedli do přední. Vzduch byl mrazivý, ale obloha zářila modří. Slunce zaplavovalo okolí.

„Budete mít volnou ruku,“ oznámila jim Froelichová. „Můžete se řídit vlastními instinkty.“

Nebrzdil je žádný provoz. Působilo to tam jako v krajině bez lidí. Absolvovali krátkou rychlou jízdu po hladkých betonových silnicích, Reacher najednou zahlédl vzdálenou povědomou kostelní věž a seskupení domů, které ji obklopovaly. Podél přístupové cesty stála hustě zaparkovaná auta až k policejnímu zátarasu sto yardů od vchodu do centra komunity. Kolona projela kolem a zamířila na parkoviště. Ploty byly vyzdobené vlaječkami a už teď se tam shromáždil velký dav, mohlo to být tak tři sta lidí.

Nad vším tím se tyčila kostelní věž, vysoká, čtyřhranná, třpytící se bíle v zimním slunci.

„Doufám, že tentokrát to tam důkladně prohledali,“ podotkla Froelichová. Pět vozů najelo na štěrk a se skřípotem zastavilo. První vystoupili agenti. Rozestavili se před Armstrongovým autem, zkoumali tváře v davu, vyčkávali, dokud Froelichová nedostala rádiem od velitele místní policie signál, že je vše zajištěno. Přijala ho a hned ho předala vedoucímu podpůrné skupiny. Okamžitě zareagoval, přistoupil k dvířkům Armstrongova vozu a obřadně je otevřel. To na Reachera udělalo dojem. Bylo to jako balet. Pět vteřin, poklidných, důstojných, neuspěchaných, ani jedno zjevné zaváhání, ale při tom probíhala třístranná rádiová komunikace a vizuální potvrzení bezpečnosti. Byla to brilantní operace.

Armstrong vystoupil z auta do chladného vzduchu. Nasadil upřímný úsměv chlapáka, který je z celého toho pozdvižení trochu nesvůj, a zvedl ruku, aby pozdravil svého nástupce v čele uvítacího výboru. Neměl nic na hlavě. Osobní strážce byl tak blízko, že do něj málem strkal. Taky podpůrní agenti se drželi v blízkosti a přesunuli dva nejvyšší mezi Armstronga a kostel. Jejich obličeje postrádaly jakýkoli výraz. Kabáty měli rozepnuté a očima bez ustání těkali ze strany na stranu.

„Ten pitomý kostel,“ odfrkla si Froelichová. „To je jak na střelnici.“

„Měli bychom ho znovu prohledat,“ navrhl Reacher. „Sami, jen abychom se ujistili. Obrátit Armstronga proti směru hodinových ručiček, dokud kostel neprohlédneme.“

„Tak by se dostal blíž ke kostelu.“

„U kostela je to bezpečnější. Tak se ostrý úhel ještě posune. Nahoře okolo zvonů jsou dřevěné žaluzie. Palební postavení začíná zhruba čtyřicet stop od paty věže. Když bude blíž, octne se ve slepém poli.“

Froelichová zvedla zápěstí a hovořila s velitelem agentů. Za pár vteřin sledovali, jak opatrně přesouvá Armstronga napravo, v širokém oblouku proti směru hodinových ručiček. Nový senátor s ním držel krok. Taky dav měnil směr.

„Teď najdi chlápka s klíči od kostela,“ vyzval ji Reacher.

Froelichová mluvila s kapitánem místní policie. Pak poslouchala jeho odpověď.

„Správce kostela tam na nás počká,“ řekla. „Za pět minut.“

Vystoupili z auta a vydali se přes štěrk ke kostelní bráně. Vzduch byl mrazivý. Mezi davem lidí bylo vidět Armstrongovu hlavu. Slunce mu ozařovalo vlasy. Byl už dost před nimi, třicet stop od věže. Po boku měl nového senátora. Poblíž šest agentů. Dav se sunul s nimi, pomalu měnil tvar jako rostoucí organismus. Všude samé tmavé převlečníky. Dámské klobouky, šály, sluneční brýle. Trávník byl hnědý, spálený nočními mrazíky.

Froelichová strnula. Přitiskla si dlaň na ucho. Zvedla druhou ruku a promluvila do mikrofonu na zápěstí.

„Držte ho blízko kostela,“ řekla.

Pak spustila ruce a rozepnula si kabát. Uvolnila si přístup k pouzdru se zbraní.

„Právě volali chlapi od státní policie z vnějšího okruhu,“ vysvětlovala. „Zneklidnil je jeden chodec.“

„Kde?“ zeptal se Reacher.

„Na vedlejší parcele.“

„Popis?“

„Ten mi nedali.“

„Kolik je tu policistů?“

„Něco přes čtyřicet, všude okolo.“

„Ať se otočí směrem ven. Zády k davu. Ať nespouštějí oči z hranice pozemku.“

Froelichová promluvila vysílačkou s policejním kapitánem a vydala rozkaz. Měla oči všude.

„Už musím jít,“ řekla.

Reacher se otočil k Neagleyové.

„Prověř ulice,“ vybídl ji. „Všechny přístupové body, které jsme předtím vytipovali.“

Neagleyová kývla a vydala se směrem k příjezdové cestě. Dlouhými rychlými kroky spíš jako by běžela.

„Vy jste prověřili přístupové body?“ vyptávala se Froelichová.

„Je to jako cedník.“

Froelichová zvedla zápěstí. „Hněte sebou, rychle. Dostaňte ho co nejblíž k věži. Kryjte ho ze všech tří stran. Mějte připravená auta. Rychle, lidi.“

Poslouchala odpověď. Přikývla. Armstrong přistoupil ke zdi věže z druhé strany, možná sto stop od nich, mimo jejich dohled.

„Ty běž,“ vybídl ji Reacher. „Já prověřím kostel.“

Zvedla zápěstí.

„Teď ho tam držte,“ nařídila. „Hned jsem tam.“

Bez jediného slova si to namířila zpět na volné prostranství. Reacher zůstal sám u kostelních vrat. Prošel jimi a vydal se k samotné budově. Čekal u dveří. Byly mohutné, z vyřezávaného dubu, možná čtyři palce silné, s kovovými pásy a závěsy a velkými černými hlavicemi hřebíků. Nad nimi se tyčila k obloze sedmdesát stop vysoká věž. Na vrcholu byla vlajka, hromosvod a větrná korouhev. Korouhvička se nepohybovala. Vlajka zplihle visela. Vzduch se ani nepohnul. Zima, hustý vzduch, ani závan větru. Za takových podmínek kulka letí, udržuje si směr a neomylně zasáhne cíl.

Za minutu na štěrku zašramotily kroky, ohlédl se k bráně a zahlédl blížícího se kastelána. Byl to malý muž v černé rochetě, která mu sahala až na paty. Přes ni si navlékl kašmírový kabát. Klapky na uši na kožešinové čepici měl svázané pod bradou. Na nose mu seděly silné brýle ve zlatých obroučkách. V ruce nesl mohutný drátěný kruh, na němž se houpal těžký kovový klíč. Byl tak velký, že vypadal jako rekvizita do komedie z prostředí středověkých žalářů. Podal jej Reacherovi.

„To je originální klíč,“ informoval ho kastelán. „Z roku 1870.“

„Vrátím vám ho,“ sliboval Reacher. „Počkejte na mě venku.“

„Můžu čekat tady,“ prohlásil muž.

„Ne, na dvoře,“ oponoval Reacher. „Tak to bude lepší.“

Mužovy oči za skly byly široce otevřené a nepřirozeně velké.

Otočil se a vracel se cestou, kterou dorazil. Reacher potěžkal starý klíč v dlani. Zasunul ho do zámku. Energicky s ním zatočil. Nic se nestalo. Zkusil to znovu. Nic. Zarazil se. Zkusil kliku.

Dveře nebyly zamčené.

Za vrzání starých železných pantů se pootevřely o šest palců. Na ten zvuk si vzpomínal. Když otevíral dveře v pět hodin ráno, byl mnohem silnější. Teď se ztrácel ve změti hlasů tří set lidí na prostranství venku.

Zatlačil a dveře se otevřely dokořán. Chvíli postál a pak tiše vstoupil do šera uvnitř. Budova byla jednoduché dřevěné stavení s klenutou střechou. Olupovala se z ní bílá omítka. Lavice byly ošoupané, ale nablýskané. Okna vyplňovalo barevné sklo. Na jednom konci stál oltář a vysoký pulpit, k němuž vedly schůdky. V pozadí pár dveří do malých místnůstek. Možná do sakristie. Terminologií v tomto směru si nebyl jistý.

Zavřel dveře a zamkl je zevnitř. Zastrčil klíč do dřevěné skříňky plné zpěvníků. Proplížil se hlavní lodí, zůstal stát a naslouchal. Nezaslechl nic. Ve vzduchu bylo cítit staré dřevo, zaprášené látky a vosk ze svíček, vše prostupoval chlad. Opatrně se vydal na kontrolu místnůstek za oltářem. Byly tam tři, všechny malé, s prostými dřevěnými podlahami. Všechny byly prázdné, až na stohy starých knih a kostelních hávů.

Vykradl se zpátky. Dveřmi k úpatí věže, do malého čtvercového prostoru uprostřed se třemi splývajícími lany od zvonů. Na lanech byly na nezačištěných koncích našité yard dlouhé opotřebované manžety a po straně začínalo strmé schodiště, které se táhlo nahoru do polostínu. Stál při úpatí a usilovně naslouchal. Nic nezaslechl. Vydal se nahoru. Schodiště se třikrát stočilo doprava a na římse končilo. Pak už tu byl jen dřevěný žebřík připevněný k vnitřní stěně kostelní věže. Stoupal vzhůru dvacet stop k poklopu na stropě. Ten byl pečlivě pobitý dřevem až na tři okrouhlé devítipalcové otvory na upevnění lan na zvony. Kdyby tam někdo nahoře byl, viděl by ho jimi i slyšel. To Reacher věděl. Před pěti dny pod sebou slyšel jen psy.

Pod patou žebříku se zastavil. Choval se tak tiše, jak jen to šlo. Z kapsy kabátu vytáhl keramický nůž, sundal si kabát i sako a složil je na římsu. Stoupl si na žebřík. Ten pod jeho váhou lehce zaskřípěl. Vystoupil na další příčku. Žebřík opět zavrzal.

Zarazil se. Odtáhl jednu ruku z příčky, kterou svíral, a pohlédl na dlaň. Pepř. Pepř, který použil před pěti dny, byl pořád na žebříku. Byl rozmazaný na příčkách. Možná to udělal sám při sestupu před pěti dny, možná se to dnes podařilo některému policistovi. Nebo to třeba udělal někdo úplně jiný. Stál. Vystoupil na další příčku. Žebřík opět zaskřípal. Zvaž a ohodnoť. Zůstal stát na rozvrzaném žebříku osmnáct stop pod padacími dveřmi. Netušil, co ho čeká nad nimi. Nebyl ozbrojený, měl jen nůž s tři a půl palce dlouhým ostřím. Nadechl se. Otevřel nůž a zastrčil si ho mezi zuby. Co nejvíc se natáhl, chytil se postranních držadel a vymrštil se nahoru. Zbývajících osmnáct stop zdolal za tři nebo čtyři vteřiny. Nahoře nechal jednu ruku a jednu nohu na žebříku a přesunul tělo do volného prostoru. Prsty se zapřel o strop, aby se stabilizoval. Čekal na nějaký pohyb.

Nic se nedělo. Natáhl se a strčil do poklopu, pootevřel ho a pak ho nechal zaklapnout. Opřel se opět konečky prstů o strop. Nahoře nezaznamenal žádný pohyb. Žádné chvění ani vibrace. Počkal třicet vteřin. Pořád nic. Přehoupl se zpátky na žebřík, otevřel dokořán poklop a vysoukal se do zvonice.

Spatřil zvony. Byly tři, se železnými kruhy nad sebou řízenými lany. Zvony byly malé, černé a odlité ze železa. Ne jako monumentální bronzová mistrovská díla, která zdobí starobylé katedrály v Evropě. Tohle byly pouhé prosté venkovské výtvory dokumentující prostou venkovskou historii. Žaluziovými okénky pronikalo slunce a vrhalo jimi chladné paprsky. Zbytek prostoru byl prázdný. Nahoře nebylo nic. Vypadalo to tam přesně tak, jako když odtamtud odcházel.

Až na to, že tomu tak nebylo.

Vrstva prachu byla porušená. Na podlaze zůstaly stopy a nevysvětlitelné otisky. Podpatky a prsty, kolena a lokty. Tohle tu před pěti dny neudělal. Tím si byl jistý. A ve vzduchu se šířil lehký zápach, téměř podvědomě ho zachytil. Pot, napětí, mazivo na zbraně, opracovaná ocel a nové mosazné nábojnice. Pomalu se otočil a zápach se vytratil, jako kdyby vůbec nikdy neexistoval. Stál tam bez hnutí, konečky prstů přiložil na železné zvony, aby mu předaly své tajné nashromážděné vibrace.

Žaluziemi pronikal zvuk stejně jako sluneční svit. Slyšel, jak se sedmdesát stop pod ním seskupují u kostela lidé. Přešel na okraj a pohlédl dolů. Žaluzie sestávaly z latěk ze zvětralého dřeva sestavených s mezerami do dřevěného rámu v úhlu zhruba třiceti stupňů. Mohl zahlédnout okraj davu. Střed ne. Viděl policisty na obvodu prostranství, byli vzdáleni třicet yardů, postávali uvolněně čelem k plotu. Dohlédl k budově centra náboženské obce. Sledoval motorizovanou hlídku čekající trpělivě na parkovišti s nastartovaným motorem, výfukové plyny vytvářely v chladném vzduchu bílá oblaka. Prohlížel si domy v nejbližším okolí. Viděl spoustu věcí. Bylo to dobré palebné postavení. Omezené pole, ale stačil by jediný výstřel.

Pohlédl vzhůru. Na stropě zvonice spatřil další poklop a žebřík, který k němu vedl. Vedle žebříku se táhly od hromosvodu těžké měděné držáky. Léta je pokryla měděnkou. Při své předešlé návštěvě stropu nevěnoval pozornost. Nepociťoval touhu šplhat se nahoru a čekat tam promrzlý osm hodin. Ale pro někoho, kdo by ve slunečném odpoledni hledal ničím neomezené palebné pole, by mohly padací dveře být zajímavé. Usoudil, že tam byly kvůli vyvěšování vlajky. Hromosvod a korouhvička tam mohly být od roku 1870, ale vlajka určitě ne. Od roku 1870 přibylo hodně hvězd.

Zastrčil si nůž zpátky mezi zuby a vydal se nahoru po novém žebříku. Znamenalo to vyšplhat do výšky dvanácti stop. Dřevo pod jeho vahou skřípalo a prohýbalo se. Vylezl do půlky a zastavil se. Rukama se přidržoval postranic. Obličej měl blízko horních příček. Byly staré a zaprášené. Až na nepravidelné perfektně čisté skvrny. Pro šplhání po žebříku existovaly dva způsoby. Buď se přidržovat postranic, nebo se postupně chytat příček. V duchu si přehrál, jak by to mohlo vypadat. Dotkl by se napravo i vlevo. Vyklonil se a pohlédl dolů. Zaklonil hlavu a podíval se nahoru. Viděl čistá místa uspořádaná v určitém systému, střídavě zleva doprava na madlech. Někdo šplhal po žebříku. Nedávno. Tak před jedním nebo dvěma dny. Možná před jednou nebo dvěma hodinami. Možná to byl kastelán, když vyvěšoval vypranou vlajku. A třeba ne.

Nehýbal se. Žaluziemi k němu doléhalo štěbetání davu. Stál nad zvony. Výrobce každý z nich shora opatřil svými iniciálami, v místech, kde bylo železo nejrovnější. Roztřesenými tahy roztaveným cínem tam bylo třikrát vyvedené označení AHB.

Šplhal výš. Stejně jako předtím položil konečky prstů na dřevo nad hlavou. Ale byly tam silné klády, pravděpodobně propojené s olověnou deskou položenou z druhé strany. Byly tvrdé jako kámen. Člověk by nad nimi mohl dupat jako blázen a nic by nebylo znát. Vystoupal o další dvě příčky. Nahrbil ramena a stoupl na další příčku, až ho zarazil poklop, který mu tlačil na záda. Bylo mu jasné, že bude těžký a nejspíš tak silný jako samotná střecha a proti nepřízni počasí chráněný olovem. Muselo to být důmyslné zařízení, které nepropouštělo vodu. Otočil se, aby si prohlédl panty. Byly železné. Trochu zrezavělé. A možná mírně zatuhlé.

Zhluboka vydechl, až se zarosila rukojeť nože, prudce vymrštil nohy a vyrazil poklop. Ten přepadl dozadu a on se vyškrábal nahoru na střechu do oslňujícího denního světla. Vytáhl si z úst nůž a převalil se. Obličej si odřel o střechu. Byla olověná, zvrásněná, ohlazená a vyšisovaná do bezvýrazné šedi více než sto třiceti zimami. Napůl se narovnal a na kolenou obhlédl prostor.

Nikdo tam nebyl.

Vypadalo to tu jako nehluboká olovem lemovaná bedna otevřená k obloze. Zeď mohla být tak tři stopy vysoká. Silná podlaha byla uprostřed zvednutá, aby se na ní daly ukotvit stožár, korouhvička a hromosvod. Pečlivě přibité olověné desky byly ve spojích sletované. V rozích vytvarované do prohlubní, které měly odvádět déšť a tající sníh.

Po čtyřech přelezl k okraji. Nechtěl vstávat. Usoudil, že agenti dole dostali pokyn, aby zaregistrovali sebemenší pohyb nad sebou. Vystrčil hlavu přes římsu. V závanu mrazivého vzduchu se otřásl. Přímo pod sebou v hloubce spatřil Armstronga. Vedle něj stál nový senátor. V nepropustném kruhu je obklopovalo šest agentů. Koutkem oka zaznamenal pohyb. Ze vzdálenosti sto yardů přibíhali policisté. Stahovali se k bodu nedaleko zadního rohu uzávěry. Zírali na něco dolů, pak se odvrátili, skláněli se k mikrofonům. Pohlédl znovu rovnou dolů a všiml si Froelichové, která si razila cestu shromážděním. Ukazováček měla přitisknutý na sluchátko. Pohybovala se rychle. Mířila k policistům.

Vyplížil se pozpátku a sesunul se skrz padací dveře. Zabouchl si je nad hlavou a šplhal dolů po žebříku. Prolezl dalším poklopem a dolů po jiném žebříku. Popadl kabát a sako a uháněl po točitých schodech. Okolo manžet lan od zvonů do hlavní lodě kostela.

Dubové dveře zůstaly dokořán otevřené.

Víko od skřínky se zpěvníky bylo odklopené a klíč byl zasunutý zevnitř v zámku. Překročil práh a zastavil se. Vyčkával. Naslouchal. Vyběhl ven do chladu a znovu se zastavil po šesti stopách na cestě. Otočil se. Nikdo tam na něj nečíhal. Vůbec nikdo tam nebyl. Pusto a prázdno. Z prostranství k němu doléhal vzdálený šum. Navlékl si kabát a vyrazil tím směrem. Po štěrku k němu uháněl muž, rychle a naléhavě. Měl na sobě dlouhý hnědý kabát, ušitý z nějakého druhu hrubé keprové vazby, bylo to něco mezi pláštěm do deště a převlečníkem. Vlál za ním. Pod ním měl tvídové sako a flanelové kalhoty. Mohutné boty. Měl zdviženou ruku jako na pozdrav. V dlani zlatý odznak. Musel to být nějaký detektiv z Bismarcku. Možná i velitel policie.

„Je věž bezpečná?“ křičel na něj ze vzdálenosti dvaceti stop.

„Je prázdná,“ volal Reacher. „Co se děje?“

Policista se zastavil na místě a ohlédl se, oddechoval s rukama na kolenou.

„Zatím nevíme,“ vykřikl. „Velký zmatek.“

Pak se zahleděl Reacherovi přes rameno ke kostelu.

„Sakra, měl jste zamknout dveře,“ zvolal. „Nemůžeme to, doprčic, nechat odemčené.“

Vykročil směrem ke kostelu. Reacher se rozběhl opačným směrem, na volné prostranství. Setkal se tam s Neagleyovou, která se hnala od příjezdové cesty.

„Co je?“ křičela.

„Něco se děje,“ odsekl.

Uháněli spolu. Branou a na prostranství. Froelichová rychle přebíhala k autům. Změnili směr a odřízli ji.

„U plotu byla ukrytá puška,“ řekla.

„Někdo byl v kostele,“ poznamenal Reacher. Nemohl popadnout dech. „Ve věži. S největší pravděpodobností až na střeše. Zřejmě se tu pořád někde potlouká.“

Froelichová na něj zpříma pohlédla a na okamžik ztuhla. Pak zvedla ruku a promluvila do mikrofonu na zápěstí.

„Buďte připraveni zarazit to hned v začátcích,“ prohlásila.

„V pohotovosti, než napočítám do tří.“

Promlouvala naprosto nevzrušeně.

„Pohotovost pro všechna vozidla. Hlavní vůz a obrněný vůz vystartují k cíli, až napočítám do tří.“

Na okamžik se odmlčela.

„Jedna, dvě, tři, akce.“

Současně došlo ke dvěma událostem. Za prvé se ozvalo burácení motorů. Velitelský vůz vyrazil vpřed, ten, který měl uzavírat kolonu, zaujal své místo a první z limuzín se prudce otočila a rozjela se rychle po štěrku a pak rovnou na prostranství. Ve stejném okamžiku osobní strážce skočil na Armstronga a doslova zakryl výhled na něj. Jeden agent šel vpředu, další dva postupovali s lokty u sebe a tři vzadu se seskupili a drželi ruce Armstrongovi nad hlavou, kryli ho vlastními těly a protlačovali ho davem. Připomínalo to svou silou a rychlostí fotbalový manévr. Shromáždění se zmateně rozestupovalo, protože z jedné strany se k nim přes trávník hnala auta a z druhé se blížili agenti. Auta zabrzdila a osobní strážce nacpal Armstronga těsně do prvního, hned za ním se zařadila ochranka.

Velící policista zapnul okamžitě sirénu a majáček a vyrazil po cestě k výjezdu. Na trávníku se otáčely dvě plné limuzíny a zamířily zpátky na asfaltový povrch. Zařadily se za policejní vůz, pak všechny tři vozy přidaly plyn a zamířily ven. Další limuzína vyrazila přímo k Froelichové.

„Můžeme je chytit,“ upozorňoval ji Reacher. „Jsou tu, právě teď.“

Neodpověděla. Jen popadla jeho a Neagleyovou za paži a vtáhla je s sebou do limuzíny. Ta vyrazila za ostatními vozy. Druhý policista se jich držel a přesně za dvacet vteřin po vydání rozkazu se celá kolona zformovala do sevřené řady a ujížděla pryč rychlostí sedmdesáti mil za hodinu se zapnutými majáky a ječícími sirénami.

Froelichová klesla do sedadla.

„Chápete?“ řekla. „Nejsme v obraze. Něco se děje, jedeme.“

11 KAPITOLA

FROELICHOVÁ POSTÁVALA V MRAZIVÉM POVĚTŘÍ A PROMLOUVALA K ARMSTRONGOVI u schůdků vedoucích k letadlu. Byl to stručný rozhovor. Řekla mu o nálezu ukryté pušky i to, že je to víc než dost pádný důvod zahájit akci. Neodporoval. Nekladl nemístné, sugestivní otázky. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje celkovou závažnost situace. A taky se zdálo, že ho vlastní bezpečnost vůbec nezajímá. Spíš se snažil domýšlet, jaké to bude mít následky pro jeho nástupce, pokud jde o styk s veřejností. Odvrátil se a v duchu kalkuloval plusy a minusy, jak už to politici dělají, a obličejem se mu rozlil nezávazný úsměv. Vždyť se nic nestalo. Pak vyběhl po schůdcích do tepla v letadle, připravený probrat své záležitosti s čekajícími novináři.

Tentokrát si Reacher pospíšil s výběrem sedadla. Zasedl v přední řadě vedle Froelichové, přes uličku seděla Neagleyová. Froelichová postupně obešla všechny členy svého týmu a tiše jim poděkovala za odvedenou práci. Promluvila s každým, nakláněla se k nim, hovořila, naslouchala, končila plácnutím do dlaní, jako to dělávají kolegové po úspěšném zásahu. Reacher ji sledoval. Dobrá velitelka, pomyslel si. Vrátila se na své sedadlo a zacvakla bezpečnostní pás. Uhladila si vlasy a přitiskla si konečky prstů na spánky, jako kdyby se snažila očistit mysl od posledních událostí a soustředit se na další. „Měli bychom to tam ohlídat,“ poznamenal Reacher.

„Rojí se to tam policajty,“ namítla Froelichová. „Připojí se k nim FBI. Je to jejich práce. My se soustředíme na Armstronga. A já z toho nejsem o nic víc nadšená než ty.“

„Jaká to byla puška? Vidělas ji?“

Zavrtěla hlavou. „Dostaneme hlášení. Říkali, že byla v tašce. Vlastně ve vinylovém obalu.“

„Ukrytá v trávě?“

Přikývla. „U plotu.“

„Odkdy byl kostel zamčený?“

„Od neděle. Víc než šedesát hodin.“

„Takže předpokládám, že naši chlapíci otevřeli zámek. Je to primitivní starý mechanismus. Do klíčové dírky bys mohla nacpat celou ruku.“

„Jseš si jistý, žes je neviděl?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Ale oni mě ano. Byli tam se mnou. Všimli si, kam jsem schoval klíč. Dostali se ven.“

„Asi jsi zachránil Armstrongovi život. A mně zadek. I když jejich plány nechápu. Byli v kostele, pušku měli stovku yardů od sebe?“

„Počkej, až zjistíme, o jakou zbraň jde. Pak to možná všechno pochopíme.“

Letadlo se na konci rozjezdové dráhy otočilo a pak najednou zrychlilo. Vzneslo se a prudce stoupalo vzhůru. Hluk motorů se po pěti minutách zmírnil a Reacher zaznamenal, že se reportéři začali zase bavit o zahraničních vztazích. Jediná otázka se netýkala předčasného návratu.

*****

V půl sedmé místního času přistáli na základně Andrews. V městě panovalo ticho. Právě začal dlouhý víkend spojený se svátkem Díkůvzdání. Motorizovaná hlídka zamířila rovnou na Branch Avenue, projela centrem hlavního města a pak se vydala k Georgetownu. Armstronga dovedli domů bílým stanem. Pak se vozy tiše otočily a zamířily na základnu. Stuyvesant tam nebyl. Reacher s Neagleyovou následovali Froelichovou k jejímu stolu, okamžitě si zjednala přístup k výsledkům vyhledávání v rejstříku kontrašpionáže. Bylo to beznadějné. Na vrchní části obrazovky jedna kolonka hrdě hlásala, že software shromažďoval informace pět hodin a třiadvacet minut a porovnal ne méně než 243 791 položek. Ani v jednom případě se neshodovaly dva otisky prstů, dokumenty, písmo nebo podpis. Vybíralo se z údajů starých dvacet let a méně a v každém z 7305 dní bylo v průměru třicet vstupů. Froelichová si prohlédla prvních dvanáct hlášení a pak přeskočila na náhodně zvolená data týkající se mezidobí. Ani odsud nezískala nic byť vzdáleně užitečného.

„Potřebujeme změnit a upřesnit parametry,“ ozvala se Neagleyová. Sedla si na bobek vedle Froelichové a přitáhla si klávesnici. Vymazala data na monitoru a do zadání napsala otisk palce místo podpisu. Natáhla se po myši a zmáčkla search. Harddisk šuměl a kolonka zadání zmizela. Zazvonil telefon, Froelichová ho zvedla. Chvíli poslouchala a pak ho položila.

„Vrátil se Stuyvesant,“ řekla. „Má předběžné hlášení FBI o té zbrani. Máme přijít do zasedačky.“

*****

„Dnes jsme ho málem ztratili,“ prohlásil Stuyvesant.

Seděl v čele stolu a před ním se kupily faxy. Byly hustě popsané, mírně rozmazané. Reacher zahlédl vzhůru nohama nadpis úvodní stránky. Vlevo malé razítko Ministerstva spravedlnosti Spojených států, vpravo Federálního úřadu pro vyšetřování.

„První položkou jsou odemčené dveře,“ začal Stuyvesant. „Podle FBI byl zámek otevřený brzy ráno. Říkají, že by to dokázalo i dítě s pletacím drátem. Mohli jsme ho dočasně zabezpečit vlastním zámkem.“

„To nešlo,“ poznamenala Froelichová. „Je to památková budova. Na tu se nesmí sahat.“

„Tak jsme měli změnit místo shromáždění.“

„Hned na začátku jsem si prošla různé možnosti. Každá jiná by byla ještě horší.“

„Měli jste mít agenta na střeše,“ poznamenala Neagleyová.

„Na to nejsou peníze,“ zarazil ji Stuyvesant. „Až po inauguraci.“

„Jestli se dostanete až tak daleko,“ dodala Neagleyová.

„O jakou zbraň se jednalo?“ pronesl Reacher do ticha.

Stuyvesant před sebou rozložil list papíru. „Co myslíte?“

„O něco volně přístupného,“ řekl Reacher. „Něco, co vlastně nechtěli použít. Z vlastních zkušeností soudím, že by mělo jít o cosi, co se dá snadno najít.“

Stuyvesant přikývl. „Sotva by se tomu dalo říkat puška. Starožitná zbraň na škodnou ráže 22. Špatně udržovaná, zrezavělá, nikdo ji zřejmě už dávno nepoužil. Nebyla nabitá a nenašli u ní žádnou munici.“

„Identifikační znaky?“

„Žádné.“

„Otisky prstů?“

„Jistěže ne.“

Reacher kývl. „Návnada,“ poznamenal.

„Nezamčené dveře jsou přesvědčivé,“ prohlásil Stuyvesant. „Co jste například udělal, když jste vešel?“

„Zamknul jsem za sebou.“

„Proč?“

„Z hlediska ostrahy mi to přišlo správné.“

„Ale kdybyste chtěl střílet?“

„Pak bych je nechal otevřené, zvlášť kdybych neměl klíč.“

„Proč?“

„Tak bych se potom mohl rychle dostat ven.“

Stuyvesant kývl. „Nezamčené dveře znamenají, že byli uvnitř, protože chtěli střílet. Podle mého názoru tam čekali s HP5 nebo Vaime Mk2. Možná s oběma. Představovali si, že se najde ta stará puška u plotu, pozornost policie se soustředí na ni a my přesuneme Armstronga k motorizované hlídce, kde ho budou mít na mušce.“

„Taky mi to tak připadá,“ souhlasil Reacher. „Ale nikoho jsem tam nezahlédl.“

„Ve vesnických kostelech existuje spousta schovávaček,“ upozornil ho Stuyvesant. „Prohledal jste kryptu?“

„Ne.“

„A půdu?“

„Ne.“

„Spousta míst,“ opakoval Stuyvesant.

„Cítil jsem, že tam někdo je.“

„Ano,“ připustil Stuyvesant. „Byl tam. To je jasné.“

Nastalo ticho.

„Nějací návštěvníci, jejichž přítomnost se nedala vysvětlit?“ vyptávala se Froelichová.

Stuyvesant zavrtěl hlavou. „Byl to zkrátka zmatek. Všude pobíhali policajti, dav se rozptýlil. Časem se podařilo nastolit pořádek, když odešlo posledních dvacet lidí. Je to pochopitelné. Jste v davu na otevřeném prostranství, někdo najde zbraň, upalujete pryč jako o život. A proč taky ne?“

„A co ten pěšák na vedlejší parcele?“

„Zkrátka chlápek v kabátě,“ řekl Stuyvesant. „Ten policista nedokázal nic víc upřesnit. Zřejmě nějaký civilista na procházce. Asi o nic nešlo. Podle mě byli tou dobou naši chlápci už v kostele.“

„Něco muselo vzbudit pozornost motorizované hlídky,“ namítla Neagleyová.

Stuyvesant pokrčil rameny. „Víte, jak to chodí. Jak reagují tihle policajti ze Severní Dakoty na tajné služby? Ať jejich člověk udělá, co udělá, stejně to bude špatně. Někdo vypadá podezřele, musí to oznámit, i když později nedokáže vysvětlit, proč to udělal. A my mu kvůli tomu nemůžeme vynadat. Byl bych raději, kdyby nebyl tak obezřetný. Ale nechtěl bych ho k tomu nabádat.“

„Takže pořád nemáme nic,“ poznamenala Froelichová.

„Pořád ještě máme Armstronga,“ oponoval Stuyvesant. „A Armstrongovi pořád ještě buší srdce. Takže si zajděte na večeři, v deset se tu sejdeme na schůzku s FBI.“

*****

Nejdřív se stavili v kanceláři Froelichové, aby si prověřili prohledávání registru. Bylo to hotové. Ve skutečnosti tomu tak bylo, ještě než odešli od stolu. V okénku na horní straně monitoru stála informace, že výběr trval devět setin vteřiny a přinesl nulový výsledek. Froelichová opět zvolila políčko nabídky a vyťukala otisk palce na dopise. Klikla na search a sledovala obrazovku. Stejný výsledek za osm setin vteřiny.

„Takhle se nikam nedostaneme, jen to netrvá dlouho,“ poznamenala.

Zkusila otisk palce na vzkazu. Stejný výsledek a také v osmi setinách vteřiny. Zvolila otisk palce na výhružném dopise. To samé, dokonce opět za osm setin vteřiny. Nespokojeně si povzdechla.

„Pusť mě k tomu,“ požádal ji Reacher. Vstal, posadil se na židli a napsal krátký dopis podepsaný velkým otiskem palce.

„Blbečku,“ poznamenala Neagleyová.

Kliknul myší. Monitor okamžitě nahlásil, že během sedmi setin vteřiny, které strávil hledáním, na nic nepřišel.

„Ale byl to alespoň nový rychlostní rekord,“ řekl Reacher a usmál se.

Neagleyová se také rozesmála a mrzutá nálada se alespoň trochu rozptýlila. Naťukal otisk palce se squalenem a zmáčkl znovu search. Za desetinu vteřiny se dočkal opět nulového výsledku.

„Zpomaluje se to,“ poznamenal.

Vyťukal samotné squalene. Nic, za osm setin vteřiny.

Napsal squalane „a“ místo „e“. Osm setin vteřiny a zase nic.

„Necháme toho,“ usoudil. „Jdeme se najíst.“

„Počkej,“ přerušila ho Neagleyová. „Pusť mě k tomu ještě. Je to jako na olympiádě.“

Vystrčila ho ze židle. Napsala jediný neidentifikovatelný otisk palce. Klikla na search. Nic, za šest setin vteřiny. Usmála se.

„Tak jdeme,“ naléhal Reacher.

Vyťukala sólový neidentifikovatelný otisk palce. Zmáčkla search.

„Je to docela sranda,“ poznamenala.

Nic a šest setin vteřiny.

„V první řadě napínavé,“ prohlásila Froelichová. „Teď zase já.“

Zaujala místo Neagleyové u klávesnice a na dlouhou dobu se zamyslela.

„Fajn, tak jdem na to,“ prohlásila. „Buď za to dostanu zlatou medaili, nebo tu prosedíme celou noc.“

Napsala jediné slovo: palec. Zmáčkla search. Nabídkové okénko zmizelo, monitor na celou dlouhou vteřinu potemněl a pak se na něm objevil jediný vstup. Jediný krátký odstavec. Bylo to policejní hlášení ze Sacramenta v Kalifornii. Doktor z pohotovosti v městské nemocnici informoval před pěti týdny policii, že ošetřil muže, který při nehodě při tesařské práci přišel o palec. Ale doktor byl přesvědčený, že to bylo úmyslné zranění, připomínalo mu to amatérský operační zákrok. Policisté se toho chopili a oběť je ujistila, že šlo skutečně o nešťastnou náhodu při práci s motorovou pilou. Případ byl uzavřen, hlášení odesláno.

„To je divné,“ prohlásila Froelichová.

„Tak se pojďte najíst,“ vybídl je Reacher.

„Možná bychom měli zkusit něco pro vegetariány,“ navrhla Neagleyová.

*****

Jeli na Dupont Circle a najedli se v arménské restauraci. Reacher si dal jehněčí a Froelichová s Neagleyovou zvolily různé míchanice s cizrnou a dalšími přísadami. Jako moučník si dali baklavu a pak šálek silné kávy. Hodně mluvili, ale v podstatě o ničem. Nikomu se nechtělo začít o Armstrongovi, Nendickovi a jeho ženě nebo o mužích, kteří byli schopní vyděsit člověka k smrti a pak střílet na nevinné civilisty, kteří nesli bohužel určité jméno. Froelichová nechtěla před Reacherem mluvit o Joeovi, Neagleyové se pro změnu nechtělo před Froelichovou hovořit o Reacherovi. Takže klábosili o politice jako každý druhý v restauraci a zřejmě i skoro všichni ve městě. Ale hovor o politice koncem listopadu byl takřka nemožný bez zmínky o nové vládní garnituře, což vedlo opět k Armstrongovi, proto se hovor stočil zpět na obecnou rovinu osobních názorů a tužeb. Potřebovali se o sobě něco dozvědět a netrvalo dlouho a Froelichová se začala vyptávat Neagleyové na její život a služební postup.

Reacher se to snažil sehrát do autu. Bylo mu jasné, že o osobním životě neprozradí nic. Nikdy to nedělala. Znal ji spoustu let a o jejím soukromí se nedozvěděl naprosto nic. Měl dojem, že je v něm cosi nešťastného. Mezi vojáky to bývalo běžné. Někteří vstoupili do armády, protože potřebovali práci, nebo se chtěli naučit řemeslo, jiní toužili střílet z těžkých zbraní a vyhazovat něco do povětří. Pro jiné, jako třeba pro Reachera, to byl prostě osud. Ale většina se tam hrnula, protože hledala soudržnost, věrnost a kamarádství. Hledala bratry, sestry a rodiče, které už neměli.

Takže Neagleyová přeskočila ranou fázi svého života a rychle prošla profesní kariéru, protože Froelichová s Reacherem si jí nevšímali a rozhlíželi se po restauraci. Panoval tam ruch. Spousta párů a rodin. Usoudil, že těm, kteří plánují na zítřejší Díkůvzdání velkou rodinnou hostinu, se dnes nechtělo vařit. Bylo tam i několik povědomých tváří. Možná to byli politici nebo televizní reportéři. Začal se znovu věnovat konverzaci, když se Neagleyová rozpovídala o své nové práci v Chicagu. To už působilo slibněji. Spolupracovala s lidmi z oblasti soudnictví a vojenství. Byla to velká firma. Nabízela celou škálu služeb od zabezpečení počítačové sítě až po předcházení únosům při cestách vysokých činitelů do zahraničí. Kdybyste bydleli na jednom místě a každý den chodili do práce, tak by vám to asi sedlo. Zdálo se, že je se svým životem spokojená.

Už se chystali objednat čtvrtou kávu, když Froelichové zazvonil mobilní telefon. Bylo těsně po deváté. V restauraci bylo rušno, nejdřív zvonění nezaregistrovali. Pak jim došlo, že vychází z její kabelky. Froelichová vytáhla mobil a začala hovořit. Reacher nespouštěl pohled z jejího obličeje. Zaznamenal mírné rozpaky a pak lehké znepokojení.

„Dobře,“ řekla a zamáčkla telefon. Pohlédla na Reachera. „Stuyvesant chce, aby ses okamžitě vrátil do kanceláře.“

„Já?“ divil se Reacher. „Proč?“

„To neřekl.“

*****

Stuyvesant na ně čekal za recepčním pultem, hned u hlavního vchodu. Na druhém konci postával dozorčí důstojník. Všechno vypadalo naprosto normálně, až na telefon ležící přímo před Stuyvesantem. Nestál na svém obvyklém místě, ale vpředu na přepážce s číselníkem směrem ven a za ním se táhl drát. Stuyvesant na něj zíral.

„Měli jsme telefonát,“ řekl.

„S kým?“ zeptala se Froelichová.

„Nepředstavil se. Ani neudal číslo. Totožnost volajícího se nám nepodařilo zjistit. Mužský hlas, žádný zvláštní přízvuk. Zavolal na centrálu a chtěl mluvit s tím velkým chlápkem. Něco v jeho hlase naznačilo dozorčímu, aby ho bral vážně, tak ho přepojil, asi si myslel, že ten velký chlápek jsem • já, jako Šéf. Ale nebylo to tak. Ten člověk nechtěl mluvit se mnou. Chtěl si popovídat s tím velkým chlápkem, kterého nedávno viděl.“

„Se mnou?“ vyptával se Reacher.

„Vy jste tu jediný velký chlap.“

„Proč by chtěl mluvit zrovna se mnou?“

„Snad na to přijdeme. Má znovu zavolat v půl desáté.“

Reacher pohlédl na hodinky. Bylo dvaadvacet minut po deváté.

„To jsou oni,“ vyhrkla Froelichová. „Viděli tě v kostele.“

„Taky si myslím,“ prohlásil Stuyvesant. „To je náš první skutečný kontakt. Musíme si to nahrát. Získáme záznam hlasu. A třeba i odkud volá. Musíte mluvit tak dlouho, jak jen to půjde.“

Reacher pohlédl na Neagleyovou. Dívala se na hodinky. Zavrtěla hlavou.

„Na to už nemáme čas,“ řekla.

Reacher přikývl. „Můžeme získat informaci o stavu počasí v Chicagu?“

„Zkusím zavolat na základnu Andrews,“ poznamenala Froelichová. „Ale proč?“

„Prostě to udělej, jo?“

Přešla ke druhé lince. Meteorologům vzdušných sil zabralo čtyři minuty, než jí mohli sdělit, že v Chicagu je chladno, ale jasno, a tento stav by se neměl měnit. Reacher znovu pohlédl na hodinky. Devět dvacet sedm.

„Fajn,“ řekl.

„Nezapomeňte mluvit tak dlouho, jak jen to půjde,“ připomínal Stuyvesant. „Nedokážou si to vysvětlit. Neví, kdo jste. Dělá jim to těžkou hlavu.“

‚Je ta záležitost ke Dni díkůvzdání na webové stránce?“ zeptal se Reacher.

„Ano,“ potvrdila Froelichová.

„Upřesnění místa?“

„Ano,“ odvětila.

Devět dvacet osm.

„Co dalšího nás čeká?“ vyptával se Reacher.

„Zase Wall Street, za deset dní,“ informovala Froelichová. „To je všechno.“

„A o víkendu?“

„Zpátky do Severní Dakoty k manželce. Zítra pozdě odpoledne.“

„Je to na webové stránce?“

Froelichová zavrtěla hlavou. „Ne, tady jde o naprosto soukromou záležitost,“ řekla. „To jsme nikde nezveřejňovali.“

Devět dvacet devět.

„Fajn,“ zopakoval Reacher.

Pak zazvonil telefon, v nastalém tichu to zaznělo neskutečně hlasitě.

„O trochu dřív,“ poznamenal Reacher. „Někdo je asi moc nedočkavý.“

„Mluvte tak dlouho, jak jen to půjde,“ připomínal Stuyvesant. „Využijte proti nim jejich zvědavost. Prodlužujte to.“

Reacher zvedl telefon. „Haló,“ řekl.

„Příště už nebudete mít takové štěstí,“ oznámil hlas.

Reacher si ho nevšímal a pozorně naslouchal zvukům v pozadí.

„Hele,“ dožadoval se hlas. „Já s vámi chci mluvit.“

„Ale já se s tebou vůbec nechci vybavovat, ty kreténe,“ zahučel Reacher a položil telefon.

Stuyvesant s Froelichovou na něj jen zírali.

„Co to, proboha, děláte?“

„Neměl jsem žádnou chuť se vybavovat,“ odsekl Reacher.

„Říkal jsem vám, abyste mluvil tak dlouho, jak jen to půjde.“

Pokrčil rameny. „Jestli jste po něčem takovém toužil, tak jste si to měl zajistit sám. Mohl jste se za mě vydávat. Říkat si, co by se vám uráčilo.“

„To byla záměrná sabotáž.“

„Ne, nebyla. Byl to jen tah ve hře.“

„Tohle není žádná pitomá hra.“

„Ale o tohle tu přesně jde.“

„Potřebujeme informace.“

„Vzpamatujte se,“ zavrčel Reacher. „Nikdy byste se k žádným informacím nedostal.“

Stuyvesant zmlkl.

„Dal bych si kafe,“ poznamenal Reacher. „Vytáhl jste nás předčasně z restaurace.“

„Zůstaneme tady,“ řekl Stuyvesant. „Mohli by zase zavolat.“

„Nezavolají,“ prohlásil Reacher.

*****

Pět minut vyčkávali u recepčního pultu a pak to vzdali a s plastikovými šálky s kávou se vydali do konferenční místnosti. Neagleyová se nijak neprojevovala. Froelichová zarputile mlčela. Stuyvesant byl hrozně rozzuřený.

„To mi vysvětlete,“ vyštěkl.

Reacher usedl sám za jeden konec stolu. Neagleyová zaujala neutrální postavení na půl cesty. Froelichová se Stuyvesantem zasedli na vzdáleném konci.

„Tihle chlápci používají vodu z kohoutku, když chtějí zalepit obálky,“ řekl Reacher.

„Takže?“ zeptal se Stuyvesant.

„Takže neexistuje jediná šance proti milionu, že nás nechají vysledovat telefonát do centra tajné služby Spojených států, proboha. Oni by ten telefonát po krátké době uťali. Nechtěl jsem jim poskytnout zadostiučinění. Musí si uvědomit, že když se zapletou se mnou, tak budu mít navrch já, ne oni.“

„Odpálil jste to, protože si myslíte, že hrajete odpískaný zápas?“

„Já jsem nic neodpálil,“ ubezpečil ho Reacher. „Získali jsme všechny informace, k nimž jsme se mohli dostat.“

„Nemáme vůbec nic.“

„Ne, máte hlasový záznam. Ten člověk pronesl dvanáct slov. Všechny samohlásky a většinu souhlásek. Můžete charakterizovat sykavky a některé frikativy.“

„Potřebujeme se dozvědět, kde jsou, vy idiote.“

„Jsou u telefonního automatu a majitel karty má zablokovanou totožnost. Někde na Středozápadě. Přemýšlejte o tom, Stuyvesante. Dnes byli v Bismarcku s těžkými zbraněmi. Takže teďka někde jedou v autě. Teď se mohou nacházet v rozptylu čtyř stovek mil. Jsou v jednom ze šesti velkých států, u baru nebo ve venkovském obchůdku, odkud si mohou zatelefonovat. A každý, kdo lepí obálku vodou z kohoutku, ví přesně, jak krátký musí být telefonát, aby se nedal identifikovat.“

„Nevíte, jestli zrovna sedí v autě.“

„Ne,“ souhlasil Reacher. „To máte docela pravdu. Nevím to určitě. Existuje jistá možnost, že je dnešní výsledek zklamal. Dokonce znepokojil. A z webové stránky vědí, že zítra se zrovna tady naskýtá další šance. Pak na nějakou dobu nic. Takže je možné, že zakopali zbraně a chystají se dnes v noci přiletět. V tom případě by právě teď mohli být na letišti O’Hare a čekat na spojení. Vyplatilo by se poslat tam policisty, aby zjistili, kdo používá telefonní automaty. Ale měl jsem jenom osm minut. Kdyby vás to napadlo dřív, mělo by to nějakou cenu. Vy jste měl celou půlhodinu. Upozornili vás, proboha. Mohl jste to docela jednoduše zorganizovat. V tom případě bych jim toho napovídal spousty, aby je policajti mohli najít. Ale tohle vás nenapadlo. Nic jste nepřipravil. Takže zrovna mně nepředhazujte nějakou sabotáž. A nevykládejte mi, že zrovna já jsem něco zvoral.“

Stuyvesant sklopil pohled. Neodpověděl.

„Teď se ho zeptejte, proč vyžadoval zprávu o počasí,“ vybídla ho Neagleyová.

Stuyvesant mlčel.

„Proč tě zajímalo zrovna to počasí?“ zeptala se Froelichová.

„Protože by pořád byl čas něco zorganizovat. Kdyby v noci před Díkůvzdáním bylo v Chicagu špatné počasí, letiště by bylo tak přeplněné, že by tam museli posedávat hodiny. V tom případě bych mohl později vyprovokovat další telefonát, až by se nám podařilo vyslat na místo nějaké policisty. Ale počasí bylo dobré. Proto žádná zpoždění, takže na to nebyl čas.“

Stuyvesant pořád mlčel.

„Přízvuk?“ zeptala se Froelichová tiše. „Mohl bys něco takového rozpoznat ze dvanácti slov?“

„Tys pořizovala nahrávku,“ poznamenal Reacher. „Ale mě na tom nic nezaujalo. Nic cizokrajného. Ani jižanského nebo z východního pobřeží. Zřejmě pocházejí z lokalit, které se nevyznačují zvláštním přízvukem.“

V místnosti se na dlouhou dobu rozhostilo ticho.

„Omlouvám se,“ prohlásil Stuyvesant. „Pravděpodobně jste se zachoval správně.“

Reacher zavrtěl hlavou. Vydechl.

„Z toho si nic nedělejte,“ řekl. „Tady mlátíme prázdnou slámu. Milion ku jedné, že bychom nepřišli na to, odkud volají. Byl to vážně jen náhlý nápad. Okamžité řešení. Jestli si mnou nejsou jistí, tak je v tomhle pocitu chci udržet. Aby tápali. A chtěl jsem, aby na mě byli naštvaní. Prostě jsem měl v úmyslu alespoň trochu odpoutat pozornost od Armstronga. Bylo by lepší, kdyby se na chvíli zaměřili na mě.“

„Vy chcete, aby ti lidé šli přímo po vás?“

„Lepší než přímo po Armstrongovi.“

„Copak jste se zbláznil? Jeho střeží tajná služba. Vás nikdo.“

Reacher se usmál. „S tím si moc hlavu nedělám.“

Froelichová se pohnula na židli.

„Takže je to posraná soutěž,“ vydechla. „Bože můj, vždyť ty jsi jako Joe, víš o tom?“

„Až na to, že jsem pořád ještě naživu,“ namítl Reacher.

Někdo zaklepal na dveře. Dovnitř nahlédl dozorčí důstojník.

„Je tady zvláštní agent Bannon,“ hlásil. „Přišel na večerní schůzku.“

*****

Stuyvesant v soukromí vlastní kanceláře spravil Bannona o telefonních rozhovorech. V deset hodin a deset minut se vrátili společně do zasedací místnosti. Bannon pořád vypadal spíš jako městský policista než jako federální agent. Tvídové sako, šedé flanelové kalhoty, masivní boty, zarudlý obličej. Jako starý dobrý výkonný detektiv z Chicaga, Bostonu nebo New Yorku. Nesl s sebou tenké desky a tvářil se ponuře.

„Nendick pořád nereaguje,“ oznámil.

Nikdo nepromluvil.

„Není na tom ani hůř ani líp,“ dodal Bannon. „Pořád se o něj strachují.“

Dosedl ztěžka na židli naproti Neagleyové. Otevřel desky a vytáhl svazek barevných fotografií. Rozložil je po stole jako karty. Ve dvojím vyhotovení.

„Bruce Armstrong a Brian Armstrong,“ řekl. „Zesnulí v Minnesotě a Coloradu.“

Byly to kopie na lesklém papíře. Žádné faxy. Originály si museli vypůjčit z rodin, naskenovat a pak poslat e-mailem. Většinou to byly momentky, zvětšené a potom vyřezané v laboratoři FBI tak, aby zůstala jen hlava a ramena. Výsledek působil uměle. Dva strojené výrazy, dva nevinné úsměvy, dva laskavé pohledy upřené na něco, co by s nimi mělo být pravděpodobně v záběru. Dole byla pečlivě kuličkovým perem nadepsána jejich jména. To možná zařídil sám Bannon. Bruce Armstrong, Brian Armstrong.

Opravdu si nebyli vůbec podobní. A ani jeden v ničem nepřipomínal Brooka Armstronga. Nikdo by ani na chvilku nezaváhal, aby je odlišil. Ani ve tmě a ve spěchu. Byli to prostě tři Američané se světlými vlasy a modrýma očima, tak mezi čtyřicítkou a padesátkou, nic víc. Ale právě proto si byli podobní i v jiném směru. Kdybyste zmapovali a roztřídili populaci celého světa, zpracovali byste pár odlišných kategorií, než byste vybrali zrovna ty tři. Muže nebo ženy, černé nebo bílé, Asiaty, bělochy nebo Mongoly, vysoké nebo malé, hubené, tlusté nebo střední váhy, mladé nebo v nejlepších letech, tmavé či světlé, s modrýma nebo hnědýma očima. Museli byste provést podobnou selekci, než byste mohli prohlásit, že si tihle tři Armstrongové nejsou v ničem podobní.

„Co vy na to?“ zeptal se Bannon.

„Docela to sedí, aby to dávalo smysl,“ poznamenal Reacher.

„Souhlasíme,“ řekl Bannon. „Dvě vdovy a pět sirotků. To je sranda, ne?“

Na to nikdo neodpověděl.

„Máte pro nás ještě něco?“ zeptal se Stuyvesant.

„Pracujeme na tom,“ prohlásil Bannon. „Znovu prověřujeme otisk palce. Zkoušíme každou dosažitelnou databázi. Ale nehýříme optimismem. Obešli jsme Nendickovy sousedy. Moc lidí k nim na návštěvu nechodilo. Vypadá to, že si vyráželi jako pár, většinou do baru vzdáleného zhruba deset mil od jejich domu směrem k Dulles. Je to policejní bar. Vypadá to, že se Nendick držel svého postavení. Snažili jsme se vypátrat někoho, s kým by se stýkal intenzivněji.“

„A co před čtrnácti dny?“ vyptával se Stuyvesant. „Když mu unesli ženu? Něco se přece dít muselo.“

Bannon zavrtěl hlavou. „Přes den je jeho ulice dost rušná. Všude samé domácí slepice. Ale nic z toho. Nikdo si na nic nepamatuje. Mohlo se to stát samozřejmě v noci.“

„Ne, já si myslím, že ji Nendick někam odvezl,“ prohlásil Reacher. „Podle mě ho k tomu přinutili. Bylo to rafinované vyhrožování. Jen aby podtrhli jeho odpovědnost. Vyhrotili jeho strach.“

„To je možné,“ připustil Bannon. „To, že má strach, je neoddiskutovatelné.“

Reacher přikývl. „Podle mě se tihle lidé opravdu vyznají v krutých psychologických postupech. Mám dojem, že právě proto některé vzkazy přišly rovnou sem. Pro Armstronga nemůže být nic horšího než slyšet od lidí, kteří jsou placeni za jeho ochranu, že mu hrozí nebezpečí.“

„Až na to, že to od nich neslyší,“ připomněla Neagleyová.

K tomu Bannon nic nepoznamenal. Stuyvesant se na chvíli odmlčel.

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Dospěli jsme k závěru, že už nedostanete žádné další zprávy,“ řekl Bannon. „V pravý čas udeří na místě, které si sami zvolí, a podle všeho vám vůbec nechtějí prozradit kdy a kde. Jinak řečeno, když se o to pokusí a neuspějí, nebudou chtít, abyste o tom dopředu věděl, protože by potom vypadali jako pitomci.“

„A vy máte tušení kdy a kde?“

„Probírali jsme to dnes ráno. Právě zpracováváme jednu teorii. Předpokládám, že tu zítra dopoledne budete.“

„A proč bychom neměli?“

‚Je přece Den díkůvzdání.“

„Armstrong pracuje, takže my taky.“

„A co má v plánu?“

„Dělat ze sebe dobráka v útulku pro bezdomovce.“

„Je to rozumné?“

Stuyvesant jen pokrčil rameny.

„Nemáme jinou volbu,“ prohlásila Froelichová. „Podle ústavy musí politici na Den díkůvzdání podávat krůtu v těch nejhorších brlozích, jaké si dovedete představit.“

„Dobře, tak počkejte, než si zítra ráno promluvíme,“ vybídl je Bannon. „Možná pak změníte názor. Nebo ústavu.“

Potom vstal, obešel stůl a pečlivě složil fotografie, jako kdyby to byla bůhvíjaká vzácnost.

*****

Froelichová vysadila Neagleyovou u hotelu a pak se s Reacherem rozjeli domů. Celou cestu mlčela. Nápadné a útočné ticho. Vydržel to, dokud nevjeli na most přes řeku, pak už to vzdal.

„Co se děje?“

„Nic,“ odsekla.

„Něco snad přece,“ namítl.

Neodpověděla. Jela dál a zaparkovala tak blízko domu, jak se jí to podařilo, což znamenalo projít přes dvě ulice. V sousedství panoval klid. Bylo pozdě v noci před velkým svátkem. Lidé se drželi doma, v pohodlí odpočívali. Vypnula motor, ale nevystoupila z auta. Jen tam tak seděla a zírala přímo před sebe předním oknem, mlčela.

„Tak co je?“ zeptal se znovu.

„Nemyslím, že bych to dokázala snést,“ prohlásila.

„Co?“

„Že se chceš nechat zabít,“ vyhrkla. „Jako se kvůli tobě nechal zabít Joe.“

„Prosím?“ zděsil se.

„Slyšels dobře.“

„Kvůli mně se Joe nechal zabít.“

„Nebyl pro tuhle práci dělaný. Ale stejně v ní pokračoval. Protože se pořád srovnával. Byl k tomu nucen“

„Mnou?“

„Kým jiným? Byl to tvůj bratr. Řídil se tvým příkladem.“

Na to Reacher neřekl nic.

„Proč musíte být zrovna takoví?“ zeptala se.

„Kdo my?“ opáčil. „Koho tím myslíš?“

„Vás, chlapy,“ odvětila. „Vojáky. Pořád se vrháte po hlavě do pitomostí.“

„Copak tohle dělám?“

„Ty víš, že mám pravdu.“

„Já jsem nepřísahal, že klidně koupím kulku do hlavy místo nějakého bezvýznamného politika.“

„Ani já ne. Byl to jenom slovní obrat. A všichni politici taky nejsou bezvýznamní.“

„Takže by ses kvůli němu nechala zastřelit? Nebo ne?“

Pokrčila rameny. „Já nevím.“

„A já se zase nevrhám do ničeho po hlavě.“

„Ale ano. Je to pro tebe výzva. A bůh mi odpusť, měl bys vzít rozum do hrsti a jít od toho.“

„Ty chceš, abych toho nechal? Nebo chceš, abych to dotáhl do konce?“

„Nemůžete při tom nastavovat hlavu jako jeleni v říji.“

„A proč ne? Dřív nebo později dojde na nás nebo na ně. Tak je to. Tak to vždycky chodí. Nač si něco nalhávat?“

„A proč vyhledávat problémy?“

„Já je nevyhledávám. Já to neberu jako problém.“

„No dobře, tak co to, proboha, je?“

„Nevím.“

„Ty nevíš?“

Odmlčel se.

„Znáš nějaké právníky?“

„Koho?“

„Slyšelas dobře,“ zopakoval jí.

„Právníky? To si děláš legraci? V tomhle městě? Tady je to právníky přímo přecpané.“

„Fajn, tak si představ právníka. Dvacet let po absolvování právnické fakulty má spoustu zkušeností. Někdo ho o něco požádá, dokážeš mi popsat, co se v něm děje? Co na to řekne? Co udělá? Rozklepe se strachy? Pomyslí si, že je to pro něj výzva? Má to co dělat s testosterony? Ne, prostě prohlásí, že jo, že to udělá. A pak půjde a udělá to. Protože je to jeho práce. Prostá a jasně stanovená.“

„Ale tvoje práce to není, Reachere.“

„Ano, máš pravdu, jenže v tom není žádný rozdíl. Strýček Sam mě platil z tvých daní, abych přesně tohle dělal, celých třináct dlouhých let. A strýček Sam určitě spoléhá, že z toho nezdrhnu a nepodlehnu psychologickému nátlaku.“

Znovu se zahleděla ven přes přední okno. Jak oddechovala, rychle se zamlžovalo.

„V jiných oblastech tajné služby existují spousty dalších lidí,“ řekla. „U finančních přestupků. Jsou jich stovky. Nevím, kolik je jich přesně. Spousty. Správní lidé. Jsou tu od toho. Joe si jich mohl deset vyžádat a poslat je do Georgie. Mohl jich získat i padesát. Ale neudělal to. Musel se do toho pustit sám. Musel do toho jít sám. Protože to pro něj byla výzva. Protože nedokázal couvnout. Protože se musel pořád srovnávat.“

„Souhlasím, že to neměl dělat,“ poznamenal Reacher. „Jako by doktor neměl sepisovat poslední vůle. Nebo právník operovat.“

„Ale tys ho k tomu přinutil.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, já jsem ho k ničemu nenutil,“ namítl.

Mlčela.

„Existují dva body, Froelichová,“ prohlásil. „Za prvé, lidé si nezvolí povolání hlavně kvůli tomu, co by na to řekl jejich bratr. A za druhé, když jsem se naposledy setkal s Joem a vážně jsme si promluvili, bylo mi šestnáct. Odjížděl do West Pointu. Byl jsem ještě dítě. To poslední, co by ho mohlo napadnout, by bylo se po mně opičit. Copak ses zbláznila? A potom jsem ho v podstatě už neviděl. Akorát tak na pohřbech. Protože ať už si o bráchovi a o mně myslíš cokoli, on nebyl o nic lepší. Vůbec jsem ho nezajímal. Léta jsem o něm nic neslyšel.“

„On sledoval tvou kariéru. Matka mu o tobě všechno povídala. Pořád se s tebou srovnával.“

„Matka umřela sedm let před ním. Tenkrát se u mě nedalo mluvit o nějaké zvláštní kariéře.“

„Hned na začátku jsi získal v Bejrútu Stříbrnou hvězdu.“

„Zasáhla mě bomba,“ řekl. „Dali mi medaili, protože nevěděli, co si se mnou počít. Tak to v armádě chodí. To Joe věděl.“

„Pořád se srovnával,“ nevzdávala se.

Reacher se posunul na sedadle. Po předním skle stékaly potůčky sražené páry.

„Možná,“ připustil. „Ale ne se mnou.“

„Tak tedy s kým?“

„Pravděpodobně s tátou.“

Pokrčila rameny. „O něm nikdy nemluvil.“

„Vidíš, v tom to je,“ namítl Reacher. „V odpírání. Sebezapření.“

„Myslíš? Co bylo tak zvláštního na vašem otci?“

Reacher pohlédl stranou. Zavřel oči.

„Byl to mariňák,“ řekl. „Korea, Vietnam. Člověk, kterého bylo velice jednoduché si někam zařadit. Jemný, sladký, milující muž, ale zároveň chladný zabiják. Tvrdší než skála.“

„A ty se s ním srovnáváš?“

Reacher zavrtěl hlavou. Otevřel oči.

„V žádném případě,“ prohlásil. „Vedle něj bych vypadal jako beránek. Pořád, nezáleží na tom proč. Což zase není tak světoborná záležitost.“

„Tys ho neměl rád?“

„Byl fajn. Ale zároveň nevypočitatelný. Pro takové lidi už tu není místo.“

„Joe neměl jezdit do Georgie,“ poznamenala.

Reacher přikývl. „Proti tomu nemůžu nic namítnout,“ přiznal. „Naprosto. Ale nezavinil to nikdo jiný, mohl si za to sám. Měl se nad tím víc zamyslet.“

„Ty taky.“

„Já si na instinkt nemůžu stěžovat. Třeba že jsem vstoupil k vojenské policii, ne k námořní pěchotě. Nebo mě například nic nenutí někam se hrnout a prohlížet si novou stodolarovou bankovku. Spoléhám se na to, co vím.“

„A ty si myslíš, že víš, jak dopadnout ty chlapy?“

„Stejně jako popelář ví, jak odvážet odpadky. Není to žádná velká věda.“

„To zní pěkně namyšleně.“

Zavrtěl hlavou. „Poslyš, už je mi z toho sebeospravedlňování špatně. Je to absurdní. Znáš své sousedy? Znáš lidi, kteří tu kolem tebe bydlí?“

„Ve skutečnosti ne,“ řekla.

Otřel zamlžené okno a ukázal ven. „Možná je jednou z nich stará dáma, která štrikuje svetry. Půjdeš za ní a zeptáš se jí, co to proboha dělá? Nevěřím, že bys vůbec chtěla zkoumat, jak se pletou svetry.“

„Ty srovnáváš ozbrojený útok s pletením svetrů?“

„Chci jen říct, že každý z nás je v něčem dobrý. A v tomhle jsem dobrý já. Možná je to jen jediná věc, ale jsem v ní dobrý. Nejsem na to pyšný a ani se za to nestydím. Je to prostě tak. Nemůžu si pomoct. Jsem geneticky naprogramovaný k vítězství, to je všechno. Bylo to v nás už po několik po sobě jdoucích generací.“

„Joe měl stejné geny.“

„Ne, on měl stejné rodiče. To je rozdíl.“

„Doufám, že je tvá sebedůvěra odůvodněná.“

„To je. Zvlášť teď, když je tu Neagleyová. Díky ní si připadám jako Osvoboditel.“

Froelichová pohlédla stranou. Zmlkla.

„Co je?“ zeptal se.

„Ona tě miluje.“

„Blbost.“

Froelichová na něj vrhla přímý pohled. Jak to můžeš vědět?“

„Nikdy jsem ji nezajímal.“

Froelichová jen zavrtěla hlavou.

„Jednou jsem s ní o tom mluvil,“ poznamenal. „Není to dlouho. Řekla mi to. Stačilo jí na to jednoslabičné slovo.“

„A tys jí uvěřil?“

„A neměl bych snad?“

Froelichová mlčela. Reacher se usmál.

„A ty si myslíš, že se o mě zajímá?“ zeptal se.

„Usmíváš se přesně jako Joe,“ odpověděla. „Trochu ostýchavě a taky křivě. Je to ten nejkrásnější úsměv, jaký jsem kdy viděla.“

„Ty ses s ním ještě nevypořádala, viď?“ zeptal se.

Neodpověděla. Vystoupila z auta a vykročila k domu. Šel jí v patách. Na ulici bylo chladno a vlhko. Noční vzduch byl hutný. Ucítil řeku a odkudsi k němu zavanul pach leteckého benzinu. Došli k domu. Odemkla dveře. Vešli dovnitř.

Na podlaze v předsíni ležel list papíru.

12 KAPITOLA

BYL TO POVĚDOMÝ BÍLÝ LIST VELIKOSTI DOPISNÍHO PAPÍRU. LEŽEL PEČLIVĚ vyrovnaný podle dubových prken na podlaze. Byl položený v geometrickém středu chodby blízko paty schodiště, přesně tam, kam Reacher před dvěma dny odložil svůj pytel s oblečením. Na něm bylo povědomým počítačovým písmem napsáno jednoduché prohlášení. Sestávalo z pěti slov rozdělených do dvou řádků umístěných do středu stránky: Stane se to už brzy. Stane se to, zaplňovalo první řádku, už brzy, stálo ve středu té druhé. Působilo to jako poem nebo lyrická píseň, Jako kdyby to rozdělení mělo ještě zvýšit dramatický efekt, jako kdyby mezi řádky byla mezera, oddech či virbl. Bum!… stane se to… už brzy. Reacher zíral na papír jako zhypnotizovaný. Už brzy. Už brzy.

„Nesahej na to,“ nabádala ho Froelichová.

„To jsem neměl v úmyslu,“ ujistil ji Reacher.

Vystrčil hlavu ze dveří a zkontroloval ulici. Všechna auta stojící v sousedství byla prázdná. Okna domů zavřená, se zataženými závěsy. Žádní chodci. Žádní opozdilci v temnotě. Všude panovalo ticho. Vrátil se dovnitř, pomalu a opatrně zavřel dveře, jako kdyby nechtěl ani závanem větru papír porušit.

„Jak se sem mohli dostat?“ ptala se Froelichová.

„Dveřmi,“ odvětil Reacher. „Pravděpodobně zadními.“

Froelichová vytáhla z pouzdra SIG-Sauer, prošli spolu obývákem do kuchyně. Dveře na zadní dvorek byly zavřené, ale nezamčené. Reacher je otevřel nohou. Provrtával pohledem okolí, ale vůbec nic neviděl. Otevřel dveře dokořán, takže světlo zevnitř dopadalo na povrch venku. Naklonil se k nim a prohlížel si poškrábaný kov kolem klíčové dírky.

„Stopy,“ prohlásil. „Hodně malé. Byli to machři.“

„Jsou tady, v D. C,“ vydechla. „Právě teď. Nejsou v nějakém baru na Středozápadě.“

Pohlédla přes kuchyň do obývacího pokoje.

„Telefon,“ vyhrkla.

Byl posunutý z obvyklé polohy na stolku vedle křesla u krbu.

„Použili můj telefon,“ řekla.

„Asi aby mi zavolali,“ poznamenal Reacher.

„Otisky?“

Zavrtěl hlavou. „Rukavice.“

„Byli v mém domě,“ vydechla.

Odstoupila od zadních dveří a zastavila se u kuchyňského pultu. Zírala na cosi dolů a pak prudce vytáhla zásuvku.

„Vzali mi zbraň,“ prohlásila. „Měla jsem tu rezervní zbraň.“

„Já vím,“ přitakal Reacher. „Starou berettu.“

Otevřela vedlejší šuplík. „Zásobníky jsou taky pryč,“ hlásila. „Měla jsem tu i munici.“

„Já vím,“ zopakoval Reacher. „Pod chňapkou.“

„Jak to víš?“

„V pondělí v noci jsem si to tu prohlédl.“

„A proč?“

„To už je zvyk,“ vysvětloval. „Neber si to osobně.“

Pohlédla na něj a pak otevřela skříňku na zdi, kde měla schované peníze. Sledoval, jak kontroluje kameninovou nádobu. Neřekla nic, takže předpokládal, že tam hotovost zůstala. V duchu si potvrdil starou profesionální domněnku, že lidé se neradi prohrabují v něčem, co mají nad hlavou.

Pak strnula. Znovu ji něco napadlo.

„Mohli by být pořád ještě v domě,“ zašeptala.

Ale nepohnula se. Byla to první známka strachu, jaké si u ní kdy všiml.

„Prověřím to,“ navrhl. „Pokud to ovšem není přehnaná reakce.“

Podala mu pistoli. Zhasl v kuchyni, aby nebyl vidět na schodech do sklepa, a pomalu sestupoval dolů. Doléhalo k němu vrzání a skřípání z domu, hučení a kapání v topném systému. Stál tam bez hnutí ve tmě a čekal, až se mu přizpůsobí oči. Nikdo tam nebyl. Ani nahoře. Nikdo se tam neschovával a nečekal. Schovaný člověk na čekané vydává lidské vibrace. Slabounké hučení a chvění. Necítil nic. Dům byl prázdný a neporušený až na přemístěný telefon, pohřešovanou berettu a vzkaz na podlaze v hale. Vyšel do kuchyně a podal jí zbraň, pažbou napřed.

„V pořádku,“ řekl.

„Měla bych vyřídit pár telefonátů.“

*****

Zvláštní agent Bannon dorazil za čtyřicet minut v úředním sedanu se třemi členy svého komanda. Za pět minut po nich se objevil Stuyvesant ve služebním suburbanu. Nechali oba vozy zaparkované vedle sebe na ulici se zapnutými světly. Okolní domy ozařovaly nepravidelné záblesky modré, červené a bílé. Stuyvesant stál nehnutě v otevřených dveřích.

„Neměli jsme už dostat žádný vzkaz,“ poznamenal.

Bannon klečel a prohlížel si list papíru.

„Tohle má obecnou platnost,“ řekl. „Předpokládali jsme, že nedostaneme nic konkrétního. A to jsme taky nedostali. Slovo brzy je bezvýznamné, pokud jde o čas a místo. Je to jen výsměch. Máme být ohromení, jak jsou šikovní.“

„Já tedy ohromený jsem,“ poznamenal Stuyvesant.

Bannon vzhlédl k Froelichové. „Jak dlouho jste byla pryč?“

„Celý den,“ odvětila Froelichová. „Odjeli jsme v půl sedmé ráno, měli jsme tu schůzku s vámi.“

„My?“

„Reacher tu bydlí,“ řekla.

„Už ne,“ prohlásil Bannon. „Ani jeden z vás tu nebydlí. Je to nebezpečné. Dopravíme vás na bezpečné místo.“

Froelichová mlčela.

„Právě teď jsou v D. C,“ upozornil Bannon. „Pravděpodobně se někde přeskupují. Zřejmě dorazili ze Severní Dakoty několik hodin po vás. Ví, kde bydlíte. A my tu potřebujeme pracovat. Tohle je místo činu.“

„Je to můj dům,“ namítla Froelichová.

„Je to místo činu,“ opakoval Bannon. „Byli tady. Musíme to tu trochu rozebrat. Lepší když někde počkáte, než to zase dáme dohromady.“

Froelichová mlčela.

„Nebraňte se,“ radil jí Stuyvesant. „Chci, abyste byla pod ochranou. Ubytujeme vás v motelu. Pár lidí z policejního velitelství bude hlídkovat přede dveřmi, dokud nebude po všem.“

„Neagleyovou taky,“ ozval se Reacher.

Froelichová po něm střelila pohledem. Stuyvesant přikývl.

„Nebojte se,“ ujišťoval ho. „Už jsem pro ni někoho poslal.“

„A co sousedi?“ vyptával se Bannon.

„Vlastně je ani neznám,“ odvětila Froelichová.

„Mohli si něčeho všimnout,“ nevzdával se Bannon. Podíval se na hodinky. „Mohli by být ještě vzhůru. Vlastně v to doufám. Když vytáhnete svědky z postele, většinou bývají dost mrzutí.“

„Tak si sbalte, co potřebujete,“ zvolal Stuyvesant. „Odjíždíme.“

*****

Reacher stál u Froelichové v pokoji pro hosty a měl silný pocit, že už se sem nikdy nevrátí. Takže si posbíral věci v koupelně a pytel s oblečením z Atlantic City a všechny Joeovy obleky a košile, které zůstaly netknuté. Do kapes si nacpal čisté ponožky a spodní prádlo. Všechno oblečení nesl v jedné ruce a Joeovu lepenkovou krabici pod druhou paží. Sestoupil po schodech a vyšel ven do nočního vzduchu, uvědomil si, že poprvé po více než pěti letech odněkud odchází se zavazadly. Naložil všechno do kufru suburbanu, pak obešel vůz a vyšplhal se na zadní sedadlo. Seděl tam tiše a čekal na Froelichovou. Vyšla z domu s malým kufříkem. Stuyvesant ho od ní vzal, uložil ho a pak se oba usadili vepředu. Rozjeli se ulicí. Froelichová se ani neohlédla.

Jeli na sever a pak se stočili na západ, propletli se turistickými lokalitami a druhou stranou zase vyjeli. Zastavili u motelu v Georgetownu tak deset bloků od ulice, kde bydlel Armstrong. Před ním parkoval starý model Crown Vic a vedle nový vůz s odděleným prostorem pro řidiče. V něm seděl šofér. Crown Vic byl prázdný. Samotný motel byl malý, vkusný, celý obložený tmavým dřevem. Diskrétní místo. Obklopovaly ho tři ambasády s oplocenými pozemky. Byla to vyslanectví států, o nichž Reacher nikdy nic neslyšel, ale ty ploty se hodily. Bylo to dobře střežené území. Dalo se tam dostat jen jedinou cestou a ochranka v hale by to měla mít pod dohledem. Další člen ochranky na chodbě by měl být jako třešnička na dortu.

Stuyvesant objednal tři pokoje. Neagleyová už dorazila. Našli ji v hale. Zrovna si kupovala u automatu sodovku a hovořila s velkým chlapíkem v laciném černém obleku a policejních botách. Bezpochyby s příslušníkem státní policie. Řidičem vozu Crown Vic. Musí mít menší rozpočet na vozový park než u tajné služby, napadlo Reachera. Stejně jako příspěvek na oblečení.

Stuyvesant obstaral písemné formality v recepci a vrátil se se třemi kartami místo klíčů. Rozdávání připomínalo malý obřad, který je uvedl do rozpaků. Byla na nich označená čísla tří pokojů. Následovala za sebou. Pak hrábl do kapsy a vytáhl klíčky od suburbanu. Podal je Froelichové.

„Svezu se zpátky s lidmi, kteří přivezli Neagleyovou,“ prohlásil. „Uvidíme se zítra, v sedm hodin v kanceláři, i s Bannonem.“

Pak se otočil a odešel. Neagleyová pobrala kartu, sodovku a tašku s oblečením a vydala se hledat pokoj. Froelichová s Reacherem vyrazili za ní, každý se svou kartou. Na konci chodby s řadou pokojů narazili na dalšího policistu. Seděl zkroucený na obyčejné kuchyňské židli. Aby si udělal alespoň trochu pohodlí, opíral se o zeď. Reacher se okolo něj protáhl se svým nijak elegantním zavazadlem a vešel do dveří. Froelichová udělala to samé ob jedny dveře, ani se za ním neohlédla.

Vešel dovnitř a našel typickou verzi toho, co už viděl tisíckrát před tím. Jedna postel, jedna židle, stolek, normální telefon, menší televizní obrazovka. Ale zbytek působil zvláštně. Květované závěsy byly zatažené. Květovaný přehoz přes postel přepečlivě vyrovnaný. Na stěnách bambusové rohože v přírodním provedení. Nad postelí laciná reprodukce tvářící se jako ručně malovaná architektonická kresba části starověkého řeckého chrámu. Uložil pytel a vyrovnal si v koupelně na poličku nad umyvadlem hygienické potřeby. Mrknul na hodinky. Bylo po půlnoci. Den díkůvzdání už začal. Svlékl si Joeovo sako a pohodil ho na stůl. Uvolnil si kravatu a zívl. Ozvalo se zaťukání na dveře. Otevřel, venku stála Froelichová.

„Pojď dál,“ vybídl ji.

„Jen na chvilku,“ ujistila ho. Vrátil se dovnitř a usedl na kraj postele, přenechal jí židli. Byla rozcuchaná, jako kdyby do vlasů zajela prsty. Takhle jí to slušelo. Vypadala mladší a nějak zranitelnější.

„Už jsem se s ním vypořádala,“ řekla.

„V pořádku,“ poznamenal.

„Ale vidím, že mi to nevěříš.“

„V pořádku,“ zopakoval.

„Takže myslím, že dnes bychom neměli být spolu. Nechci, aby sis lámal hlavu nad tím, proč jsem tady. Kdybych tu zůstala.“

„Jak si přeješ,“ poznamenal.

„Prostě mi ho hrozně připomínáš. Není možné si toho nevšimnout. Copak to nevidíš? Ale nikdy jsi nebyl náhradník. Chci, abys to věděl.“

„Pořád si myslíš, že ho zabili kvůli mně?“

Odvrátila se. „Kvůli něčemu se to stalo,“ řekla. „Něco v něm hlodalo, něco ho muselo ovlivnit. Něco ho přimělo k domněnce, že může přemoct někoho, na koho nestačí. Kvůli něčemu si myslel, že všechno bude v pořádku, i když tomu nic nenasvědčovalo. A to samé se může stát tobě. Jestli to nevidíš, tak jsi blázen.“

Přikývl. Neříkal nic. Vstala a obešla ho. Zachytil vůni jejího parfému, když kolem něj procházela.

„Zavolej, když mě budeš potřebovat,“ vybídl ji.

Neodpověděla. A on nevstal.

* * * *

Za půl hodiny se ozvalo další zaklepání, otevřel dveře a čekal, že tam zase najde Froelichovou. Ale byla to Neagleyová. Pořád oblečená, trochu unavená, ale klidná.

„Jsi sám?“ zeptala se.

Kývl.

„Kde je?“ vyptávala se.

„Odešla.“

„Služebně, nebo kvůli nedostatku potěšení?“

„Spíš má v sobě zmatek,“ prohlásil. „Nejdřív mě chtěla považovat za Joea a pak mě začala obviňovat, že kvůli mně zemřel.“

„Pořád ho miluje.“

„To je jasný.“

„Šest let po skončení jejich vztahu.“

„Je to normální?“

Pokrčila rameny. „Na to se ptáš mě? Podle mě se někdo trápí nešťastnou láskou pěkně dlouho. Musel to být frajer.“

„Natolik jsem ho vlastně ani neznal.“

„Umřel kvůli tobě?“

„Jistěže ne. Byl jsem miliony mil daleko. Nemluvil jsem s ním sedm let. Už jsem ti to přece vyprávěl.“

„Tak o co jí jde?“

„Říká, že začal být lehkomyslný, protože se se mnou pořád snažil srovnávat.“

„A byl?“

„O tom pochybuju.“

„Říkals, že ses potom obviňoval. I mně jsi to vyprávěl, když jsme si prohlíželi ty nahrávky.“

„Mám dojem, že jsem říkal, že jsem měl vztek, ne že bych se cítil provinile.“

„Vztekle, provinile, to je přece jedno. Proč by ses obviňoval, kdyby to nebyla tvoje chyba?“

„Tak teď mi tvrdíš i ty, že je to moje chyba?“

„Já se jen ptám, proč cítíš vinu.“

„Vyrůstal ve falešných představách.“

Zmlkl a vešel do pokoje, Neagleyová vykročila za ním. Lehl si na postel, rozhodil paže, ruce mu visely přes pelesti. Sedla si na židli, kde předtím seděla Froelichová.

„Vyprávěj mi o těch falešných představách,“ vybídla ho.

„Byl velký a také hodně přičinlivý,“ vysvětloval Reacher. „Ve školách, do kterých nás posílali, se snaživost moc nevyplácela. A on fakt nebyl dost tvrdý, i když by tomu napovídal jeho vzrůst. Takže dostával lekce, a to dost pravidelně.“

„A dál?“

„Byl jsem o dva roky mladší, ale velký a tvrdý, a zase ne moc snaživý. Takže jsem se o něj začal starat. Nejspíš z pocitu sounáležitosti a potyčky mi beztak nevadily. Mohlo mi být tak šest. Potuloval jsem se. Spoustu jsem se toho přiučil. Zjistil jsem, že je důležité udržovat si styl. Záleží jen na tobě, jak tě lidi budou brát. Někdy mi to ovšem nevyšlo. Nejdřív se na mě osmiletí dívali skrz prsty. Pak se to zlepšilo. Pár jsem jich ošklivě zranil. Byl jsem jako blázen. To už nebylo jen tak. Někam jsme se přestěhovali a všichni velice rychle pochopili, že mají držet ruce pryč od Joea, nebo si na ně ten cvok došlápne.“

„Tak mi připadá, žes musel být chlapeček k zulíbání.“

„Bylo to v armádě. Všude jinde by mě poslali do polepšovny.“

„Říkáš, že se na to Joe spoléhal.“

Reacher přikývl. „Trvalo to celkem deset let. Přišlo to a zase odešlo, jak nám přibývala léta, tak vliv slábl. Ale když došlo na věc, bylo to ještě vážnější. Mám dojem, že si to uložil do paměti. Deset let je dost dlouhá doba, když dospíváte, už je to zažité. Podle mě se naučil ignorovat nebezpečí, protože ho ten blázen pořád chránil. Takže si myslím, že má Froelichová v určitém směru pravdu. On nemel pud sebezáchovy. Ne proto, že by se snažil soutěžit, ale protože někde v hloubi věřil, že si to může dovolit. Protože jsem na něj pořád dohlížel, stejně jako ho matka krmila a armáda mu poskytovala ubytování.“

„Kolik mu bylo, když zemřel?“

„Osmatřicet.“

„To znamená dvacet let, Reachere. Měl dvacet let na to, aby dospěl. Všichni jsme se přizpůsobili.“

„Doopravdy? Někdy si připadám jako šestiletý. Každý mě koutkem oka sleduje jako cvoka.“

„Kdo například?“

„Třeba Froelichová.“

„Ona ti to řekla?“

„Vyvedl jsem ji z rovnováhy.“

„Tajná služba je civilní organizace. Nanejvýš polovojenská. Jsou na tom skoro stejně jako obyčejní obyvatelé.“

Usmál se. Mlčel.“

„Tak jaký je závěr?“ zeptala se Neagleyová. „Chceš se pořád užírat, jestli jsi nepřivodil smrt svého bratra?“

„Trochu ano,“ přiznal. „Ale dostanu se z toho.“

Kývla. „Taky si myslím. A měl bys. Nebyla to tvoje chyba. Bylo mu osmatřicet. Nečekal, až se mu zjeví malý bráška.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na co?“

„Na něco, co mi taky řekla Froelichová.“

„Uvažuje, proč to neděláme?“

„Jsi bystrá.“

„Vycítila jsem to,“ poznamenala Neagleyová. „Určitý zájem. I lehkou žárlivost. Dokonce chlad. Ale pak jsem ji dostala.“

„To určitě.“

„Nikdy jsme se ani nedotkli, víš, ty a já. Nikdy mezi námi nedošlo k sebemenšímu fyzickému kontaktu. Nikdy jsi mě nepoplácal po zádech, ani jsi mi nepotřásl rukou.“

Pohlédl na ni a vybavil si těch patnáct let, co se znali.

„Vážně?“ zeptal se. „A je to dobře, nebo špatně?“

„Dobře,“ odpověděla. „Ale nevyptávej se proč.“

„Fajn,“ souhlasil.

„Mám pro to své důvody. Na nic se neptej. Ale nepotrpím si na doteky. A ty ses mě nikdy nedotkl. Vždycky jsem si myslela, žes to vycítil. A vítala jsem to. Je to jeden z důvodů, proč jsem tě měla odjakživa ráda.“

Mlčel.

„I když ses mohl dostat do polepšovny,“ poznamenala.

„Asi bys tam byla se mnou.“

„Byli bychom dobrý tým,“ řekla. „My jsme dobrý tým. Měl by ses se mnou vrátit do Chicaga.“

„Já jsem tulák,“ namítl.

„Fajn, k ničemu tě nenutím,“ poznamenala. „A na Froelichovou se dívej z té lepší stránky. Dopřej jí trochu času. Podle všeho za to stojí. Je to pěkná ženská. Trochu si užij. Sluší vám to spolu.“

„Dobře,“ prohlásil. „Asi jo.“

Neagleyová vstala a zívla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Kývla. „Já jsem v pohodě.“

Pak si přitiskla rty na prsty a ze vzdálenosti šesti stop mu poslala polibek. Beze slova vyšla z pokoje.

*****

Byl unavený, ale zároveň rozrušený, v pokoji bylo chladno, postel měl hrbolatou, nedokázal usnout. Tak si oblékl kalhoty a košili, přešel do šatny a vytáhl Joeovu krabici. Nečekal, že by v ní našel něco, co by ho zaujalo.

Mohly to být jen odložené krámy. Nikdo si neschovává něco důležitého v domě své přítelkyně, když je mu jasné, že může vzít každou chvíli roha.

Položil krabici na postel a otevřel ji. Nejdřív mu padl do oka pár bot. Byly složené od podpatku ke špičce. Byly to společenské černé boty, z poctivé kůže. Pečlivě prošité. Tenké tkaničky v pěti dírkách. Pravděpodobně z dovozu. Ale ne z Itálie. Na to byly moc bytelné. Možná z Anglie.

Položil je na přehoz přes postel. Podpatky odsunul o šest palců a špičky ještě trochu posunul. Pravý podpatek byl víc sešlapaný než levý. Boty byly dost obnošené. Přesně si v nich představil Joeovu nohu. Vlastně celé jeho tělo, které se nad nimi tyčilo, jako kdyby se nad nimi neviditelný vznášel. Bylo to jako posmrtná maska.

V krabici našel tři knihy uložené hřbety nahoru. Jedna byla Du cóté de chez Swann, Swann, první díl Hledání ztraceného času Marcela Prousta. Byl to francouzský paperback s charakteristickou jednoduchou tvrdou obálkou. Prolistoval jej. Jazyk by zvládl, ale obsah se mu nevybavil. Druhý svazek představovala vysokoškolská skripta o statistické analýze. Byla silná a hustě psaná. Prolistoval je a vzdal to, jak jazyk, tak obsah. Položil je na postel na Prousta.

Vytáhl třetí knihu. Zíral na ni. Poznával ji. Sám ji Joeovi koupil, bylo to už dávno, k jeho třicátinám. Byl to Dostojevského Zločin a trest. V angličtině, ale koupil ji v Paříži v antikvariátu. Dokonce si i vzpomněl, na kolik ho přišla, nebylo to moc. Pařížský knihkupec ji vykázal do oddělení s cizojazyčnou literaturou a nebylo to první vydání nebo jiná pamětihodnost. Byl to jen úhledný svazek a úžasný příběh.

Našel volný list. Napsal tam: Joe, vyvaruj se obojího, jo? Všechno nejlepší k narozeninám. Jack. Půjčil si na to od knihkupce tužku, ušpinil se inkoustem. Teď byla trochu pomačkaná. Pak napsal na záložku adresu, protože prodavač se mu nabídl, že ji pošle. Napsal tam Pentagon, protože Joe ve třiceti pořád ještě sloužil u vojenské rozvědky. Na knihkupce to udělalo dojem. Pentagon, Arlington, Virginia, USA.

Otočil titulní stránku a dostal se k textu. Počátkem července, v období extrémních veder, k večeru, vyšel z pronajatého pokoje na ulici jistý mladík. Pak listoval dál, snažil se najít samotnou vraždu, z knihy vypadl pomačkaný papír. Napadlo ho, že tam byl jako záložka. Ocitl se právě uprostřed hádky mezi Raskolnikovem a Svidrigajlovem.

Uhladil papír. Pocházel z vojenských zásob. Poznal to podle barvy a kvality. Bezvýrazná krémová barva, hladký povrch. Dopis byl napsaný šest neděl po narozeninách. Milý Jacku, díky za knihu. Nakonec mi došla. Budu ji chovat jako oko v hlavě. Dokonce si ji snad přečtu. Ale s největší pravděpodobností k tomu brzy nedojde, protože tu mám dost práce. Uvažuju o tom, že se vydám za svým snem. Někdo (na jeho jméno by sis vzpomněl) mi nabídl práci.

A konec. Dopis najednou skončil. Uprostřed stránky. Položil ho vedle bot. Všechny tři knihy uložil zpátky do krabice. Zadíval se na boty a na dopis a ponořil se do vlastní mysli tak, jako velryby naslouchají jiným velrybám na tisíce mil přes ledový oceán. Ale neuslyšel nic. Nic tam nebylo. Vůbec nic. A tak nacpal boty zpátky do krabice, znovu uhladil dopis a uložil ho nahoru. Zaklapl víko, přenesl krabici přes pokoj a položil ji na odpadkový koš. Když vykročil k posteli, ozvalo se další zaklepání na dveře.

Byla to Froelichová. Měla na sobě kalhoty i sako. Pod sakem žádnou košili. Vlastně asi vůbec nic. Usoudil, že se rychle oblékla, protože musela projít na chodbě kolem stráže.

„Pořád jsi vzhůru,“ konstatovala.

„Pojď dál,“ vyzval ji.

Vešla do pokoje a počkala, dokud nezavřel dveře.

„Nemám vztek na tebe,“ prohlásila. „Nezpůsobil jsi Joeovu smrt. Ve skutečnosti jsem si to nemyslela. A stejně tak se nezlobím na Joea, že se nechal zabít. Prostě k tomu došlo.“

„Ale něco tě štve,“ namítl.

„Vadí mi, že mě opustil,“ řekla.

Přešel pokojem a usedl na kraj postele. Tentokrát se posadila vedle něj.

„Už jsem se s jeho smrtí vyrovnala,“ prohlásila. „Docela. To ti přísahám. A to dávno. Ale pořád ještě se nedokážu srovnat s tím, jak ode mě prostě odešel.“

Reacher mlčel.

„A kvůli tomu mám vztek na sebe,“ pronesla tiše. „Protože jsem si mu přála ublížit. V hloubi duše. Taky jsem chtěla, aby naboural a uhořel. A pak se to stalo. Takže se pořád cítím provinile. A teď se bojím, že mě budeš odsuzovat.“

Reacher se zarazil.

„Nemám tě z čeho vinit,“ řekl. „Ani se kvůli ničemu nemusíš obviňovat. To, co sis přála, bylo pochopitelné a nemělo to žádný vliv na to, co se stalo. Jak by taky mohlo?“

Zmlkla.

„Měl toho nad hlavu,“ usoudil Reacher. „To je všechno. Dostal šanci a štěstí mu nepřálo. Tys to nezpůsobila. Já jsem to nezpůsobil. Zkrátka k tomu došlo.“

„Každá věc má přece nějakou příčinu.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, nemá,“ prohlásil. „Fakt ne. Prostě se to stane. Nebyla to tvoje chyba. Neneseš za to odpovědnost.“

„Myslíš?“

„Neneseš za to odpovědnost,“ zopakoval. „Nikdo za to nenese odpovědnost. Až na toho chlapa, co zmáčkl spoušť.“

„Přála jsem si, aby to odskákal,“ řekla. „Musíš mi to odpustit.“

„Není co odpouštět.“

„Potřebuju, abys mi to řekl.“

„Nemůžu,“ bránil se Reacher. „A neudělám to. Ty nepotřebuješ odpuštění. Nebyla to tvoje vina. Nebo moje. Ani Joeova. Zkrátka se to stalo. Tak už to chodí.“

Dlouho mlčela. Pak přikývla, jen lehce, a trochu se k němu posunula.

„Dobře,“ řekla.

„Máš pod těmi šaty něco?“ zeptal se.

„Věděl jsi, že jsem měla v kuchyni pistoli.“

„Jo.“

„Proč jsi mi prohledával dům?“

„Protože mám určité geny, které Joe neměl. Mně se nic takového neděje. Já prostě nemívám smůlu. Máš teď u sebe tu pistoli?“

„Ne, nemám,“ ujišťovala ho.

A opět ticho.

„A pod těmi šaty taky nemám nic,“ dodala.

„Potřebuju se o tom přesvědčit,“ řekl. „Je to otázka opatrnosti, mám to v genech, chápeš?“

Rozepnul jí první knoflík na saku. Pak druhý. Vklouzl dovnitř rukama. Pleť měla horkou a hladkou.

*****

V šest hodin ráno je vzbudila motelová služba. To musel včera zajistit Stuyvesant, pomyslel si Reacher. Kéž by na to zapomněl. Froelichová se vedle něj pohnula. Pak otevřela oči a posadila se, působila úplně čile.

„Šťastné Díkůvzdání,“ řekl.

„Doufám, že bude,“ odvětila. „Přemýšlím o dnešku. Mám dojem, že je to buď a nebo.“

„Takové dny mám rád.“

„Fakt?“

„Jasně,“ poznamenal. „Prohru si nezvolíme, takže nás čeká vítězný den.“

Odstrčila přikrývku. Topení v pokoji hřálo naplno.

„Vem si něco pohodlného,“ řekla mu. „Obleky se ve vyvařovně moc nenosí, i když je svátek. Řekneš to Neagleyové?“

„Pověz jí to ty. Půjdeš kolem jejích dveří. Neukousne tě.“

„Vážně?“

„Ne,“ opáčil.

Oblékla si kostým a odešla. Přešel k šatníku a vytáhl pytel plný oblečení z Atlantic City. Rozprostřel ho po posteli a snažil se uhladit pomačkané faldy. Pak se osprchoval, ale neoholil se. Chtěla, abych vypadal ležérně, pomyslel si. Na Neagleyovou narazil v hale. Měla na sobě džínsy, mikinu a přes ni ošoupanou koženou bundu. Byl tam bufetový pult s kávou a vdolečky. Policisté už skoro všechny snědli.

„Takže jste se líbali a rozdali jste si to?“ vyptávala se Neagleyová.

„Od obojího kousek,“ odpověděl.

Vzal si šálek a nalil si kávu. Vybral si rozinkový vdoleček. Pak dorazila Froelichová, čerstvě osprchovaná, měla na sobě černé denimové džínsy, černé tričko a černou nylonovou bundu. Snědli a vypili všechno, co zbylo po policistech, a pak společně vyrazili k Stuyvesantovu suburbanu. Bylo před sedmou hodinou ranní, Den díkůvzdání, a město působilo dojmem, že v něm večer proběhla evakuace. Všude panovalo ticho. Bylo chladno, ale nefoukal vítr. Slunce už vyšlo a obloha byla světle modrá. Kamenné budovy vypadaly jako ze zlata. Silnice byly úplně volné. Bez problémů dorazili do kanceláře. Stuyvesant na ně čekal v zasedačce. Neformálnost pojal jako nažehlené šedé kalhoty a růžový svetr pod ostře modrým golfovým sakem. Reacher usoudil, že na všech štítcích by si přečetl Brooks Brothers, a pomyslel si, že paní Stuyvesantová jela do baltimorské nemocnice jako každý čtvrtek, ať už byl Den díkůvzdání nebo ne. Naproti Stuyvesantovi seděl Bannon. Zahalený do stejného tvídu a flanelu. Stejně by vždycky vypadal jako policajt. Přinejmenším jako mužský, který nemá v šatníku zrovna velký výběr.

„Tak jdeme na to,“ prohlásil Stuyvesant. „Máme toho spoustu.“

„První bod,“ ohlásil Bannon. „FBI oficiálně doporučuje zrušení dnešní akce. Víme, že ti lumpové jsou ve městě, a tak je rozumné předpokládat, že existuje nebezpečí nepřátelského útoku.“

„Zrušení nepřichází v úvahu,“ prohlásil Stuyvesant. „Podávání krocana v útulku pro bezdomovce může znít bezvýznamně, ale tohle je město, kde si potrpí na symboly. Kdyby se Armstrong stáhl, utrpěl by velkou politickou újmu.“

„Dobře, tak tam budeme s vámi,“ pokračoval Bannon. „Ne abychom dublovali vaši roli. Budeme se držet stranou ve všem, co se bude týkat Armstrongovy osobní bezpečnosti. Ale kdyby se něco semlelo, tak bude lepší, když budeme co nejblíž.“

„Nějaké zvláštní informace?“ zeptala se Froelichová.

Bannon zavrtěl hlavou. „Žádné,“ řekl. „Jen pocit. Ale doporučoval bych vám, abyste to brali vážně.“

„Já beru všechno vážně,“ prohlásila Froelichová. „Ve skutečnosti měním celý plán. Přesouvám to všechno ven.“

„Ven?“ vyhrkl Bannon. „Nebude to ještě horší?“

„Ne,“ oponovala Froelichová. „Když to vezmeme z jakékoli strany, bude to tak lepší. Je to prostě dlouhá nízká místnost. Kuchyň je až vzadu. Rozhodně tam bude pěkně narváno. Naprosto vůbec nemáme nejmenší naději využít u dveří detektory kovu. Je konec listopadu a většina z těchhle lidí si na sebe natáhne pět vrstev a tahá s sebou spoustu kovových krámů. Nemůžeme je prohledávat. To by se táhlo donekonečna a mí lidé by přitom mohli pochytat bůhvíkolik nemocí. Nemůžeme si na to vzít rukavice, protože by se to mohlo považovat za diskriminaci. Takže musíme připustit, že se mezi ně ti hajzlové mohou přimíchat a dostat se pěkně blízko, a zároveň si musíme přiznat, že ve skutečnosti neexistuje cesta, jak jim v tom zabránit.“

„Jaká je tedy výhoda v tom, že se to bude konat venku?“

„Vedle je dvůr. Sestavíme servírovací stoly do dlouhé řady kolmo ke stěnám budovy. Jídlo se bude podávat kuchyňským oknem. Za stolem je zeď toho dvora. Postavíme Armstronga se ženou a čtyři agenty za servírovací stůl zády ke zdi. Hosté budou přicházet zleva za přísného dozoru. Dostanou jídlo a půjdou se posadit dovnitř a sníst si ho. I lidem od televize to bude takhle líp vyhovovat. Venku je to pro ně vždycky lepší. A bude tu i uspořádaný pohyb. Zleva doprava podél stolu. Krůta od Armstronga, nádivka od paní Armstrongové. Budou pokračovat dál, k jídlu se posadí. Takhle se to líp fotografuje.“

„Směrem nahoru?“ zeptal se Stuyvesant.

„Značný prostor,“ prohlásila Froelichová. „Pro zajištění bezpečnosti v davu to bude mnohem lepší. Nikdo nemůže vytáhnout zbraň dřív, než se dostane blízko k Armstrongovi, protože když budou procházet podél stolu, budou pod přísným dozorem. Kdyby pak čekali, že to udělají, až se k němu dostanou, bude mít kolem sebe čtyři agenty.“

„A na druhou stranu?“

„Tam je to omezené. Na třech stranách budeme chráněni třemi zdmi. Ale pozemek je zepředu otevřený. Přímo přes ulici vede blok pětipatrových budov. Jsou to stará skladiště. Okna jsou zatlučená, což je velká výhoda. Ale musíme postavit agenta na každou střechu. Takže na rozpočet můžeme zapomenout.“

Stuyvesant přikývl. „Takhle by to šlo. Je to dobrý plán.“

„Počasí nám tentokrát hraje do ruky,“ dodala Froelichová.

„Je to v podstatě obvyklý plán?“ vyptával se Bannon. „Takhle se u tajné služby postupuje?“

„Tohle bych fakt nerada rozebírala,“ odsekla Froelichová. „Tajná služba o svých postupech nemluví.“

„Spolupracujte se mnou, dámo,“ vybídl ji Bannon. „Jsme na stejné lodi.“

„Můžete mu to říct,“ prohlásil Stuyvesant „Stejně jsme v tom až po uši.“

Froelichová pokrčila rameny.

„Dobře,“ připustila. „Podle mě je to běžný plán. Na takovém místě se nám moc jiných voleb nenaskytne. Proč se ptáte?“

„Protože už jsme se na tom dost napracovali,“ vysvětloval Bannon. „Dlouho jsme si lámali hlavu.“

„A?“ vyzvídal Stuyvesant.

„Zkoumáme tu čtyři specifické faktory. Za prvé, všechno to začalo před sedmnácti dny, nemám pravdu?“

Stuyvesant kývl.

„A komu se co stalo?“ ptal se Bannon. „To je první otázka. Druhá nás nutí zamyslet se nad demonstračními vraždami v Minnesotě a Coloradu. Jak jste na ně byli upozorněni? To je tedy druhá otázka. A třetí, jaké zbraně tam byly použity? Čtvrtá, jak se mohl dostat poslední vzkaz na podlahu v hale slečny Froelichové?“

„Co to tu vykládáte?“

„Naznačuji, že všechny čtyři faktory ukazují jediným směrem.“

„Jakým?“

„Co je záměrem těch vzkazů?“

„Jsou to výhrůžky,“ řekla Froelichová.

„Komu jsou určeny?“

„Samozřejmě Armstrongovi.“

„Vážně? Některé byly adresovány vám a jiné jemu. Ale viděl některou? Alespoň ty, které byly adresované přímo jemu? Ví o nich vůbec?“

„To nikdy svým chráněncům neříkáme. To je taktika, vždycky tomu tak bylo.“

„Takže Armstrong si s tím neláme hlavu, že? A kdo tedy?“

„My.“

„Takže jsou vzkazy opravdu směrované na Armstronga, nebo míří na tajnou službu Spojených států? Když to vezmete selským rozumem?“

Froelichová mlčela.

„Fajn,“ pokračoval Bannon. „Tak teď se zamyslíme nad Minnesotou a Coloradem. To tedy byla demonstrace. Nebylo lehké ji zorganizovat. Ať už to byl kdokoli, odprásknout člověka stojí nervy, vyžaduje to dovednost, pozornost, soustředění a přípravu. Není to snadné. Něco takového se nezvládne levou zadní. Ale oni to podstoupili, protože museli něco názorně demonstrovat. Co vlastně udělali? Jak vás nasměrovali? Jak vám sdělili, jakým směrem se máte pustit?“

„Nic takového neudělali.“

„Přesně tak,“ prohlásil Bannon. „Pustili se do takové riskantní akce a pak se stáhli a vůbec nic nepodnikli. Jen vyčkávali. A taky ano, NCIC dostala hlášení z policejního okrsku a počítače FBI prohledávají registr NCIC podle toho, jak jsou naprogramovány, a věděli, že jakmile zaregistrují slovo Armstrong, my se vám ozveme s těmi dobrými zprávami.“

„Takže?“

„Takže mi povězte, kolik obyčejných lidí by mohlo vědět všechno, k čemu by mohlo dojít? Kolik takových by mohlo sedět na zadku a podstupovat riziko, že by jejich malé drama mohlo zůstat den dva nepovšimnuté, dokud byste se o tom nedočetli v novinách?“

„Co to tady naznačujete? O koho se jedná?“

„Jaké zbraně použili?“

„H&K MP5SD6 a Vaime Mk2,“ odpověděl Reacher.

„Dost nezvyklé zbraně,“ poznamenal Bannon. „A legálně nedostupné, protože mají tlumiče. Mohou je nakupovat jen státní služebny. A oba modely nakupuje jenom jedna z nich.“

„My,“ pronesl Stuyvesant tiše.

„Ano, vy,“ dodal Bannon. „A pak jsem hledal jméno slečny Froelichové v telefonním seznamu. A víte co? Není v něm. Není tam uvedená. Samozřejmě tam také není dodatek, že pracuje ve velení tajné služby a kde bydlí. Takže jak ti chlápci věděli, kam doručit poslední vzkaz?“

Následovalo dlouhé ticho.

„Znají mě,“ řekla Froelichová tiše.

Bannon přikývl. „Je mi líto, přátelé, ale odteď FBI sleduje lidi od tajné služby. Ne současné zaměstnance, protože ti by věděli o tom, jak brzy dorazila zpráva o vyhrožování demonstrací, a začali by jednat o den dříve. Takže se soustředíme na ty, kteří odešli nedávno, a pořád mají určitá spojení. Na lidi, kteří vědí, že byste to Armstrongovi sama neřekla. Na lidi, kteří znají slečnu Froelichovou. Na ty, kteří znají také Nendicka a rovněž vědí, kde ho najít. Možná na takové, kteří odešli za nejasných okolností a nesou v sobě určitou zášť. Proti tajné službě, ne vůči Brooku Armstrongovi. Protože podle nás je Armstrong prostředek, ne cíl. Zničí budoucího viceprezidenta, jen aby se dostali k vám, přesně tak jako zničili ty dva Armstrongy.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Jaký by mohli mít motiv?“ ptala se Froelichová.

Bannon se ušklíbl. „Roztrpčení bývalí zaměstnanci jsou sami o sobě chodícími, mluvícími, živoucími a dýchajícími motivy. To víme všichni. Všichni jsme to zakusili.“

„A co ten otisk palce?“ zeptal se Stuyvesant. „Všechny naše lidi máme zaregistrované. Vždycky to tak chodilo.“

„Náš předpoklad je, že mluvíme o dvou mužích. Usuzujeme, že ten chlápek s otiskem je neznámý kamarád někoho, kdo tu pracoval, to je ten s latexovými rukavicemi. Takže říkáme oni a hovoříme o nich, protože nám to do sebe čistě zapadá. Neříkáme, že tu oba pracovali. Nenaznačujeme, že máte dva zrádce.“

„Jenom jednoho.“

„Taková je naše teorie,“ vysvětloval Bannon. „Ale říkat oni je užitečné a taky poučné, protože oni jsou tým. Musíme na ně pohlížet jako na samostatnou jednotku. Protože mají stejné informace. Proto tvrdím, že tu pracoval jenom jeden, ale oba znají vaše tajemství.“

„Je to obrovské oddělení,“ prohlásil Stuyvesant. „Velká fluktuace lidí. Někteří odejdou. Jiné propustíme. Další jdou do důchodu. Někoho o to požádají.“

„To teď prověřujeme,“ řekl Bannon. „Přímo z ministerstva jsme získali osobní materiály. Jdeme pět let zpátky.“

„Tak to budete mít dlouhý seznam.“

„Máme na to lidi.“

Nikdo nepromluvil.

„Vážně mě to mrzí,“ prohlásil Bannon. „Nikdo by neslyšel rád, že problém se může týkat zrovna jeho. Ale jiný závěr nejde udělat. A právě pro dnešek to není dobrá zpráva. Ti lidé jsou zrovna teď ve městě a přesně vědí, co si myslíte a co děláte. Takže proto doporučuji akci zrušit. A jestli to neuděláte, tak vám radím, abyste si dávali hodně velký pozor.“

Stuyvesant tiše přikývl. „Budeme,“ řekl. „Na to můžete vzít jed.“

„Moji lidé budou na místě dvě hodiny předem,“ informoval Bannon.

„Naši ještě o hodinu dřív,“ odvětila Froelichová.

Bannon se lehce usmál, odstrčil židli a vstal. „Tak se tam uvidíme,“ poznamenal. Vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře, prudce, ale tiše.

*****

Stuyvesant pohlédl na hodinky. „Dobrý?“

Okamžik jen tiše seděli, pak přešli do recepce na kávu. Poté se usadili na stejné židle v zasedací místnosti a hleděli na místo, které opustil Bannon, jako by dosud neodešel.

„Tak co?“ zeptal se znovu Stuyvesant.

Nikdo nepromluvil.

„Asi je to nevyhnutelný fakt,“ prohlásil Stuyvesant. „Toho chlápka s otiskem nám nemohou přišít, ale ten druhý určitě pochází od nás. V centrále FBI se nám budou všichni smát. Budou se šklebit od ucha k uchu.“

„A může se jim někdo divit?“ zeptala se Neagleyová.

„Ne,“ odpověděla Froelichová. „Ti chlápci vědí, kde bydlím. Takže si myslím, že Bannon má pravdu.“

Stuyvesant sebou trhnul, jako kdyby zapískal rozhodčí odpal.

„A vy?“ zeptal se Neagleyové.

„To, že se bojí DNA na obálkách, ukazuje na někoho odsud,“ odpověděla Neagleyová. „Ale jedna věc mě mate. Jestli byli obeznámeni s vašimi postupy, tak situaci v Bismarcku moc nezvládli. Říkal jste, že předpokládali, že se policisté pohnou směrem k nastražené pušce a Armstrong k vozům, a tím vkročí do jejich palebného pole. Ale to se nestalo. Armstrong čekal na mrtvém bodě a auta přijela k němu.“

Froelichová zavrtěla hlavou. „Ne, obávám se, že jejich analýza byla správná,“ namítla. „Za normálních okolností by Armstrong stál uprostřed pozemku, aby na něj lidé dobře viděli. Přímo v centru dění. Obvykle je nenecháváme krčit se na okraji. Byla to změna na poslední chvíli, abychom ho udrželi blízko kostela. Přistoupili jsme k ní na Reacherův popud. Běžně bych nikdy nepovolila, aby limuzína se zadním náhonem vjela na trávník. Mohla by se lehce zabořit a zahrabat. Ale věděla jsem, že povrch pozemku je suchý a tvrdý. Byl prakticky zmrzlý. Tak jsem zaimprovizovala. Ten manévr musel našeho člověka naprosto vyvést z míry. To by bylo poslední, co by ho napadlo. Museli být ohromně překvapení.“

Ticho.

„Pak je Bannonova teorie naprosto přijatelná,“ přitakala Neagleyová. „Je mi líto.“

Stuyvesant pomalu kývl. Druhý odpal.

„Reachere?“ zeptal se.

„Nemůžu proti tomu říct ani slovo.“

Stuyvesant sklopil hlavu, jako by se veškeré jeho naděje vypařily.

„Ale nevěřím tomu,“ dodal Reacher.

Stuyvesant zase hlavu vztyčil.

„Jsem rád, že se tomu věnují,“ připustil. „Protože je to podle mého názoru správné. Musíme vyloučit všechny možnosti. A oni se do toho zakousli jako vlčáci. Jestli mají pravdu, tak se o to postarají za nás, to je jasné. Takže to je poslední věc, kvůli které bychom si měli lámat hlavu. Ale jsem přesvědčený, že ztrácejí čas.“

„Proč?“ vyptávala se Froelichová.

„Protože jsem si jistý, že ani jeden z těch chlápků tu nikdy nepracoval.“

„Tak kdo je to?“

„Podle mě oba pocházejí zvenčí. Myslím, že jsou o dva až deset let starší než Armstrong, oba vyrostli a chodili do školy v zapadlých venkovských oblastech, kde je slušné školství a nízké poplatky.“

„Cože?“

„Zamyslete se nad vším, co víme. Nad vším, co jsme viděli. Pak se zaměřte na tu nejmenší část toho všeho. Na tu nejzanedbatelnější součást.“

„Tak povídej,“ naléhala Froelichová.

Stuyvesant znovu mrknul na hodinky. Zavrtěl hlavou. „Teď ne,“ přerušil je. „Musíme sebou hodit. Můžete nám to říct později. Ale jste si jistý?“

„Oba jsou zvenčí,“ opakoval Reacher. „Na sto procent.“

13 KAPITOLA

KAŽDÉ MĚSTO MÁ BOD, KDE SE DOBRÁ ČÁST OSÍDLENÍ MĚNÍ VE špatnou. Washington D. C. nebyl výjimkou. Hranice mezi žádoucím a nežádoucím probíhala v klikatých obrysech, tu a tam vybočovala kvůli některým blokům, zabíhajícím do jiných oblastí, a pak už si razila vlastní cestu. V několika místech ji narušovala zrenovovaná pásma domů středních vrstev. Probíhalo to postupně, posunovaly se nenápadně ulicemi, kde bylo možné získat třicet různých čajových směsí na jednom konci a na druhém hotovost za třicet procent z výnosu.

Útulek vybraný pro Armstronga byl na půl cesty k opuštěnému pozemku na sever od nádraží Union Station. Na východ ubíhaly železniční koleje a seřadiště. Na západě se nořila do tunelu dálnice. Všude dokola rozvaliny budov. Byla to bývalá skladiště, a v některých bydlívali lidé. Teď byla většinou opuštěná. Útulek vypadal přesně tak, jak ho Froelichová popsala. Byla to dlouhá jednopodlažní cihlová budova. Do zdí byla rovnoměrně zabudovaná okna v kovových rámech. Pozemek kolem ní představoval zhruba dvojnásobek její rozlohy. Ze tří stran ho obklopovaly vysoké cihlové zdi. Původní účel budovy nebylo možné zjistit. Možná to byla konírna, v dobách, kdy náklad z Union Station odvážely koňské povozy. Třeba ji později zmodernizovali novými okny, a když se koně přežili, používali ji jako skladiště. Třeba na čas posloužila jako kancelář. To už teď nešlo zjistit. Každou noc se tam uchylovalo padesát lidí bez přístřeší. Brzy ráno se probouzeli, dostali snídani a pak už se potloukali po ulicích. Padesát kavalců se přemístilo a naskládalo na sebe, následovalo mytí podlah a dezinfekce. Na jejich místo přinesli kovové stoly a židle. Každý den se podával oběd a večeře a v devět hodin večer se místnost zase měnila na ložnici.

Ale tohoto dne bylo všechno jinak. Na Den díkůvzdání tomu tak bylo vždycky, a tentokrát ještě o hodně víc. Budíček byl dřív a podávání snídaně se odehrávalo trochu rychleji. Nocležníci museli odejít o půl hodiny dřív než normálně, což pro ně představovalo dvojitý zásah, protože na Den díkůvzdání ve městě panuje klid a žebráci jsou tím pádem nahraní. Podlaha byla umytá mnohem pečlivěji, než bylo obvyklé, a vzduchem se linul daleko silnější zápach dezinfekce. Stoly i židle byly vyrovnané se vzornou přesností, k ruce bylo víc dobrovolníků, všichni na sobě měli čistá bílá trička s výrazným červeným logem patrona.

První z tajných služeb dorazil tým, který měl na starosti vnější hranice pozemku. Měl s sebou podrobnou mapu od inspektorátu městských pozemků a teleskopický zaměřovač z Odstřelovací pušky. Jeden agent si prošel krok za krokem trasu, kterou měl podle plánu absolvovat Armstrong. Při každém dalším kroku se zastavil, otočil se, zvedl dalekohled a pak hlásil každé okno a střechu, které spatřil. Protože jestliže on mohl spatřit hřeben střechy nebo okno, případný střelec na této střeše nebo v okně by mohl zaměřit jeho. Agent s mapou mohl identifikovat zmíněnou budovu, stanovit vzdálenost a vypočítat dostřel. Všechno pod sedm set stop označil černým znamínkem.

Ale nebyla to dobrá poloha. Jediná dostupná Odstřelovací stanoviště byla na střechách opuštěných pětipatrových skladišť naproti. Muž s mapou nakonec vytvořil jen rovnou linii pěti černých křížků, nic víc. Připsal na dolní okraj mapy sledováno dalekohledem, jasné denní světlo, 8.45, všechny podezřelé lokality zaznamenány, podepsal se a připsal datum. Agent s dalekohledem připojil podpis, srolovali mapu a uložili ji do zadní části služebního suburbanu. Čekali na Froelichovou.

Potom se objevil konvoj policejního předvoje s pěti samostatnými jednotkami psovodů. Jedna z nich prozkoumala útulek. Dvě další se vydaly do skladišť. Ostatní dvě byly zaměřené na vyhledávání výbušnin, ty prohledávaly okolní ulice v celkovém rozmezí čtyř stovek yardů. Za touto mezí byly uličky tak spletité, že by znamenalo projít nepředstavitelné množství přístupových tras, kde by se mohlo ukrývat nepřeberné množství výbušnin, s mizivou šancí na úspěch. V okamžiku, kdy byla budova nebo ulice prohlášena za bezpečnou, obešel stanoviště pěšky policista z D. C. Obloha byla pořád jasná, slunce svítilo. Dodávalo iluzi tepla. Nikdo ani moc nenadával.

Od půl desáté se útulek a pozemek s ním spojený staly ostře sledovaným teritoriem. Policisté z D. C. obstarávali pěší ostrahu perimetru, seděli i v autech, dalších padesát se jich volně pohybovalo uvnitř. Tvořili většinu místního obyvatelstva. Ve městě pořád panovalo ticho. Kolem se potloukalo pár obyvatel útulku. Neměli co dělat a ze zkušenosti jim bylo jasné, že se jim vyplatí brzy se zařadit do fronty na oběd. Politici neměli smysl pro rozdělování porcí a přísun by po půlhodině mohl váznout.

Froelichová dorazila přesně v deset, v suburbanu kromě ní seděli Reacher s Neagleyovou. V dalším suburbanu je následoval Stuyvesant. Za nimi přijely čtyři náklaďáky s pěti ostrostřelci z okrsku a patnácti všeobecně použitelnými agenty. Froelichová zaparkovala u chodníku, těsně u zdi skladiště. Za normálních okolností by zablokovala ulici za příjezdem do útulku, ale nechtěla před nezúčastněnými přihlížejícími odhalit směr Armstrongova plánovaného příjezdu. Měl dorazit z jihu, ale tato informace by za deset minut práce s mapou mohla naznačit celou jeho trasu z Georgetownu.

Shromáždila své lidi na pozemku u útulku a vyslala ostrostřelce, aby jistili střechy skladišť. Měli by tam být tři hodiny před začátkem akce, ale to bylo normální. V podstatě byli první, kdo přijížděli, a odjížděli poslední. Stuyvesant si odvedl Reachera stranou a vybídl ho, aby šel s nimi.

„Pak se mi ozvěte,“ řekl mu. „Chci informaci z první ruky, jak na tom jsme.“

Reacher tedy přešel ulici s agentem, kterému říkali Crosetti, protáhli se za policistou do vlhké chodby plné harampádí a krysích bobků. Z centrální haly se nahoru klenula schodiště. Crosetti měl na sobě neprůstřelnou vestu a nesl pušku v pevném pouzdře. Ale byl ve formě. Už byl v půli schodiště nad Reacherem.

Schody ústily na půdu. Byl tam dřevěný poklop, kterým po vyklopení pronikly sluneční paprsky. Střecha byla plochá. Pokrytá asfaltem. Tu a tam se na ní povalovaly holubí mrtvolky, souvislou plochu narušovala špinavá střešní okénka vyrobená z drátovaného skla a malé kovové věžičky na vrcholu větracích trubek. Střecha byla obehnaná nízkou zídkou na vrcholu pokrytou obroušenými kameny. Crosetti se vydal k levému okraji, pak k pravému. Uskutečnil vizuální spojení se svými kolegy po obou stranách. Pak vykročil dopředu, aby zkontroloval výhled. Reacher už tam byl.

Výhled byl dobrý i špatný. Dobrý v tradičním pojetí, protože svítilo slunce a oni byli v pátém patře ve čtvrti s nízkou zástavbou. Špatné proto, že pozemek útulku byl přímo pod nimi. Působilo to, jako kdybyste se dívali do krabice od bot z výšky tří stop a ze stejné vzdálenosti. Zadní zeď, kde by měl stát Armstrong, byla z jejich pohledu vepředu, staré cihly připomínaly popravčí stěnu v nějakém cizím vězení. Zasáhnout ho by bylo jednodušší než zastřelit rybu v sudu.

„Jaký je dostřel?“ zeptal se Reacher.

„Co myslíte?“ opáčil Crosetti.

Reacher se opřel koleny o zídku a rozhlédl se. „Devadesát yardů?“ tipoval.

Crosetti si rozepnul kapsu u vesty a vytáhl zaměřovací zařízení. „Laserové,“ poznamenal. Zapnul ho a seřídil. „Devadesát dva ke zdi,“ informoval. „Devadesát jedna k hlavě. Sakra dobrej odhad.“

„Úchylka střely způsobená větrem?“

„Lehké tepelné působení vycházející z betonu pod námi,“ řekl Crosetti. „Pravděpodobně nic dalšího, co by mělo význam.“

„V podstatě jako kdyby stál vedle něj,“ poznamenal Reacher.

„Nebojte se,“ ujišťoval ho Crosetti. „Pokud tu budu, nikdo jiný se sem nedostane. To je dnes můj úkol. My jsme hlídka, ne střelci.“

„Kde budete stát?“

Crosetti se rozhlédl po svém malém poli působnosti. „Asi tamhle,“ ukázal. „Těsně u vzdáleného rohu. Budu se dívat souběžně s přední stěnou. Stačí se jen zlehka stočit doleva a budu mít pod dohledem pozemek. Doprava a pokryju vrchol schodišťové šachty.“

„Dobrý plán,“ konstatoval Reacher. „Potřebujete něco?“

Crosetti zavrtěl hlavou.

„Fajn,“ řekl Reacher. „Tak já už půjdu. Pokuste se zůstat vzhůru, jo?“

Crosetti se usmál. „Obvykle to tak dělám.“

„Dobře,“ odpověděl Reacher. „Toho si u hlídek cením.“

Sestoupil v přítmí pět pater a vyšel do slunečního svitu. Přešel ulici a podíval se nahoru. Spatřil Crosettiho pohodlně usazeného v rohu. Zahlédl jeho hlavu a kolena. Stejně tak hlaveň pušky. Vyčnívala proti zářivé obloze, setrvávala v úhlu pětačtyřiceti stupňů. Zamával. Crosetti mu odpověděl. Pokračoval v cestě, na prostranství narazil na Stuyvesanta. Nedal se přehlédnout, pokud se vzala v úvahu barva jeho svetru a jasné denní světlo.

„Nahoře je to v pořádku,“ hlásil Reacher. „Je to dobré palebné postavení, ale pokud tam budou vaši lidé, tak nic nehrozí.“

Stuyvesant kývl, otočil se a pohlédl nahoru. Z pozemku mohl obhlédnout všech pět skladištních střech. Všechny byly obsazené ostrostřelci. Pět obrysů hlav, pět rýsujících se hlavní.

„Hledá vás Froelichová,“ poznamenal Stuyvesant.

U budovy umisťovali agenti stoly na kozy. Záměrem bylo vytvořit z nich bariéru. Konec napravo měl být těsně u zdi útulku. Levý tři stopy od zdi pozemku naproti. Armstrong s manželkou tam měli být obklopeni čtyřmi agenty. Hned za nimi měla být stěna, kde se bude vydávat jídlo. Nad tím to nevypadalo zle. Staré cihly byly jakoby vyhřáté od slunce. Působily rustikálně, dokonce přívětivě. Otočil se k nim zády a rozhlédl se po střechách skladiště. Crosetti mu zase zamával. Jsem vzhůru, chtěl tím gestem naznačit.

„Reachere,“ zaslechl Froelichovou.

Otočil se a spatřil, jak vychází z útulku. Nesla psací desku s klipsem. Stála na špičkách, měla moc práce, byla ve službě, musela velet. Vypadala skvěle. Černé oblečení zdůrazňovalo její pružnost a podtrhovalo modrou zář očí. Sbíhali se k ní agenti a spousta policistů, každému z nich osobně velela.

„Tady nám to jde docela dobře,“ řekla. „Chtěla bych, aby sis to tu prošel. Jen se porozhlédl. Neagleyová už vyrazila. Ty víš, po čem se dívat.“

„Je to fajn pocit, viď?“ zeptal se.

„Co tím myslíš?“

„Když jseš v něčem dobrá,“ upřesnil. „Máš to pod kontrolou.“

„Myslíš si, že jsem dobrá?“

„Ty jsi nejlepší,“ prohlásil. „Fantastická. Armstrong má štěstí.“

„To doufám,“ podotkla.

„Na to vem jed,“ ujistil ji.

Usmála se, rychle a ostýchavě, a pokračovala v cestě, listovala dokumenty. Vyrazil opačným směrem a vydal se zpátky na ulici. Stočil se doprava, v duchu si promýšlel trasu, která by ho přemístila tak o blok a půl.

Na rohu byli policisté a už se začínala formovat fronta otrhanců čekajících na oběd zadarmo. Padesát yardů od útulku parkovaly na ulici dva televizní vozy. Rozkládaly se tu hydraulické plošiny a otáčely se satelitní antény. Technici odtáčeli kabely a na ramenou drželi kamery. Zaregistroval Bannona se šesti muži a ženou, usoudil, že je to bojová jednotka FBI. Právě dorazili. Bannon rozkládal na kapotě vozu mapu, jeho agenti se okolo něj kupili a nahlíželi do ní. Reacher na Bannona zamával, zabočil doleva a prošel uličku, táhnoucí se mezi skladišti. Nad sebou zaslechl, jak po kolejích přejíždí vlak. Ústí cesty obsadil policista z D. C, stál čelem ven, bez viditelného napětí. Blízko parkoval služební vůz. Další policista. Policisté byli všude. Jako kdyby měli nekonečné zdroje.

Tu a tam narazil na poničené skladiště, ale všechna byla na svátky zavřená. Blíž k železniční trati byly obchody s automobilovými doplňky a kosmetikou, u všech byly stažené rolety. U zastavárny umýval nějaký stařík výkladní skříň. Byl jediným pohybujícím se objektem na ulici. Jeho obchůdek byl vysoký a úzký a sklo výkladní skříně bylo vyztužené mříží. Výloha byla přecpaná harampádím všeho druhu. Byly tam hodiny, kabáty, hudební nástroje, budíky, klobouky, gramofony, autorádia, dalekohledy, vánoční lucerničky. Na sklech byly nápisy nabízející cokoli. Prodavač sliboval, že v případě nespokojenosti vrátí peníze. Nabízel také služby. Mohl proplácet šeky, odhadovat cenu šperků, opravovat hodinky. Ve výloze jich byla spousta. Většinou to byly starobylé, na první pohled neupotřebitelné kousky, s vystupujícími krystaly, velkými fosforeskujícími číslicemi a pečlivě vytvarovanými ručičkami. Reacher znovu pohlédl na nápis: Opravna hodinek. Pak přesunul pohled na starého muže. Až po lokty se topil v mydlinách.

„Seřizujete hodinky?“ zeptal se.

„Co s nima máte?“ vyptával se stařec. Měl přízvuk. Pravděpodobně ruský.

„Chci se jen na něco zeptat,“ upřesnil Reacher.

„Myslel jsem, že potřebujete seřídit hodinky. Tím jsem se původně zabýval, než začali dělat ty na baterie.“

„S hodinkami nic nemám,“ přiznal Reacher. „Promiňte.“

Odtáhl manžetu, aby si zkontroloval čas. Čtvrt na dvanáct.

„Podívám se na to,“ navrhl starý pán.

Reacher k němu natáhl zápěstí.

„Bulova,“ prohlásil stařec. „Americká výbava před válkou v Zálivu. Dobré hodinky. Koupil jste si je od nějakého vojáka?“

„Ne, já jsem byl voják.“

Stařec přikývl. „Já taky. V Rudý armádě. O co jde?“

„Slyšel jste někdy o squalenu?“

„To je mazivo.“

„Používáte ho?“

„Občas. Teď se hodinky moc neopravují. Ty na baterie už ne.“

„Kam na něj chodíte?“

„To si děláte srandu?“

„Ne,“ odvětil Reacher. Jen se ptám.“

„Chcete vědět, kam si chodím pro squalen?“

„Právě tohle by mě zajímalo. Takhle z lidí taháme informace.“

Starý pán se usmál. „Nosím si ho s sebou.“

„Kde?“

„Díváte se na něj.“

„Fakt?“

Stařec přikývl. „A já vidím váš.“

„Cože?“

„Vaši zásobu squalenu.“

„Já žádný squalen nemám,“ prohlásil Reacher. „Ten se získává ze žraločích jater. Naposled jsem přišel do styku se žralokem před hezkou řádkou let.“

Starý pán zavrtěl hlavou. „Víte, sovětská politika byla velice často kritizovaná, a můžete mi věřit, že jsem byl pokaždé šťastný, když jsem o ní mohl říct pravdu. Ale byli jsme přinejmenším vzdělaní. Zvlášť v přírodních vědách.“

„C-třicet-H-padesát,“ řekl Reacher. Je to acyklický hydrocarbon. Když zhydrogenuje, stane se z něj squalan s a.“

„Vy něčemu z toho rozumíte?“

„Ne,“ přiznal Reacher. „Ve skutečnosti ne.“

„Squalen je tuk,“ vysvětloval stařík. „Vyskytuje se pouze na dvou místech v biosféře. Jedno je ve žraločích játrech. Produkují ho také tukové buňky kolem nosu na lidské pokožce.“

Reacher si sáhl na nos. „A je to to samé? Ze žraločích jater a lidského nosu?“

Stařec přikývl. „Stejná molekulární struktura. Takže když potřebuju squalen, abych promazal hodinky, prostě si ho trochu setřu na prst. Takhle nějak.“

Otřel si mokrou ruku o nohavici, napřáhl prst a přejel si jím kolem nosu. Pak zvedl koneček prstu a prohlížel si ho.

„Dejte tohle na ozubené kolečko a budete mít pokoj,“ vysvětloval.

„Aha,“ vydechl Reacher.

„Vy chcete ty hodinky prodat?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Mají pro mě citovou hodnotu,“ vysvětloval.

„V souvislosti s armádou?“ podivil se starý pán. „Vy nekulturnyj.“

Vrátil se ke své práci a Reacher pokračoval v cestě.

„Šťastné Díkůvzdání,“ zavolal. Odpovědi se nedočkal.

Na Neagleyovou narazil blok od útulku. Přicházela z opačného směru. Otočila se a vracela se s ním, podle zvyku se držela kousek od jeho ramene.

„Krásný den,“ prohlásila. „Nezdá se ti?“

„Já nevím,“ poznamenal.

„Jak bys to provedl?“

„Nijak,“ řekl. „Tady ne. Ne ve Washingtonu D. C. Tady je máme přímo před nosem. Počkal bych si na lepší příležitost někde jinde.“

„Já taky,“ prohlásila. „Ale v Bismarcku to propásli. Wall Street za týden se jim nebude hodit. Pak už bude polovina prosince, další volno a nakonec inaugurace. Takže příležitosti vyčerpali. A my víme, že jsou ve městě.“

Reacher na to neřekl nic. Prošli kolem Bannona. Seděl ve svém autě.

*****

Přesně v poledne se vrátili do útulku. Blízko vchodu stál Stuyvesant. Zlehka jim kývl na pozdrav. Na dvorku už bylo všechno připravené. Stoly vyrovnané. Pokryli je prostými bílými ubrusy spadajícími až na zem. Na nich stály jeden vedle druhého ohřívače na jídlo. U nich pečlivě uspořádané naběračky a lžíce s dlouhou rukojetí. Kuchyňské okno se otevíralo přímo do přístřešku za stoly. V hale u přístřešku bylo prostřeno k jídlu. Byly tam instalovány policejní zátarasy, takže dav bude usměrňován k levému okraji pozemku. Pak následovala otočka vpravo podél servírovacích stolů. Pak znovu doprava kolem zdi útulku a nakonec dveřmi dovnitř. Froelichová upřesňovala pozice jednotlivým agentům. Čtyři měli stát u vchodu na dvorek. Šest jich mělo lemovat přístup k prostoru na podávání jídla. Další dva měli zvenčí jistit oba konce přístřešku. Tři se postarají o ostrahu východu.

„Fajn, a teď dávejte pozor,“ zavolala Froelichová. „Pamatujte si, že je velice jednoduché udělat ze sebe bezdomovce, ale nesmírně těžké vypadat přesně jako bezdomovec. Dívejte se jim na nohy. Mají dobré boty? Sledujte jejich ruce. Chceme vidět rukavice nebo zažranou špínu. Nezapomeňte na obličeje. Musí být hubení. Propadlé tváře. Měli by mít špinavé vlasy. Takové, které nebyly měsíc nebo rok myté. Chodí v oblečení, které jako by srostlo s tělem. Nějaké dotazy?“

Nikdo nepromluvil.

„Tak už nad ničím nemudrujte, nejdřív jednejte, až pak přemýšlejte,“ křikla Froelichová. „Já budu podávat jídlo s Armstrongovými a osobním strážcem. Spoléháme na vás, že k nám nepustíte nikoho, kdo se vám nebude zdát.“

Podívala se na hodinky. „Pět minut po dvanácté,“ řekla. „Za pětapadesát minut to začne.“

Reacher se protáhl zleva kolem stolů a postavil se pod přístřešek. Za sebou měl zeď. Napravo také. Nalevo okna přístřešku. Vpravo před ním vedla přístupová cesta. Každý člověk musel projít kolem čtyř agentů u vchodu a po cestě minout šest dalších. Deset podezřívavých párů očí, než mohl kdokoli stanout tváří v tvář samotnému Armstrongovi. Vepředu vlevo se šlo k východu. Tři agenti měli směrovat lidi do haly. Zvedl oči. V dáli se rýsovala skladiště. Pět hlídek na pěti střechách. Crosetti mu zamával. Opakoval jeho gesto.

„V pořádku?“ ptala se Froelichová.

Stála na druhé straně servírovacího stolu. Usmál se.

„Dáš si prsíčka, nebo stehno?“ zeptal se.

„My se najíme později,“ poznamenala. „Chci, abyste se s Neagleyovou pohybovali samostatně po pozemku. Stoupni si u východové linie, tak se ti odkryje nejširší rozhled.“

„Dobře,“ souhlasil.

„Pořád si myslíš, že si vedu dobře?“

Ukázal vlevo. „Tahle okna se mi nelíbí,“ podotkl. „Předpokládejme, že si někdo vystojí frontu se skloněnou hlavou, vyfasuje jídlo, odnese si ho dovnitř, posadí se, pak vytáhne zbraň a začne pálit z okna.“

Přikývla. „Už jsem na to myslela,“ připustila. „Přivedu sem tři policisty od plotu. Každého postavím do jednoho okna, budou stát čelem do místnosti.“

„To by bylo dobrý,“ řekl.

„A oblékneme si vesty,“ dodala. „Každý v přístřešku. Armstrongovi taky.“

Znovu mrkla na hodinky. „Čtyřicet pět minut,“ hlásila. „Pojď se mnou.“

Vyšli ze dvora a přes ulici až k zaparkovanému suburbanu. Stál ve stínu, který vrhala zeď skladiště. Odemkla zadní dveře a otevřela je. Díky stínu a tónovanému sklu panovala uvnitř skoro tma. Nákladní prostor byl plný. Ale zadní sedadlo bylo prázdné.

„Mohli bychom si sednout tam,“ navrhl Reacher. „Víš, trochu si odfrk-nout.“

„To bychom nemohli.“

„Říkalas, že je to zábavné, trochu si v práci zadovádět.“

„To jsem mluvila o kanceláři.“

„Mám to brát jako pozvání?“

Odmlčela se. Narovnala se a usmála.

„Dobře,“ řekla. „Proč ne? Mohlo by to být fajn.“

Pak se jí úsměv rozšířil.

„Dobře,“ zopakovala. „Až bude Armstrong v bezpečí, tak si to rozdáme na Stuyvesantově stole. Na oslavu.“

Naklonila se dovnitř, popadla vestu, pak se narovnala a políbila ho na tvář. Nato se odvrátila a zamířila zpátky. Zabouchl zadní dveře a ona je ovladačem ze vzdálenosti čtyřiceti stop zamkla.

*****

Třicet minut před začátkem akce si pod bundu navlékla vestu a provedla kontrolu rádiového spojení. Řekla policejnímu veliteli, že může začít organizovat dav u vchodu. Zástupcům médií povolila vstup na pozemek. Když zbývalo patnáct minut, ohlásila, že Armstrongovi jsou na cestě.

„Přineste jídlo,“ volala.

V přístřešku se začal rojit kuchyňský personál a kuchaři podávali kuchyňským oknem pekáče s jídlem. Reacher se opíral o zeď útulku na konci řady servírovacích stolů na straně pro veřejnost. Přitiskl záda na cihly mezi kuchyňským oknem a tím prvním v hale. Takhle bude mít rozhled přímo na výdej jídla. Když se napůl otočí vlevo, bude mít jako na dlani přístupovou cestu. Otočí se doprava a bude mít přehled, co se děje v přístřešku. Lidé s plnými talíři budou muset procházet těsně kolem něj. Chtěl mít všechno z první ruky. Šest stop od něj stála na dvorku Neagleyová v úhlu, který vytvořily zátarasy. Blízko ní přešlapovala Froelichová, celá nervózní už posté v posledních minutách všechno přehodnocovala.

„Každou chvíli jsou tu,“ hlásila do mikrofonu na zápěstí. „Řidič volal, že jsou dva bloky odsud. Vy na střechách už je vidíte?“

Zaposlouchala se do sluchátka a pak znovu promluvila.

„Dva bloky odsud,“ opakovala.

Kuchyňský personál dokončil přenášení jídla na ohřívače a zmizel. Reacher kvůli cihlovým zdím nic neviděl, ale zaslechl kolonu přijíždějících aut. Hluk silných motorů a svištění širokých pneumatik se blížilo, pak se ozvalo ostré brzdění. Za branou se protlačil vůz městské policie, suburban, pak Cadillac, který zastavil napříč bránou. Jeden z agentů vykročil a otevřel dveře. Nejdřív vystoupil Armstrong, pak se otočil a podal ruku manželce. Do popředí se začali tlačit fotoreportéři. Armstrongovi chvíli pózovali u dveří limuzíny a usmívali se do objektivů. Paní Armstrongová byla vysoká blondýna, jejíž předkové sem museli před několika stoletími dorazit ze Skandinávie. To bylo jasné. Měla na sobě těsné džínsy a volnou bundu, určitě o číslo větší, aby se pod ni vešla vesta. Silně nalakované vlasy měla sčesané dozadu, aby jí rámovaly obličej. V džínsech působila poněkud nejistě, jako kdyby nebyla zvyklá běžně nosit takové oblečení.

Armstrong měl také džínsy, ale ty jeho byly obnošené, jako kdyby je nosil každý den. Měl na sobě červeně kostkovanou pečlivě zapnutou bundu. Jemu naopak byla trochu malá, takže odborné oko by obrys vesty pod ní zaregistrovalo. Na hlavě neměl nic, ale vlasy měl pečlivě učesané. Doprovázel je osobní strážce, který je vedl na dvorek. Po cestě je sledovaly kamery. Agenti byli oblečení jako Froelichová. Černý denim, černé nylonové bundy zapnuté přes vesty. Dva z nich měli na očích sluneční brýle. Jeden si na hlavu nasadil černou čepici. Všichni měli v uších sluchátka a u pasu se jim rýsovalo pouzdro s pistolí.

Froelichová je zavedla do přístřešku za servírovacími stoly. Po obou stranách se postavil jeden agent s puškou, který měl sledovat dav. Třetí agent, Froelichová a Armstrongovi se postavili uprostřed, aby se ujali podávání jídla. Trvalo jen chvilku, než se seřadili, třetí agent nalevo, pak Armstrong, Froelichová a potom Armstrongova manželka vpravo. Armstrong uchopil do jedné ruky naběračku a do druhé lžíci. Zkontroloval, jestli ho zabírají kamery, a zvedl náčiní do výšky jako zbraně.

„Šťastné Díkůvzdání vám všem,“ zvolal.

Bránou se pomalu začínat sunout dav. Byli jako svázaní. Pohybovali se otupěle a moc toho nenamluvili. Žádné vzrušené švitoření. Nic jako v hotelové hale na recepci pro dobrodince. Většina z nich se halila do několika silných vrstev. Někteří měli místo opasků provazy. Měli nejrůznější pokrývky hlavy, rukavice bez prstů a sklíčené obličeje. Všichni se museli jeden po druhém proplétat mezi šesti přihlížejícími agenty. Od posledního agenta se vymotal první zájemce, od prvního servírujícího vyfasoval plastikový talíř a byl vystaven plné dávce Armstrongova zářivého úsměvu. Armstrong mu na talíř naložil kus krůtího stehna. Muž se posunul dál a následovala Froelichová se zeleninou. Armstrongova žena dodala nádivku. Pak se přešoural kolem Reachera a zamířil dovnitř ke stolu. Jídlo vonělo lákavě, ale muž hrozně páchl.

Všechno se po pět minut odvíjelo stejně. Pokaždé, když byl pekáč prázdný, kuchyňským oknem podali další. Armstrong se usmíval, jako by se skutečně bavil. Řada bezdomovců se sunula kupředu. Kamery natáčely. Jediným zvukem bylo klapání náčiní o kovové nádoby při nabírání a opakované banality od podávajících. Užijte si to! Šťastné Díkůvzdání! Děkujeme, že jste se zastavili!

Reacher vrhl pohled na Neagleyovou. Zvedla obočí. Vzhlédl ke skladištním střechám. Pohlédl na Froelichovou, která se oháněla lžící s dlouhou rukojetí. Podíval se na posádku televizního štábu. Ta byla zjevně znuděná. Natáčeli už celou hodinu a bylo jim jasné, že z toho nakonec vyjde maximálně osm vteřin s novinářským titulkem. Zvolený viceprezident Armstrong dnes na Den díkůvzdání podával v útulku pro bezdomovce ve Washingtonu D. C. tradičního krocana. Pak všechno přeruší upoutávka na fotbalový zápas.

Ve frontě stálo pořád ještě třicet lidí, když se to stalo.

Reacher zaznamenal v blízkosti tupý náraz a něco ho bodlo do pravé tváře. Koutkem oka si všiml oblaku prachu kolem malé prohlubně v zadní stěně. Žádný zvuk. Vůbec nic. Ve zlomku vteřiny mu mozek napověděl: kulka. Tlumič. Zadíval se na frontu. Nikdo se nehýbal. Rychle pohlédl vlevo a nahoru. Střecha. Crosetti tam nebyl. Crosetti tam byl. Byl dvacet stop vychýlený od své pozice. Střílel. To nebyl Crosetti.

Pak se pokusil zvítězit nad časem a pohybovat se rychleji, než mu panika dovolovala. Odlepil se od zdi, zhluboka nabral do plic vzduch a otočil se k Froelichové tak pomalu jako člověk deroucí se vodou v bazénu. Otevřel ústa, v hrdle se mu zadrhla zoufalá slova, snažil se je vykřiknout. Ale ona byla rychlejší.

Ječela: „Zbraň!“

Otáčela se v pomalém pohybu. Lžíce vyletěla do vzduchu, přeletěla přes stůl, zableskla se ve slunečním svitu, jídlo se rozlétlo. Byla po Armstrongově levici. Ze strany na něj skočila. Vymrštila levou ruku, aby ho zakryla. Vyskočila jako basketbalový hráč při hákování. Ve vzduchu se otočila. Pravou rukou mu přistála na rameni, aby mohla využít otočky a dostat se čelem k němu. Zvedla kolena a přistála mu napříč horní strany hrudníku. Měl vyražený dech, nohy se mu podlomily a kácel se pozadu k zemi, když ji zasáhla do krku druhá tlumená střela. Opět žádný zvuk. Vůbec nic. Jen prudký vodotrysk jasné krve ve slunečních paprscích, jako podzimní mlha.

Rozstříkla se jako dlouhý kuželovitý mrak, jako pára, růžová a měňavá. Když padala, stříkala kolem ní. Skrz ni propadla i její lžíce, všechno se řítilo k zemi. Došlo k prodloužení v dlouhé, elegantní otočce. Klesla k zemi a zanechala po sobě ve vzduchu krev jako otazník. Reacher otočil hlavu, jako kdyby mu ji něco tížilo, a spatřil na vzdálené střeše rameno, snažilo se co nejrychleji dostat z dohledu. Obracel se nekonečně dlouho zády ke dvorku a spatřil mokrou růžovou šipku krve Froelichové směřující za stoly, tam, kam pořádně neviděl.

Pak se čas zase rozeběhl, najednou došlo ke spoustě věcí, všechno se seběhlo strašně rychle a s ohlušujícím hlukem. Agenti se vrhli na Armstrongovu ženu a stáhli ji na zem. Nahlas naříkala. Zoufale vřeštěla. Agenti vytáhli zbraně a začali pálit na střechu skladiště. Z davu zazníval křik a kvílení. Lidé se dali na útěk. Rozbíhali se na všechny strany pod těžkou palbou ručních palných zbraní. Reacher přeskočil servírovací stoly, odsunul je a propracovával se vší tou spouští k Froelichové. Agenti zpod ní vytahovali Armstronga. Motory vozů startovaly. Pneumatiky kvílely. Střelba neustávala. Ve vzduchu se vznášel kouř. Zahoukaly sirény. Armstrong se zvedl ze země a Reacher poklekl do kaluže krve vedle Froelichové a položil si její hlavu na paže. Její půvab byl ten tam. Byla naprosto ochablá a nehybná, jako kdyby její oblečení bylo prázdné. Ale oči měla dokořán otevřené. Pomalu těkaly ze strany na stranu, pátraly po něčem, jako kdyby ji cosi udivilo.

„Je v pořádku?“ zašeptala.

Promlouvala sice tiše, ale ostražitě.

„V bezpečí,“ ujistil ji Reacher.

Rukou jí podložil krk. Nahmatal drát od sluchátka. Cítil i krev. Byla jí úplně nasáklá. Stříkala z ní. A víc než to. Tryskala z ní jako teplý pramen poháněný srdeční pumpou. Prodíral si cestu a bublal mu mezi sevřenými prsty, jako kdyby někdo roztáčel a utahoval kohoutek u vany. Zvedl jí hlavu a nechal ji trochu klesnout, na pravé přední straně jejího hrdla našel roztřepenou ránu, kudy vyšla kulka. Proudila jí krev. Jako řeka. Jako potopa. Bylo to tepenné krvácení.

„Doktora,“ volal.

Nikdo ho neslyšel. Zvuk jeho hlasu zanikal v okolní vřavě. Agenti okolo něj pálili na střechu skladiště. Střelba neustávala. Všude kolem létaly prázdné nábojnice, zasahovaly ho do zad, odrážely se a s kovovým zaduněním dopadaly na zem.

„Řekni mi, že to nebyl jeden z nás,“ zašeptala Froelichová.

„Nebyl to jeden z vás,“ ujistil ji.

Brada jí klesla na hruď. Tryskající krev se jí prodírala záhyby kůže. Stékala dolů a vsakovala se jí do košile. Stékala na zem a rozlévala se mezi vyvýšeninami na betonu. Přitlačil jí tvrdě ruku zezadu na krk. Byl ochablý. Přitlačil ještě víc. Proud krve vyrazil proti jeho stisku, jako kdyby mu chtěl odsunout ruku. Sklouzla mu a vymrštila se.

„Doktora,“ vykřikl znovu, tentokrát mnohem hlasitěji.

Ale bylo mu jasné, že je to k ničemu. Dovedl odhadnout, kolik může vážit a kolik krve v sobě mohla mít. O většinu už stejně přišla. Klečel u ní. Její srdce se tužilo, o sto šest vypuzovalo krev, rozstřikovalo mu její vzácnou tekutinu okolo nohou po okolním betonu.

„Lékaře,“ zařval.

Nikdo nepřišel.

Pohlédla mu zpříma do tváře. „Pamatuješ?“ zasténala.

Sklonil se k ní.

„Jak jsme se setkali?“ vydechla.

„Pamatuju,“ přitakal.

Sotva znatelně se usmála, jako kdyby ji jeho odpověď naprosto uspokojila. Teď už byla velice bledá. Všude okolo ní se rozlévala krev. Kaluž se pořád rozrůstala. Byla teplá a hladká. Teď se jí začala pěnit na krku. Tepny měla prázdné, vyplňoval je vzduch. Oči se jí protočily, pak se mu ustálily na obličeji. Rty měla úplně bílé. Začínaly modrat. Bezhlesně se zachvěly a propustily její poslední slova.

„Miluju tě, Joe,“ zašeptala. Pak se smířeně usmála.

„Já tebe taky,“ řekl.

Držel ji ještě dlouho, dokud nevykrvácela a nezemřela mu v náručí. Přibližně ve stejné chvíli Stuyvesant vydal rozkaz k zastavení palby. Najednou se rozhostilo hrobové ticho. Ve vzduchu se vznášel železitý zápach teplé krve a odporný chladný nakyslý ozón kouře ze zbraní. Reacher vzhlédl a ohlédl se a všiml si kameramanů s přístroji na ramenou, jak si k němu propracovávají cestu a zaměřují objektivy dolů jako kanony. Viděl přicházet Neagleyovou. Kameraman ji zatlačoval. Nevšiml si, že by pohnula jediným svalem, ale kameraman klesl k zemi. Viděl, jak Neagleyová popadla kameru a přehodila ji přes stěnu. Slyšel, jak uhodila o zem. Zaslechl, jak se v dáli rozječela siréna sanitky. Pak další. Nakonec policejní vozy. Dolehlo k němu klapání utíkajících nohou. U obličeje se mu zastavily Stuyvesantovy šedé vyžehlené kalhoty. Stál v krvi Froelichové.

Stuyvesant neudělal vůbec nic. Jen tam tak stál, připadalo mu to hrozně dlouho, dokud všichni neviděli, že na dvůr dorazila sanitka. Pak se sklonil a snažil se Reachera odstrčit. Reacher počkal, dokud zdravotníci nepřistoupili až k nim. Pak opatrně položil hlavu Froelichové na beton. Vstal, váhavě, stísněně a nejistě. Stuyvesant ho popadl za loket a odváděl ho.

„Ani nevím, jak se jmenovala křestním jménem,“ poznamenal Reacher.

„Mary Ellen,“ řekl mu Stuyvesant.

Zdravotníci se nejdřív ještě chvíli pokoušeli o nemožné. Pak ztichli, vzdali to a přikryli ji prostěradlem. Nechali ji na místě činu pro policejního lékaře a vyšetřovatele. Reacher klopýtl a znovu se posadil, zády ke zdi, s rukama na kolenou, hlavu v dlaních. Oblečení měl nasáklé krví. Neagleyová usedla vedle, kousek od něj. Stuyvesant si sedl na bobek před nimi.

„Co se děje?“ zeptal se Reacher.

„Uzavírají město,“ odpověděl Stuyvesant. „Silnice, mosty, letiště. To má na starosti Bannon. Má k dispozici všechny své lidi a městské policisty, státní policii, policajty z Virginie, státní policejní hlídky. A některé naše lidi. Poskytneme mu je.“

„Využijí železnici,“ prohlásil Reacher. Jsme hned u Union Station.“

Stuyvesant kývl. „Prohledávají každý vlak,“ dodal. „Dostaneme je.“

„Je Armstrong v pořádku?“

„Vyvázl se zdravou kůží. Froelichová splnila svou povinnost.“

Nadlouho se rozhostilo ticho. Reacher vzhlédl.

„K čemu došlo na střeše?“ vyptával se. „Kde byl Crosetti?“

Stuyvesant odvrátil pohled.

„Crosetti byl jako vějička,“ odpověděl. „Je ve schodišťové šachtě. Také mrtvý. Zastřelili ho. Pravděpodobně stejnou puškou s tlumičem.“

Další dlouhé mlčení.

„Odkud Crosetti pocházel?“ zeptal se Reacher.

„Mám dojem, že z New Yorku,“ odpověděl Stuyvesant. „Možná z Jersey. Odněkud ze severu.“

„To není dobrý. A Froelichová?“

„To bylo děvče z Wyomingu.“

Reacher přikývl. „Prověřím si to,“ poznamenal. „Kde je teď Armstrong?“

„To vám nepovím,“ vysvětloval Stuyvesant. „Protokol.“

Reacher zvedl ruku a pohlédl na dlaň. Byla celá od krve. Všechny čáry a jizvy byly zvýrazněny rudě.

„Řekněte mi to,“ varoval ho. „Nebo vám zlámu vaz.“

Stuyvesant mlčel.

„Kde je?“ zopakoval Reacher.

„V Bílém domě,“ odpověděl Stuyvesant. „V hlídané místnosti. Podle protokolu.“

„Potřebuju s ním mluvit.“

„Teď?“

„Teď hned.“

„To nemůžete.“

Reacher odvrátil pohled až za převrácené stoly. „Můžu.“

„To vám nemohu dovolit.“

„Tak se mě pokuste zarazit.“

Stuyvesant se nadlouho odmlčel.

„Nechte mě, abych mu nejdřív zavolal,“ řekl.

Neohrabaně vstal a odcházel.

„Jsi v pořádku?“ vyptávala se Neagleyová.

„Jako kdyby se zase vrátil Joe,“ prohlásil Reacher. „Jako Molly Beth Gordonová.“

„Nemohl jsi nic podniknout.“

„Myslíš?“

Neagleyová kývla.

„Chytla za něj kulku,“ řekl Reacher. „Říkala, že vlastně o nic nejde.“

„Instinkt,“ poznamenala Neagleyová. „A měla smůlu. Musela se jí o půl palce posunout vesta. Subsonická kulka by se od ní odrazila.“

„Vidělas střelce?“

Neagleyová zavrtěla hlavou. „Byla jsem obrácená dopředu. A ty?“

„Jen zběžně,“ odvětil Reacher. „Byl to jediný člověk.“

„Sakra,“ ulevila si Neagleyová.

Reacher přikývl a otřel si ruce o kalhoty, zepředu i zezadu. Pak si prsty projel vlasy. „Kdybych se chtěl pojistit, nedotkl bych se žádného z Joeových starých přátel. Poradil bych jim, aby spáchali sebevraždu a ušetřili ty bídáky nepříjemností.“

„Tak a co dál?“

Pokrčil rameny. „Měla bys jet domů do Chicaga.“

„A ty?“

„Já tu zůstanu.“

„Proč?“

„Ty víš proč.“

„FBI je dostane.“

„Ne, když je dostanu jako první,“ prohlásil Reacher.

„Už ses rozhodl?“

„Držel jsem ji, než vykrvácela. Nemůžu teď jít od toho.“

„Tak to já tu zůstanu taky.“

„Já se o sebe dokážu postarat.“

„To já vím,“ připustila. „Ale se mnou ti to půjde líp.“

Reacher přikývl.

„Co ti řekla?“ vyptávala se Neagleyová.

„Neřekla mi nic. Myslela si, že jsem Joe.“

Všiml si Stuyvesanta, který k nim vykračoval zpátky přes dvůr. Oběma rukama se opřel o zeď a vstal.

„Armstrong se s vámi sejde,“ hlásil Stuyvesant. „Nechtěl byste se nejdřív převlíct?“

Reacher si prohlédl své oblečení. Rozlézaly se po něm velké nepravidelné skvrny krve Froelichové. Chladily, vysýchaly a černaly.

„Ne,“ ubezpečil ho, „nechci se nejdřív převlékat.“

*****

Nasedli do suburbanu, s nímž přijel Stuyvesant. Pořád ještě byl Den díkůvzdání a ve Washingtonu D. C. panoval klid. Nezaznamenali skoro žádné civilní aktivity. To, co se okolo nich dělo, bylo právně podložené. Na každé dopravní tepně vedoucí kolem Bílého domu stály spěšně instalované dvojité policejní zátarasy. Stuyvesant nechal zapnutý majáček a lehce se přes všechny dostal. U vjezdu do Bílého domu ukázal průkaz a zaparkoval před západním křídlem. Stráž námořní pěchoty je předala eskortě tajné služby, která je uvedla dovnitř. Sešli po schodech dvě patra do klenutého sklepení vystavěného z cihel. Byly tam dílny. Mimoto další místnosti s ocelovými dveřmi. Eskorta se zastavila před jedněmi z nich a zabušila na ně.

Dveře zevnitř otevřel jeden z Armstrongových osobních strážců. Pořád ještě měl na sobě neprůstřelnou vestu. Nesundal si ani sluneční brýle, i když v místnosti nebyla žádná okna. Jen ostře svítící zářivky na stropě. Armstrong s manželkou seděli u stolu ve středu místnosti. Další dva agenti se opírali o stěny. Panovalo tam ticho. Armstrongova žena plakala. To bylo jasné. Armstrongovi se táhla po straně obličeje skvrna od krve Froelichové. Působil ochable. Jako kdyby mu celý Bílý dům už lezl na nervy.

„Jak to vypadá?“ zeptal se.

„Dvě oběti,“ odpověděl Stuyvesant tiše. „Hlídka na střeše skladiště a velitelka. Oba byli na místě mrtví.“

Armstrongova žena se odvrátila, jako kdyby dostala facku.

„Chytili jste ty, co to udělali?“ vyptával se Armstrong.

„Pátrání vede FBI,“ odvětil Stuyvesant. ‚Je to jen otázka času.“

„Chci pomoct,“ prohlásil Armstrong.

„Budete mít možnost,“ ujistil ho Reacher.

Armstrong přikývl. „Co můžu udělat?“

„Můžete vydat formální prohlášení,“ řekl Reacher. „Okamžitě. Včas, aby se dostalo do večerních zpráv.“

„Co v něm má být?“

„Že rušíte volný víkend v Severní Dakotě z úcty ke dvěma mrtvým agentům. Prohlásíte, že se budete zdržovat ve svém georgetownském domě, odkud nevytáhnete paty do neděle ráno, kdy se zúčastníte obřadu k uctění památky vaší velicí agentky v jejím domovském městě ve Wyomingu. Zjistěte si město a zmiňujte se o něm nahlas a jasně.“

Armstrong znovu přikývl. „Dobře,“ řekl. „Myslím, že bych to mohl udělat. Ale proč?“

„Protože se o to nepokusí znovu tady v D. C. V žádném případě nic nepodniknou proti zabezpečení vašeho domu. Takže můžou jít domů a čekat. A to mi poskytne do neděle dost času, abych zjistil, kde žijí.“

„Vy? Copak je dnes nenajde FBI?“

„Kdyby se jim to podařilo, bylo by to fantastické. Mohl bych se hnout z místa.“

„A jestli ne?“

„Tak si je najdu sám.“

„A když to nezvládnete ani vy?“

„Neúspěch neplánuju. Ale kdyby k tomu přece jen došlo, tak by se objevili ve Wyomingu a zkusili by to znovu. Při obřadu za Froelichovou. Tam si na ně počkám.“

„Ne,“ prohlásil Stuyvesant. „To nemohu připustit. Copak jste se zbláznil? Nemůžeme během dvaasedmdesáti hodin zajistit situaci na západě. A já nemůžu použít našeho chráněnce jako návnadu.“‚

„Nemusí tam doopravdy jet,“ vysvětloval Reacher. „Pravděpodobně tam ani žádný obřad nebude. Stačí, když to řekne.“

Armstrong zavrtěl hlavou. Jestli nebude obřad, tak něco takového nemohu prohlásit. A kdyby byl, tak to nemůžu zveřejnit a pak se tam neobjevit.“

„Jestli nám chcete pomoct, tak právě tohle musíte udělat.“

Armstrong neodpověděl.

*****

Opustili Armstrongovy ve sklepení západního křídla a s doprovodem vykročili k suburbanu. Slunce pořád svítilo a obloha byla oslnivě modrá. Budovy stále zářily bílou a zlatou barvou. Den byl i teď překrásný.

„Odvezte nás do motelu,“ požádal Reacher. „Potřebuju si dát sprchu. Pak bych se rád setkal s Bannonem.“

„Proč?“ zeptal se Stuyvesant.

„Protože jsem svědek,“ prohlásil Reacher. „Viděl jsem střelce. Na střeše. Jen na letmý okamžik jeho záda, když přelézal přes hranu.“

„Máte popis?“

„V pravém slova smyslu ne,“ upřesňoval Reacher. „Byla to jen chvilka. Nedokázal bych ho popsat. Ale zaujalo mě něco v tom, jak se pohyboval. Už jsem ho někdy viděl.“

14 KAPITOLA

STÁHL ZE SEBE OBLEČENÍ, BYLO ZTUHLÉ, CHLADNÉ A LEPKAVÉ OD KRVE. Pohodil je na podlahu v šatně a přešel do koupelny. Pustil sprchu. Vanička se mu pod nohama zbarvila červeně, potom růžově, nakonec už odtékala jen čirá voda. Dvakrát si umyl hlavu a pečlivě se oholil. Oblékl si další z Joeových košilí a obleků, jako hold si vybral tuhou vázanku, kterou koupila Froelichová. Pak sestoupil zpět do vestibulu.

Neagleyová už na něj čekala. Její zjev také zaznamenal změnu. Měla na sobě černý kostým. To byla stará vojenská taktika. Pokud máte pochybnosti, zvolte společenský oblek. Už pro něj měla připravený šálek kávy. Povídala si se strážci od policie. Byla to nová várka. Denní směna, usoudil.

„Stuyvesant je na cestě,“ informovala ho. „Pak vyrazíme na schůzku s Bannonem.“

Přikývl. Policisté kolem něj tiše postávali. Téměř uctivě. Ať už vůči němu nebo vzhledem k Froelichové, to mu nebylo jasné.

„Sakra práce,“ poznamenal jeden z nich.

Reacher odvrátil pohled. „Tak nějak,“ opáčil. Pak se ohlédl. „Ale jo, do hajzlu se vším.“

Neagleyová se letmo usmála. Byla to stará vojenská taktika. Jestli máte pochybnosti, chovejte se neuctivě.

Stuyvesant se objevil za hodinu a odvezl je k budově FBI. Poměr sil se změnil. Vražda federálních agentů byl federální zločin, takže teď už všechno záleželo na FBI. Teď už šlo o otevřenou honbu na člověka. Bannon se s nimi setkal v hlavním vestibulu a společně odjeli výtahem do jejich zasedací místnosti. Bylo to lepší než v Treasury Building. Byla obložená dřevem a okny proudilo dovnitř světlo. Uprostřed stál dlouhý stůl se sklenicemi a minerálkou. Bannon se zachoval zjevně demokraticky a neusedl v čele. Prostě se usadil na židli z boku. Neagleyová si vybrala židli ob jedno místo na stejné straně. Reacher si sedl naproti ní. Stuyvesant zasedl ob dvě židle od Reachera a nalil si minerálku.

„To byl den,“ pronesl Bannon do ticha. „Mí šéfové vám vyslovují nejhlubší soustrast.“

„Nenašli jste je,“ řekl Stuyvesant.

„Hlavu nám zamotali policejní lékaři,“ informoval Bannon. „Crosettimu prostřelila hlavu kulka z výzbroje NATO ráže 7.62. Zemřel okamžitě. Froelichové prostřelili krk zezadu, pravděpodobně stejnou zbraní. Kulka jí prorazila krkavici. Ale podle mě to už asi víte.“

„Vy jste je nenašli,“ zopakoval Stuyvesant.

Bannon zavrtěl hlavou. „Den díkůvzdání,“ poznamenal, „má svá pro i proti. Hlavní nevýhodou bylo, že jsme kvůli volnu měli nedostatek mužstva, a stejně tak vy a policajti z města, ostatní na tom nebyli o moc líp. A za největší plus můžeme považovat, že v samotném městě panoval relativní klid. Je otázkou, jestli to nemělo co dělat s naší neschopností. Když se to zvrtlo, představovali jsme pět minut poté, co k tomu došlo, většinu populace v celém městě.“

„Ale nenašli jste je.“

Bannon opět zavrtěl hlavou. „Ne,“ připustil, „nenašli jsme je. Jistěže pořád pátráme, ale abychom byli realističtí, měli bychom připustit, že už jsou teď mimo D. C.“

„To určitě,“ zareagoval Stuyvesant.

Bannon se ušklíbl. „Neděláme zázraky. Ale když na nás budete křičet, ničeho nedosáhnete. Protože my bychom vám to mohli vrátit. Někomu se podařilo proniknout ochrannou clonou, kterou jste rozmístili vy. Kdosi vlákal do pasti vašeho člověka na střeše.“ Když pronášel tato slova, upíral pohled na Stuyvesanta.

„Zaplatili jsme za to,“ připomněl Stuyvesant. „A vysokou cenu.“

„Jak se to mohlo stát?“ povzdechla si Neagleyová. „Jak se tam vůbec mohli dostat?“

„Zepředu ne,“ prohlásil Bannon. „Tam to bylo přecpané policajty. Ničeho si nevšimli, nemohli přece všichni v kritickou dobu usnout. Ani od zadní cesty. Na obou koncích hlídkoval jeden pěší policista a jeden v autě. Všichni čtyři tvrdí, že nikoho neviděli, a my jim věříme. Takže se domníváme, že se ti bídáci dostali do budovy ve vedlejším bloku. Prošli jí a vyrazili zadními dveřmi do poloviny cesty. Pak přeběhli deset stop uličkou, dostali se ke skladišti a vylezli po schodech. Bezpochyby vyšli stejnou trasou. Ale na zpáteční cestě už pravděpodobně běželi.“

„Jak mohli vyprovokovat Crosettiho?“ ptal se Stuyvesant. „Byl to dobrý agent.“

„Ano, to byl,“ potvrdil Reacher. „Měl jsem ho rád.“

Bannon opět pokrčil rameny. „Vždycky se najde nějaký způsob, ne?“

Pak se rozhlédl po místnosti, to dělával, když chtěl, aby lidé pochopili víc, než vyslovil. Nikdo nezareagoval.

„Prověřili jste vlaky?“ zeptal se Reacher.

Bannon přikývl. „Velice pečlivě. Měli jsme co dělat. Lidé vyrazili na rodinné obědy. Ale postupovali jsme důkladně.“

„Našli jste pušku?“

Bannon jen zavrtěl hlavou. Reacher na něj zíral.

„Oni se odtamtud dostali s puškou?‘’ ptal se.

Nikdo nepromluvil. Bannon hleděl na Reachera.

„Vy jste viděl střelce,“ řekl.

Reacher přikývl. „Byl to jen zlomek vteřiny. Jeho siluetu, utíkal.“

„A máte dojem, že už jste ho někdy viděl.“

„Ale nevím kde.“

„Výborně,“ poznamenal Bannon.

„Zaujal mě tím, jak se pohyboval, to je všechno. Obrys jeho těla. Možná jeho oblečení. Na to teď nepřijdu. Jako na další sloku staré písničky.“

„Byl to ten chlápek z videonahrávky v garáži?“

„Ne,“ odpověděl Reacher.

Bannon kývl. „Ať už je to cokoli, nehraje to velkou roli. Myslím to, že už jste ho někdy viděl. Byl jste ve stejnou dobu na stejném místě, v Bismarcku určitě, a možná i jinde. Už víte, že vás viděli. Díky telefonátu. Ale podle mě by bylo dobré znát jméno a obličej.“

„Dám vám vědět,“ opáčil Reacher.

„Vaše teorie pořád platí?“ zeptal se Stuyvesant.

„Ano,“ přitakal Bannon. „Pořád prověřujeme vaše bývalé zaměstnance. Teď usilovněji než kdy jindy. Protože máme dojem, že kvůli tomu Crosetti opustil své stanoviště. Myslíme si, že spatřil někoho, koho znal a důvěřoval mu.“

*****

Projeli půl míle na západ na Pennsylvania Avenue, zaparkovali v garáži a vydali se do zasedačky tajné služby. Bez Froelichové byl pro ně každý krok obtížnější.

„Sakra,“ ulevil si Stuyvesant. „Ještě nikdy jsem nepřišel o agenta. Za pětadvacet let. A teď jsem v jednom dni ztratil dva. Já ty hajzly musím najít.“

„Už teď jako by byli mrtví,“ ujistil ho Reacher.

„Všechno svědčí proti nám,“ pokračoval Stuyvesant.

„O čem to mluvíte? Copak byste je nechtěl dostat, kdyby byli vaši?“

„Já nechci, aby to byli naši.“

„Já si nemyslím, že to jsou vaši,“ prohlásil Reacher. „Ale v každém případě to mají sečtené. To si musíme připustit. Překročili tolikrát určité meze, že už jsem přestal počítat.“

„Nechci, aby to byli naši,“ opakoval Stuyvesant. „Ale obávám se, že by Bannon mohl mít pravdu.“

„Takže buď a nebo,“ řekl Reacher. „Nic víc. Buď má pravdu, nebo ne. Jestli ano, tak se to brzy dozvíme, protože se nám bude chtít předvést. Jde o to, že si nikdy nepřipustil možnost, že by pravdu nemusel mít. Strašně moc si chce dokázat, že ji má.“

„Řekněte mi, že se mýlí.“

„Já mám dojem, že nemá pravdu. Navíc je vlastně úplně jedno, kdo z nás dvou má pravdu. Protože on nenechá kámen na kameni. Můžeme se na něho naprosto spolehnout. On nepotřebuje naše informace. My se musíme zaměřit na to, o co se on nezajímá. Což by podle mě v každém případě nemělo uškodit.“

„Tak mi řekněte, že se mýlí.“

„Jeho teorie je jako velká pyramida balancující na špičce. Velice působivá, dokud nepřepadne. Všechno staví na skutečnosti, že o tom Armstrong nevěděl. Ale to nemá žádnou logiku. Možná se ti chlápci zaměřili přímo na Armstronga. Třeba jen nevědí, že jste mu to neřekl.“

Stuyvesant přikývl.

„To bych připustil,“ řekl. „Bůh ví, že ano. Ale je tu i NCIC. V tom má Bannon pravdu. Kdyby nepatřili do naší komunity, tak by nás sami nasměrovali rovnou na Minnesotu a Colorado. S tím se musíme vyrovnat.“

„Zbraně mohou také působit jako argument,“ vmísila se do hovoru Neagleyová. „A bydliště Froelichové.“

Reacher přikývl. „Stejně tak otisk palce. Kdybychom se v tom chtěli vážně utopit, tak bychom mohli zvažovat, jestli třeba vědí, že ho nedokážeme nikdy identifikovat. Možná že to všechno zkoušejí z tohohle konce.“

„Výborně,“ prohlásil Stuyvesant.

„Ale já tomu pořád nevěřím,“ dodal Reacher.

„Proč ne?“

„Vemte si ty vzkazy a podrobně si je prohlédněte.“

Stuyvesant chvíli vyčkával, pak pomalu vstal a vyšel z místnosti. Za tři minuty se vrátil se složkou. Otevřel ji a vyrovnal pečlivě pod sebe uprostřed stolu šest oficiálních fotografií FBI. Pořád měl na sobě růžový svetr. Jeho jasná barva se odrážela ve světle zářivek. Neagleyová obešla stůl, všichni tři usedli vedle sebe, takže si společně mohli vzkazy pročíst.

„Fajn,“ prohlásil Reacher. „Projděte si je, pečlivě. A nezapomeňte, proč to děláte. Je to pro Froelichovou.“

Řada fotografií byla dlouhá čtyři stopy, museli vstát a posunovat se kolem stolu, aby je všechny prozkoumali.

Zemřeš.

Zvolený vice-prezident Armstrong zemře.

Den Armstrongovy smrti se rychle blíží.

Dnes se prokáže vaše zranitelnost.

Líbila se vám demonstrace?

Stane se to už brzy.

„Tak co?“ zeptal se Stuyvesant.

„Podívejte se na čtvrtý vzkaz,“ vybídl je Reacher. Zranitelnost je napsaná správně.“

„No a?“

„Je to dlouhé slovo. A teď poslední vzkaz. Ani tam není chyba v hláskování, primitiv by ji udělal.“

„No?“

„Ty vzkazy nepsal nevzdělaný člověk.“

„Souhlasím.“

„Teď se přesuňte ke třetímu vzkazu.“

„A co je s ním?“

„Neagleyová,“ vybídl ji Reacher.

Je trochu legrační,“ řekla. „Divný a ve starém stylu. Den smrti se blíží.“

„Přesně tak,“ souhlasil Reacher. „Trochu archaické.“

„Ale co to dokazuje?“ vyptával se Stuyvesant.

„Ve skutečnosti nic,“ odvětil Reacher. „Ale něco to naznačuje. Četl jste někdy Ústavu?“

„Čeho? Spojených států?“

Jistě.“

„Mám dojem, že ano,“ prohlásil Stuyvesant. „Už je to asi dávno.“

„Já taky,“ řekl Reacher. „V některé ze škol, kam jsem chodil, nám každému dali jeden výtisk. Byla to tenká malá knížečka v pevné vazbě. Zavřená, byla velice úzká. Měla ostré hrany. Zkoušeli jsme s ní chvaty karate. Dostat s ní ránu nebylo nic příjemného.“

„Takže?“

„Je to prostě právní dokument. Samozřejmě také historický, ale především právní. Takže když něco takového někdo vytiskne jako knihu, nemělo by se s ní špatně zacházet. Musí ji přetisknout přesně, slovo od slova, jinak by nebyla platná. Nemohou modernizovat jazyk, nemohou ji upravovat.“

„To je jasné.“

„První části pocházejí z roku 1787. Poslední dodatek v mém výtisku nesl číslo dvacet šest a byl z roku 1971, snižoval věk voličů na osmnáct let. Rozpětí sto osmdesáti čtyř let. Všechno bylo reprodukováno v podobě té doby, kdy to bylo zařazeno do Ústavy.“

„No a?“

„Pamatuju si jednu věc z první části, viceprezident je tam psaný dohromady, bez rozdělovníku. Stejně tak v poslední části. Ale v určitých mezidobích tam rozdělovník je. Vice-prezident s rozdělovníkem mezi dvěma slovy. Není těžké určit, že zhruba od roku 1860 asi do roku 1930 byl správný pravopis s rozdělovníkem.“

„Ti chlapi použili rozdělovník,“ řekl Stuyvesant.

„To tedy ano,“ souhlasil Reacher. „Hned tady ve druhém vzkazu.“

„Tak co to znamená?“

„Dvě věci,“ prohlásil Reacher. „Víme, že ve škole dávali pozor, proto musí být vzdělaní. Takže za prvé to znamená, že chodili do školy někde, kde používali staré učebnice. To pravděpodobně vysvětluje i archaický styl třetího vzkazu. Proto jsem se domníval, že pocházejí z nějaké chudé zemědělské oblasti, kde se platí nízké školní poplatky. Za druhé to znamená, že nikdy nepracovali v tajné službě. Protože vy jste přímo zavalení papírováním. Něco takového jsem v životě neviděl, dokonce ani v armádě. Každý, kdo tu pracoval, musel milionkrát napsat slovo viceprezident. Všichni by použili současný pravopis bez rozdělovníku. Vůbec by nad tím neuvažovali.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Možná to psal ten druhý,“ namítl Stuyvesant. „Ten, co tu nepracoval. Kterému patří ten otisk.“

„To na celé věci nic nemění,“ ohradil se Reacher. „Jak už Bannon usoudil, postupují jako jednotka. Jako tým. A zároveň jsou to perfekcionisté. Jestli by jeden z nich napsal něco špatně, druhý by to opravil. Ale to se nestalo, takže ani jeden z nich nevěděl, že je to špatně. Tedy tu ani jeden z nich nepracoval.“

Stuyvesant na dost dlouhou dobu oněměl.

„Tomu bych rád věřil,“ prohlásil. „Ale vy všechno zakládáte na spojovníku.“

„Nepouštějte to ze zřetele,“ nabádal ho Reacher.

„Já to ze zřetele nepouštím,“ ujišťoval ho Stuyvesant. „Zvažuji to.“

„Jestli jsem se nezbláznil?“

„Jestli si můžu dovolit něco takového podpořit.“

„To je na tom úžasné,“ vysvětloval Reacher. „Nezáleží na tom, jestli jsem úplně mimo. Protože FBI se drží alternativního scénáře.“

„Taky by to mohl být záměr,“ poznamenala Neagleyová. „Mohli by nás svádět na nesprávnou stopu. Ve snaze zamaskovat svůj původ či úroveň vzdělání. Aby nás zmátli.“

Reacher zavrtěl hlavou.

„To si nemyslím,“ prohlásil. „Je to velice delikátní záležitost. Dělali by takové obvyklé věci. Hrubé chyby, špatnou interpunkci. Rozdělovník mezi slovy vice a prezident, o tom zkrátka nepřemýšlíte, buď ho tam uděláte, nebo ne.“

„A co z toho přesně vyplývá?“ vyptával se Stuyvesant.

„Kritický je věk,“ vysvětloval Reacher. „Mohou to být maximálně čerství padesátníci, jinak by toho všeho nebyli schopní. Šplhat po žebřících, sbíhat po schodech. Nemůže jim být míň než pětačtyřicet, protože Ústava se studuje na druhém stupni a od roku 1970 vyfasovaly všechny školy v Americe nové učebnice. Mám dojem, že museli být na konci druhého stupně, tehdy byly izolované školy v zemědělských oblastech pořád pozadu. Znáte to, bývaly to jednotřídky, padesát let staré učebnice, zastaralé mapy na stěnách, seděli jste tam se všemi svými bratranci a sestřenicemi a naslouchali výkladu šedovlasé dámy.

„To je naprosto teoretické,“ namítl Stuyvesant. „Jako pyramida balancující na špičce. Vypadá dobře, dokud se nezřítí.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Fajn, ale já se budu držet téhle stopy,“ řekl Reacher. „Ať s Armstrongem nebo bez něj. S vámi nebo bez vás. Když to bude zapotřebí, tak třeba sám. Už kvůli památce Froelichové. Zaslouží si to.“

Stuyvesant kývl. „Jestli jeden z nich pro nás nepracoval, jak se mohli spoléhat na to, že FBI skenuje NCIC?“

„To nevím,“ opáčil Reacher.

„Jak odlákali Crosettiho?“

„To netuším.“

„Jak se dostali k našim zbraním?“

„Nevím.“

„Jak zjistili, kde bydlí velitelka?“

„Řekl jim to Nendick.“

Stuyvesant přikývl. „Dobře, ale jaký měli motiv?“

„Nepřátelství osobně vůči Armstrongovi, alespoň myslím,“ nadhodila Neagleyová. „Nebo je to někdo zvenčí, který chová zášť vůči tajné službě. Nebo chlápci, které nepřijali do práce. Takoví, co tu skutečně chtěli pracovat. Třeba jsou to tvrdí zastánci prosazování práva. Mohli by něco vědět o NCIC. Možná vědí, jaké zbraně nakupujete.“

„To je možné,“ připustil Stuyvesant. „Odmítáme spoustu lidí. Některé z nich to opravdu zasáhne. Možná máte pravdu.“

„Ne,“ prohlásil Reacher. „Nemá. Proč by vyčkávali? Trvám na svém odhadu věku. A nikdo se nehlásí o práci v tajné službě v padesáti. Kdyby je to mělo zasáhnout, tak by to bylo před pětadvaceti lety. Proč by čekali na odplatu až do teď?“

„To je dobrá poznámka,“ uznal Stuyvesant.

„Týká se to osobně Armstronga,“ prohlásil Reacher. „Musí to tak být. Zamyslete se nad časovou posloupností. Uvažujte o příčině a dopadu. Armstrong byl během léta v jednom kole. Předtím o něm nikdo neslyšel. To mi řekla sama Froelichová. Teď dostáváme výhrůžky určené jemu. Proč teď? Kvůli něčemu, co udělal během kampaně, proto.“

Stuyvesant zíral na stůl. Položil na něj ruce dlaněmi dolů. Kroužil jimi v malých uspořádaných kroužcích, jako kdyby měl pod nimi pomačkaný ubrus, který potřeboval uhladit. Pak se naklonil a zastrčil první vzkaz pod druhý. Pak oba pod třetí. Přidržoval je, dokud je všechny neurovnal do úhledné hraničky. Položil ji do pořadače a zavřel ho.

„Tak tohle nás teď čeká,“ prohlásil. „Předestřeme teorii Neagleyové Bannonovi. Kdosi, koho jsme odmítli zaměstnat, je víceméně ve stejné kategorii s tím, koho jsme propustili. Oba by mohli být stejně zahořklí. FBI to může smést ze stolu jako celek. My známe papírování. Oni mají pracovní síly. Pro ně pak hovoří procento pravděpodobnosti, že udělali dobře. Ale my musíme zvážit i druhou alternativu. Že třeba nemuseli mít pravdu. Takže musíme věnovat pozornost i Reacherově teorii. Protože už jen kvůli Froelichové je třeba něco podniknout, když už pro nic jiného. Takže kde začneme?“

„U Armstronga,“ navrhl Reacher. „Zjistíme, kdo ho nenávidí a proč.“

*****

Stuyvesant zavolal člověku z pátracího oddělení a řekl mu, aby k němu přišel hned do kanceláře. Ten namítl, že právě sedí s rodinou u sváteční večeře. Stuyvesant se nechal obměkčit a dal mu dvě hodiny k dobru. Pak zamířil zpátky k budově FBI, kde se měl sejít s Bannonem. Reacher s Neagleyovou čekali v recepci. Byla tam televize a Reacher se chtěl přesvědčit, jestli se Armstrong objeví v prvních zprávách. Zmeškali je o půl hodiny.

„Jak jsi na tom?“ zeptala se Neagleyová.

„Připadám si divně,“ vysvětloval Reacher. „Jako rozdvojená osobnost. V posledních okamžicích mě považovala za Joea.“

„Co by s tím mohl Joe udělat?“

„Asi to samé, co hodlám udělat já.“

„Tak běž a udělej to,“ vybídla ho Neagleyová. „Pořád jsi byl pro ni Joe. Můžeš tedy docela klidně ten kruh uzavřít.“

Na to neřekl nic.

„Zavři oči,“ řekla Neagleyová. „Pročisti si hlavu. Potřebuješ se soustředit na střelce.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Kdybych se soustředil, tak bych to nedokázal.“

„Tak mysli na něco jiného. Použij periferní vidění. Předstírej, že se díváš někam jinam. Třeba na vedlejší střechu.“

Zavřel oči. Viděl okraj střechy ostře se rýsující proti slunci. Viděl oblohu, jiskřivou a zároveň bledou. Zimní oblohu. Všechno pokrýval mlhavý příkrov. Pohlédl na nebe. Vybavil si zvuky, jež slyšel.

Ze zástupu toho k němu moc nedoléhalo. Jen klapání servírovacích lžic a to, jak Froelichová řekla díky, že jste přišli. Paní Armstrongová zase nervózně pronesla užijte si to, jako kdyby si nebyla přesně jistá, co tím myslí. Pak zaslechl tlumený úder první kulky o zeď. Byla špatně namířená. Minula Armstronga o čtyři stopy. Ten chlap stoupá po schodech, zastavuje se ve dveřích na vrcholu střechy, volá tiše na Crosettiho. A Crosetti odpovídá. Ten člověk vyčkává, až k němu Crosetti dojde. Možná couvá na schodišťovou šachtu. Crosetti přichází. Crosetti dostává kulku. Zvuk výstřelu je zdušený tlumičem. Muž překračuje tělo a utíká přikrčeně k okraji střechy. Zaklekne a ve spěchu vypálí, moc brzy, dřív než se dobře usadí, a míjí o čtyři stopy. Chybná střela se zarývá do cihly a malý úlomek odlétá a zasahuje Reachera do tváře. Muž napodruhé míří mnohem pečlivěji.

Otevřel oči.

„Chci, abys zjistila jak, „řekl.

„Co tím přesně myslíš?“ zarazila se Neagleyová.

„Jak vylákali Crosettiho z jeho stanoviště. Chci vědět, jak to dokázali.“

Neagleyová se na chvíli odmlčela.

„Obávám se, že tady líp sedí Bannonova teorie,“ prohlásila. „Crosetti vzhlédl a spatřil někoho, koho poznal.“

„Předpokládejme, že ne,“ řekl Reacher. ‚Jak jinak?“

„Budu na tom pracovat. Ty se soustřeď na střelce.“

Zavřel znovu oči a přesunul se na vedlejší střechu. Zpátky dolů k servírovacím stolům. Froelichová v poslední minutě života. Vybavil si tryskající krev a svou okamžitou instinktivní reakci. Přicházející smrtící palba. Odkud pochází? Pohlédl vzhůru a uviděl… co? Křivku zad nebo ramene. Pohybovalo se to. Obrys a pohyb mu jaksi splývaly v jedno.

„Jeho kabát,“ vyhrkl. „To, jak mu seděl na těle, a jak se při pohybu nařasil.“

„Už jsi ten kabát někdy viděl?“

„Ano.“

„Barva?“

„Já nevím. Nejsem si jistý, že měl doopravdy barvu.“

„Látka?“

„Látka je důležitá. Ani silná, ani tenká.“

„Rybí kost?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Není to ten kabát, co jsme viděli na videonahrávce z garáže. Ani ten člověk. Tenhle byl vyšší a shrbenější. Jako kdyby mu byl v horní části těla dlouhý. Proto ho tak halil. Myslím, že to byl dlouhý kabát.“

„Viděls mu jenom rameno.“

„Vlál jako dlouhý kabát.“

„Jak mohl vlát?“

„Rázně. Jako kdyby se ten člověk rychle pohyboval.“

„To mohl. Pokud si myslel, že právě zastřelil Armstronga.“

„Ne, jako kdyby byl vždycky rázný. Štíhlý chlápek, s rozhodnými pohyby.“

„Věk?“

„Starší než my.“

„Postava?“

„Střední.“

„Vlasy?“

„Nepamatuju se.“

Nechal oči zavřené a v duchu pátral po tom kabátě. Dlouhý kabát, ani silný, ani tenký. Nechal mysl těkat z místa na místo, ale pokaždé se vrátil do oddělení s kabáty v Atlantic City. Postával tam před širokou nabídkou, celých pět minut poté, co učinil stupidní bezmyšlenkovité rozhodnutí, které ho vyvedlo z klidu a míru v opuštěném motelovém pokoji v La Jolle v Kalifornii.

*****

Po dvaceti minutách to vzdal a pokynul dozorčímu důstojníkovi, aby zapnul zvuk na televizní zprávy. Těm zjevně vévodila jejich událost. Zpravodajství zahájil Armstrongův studiový portrét v rámečku za ramenem moderátora. Pak se objevila Videonahrávka Armstronga, jak pomáhá své ženě z limuzíny. Stáli tam spolu a usmívali se. Odcházeli ze záběru. Na další Armstrong držel naběračku a lžíci. S úsměvem na tváři. Hlas komentátora se odmlčel dostatečně dlouho, aby bylo možné vyslechnout živý zvuk videonahrávky: Šťastné Díkůvzdání vám všem! Potom následovala nahrávka pořízená o několik vteřin později, když se fronta na jídlo dala do pohybu.

Pak se to stalo.

Kvůli tlumiči nebyl slyšet výstřel, kameraman se nesklonil, ani se nevyděsil, jak by se jinak stalo. Obraz se nerozkýval. A protože tu nebyl žádný výstřel, zdálo se naprosto nevysvětlitelné, proč Froelichová najednou skočila na Armstronga. Zepředu to vypadalo trochu jinak. Právě se odrazila levou nohou, stočila se nahoru a do strany. Vypadala zoufale, ale elegantně. Nejdřív to pustili normální rychlostí a potom zpomaleně. Dopadla mu pravou rukou na levé rameno, zatlačila ho dolů a sama se dostala nad něj. Její pohybová energie jí dovolila vymrštit kolena a prostě ho poslat k zemi. Spadl a ona za ním. Klesla tak o stopu, když přišla druhá kulka a trefila ji.

„Sakra,“ zaklel Reacher.

Neagleyová pomalu kývla. „Byla moc rychlá. Stačilo by, kdyby byla o čtvrtinu vteřiny pomalejší, a byla by pořád dost vysoko ve vzduchu, aby to koupila do vesty.“

„Byla moc dobrá.“

Přehráli to ještě jednou, normální rychlostí. Za vteřinu bylo po všem. Pak nechali pásku běžet dál. Kameraman jako by byl přimrazený na místě. Reacher sledoval sebe samého, jak se prodírá mezi stoly. Viděl, jak ostatní agenti pálí. Froelichová byla mimo dohled, na zemi. Kamera se kvůli palbě sklonila, ale pak se zase dostala do normální polohy a začala se přibližovat. Obraz se rozkomíhal, když kameraman o něco zakopl. Následovaly dlouhé okamžiky naprostého zmatku. Pak kameraman znovu vyrazil vpřed, chtěl pořídit záběr agentky, kterou kulka srazila na zem. Objevil se obličej Neagleyové, pak obrazovka potemněla. Znovu se objevil moderátor. Hleděl přímo do kamery a oznámil, že Armstrongova reakce bude okamžitá.

Objevila se nahrávka zvenčí, Reacher poznal parkoviště u Západního křídla. Stál tam Armstrong se svou ženou. Oba pořád v neformálním oblečení, ale už si sundali neprůstřelné vesty. Někdo setřel Armstrongovi z obličeje krev Froelichové. Měl učesané vlasy. Vypadal rozhodně. Hovořil hlubokým, autoritativním hlasem, jako otevřený člověk potýkající se se silnými emocemi. Mluvil o tom, jak nesmírně ho mrzí, že zemřeli dva agenti. U každého zvlášť vyzvedl jejich osobní kvality. Vyslovil upřímnou soustrast jejich rodinám. Dál říkal, že doufá, že všichni budou považovat jejich smrt za oběť položenou na oltář ochrany samotné demokracie, nejen jeho samého. Snad to bude pro jejich rodiny alespoň malou útěchou, stejně jako oprávněná hrdost na jejich čin. Sliboval rychlou a účinnou odvetu vůči původcům tohoto násilného činu. Ujišťoval Ameriku, že násilí a zastrašování nemůže v žádném směru narušit práci vládních orgánů a v přechodném období nedojde k žádným změnám. Ale nakonec řekl, že považuje za důležité vyjádřit soustrast, a proto zůstává ve Washingtonu a ruší veškeré společenské závazky do pohřbu své osobní přítelkyně a velitelky svého ochranného týmu. Prozradil, že obřad se bude konat v neděli ráno v malém venkovském kostelíku ve wyomingském městečku Grace, což znamená také ctnost, a že lepší místo pro uctění velikosti Ameriky snad neexistuje.

„Ten si cintá na triko,“ prohlásil dozorčí důstojník.

„Ne, má pravdu,“ oponoval Reacher.

Přehled nejdůležitějších zpráv přerušilo hlášení o fotbalových výsledcích. Dozorčí důstojník ztlumil zvuk a odvrátil se. Reacher zavřel oči. Myslel na Joea, potom na Froelichovou. Uvažoval o obou dohromady. Pak si znovu zopakoval pohled vzhůru. Oblouk tryskající krve Froelichové, záhyb střelcova ramene, ústup, úprk. Vlající plášť. Plášť. Přehrával si to všechno znovu jako pásku. Zastavil se u kabátu. Věděl to. Otevřel doširoka oči.

„Už jsi přišla na to, jak?“ zeptal se.

„Nemůžu se dostat přes Bannonovu teorii,“ odpověděla Neagleyová.

„Řekni to.“

„Crosetti uviděl někoho, koho znal a komu důvěřoval.“

„Muže nebo ženu?“

„Muže, aby bylo po tvém.“

„Dobře, tak to řekni ještě jednou.“

Neagleyová pokrčila rameny. „Crosetti uviděl muže, kterého znal a jemuž věřil.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Dvě slova chybí. Crosetti uviděl určitý typ muže, kterého znal a jemuž věřil.“

„Kdo to byl?“ vyptávala se.

„Ten, kdo se může pohybovat sem a tam, aniž by vzbudil podezření?“

Neagleyová na něj pohlédla. „Výkon povinností podle práva?“

Reacher přikývl. „Ten kabát byl dlouhý, červenohnědý, s nenápadným vzorkem. Na převlečník moc slabý, na plášť do deště silný, měl ho rozepnutý. Vlál okolo něj, když běžel.“

„Kdo běžel?“

„Policajt z Bismarcku. Nadporučík nebo tak něco. Přiběhl ke mně, když jsem vyšel z kostela. Na střeše skladiště to byl on.“

„Byl to policajt.“

„To je velice závažné obvinění,“ prohlásil Bannon. „Založené na kratičkém postřehu ze vzdálenosti devadesáti yardů během krutého krveprolití.“

Byli zpátky v zasedací místnosti FBI. Stuyvesant odtamtud ani neodešel. Měl na sobě pořád svůj růžový svetr. Panovalo tu napětí.

„Je to on,“ prohlásil Reacher. „O tom nemůže být pochyb.“

„Všichni policisté mají registrované otisky prstů,“ namítl Bannon. „To je podmínka, když chtějí získat zaměstnání.“

„Takže jeho partner není policajt,“ dodal Reacher. „Ten chlápek z videonahrávky z garáže.“

Nikdo nepromluvil.

„Byl to on,“ opakoval Reacher.

„Jak dlouho jste ho viděl v Bismarcku?“ zeptal se Bannon.

„Možná deset vteřin,“ odvětil Reacher. „Mířil ke kostelu. Možná mě spatřil vevnitř, vyplížil se, pak mě viděl odcházet, otočil se, aby se mohl vrátit dovnitř.“

„Celkem deset a čtvrt vteřiny,“ řekl Bannon. „Pokaždé ve zmatečně situaci. To by vám neprošlo.“

„Dává to smysl,“ namítl Stuyvesant. „Bismarck je Armstrongovo domovské město. „V domovských městech je možné očekávat nepřátelství.“

Bannon se ušklíbl. „Popis?“

„Vysoký,“ začal Reacher. „Nazrzlé šedivějící vlasy. Vyhublý obličej, hubené tělo. Dlouhý kabát, nějaká silná keprová vazba, červenohnědý, rozepnutý. Tvídové sako, bílá košile, šedé flanelové kalhoty. Velké staré boty.“

„Věk?“

„Pětačtyřicet, spíš k padesátce.“

„Hodnost?“

„Ukázal mi zlatý odznak, ale stál dvacet stop ode mě. Nemohl jsem na něm nic přečíst. Považoval jsem ho za někoho z velitelství. Za nadporučíka, možná dokonce za kapitána.“

„Promluvil?“

„Vykřikl ze vzdálenosti dvaceti stop. Možná dva tucty slov.“

„Byl to ten chlápek, co telefonoval?“

„Ne.“

„Takže známe oba dva,“ prohlásil Stuyvesant. „Pomenšího přikrčeného chlápka v keprovém kabátě se vzorkem rybí kosti z nahrávky z garáže a vysokého hubeného člověka z Bismarcku. Ten přikrčený mluvil do telefonu a otisk palce je jeho. A v Coloradu s kulometem to byl on, protože policista je střelec s puškou. To proto běžel ke kostelní věži. Chtěl střílet.“

Bannon otevřel složku. Vytáhl list papíru. Pečlivě si jej pročítal.

„Naši policisté v Bismarcku pořídili seznam všech přítomných členů posádky. „Na místě bylo dvaačtyřicet místních policistů. Ani jeden s vyšší hodností než seržant, kromě dvou, velitel byl kapitán a jeho zástupce nadporučík.“

„Tak by to mohl být jeden z nich,“ usoudil Reacher.

Bannon si povzdechl. „To nás staví do nezáviděníhodné pozice.“

Stuyvesant na něj zíral. „Vy se teď rozpakujete obtěžovat policejní oddělení v Bismarcku? Pokud šlo o nás, moc jste si s tím hlavu nelámali.“

„O to tu vůbec nejde,“ ohradil se Bannon. „Uvažuji takticky, to je všechno. Kdyby to byl policista, mohl bych zavolat nadporučíkovi nebo kapitánovi a požádat ho, aby to prověřil. To bych nemohl obejít. Bez alibi se člověk neobejde. Vyšší hodnosti mají stejně dneska volno.“

„Zavolejte tam hned,“ vybídla ho Neagleyová. „Zjistěte, kdo není ve městě. Ještě nemohli dorazit domů. Letiště máte pod dohledem.“

Bannon zavrtěl hlavou. „Dnes nejsou lidé doma z mnoha důvodů. Absolvují rodinné návštěvy. A ten chlápek už by mohl být doma. Mohl by docela klidně projít přes letiště. O to tu jde, ne? Taková událost, jakou jsme tu měli, spousta agentur, které mají na všechno dohlédnout, nevědí o sobě, mohl se jen mezi nimi protlačit, zvednout odznak a dostat se, kam by chtěl. Tak se zjevně museli dostat přímo na místo. A pak zase zpátky. Co by mohlo být za daných okolností přirozenější než běžící policista se zvednutým odznakem?“

V místnosti se rozhostilo ticho. „Osobní složky,“ řekl Stuyvesant. „Měli bychom se spojit s policejním oddělením v Bismarcku, aby nám poslali složky, a Reacher by si prohlédl fotografie.“

„To by trvalo několik dní,“ prohlásil Bannon. „A na koho bych se měl obrátit? Třeba bych se dostal právě k tomu nepravému.“

„Tak si promluvte s vaší kanceláří v Bismarcku,“ navrhla Neagleyová. „Nepřekvapilo by mě, kdyby místní oddělení FBI mělo souhrnný přehled celého policejního okrsku i s fotografiemi.“

Bannon se usmál. „O takových věcech byste neměla nic vědět.“

Pak se pomalu zvedl a přešel do své kanceláře, aby si zatelefonoval.

„Takže Armstrong učinil prohlášení,“ řekl Stuyvesant. „Viděli jste to? Ale politicky na tom bude tratit, protože já ho nemohu nechat jet.“

„Já potřebuju návnadu, to je všechno,“ poznamenal Reacher. „Pro mě by bylo lepší, kdyby se doopravdy nikde neukazoval. V současné době je pro mě politika poslední věcí, o kterou bych se staral.“

Stuyvesant neodpověděl. Všichni se opět odmlčeli. Bannon se po patnácti minutách vrátil. Obličej mu opanoval naprosto neutrální výraz.

„Dobré i špatné zprávy,“ hlásil. „Dobrá zpráva je, že Bismarck není největším městem na světě. Policejní oddělení zaměstnává sto třicet lidí, z nichž dvaatřicet představují civilní zaměstnanci, zbývajících sto šest má policejní odznak. Mezi ně patří dvanáct žen, takže nám jich zbývá devadesát čtyři. A díky nezákonným postupům tajné služby a moderní technologii nám budou během deseti minut naskenovány a e-mailovány snímky obličeje všech čtyřiadevadesáti mužů.“

„A co ty špatné zprávy?“ vyptával se Stuyvesant.

„Později,“ zarazil ho Bannon. „Poté, co nás Reacher připraví o trochu času.“

Rozhlédl se po místnosti. Nic víc neměl na srdci. Nakonec nečekali ani celých deset minut. Dovnitř vrazil agent v obleku se složkou listin. Položil je před Bannona. Ten je přesunul k Reacherovi. Reacher je vzal do rukou a prolistoval je. Šestnáct stránek, pár z nich ještě neoschlo z tiskárny. Na každé z patnácti stránek bylo šest fotografií, na šestnácté byly čtyři. Celkem čtyřiadevadesát tváří. Začal s poslední stránkou. Žádný ze čtyř obličejů mu nebyl povědomý.

Zvedl patnáctou stránku. Přelétl dalších šest obličejů a znovu položil papír. Uchopil čtrnáctou stranu. Pečlivě prozkoumal šest obrázků. Pracoval rychle. Nepotřeboval to zkoumat nějak podrobně. Rysy toho muže měl uložené v podvědomí. Ale neobjevil se ani na čtrnácté stránce. Či na třinácté.

„Jak jste si jistý?“ vyptával se Stuyvesant.

„Jsem o tom přesvědčený,“ přiznal Reacher. „Byl to ten chlápek a byl to policajt. Měl odznak a vypadal jako policista. Stejně jako Bannon.“

Na jedenácté stránce taky nic. Ani na desáté.

„Já nevypadám jako policajt,“ prohlásil Bannon.

Ani na deváté stránce nic.

„Vy vypadáte přesně jako policajt,“ ujistil ho Reacher. „Máte policajtský kabát, kalhoty i boty. I ksicht máte jako policajt.“

Na osmé stránce zase nic.

„Choval se jako policajt,“ prohlásil Reacher.

Ani na sedmé nic.

„Páchnul jako policajt,“ prohlásil Reacher.

Šestá stránka. Pátá.

„Co vám řekl?“ zeptal se Stuyvesant.

Na čtvrté stránce také nic.

„Zeptal se, jestli je kostel bezpečný,“ vysvětloval Reacher. „Já jsem se vyptával, co se má dít. Odpověděl, že se něco velkého semlelo. Pak na mě křikl, abych nechal dveře u kostela otevřené. Mluvil jako policajt.“

Na třetí stránce nic. Ani na druhé. Zvedl první stránku a okamžitě mu bylo jasné, že na ní ten chlápek není. Položil papír a zavrtěl hlavou.

„No dobře, teď se dostáváme ke špatným zprávám,“ prohlásil Bannon. „V policejním okrsku Bismarcku nebyl nikdo v civilním oblečení. Vůbec nikdo. Jednalo se o slavnostní příležitost. Všichni na sobě měli kompletní uniformu. Všech dvaačtyřicet příslušníků. Zejména co se týká odznaků. Kapitán a nadporučík byli oblečení v uniformách s bílými rukavicemi a tak dále.“

„Ten chlápek byl policajt z Bismarcku,“ trval na svém Reacher.

„Ne,“ oponoval Bannon. „Ten člověk nepatřil do bismarckského policejního sboru. V nejlepším případě si mohl na někoho takového hrát.“

Reacher mlčel.

„Ale zjevně mu to vyšlo,“ pokračoval Bannon. „Například se mu podařilo přesvědčit vás. Jasně tak musel vypadat, chovat se tak.“

Nikdo nepromluvil.

„Takže se obávám, že se nic nezměnilo,“ řekl Bannon. „Pořád prověřujeme bývalé zaměstnance tajné služby. Protože kdo by dokázal líp napodobit provinčního policistu než veterán, který celý život nedělal nic jiného, než se podílel na podobných akcích?“

15 KAPITOLA

Když Reacher s Neagleyovou a Stuyvesantem dorazili zpátky do budovy tajné služby, čekal na ně zaměstnanec kanceláře pro ochranný průzkum. Stál v recepci, měl na sobě pletený svetr a modré kalhoty, jako kdyby si odskočil od rodinného oběda. Mohl být tak starý jako Reacher a až na oči budil dojem univerzitního profesora. Ty oči hleděly na svět moudře a obezřetně, jako kdyby už pár věcí viděl a spoustu toho vyslechl. Jmenoval se Swain. Stuyvesant ho představil a zmizel. Swain vedl Reachera s Neagleyovou chodbami, které nebyly často využívány, do prostor, které zjevně sloužily jako knihovna a školicí místnost. Směrem k pódiu stálo dvanáct vyrovnaných židlí a tři stěny lemovaly police s knihami. Čtvrtá byla obklopená stoly s počítači, ke každému byla připojená tiskárna.

„Už jsem slyšel, co tvrdí FBI,“ poznamenal Swain.

„Věříte tomu?“ zeptal se Reacher.

Swain jen pokrčil rameny.

„Ano nebo ne?“ nevzdával se Reacher.

„Podle mě to není nemožné,“ prohlásil Swain. „Ale neexistuje jediný důvod, proč bychom měli věřit, že tomu bylo zrovna takhle. Stejně tak to mohl být bývalý agent FBI. Nebo současný agent FBI. My jsme přece lepší než oni. Možná se nás pokoušejí dostat.“

„Myslíte, že bychom se měli zaměřit tímhle směrem?“

„Vy jste bratr Joea Reachera, ne?“

Reacher přikývl.

„Pracoval jsem s ním,“ řekl Swain. „To už je dávno.“

„No a?“

„Rád se nazdařbůh pouštěl do sledování.“

„To mi není cizí,“ prohlásil Reacher. „Máte něco na mysli?“

„Já se zabývám čistě teoretickými aspekty,“ odvětil Swain. „Chápete? Já jen provádím průzkum. Něco jako úředník, vážně. Jsem tu kvůli analýze.“

„No a?“

„Tahle situace se vymyká všemu, s čím jsem se doposud setkal. Zjevně z ní čiší zášť. Úkladné vraždy se dělí na dvě skupiny, z ideologických důvodů či služebních. V té druhé kategorii se jedná o vraždu, jíž se potřebujete někoho zbavit z určitých politických nebo ekonomických důvodů. O ideologickou vraždu se jedná v případě, když někoho zabijete z čiré nenávisti. K pokusům o něco podobného během let došlo nesčíslněkrát. Nemůžu vám je tu líčit, snad jen to, že se ve většině případů ničeho zvláštního nedosáhlo. A pokaždé se do toho zapojila spousta nenávistných lidí. Ale většinou to bývaly dobře utajené akce, konspirační. Domlouvali se mezi sebou šeptem. My už jsme pokaždé viděli jen důsledky. Ale tentokrát se nám nenávist šklebí přímo do tváře. Riskovali toho dost, abychom pochopili, o co jim jde.“

„Takže co si o tom všem myslíte?“

„Já mám jen dojem, že raná fáze byla pozoruhodná. Ty vzkazy? Zamyslete se nad rizikem. Vezměte v úvahu energii vynaloženou na jeho minimalizování. Do první fáze vložili maximum. Takže podle mě věřili, že to za to stojí.“

„Ale nebylo tomu tak,“ poznamenala Neagleyová. „Armstrong se nikdy k jedinému z těch vzkazů nedostal. Ztráceli čas.“

„Pouhá neznalost,“ poznamenal Swain. „Věděli jste vůbec, že jsme o těch výhrůžkách s naším chráněncem vůbec nemluvili?“

„Ne,“ odpověděla Neagleyová. „Překvapilo mě to.“

„Nikdo to nevěděl,“ řekl Swain. „Každého to překvapilo. Ti chlápci si mysleli, že se dostanou přímo k němu. Takže já jsem přesvědčený, že jde o osobní záležitost. Namířenou na něj, ne na nás.“

„My taky,“ poznamenal Reacher. „Máte k tomu nějaké zvláštní důvody?“

„Budete si myslet, že jsem naivní,“ začal Swain. „Ale já nevěřím, že by někdo, kdo pro nás pracuje nebo pracoval, mohl zabít ty další dva Armstrongy. Takhle ne.“

Reacher pokrčil rameny. „Možná jste naivní. Třeba ne. Ale na tom nezáleží. Stejně jsme o tom přesvědčení.“

„A jaké důvody pro to máte vy?“

„Spojovník na druhém vzkazu.“

„Spojovník?“ podivil se Swain. Pak se odmlčel. „Aha. Je to možné, ale poněkud okrajové, nezdá se vám?“

„Ať tak Či tak, v každém případě vycházíme z toho, že je to osobní.“

„Dobře, ale proč? Jedinou možnou odpovědí je, že ho musí strašně nenávidět. Chtějí se mu vysmívat, vyděsit ho, nechat ho trpět. Nestačilo by jim ho prostě zastřelit.“

„Tak kdo to je? Kdo ho tak hrozně nenávidí?“

Swain udělal gesto, jako kdyby chtěl tuhle otázku odsunout stranou.

„Něco jiného,“ řekl. ‚Je to trochu mimo, ale mám dojem, že jsme se přepočítali. Kolik bylo těch vzkazů?“

„Šest,“ odvětil Reacher.

„Ne,“ namítl Swain. „Podle mě jich bylo sedm.“

„Kde je ten sedmý?“

„Nendick,“ pokračoval Swain. „Myslím, že Nendick doručil druhý vzkaz a sám byl tím třetím. Chápete, dostal jste se sem a za osmačtyřicet hodin jste se dostali k Nendickovi, to je slušná rychlost. Ale při vší úctě, stejně bychom na to přišli, dřív nebo později. To je nevyhnutelné. Pokud to nebyli uklízeči, tak to musely být pásky. Takže bychom na to přišli. A co na nás čekalo? Nendick nejen vzkaz doručil. Sám o sobě představoval vzkaz. Předvedl, čeho jsou tihle lidé schopní. Za předpokladu, že by se do smyčky dostal i Armstrong, pořádně by to s ním otřáslo.“

„Tak potom je tu devět vzkazů,“ poznamenala Neagleyová. „Za těchto okolností musíme připočítat i Minnesotu a Colorado.“

„Přesně tak,“ souhlasil Swain. „Už je vám jasné, co mám na mysli? Všechno má vyvolat strach. Každá maličkost. Předpokládejme, že Armstrong je celou tu dobu zaangažovaný. Dostává první vzkaz, dělá si starosti. My obdržíme druhý, bojí se ještě víc. Vystopujeme zdroj, začíná se uklidňovat, ale ne, je to ještě horší, nacházíme Nendicka paralyzovaného strachem. Pak ta demonstrace, dělá si ještě větší starosti. Pak k té demonstraci dojde a jeho šokuje její bezohlednost.“

Reacher mlčel. Jen zíral na podlahu.

„Máte dojem, že jsem přehnaně analytický,“ usoudil Swain.

Reacher zavrtěl hlavou, pořád neodlepil pohled z podlahy. „Ne, já si o sobě myslím, že se mi téhle vlastnosti nedostává. Možná. S největší pravděpodobností. Protože co potom otisky prstů?“

„To už je z jiného soudku,“ prohlásil Swain. „To je nabubřelost. Záhada. Výsměch. Jako náznak, že mě nikdy nedostanou.“

„Jak dlouho jste pracoval s mým bratrem?“

„Pět let. Po pravdě řečeno, pracoval jsem pro něj. Kdybych tvrdil, že s ním, jen bych se vytahoval.“

„Byl to dobrý šéf?“

„Byl vynikající šéf,“ ujišťoval ho Swain. „Úžasnej chlap v každým směru.“

„Pořádal porady?“

Swain přikývl. „Bylo to zábavné. Každý si mohl říct, co chtěl.“

„Zapojoval se do toho?“

„Držel se stranou.“

Reacher vzhlédl. „Právě jste řekl, že všechno je založené na strachu, každá maličkost. Pak jste prohlásil, že otisky prstů jsou z jiného soudku. Takže všechno není stejné, ne? Musí být nějaké odlišnosti.“

Swain pokrčil rameny. „Můžu to rozšířit. Otisky prstů navodí strach, že ti chlápci jsou moc schopní na to, aby se nechali chytit. Jiný druh strachu, ale pořád je to strach.“

Reacher odvrátil pohled. Ztichl. Mlčel třicet vteřin, celou minutu.

„Propadnu tomu. Budu jako Joe. Nosím jeho oblek. Spal jsem s jeho přítelkyní. Radím se s jeho starými kolegy. Takže teď provedu postranní vedlejší pátrání, přesně jako to dělával on.“

„O co jde?“ ptala se Neagleyová.

„Myslím, že jsme něco přehlédli,“ vysvětloval Reacher. „A přitom jsme to měli před sebou.“

„Cože?“

„Hlavou se mi honí ty nejpodivnější představy. Jako například, že Stuyvesantova sekretářka provádí na svém stole různé věci.“

„Jaké věci?“

„Mám dojem, že s tím otiskem prstu jsme ze sebe udělali pitomce. Celou dobu jsme měli za to, že vědí, že ho nemůžeme identifikovat. Ale podle mě jsme úplně vedle. Myslím, že je to přesně naopak. Podle mě si mysleli, že se mohl dát identifikovat.“

„Proč?“

„Protože podle mě je to s tím otiskem stejné jako s Nendickem. Dnes jsem mluvil s jedním hodinářem, vysvětlil mi, odkud pochází squalen.“

„Ze žraločích jater,“ poznamenala Neagleyová.

„A z lidského nosu,“ dodal Reacher. „Úplně stejný. To, co si ráno smýváš z obličeje, je squalen. Úplně stejného chemického složení.“

„Takže?“

„Takže si myslím, že ti chlápci riskovali a měli smůlu. Když vezmeš v úvahu muže okolo šedesátky nebo sedmdesátky. Jaké jsou předpoklady, že mu alespoň jednou za život snímali otisky prstů?“

„Pěkně vysoké, myslím,“ odpověděla Neagleyová. „Dělají to u všech imigrantů. Kdyby se narodil v Americe, musel by jít do Korey nebo do Vietnamu a otisky by mu vzali, i kdyby tam nakonec nešel. Stejná procedura by ho čekala, kdyby byl někdy zatčený nebo pracoval ve státních službách.“

„Nebo pro nějakou soukromou společnost,“ dodal Swain. „Spousta z nich požaduje otisky prstů. Banky, maloobchody, byla by jich pěkná řádka.“

„Dobře,“ pokračoval Reacher. „Tak o tohle tu jde. Nedomnívám se, že by otisk patřil některému z nich. Podle mě patří někomu úplně jinému. Někomu nevinnému. Někomu, koho si namátkou vybrali. A očekávali, že nás to dovede rovnou k němu.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Neagleyová zírala na Reachera.

„A proč?“ zeptala se.

„Abychom našli dalšího Nendicka,“ prohlásil. „Otisk byl na každém vzkazu, a ten chlápek, kterému patřil, byl něco podobného jako Nendick. Jak to říkal Swain. Očekávali, že identifikujeme otisk, najdeme toho muže ve stejné situaci, jako je Nendick. Nějakou vyděšenou oběť, tak vylekanou, že by nedokázala otevřít ústa a něco nám říct. Vzkaz sám o sobě. Ale naši muži čistě náhodou narazili na někoho, komu nikdy nesnímali otisky prstů, takže jsme ho nenašli.“

„Ale těch vzkazů na papíře bylo šest,“ poznamenal Swain. „Mezi prvním doručeným poštou a posledním v domě Froelichové uplynulo asi dvacet dní. Tak co to znamená? Všechny vzkazy byly předem připravené? To by se muselo naplánovat hodně dopředu, to je jasné.“

„Je to možné,“ připustila Neagleyová. „Mohli si nechat udělat otisk na tucet různých papírů.“

„Ne,“ prohlásil Reacher. „Podle mě to dělali průběžně. Ten otisk měli po celou dobu k dispozici.“

„Jak?“ vyptával se Swain. „Unesli někoho a drželi ho jako rukojmí? Měli ho někde schovaného? Tahají ho všude s sebou?“

„To by nešlo,“ namítla Neagleyová. „Nemohli by předpokládat, že ho najdeme, kdyby nebyl doma.“

„On je doma,“ prohlásil Reacher. „Ale jeho palec ne.“

Nikdo nepromluvil.

„Nažhavte počítač,“ vybídl je Reacher. „A zadejte NCIC heslo palec.“

*****

„Máme velkou stanici v Sacramentu,“ řekl Bannon. „Tři agenti jsou právě na cestě. Doktor taky. Během hodiny se ozvou.“

Tentokrát přišel Bannon za nimi. Byli v zasedačce tajné služby, Stuyvesant seděl v čele stolu, Reacher, Neagleyová a Swain na jedné straně. Bannon usedl sám na druhou.

„To je zvláštní představa,“ prohlásil Bannon. „Jak by to dělali? Skladovali ho v mrazáku?“

„Pravděpodobně,“ ozval se Reacher. „Trochu to rozmrazí, přejedou si s tím kolem nosu a otisknou na papír. Přesně jako Stuyvesantova sekretářka s razítkem. Zřejmě už časem vyschl, takže proto procento squalenu stoupá.“

„A jaký to má vlastně význam?“ vyptával se Stuyvesant. „Když už připustíme, že máte pravdu?“

Reacher se ušklíbl. „Můžeme napadnout jednu vžitou domněnku. Teď můžu předpokládat, že mají oba registrované otisky a že si oba natáhli latexové rukavice.“

„Dva odpadlíci,“ prohlásil Bannon.

„Nemusí to být zrovna naši,“ poznamenal Stuyvesant.

„Tak nám objasněte další faktory,“ řekl Bannon.

Stuyvesant zmlkl. Bannon pokrčil rameny.

„No tak pokračujte,“ vybídl ho. „Máme na to hodinu. A já se nechci pustit špatným směrem. Tak mě přesvědčte. Dokažte, že na Armstronga stříleli civilisté.“

Stuyvesant pohlédl na Swaina, ale ten mlčel.

„Čas utíká,“ připomněl Bannon.

„Tohle je vytržené ze souvislostí,“ namítl Swain.

Bannon se usmál. „Proč se za celý sbor modlíte jen vy?“

Nikdo nepromluvil.

„Vlastně o nic nejde,“ pokračoval Bannon. „Myslím tím, komu záleží na viceprezidentovi? Jsou to nicky. O co vlastně jde, o kbelík břečky?“

„Byl to jen džbánek,“ namítl Swain. „John Nance Garner prohlásil, že viceprezident nestojí za víc než džbánek břečky. Taky řekl, že je jako náhradní pneumatika státního vozu. Byl to přední představitel úřadu Franklina Delano Roosevelta. John Adams tuto funkci považoval za neméně významnou ze všech, a to se stal prvním viceprezidentem.“

„Takže kdo riskuje střelbu na rezervní pneumatiku a nýmanda?“

„Musím se do toho pustit od začátku,“ prohlásil Swain. „Co vlastně dělá viceprezident?“

„Posedává pořád někde poblíž,“ řekl Bannon. „Doufá, že velký šéf zaklepe bačkorama.“

Swain přikývl. „Kdosi řekl, že práce viceprezidenta spočívá v čekání. Samozřejmě v případě, že prezident zemře, je to jiné, ale mnohem častěji čeká osm let na vlastní nominaci. Ale ve zkratce, nač je viceprezident?“

„Asi na nic,“ povzdechl si Bannon.

„Vystupuje tu jako kandidát,“ poznamenal Swain. „To je nejnižší příčka. Jeho image záleží na tom, kdy ho natočí v létě před volbami. Je užitečný maximálně tak čtyři nebo pět měsíců. Zahajuje kampaň. Každý je k smrti znuděný prezidentskými nominacemi uprostřed léta, takže viceprezident se kodrcá po kampaních. Najednou už to vlastně nikoho nezajímá. Začne se mluvit o někom jiném. Zkoumáme jejich kvality a reference. Zjišťujeme, jak si vedou. To je jejich počáteční funkce. Zvažování a kontrast. Ať už k tomu nedochází u prezidentských kandidátů, tak u kandidátů na viceprezidenta ano. Může být mladý, starý, osobitý, bezvýrazný, ze severu nebo z jihu, hloupý, chytrý, šikovný, tvrdý, měkký, bohatý, chudý.“

„Máme o tom tak trochu představu,“ poznamenal Bannon.

„Takže je tu právě z tohoto důvodu,“ řekl Swain. „Zpočátku jde jen o fotografie a životopis. Určitý pojem. A pak mu nastanou povinnosti. Musí samozřejmě absolvovat akce spojené s kampaní. Protože tu má působit v roli útočného psa. Musí být schopný říkat věci, které kandidát na prezidenta sám vykládat nemůže. Pokud kampaň má někoho sesadit, pak to musí tlumočit kandidát na viceprezidenta. Mezitím se kandidát na prezidenta zdržuje někde jinde a sleduje, co by bylo politicky prospěšné. Pak se uskuteční volby, prezidentský kandidát se přesune do Bílého domu a viceprezident se uchýlí do ústraní. Období prospěšnosti už má za sebou, zjistí to první listopadové úterý.“

„A Armstrong v této pozici uspěl?“

„Byl úžasný. Popravdě řečeno byl velice negativní bojovník, ale ve volebních šotech se to neprojevilo, protože se pořád příjemně usmíval. Ale v podstatě byl smrtelně vážný.“

„A vy si myslíte, že postupoval tak obezřetně, protože si sám brousil zuby na nejvyšší post?“

Swain přikývl. „Tak právě tímhle se teď zabývám. Zkoumám každý jeho projev a poznámku, porovnávám všechny jeho řeči a výpady proti lidem, kterých se dotkl.“

„Načasování je přesvědčivé,“ připustil Stuyvesant. „Proti tomu nemůže nikdo vznést námitku. Ve sněmovně byl šest let a dalších šest v Senátu, ale nebyl zvyklý dostávat výhružné dopisy. Celou tuhle záležitost nastartovalo něco ze současnosti.“

„A s tou je spojená jeho kampaň,“ dodal Swain.

„Nemůže se to vztahovat k něčemu v jeho okolí?“ zeptal se Bannon.

Swain zavrtěl hlavou. „Jistíme to ze čtyř stran,“ vysvětloval. „Prvním a nejaktuálnějším je váš vlastní průzkum z doby, kdy byl nominován. Máme kopii, ale ta nic nedokazuje. Pak jsme získali průzkum od opozice z jiné kampaně zhruba ze stejné doby a z obou jeho kongresových tažení. Tihle chlápci toho vyštrachali o dost víc než vy. A je čistý.“

„A co Severní Dakota?“

„Nic,“ opáčil Swain. „Navštívili jsme kvůli tomu všechny místní plátky. Oblastní novináři vědí o všem, co se tam šustne, o tomhle chlápkovi nemohli dodat nic špatného.“

„Tak to byla kampaň,“ řekl Stuyvesant. „Někomu hnul žlučí.“

„Někomu, kdo vlastní zbraně tajné služby,“ dodal Bannon. „Někomu, kdo ví o spolupráci mezi tajnou službou a FBI. Někomu, kdo si je jistý, že nemůžete něco poslat viceprezidentovi, aniž by to nejdřív prošlo tajnou službou. Někomu, kdo věděl, kde bydlí Froelichová. Už jste někdy slyšeli o kachním testu? Když vypadá jako kachna, vydává zvuky jako kachna, chodí jako kachna?“

Stuyvesant mlčel. Bannon se podíval na hodinky. Vytáhl z kapsy mobil a položil ho před sebe na stůl. Ležel tam a mlčel.

„Já se své teorie držím,“ řekl. „Až doteď jsem naslouchal všem, i vám. Když tenhle telefon zazvoní a ukáže se, že má Reacher pravdu, tak tomu tak bude.“

Telefon v té chvíli zazvonil. Měl zvonění nastavené na oblíbenou klasickou předehru. V tichu panujícím v místnosti to vyznělo absurdně. Zvedl ho a zapnul. Obehraný nápěv zmlkl. Někdo se musel zeptat, jestli je to šéf, protože zavrčel jo, a pak už jenom poslouchal, ale ne déle než osm devět vteřin. Pak telefon vypnul a zastrčil ho zpátky do kapsy.

„Sacramento?“ zeptal se Stuyvesant.

„Ne,“ odvětil Bannon. „Místní hovor. Našli tu pušku.“

*****

Nechali Swaina a zamířili do laboratoří FBI v hlavní budově. Štáb expertů se scházel. Všichni vypadali v určitém směru jako Swain, akademické a vědecké typy, které vytáhli z domova. Byli oblečení jako tatíci, kteří si chtěli dát před fotbalem šlofíka. Několik z nich už si pěkně zavdalo piva. To bylo na první pohled jasné. Neagleyová jednoho z nich znala zběžně z dob, kdy před lety absolvovala povinnou praxi v laboratořích.

„Byla to Vaime Mk2?“ zeptal se Bannon.

„Bez pochyby,“ odpověděl jeden z techniků.

Je na ní sériové číslo?“

Chlapík znovu zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Vyleptané.“

„Můžete v tom něco podniknout?“

Muž znovu zavrtěl hlavou. „Ne,“ prohlásil. „Kdyby to bylo vyražené číslo, mohli bychom zajet hlouběji a najít rozptýlené krystaly, s jejichž pomocí bychom identifikovali číslo. Ale Vaime místo ražby používá rytí. S tím nic nenaděláme.“

„A kde je teď?“

„Snažíme se získat otisky prstů,“ vysvětloval. „Ale je to beznadějné. Na fluoroskopu se neobjevilo nic. Laser taky nic neodhalil. Byla to čistá práce.“

„Kde ji našli?“

„V tom skladišti. Za dveřmi jedné místnosti ve třetím patře.“

„Předpokládám, že tam čekali,“ řekl Bannon. „Možná pět minut, pak v tom největším zmatku vyklouzli. Zachovali klidnou hlavu.“

„Nějaké nábojnice?“ vyptávala se Neagleyová.

„Žádné,“ ujistil ji technik. „Museli je posbírat. Ale máme všechny čtyři kulky. Tři ze dneška jsou pokřivené nárazem na tvrdý povrch. Ale ta z Minnesoty je netknutá. Ochránilo ji bláto.“

Přešel k laboratornímu pultu, kde byly na čistém balicím papíru vyrovnány kulky. Tři z nich byly po nárazu pokroucené do beztvarých hrudek. Jedna z těch tří byla čistá. Právě ta minula Armstronga a narazila do zdi. Další dvě byly potřísněné černými pozůstatky mozku Crosettiho a také krví Froelichové. Stopy po lidské tkáni zbarvily měděný povrch a vytvořily na nich charakteristický krajkový vzorek. Ten se pak porušil, když kulky letěly a narazily do nejbližšího cíle. V případě Froelichové do zadní stěny. U Crosettiho zřejmě do stěny vnitřní chodby. Kulka z Minnesoty vypadala jako nová. Blátem prošla hladce.

„Přineste pušku,“ požádal Bannon.

Laboratoř byla pořád cítit po horkých výparech, kterými ji obklopili v naději, že tak objeví skryté otisky prstů. Byla to těžkopádná, hranatá, nedramatická zbraň, celá vyvedená v černé výrobní epoxidové barvě. Měla krátký závěr a relativně krátkou hlaveň, kterou značně prodlužoval tlumič. Součástí byl i výkonný zaměřovač.

„To je nesprávný zaměřovač,“ prohlásil Reacher. „Hensoldt. Vaime používá zaměřovače Bushnell.“

‚Jo, upravili ho,“ poznamenal jeden z techniků. „Právě jsme si to ověřili.“

„U výrobce?“

Muž zavrtěl hlavou. „To ne,“ prohlásil. „Je to skvěle odvedená práce, ale mám dojem, že nepochází ze sériové výroby.“

„Tak co to znamená?“ vyptával se Bannon.

„Nejsem si jistý,“ řekl Reacher.

„Je Hensoldt lepší než Bushnell?“

„Ve skutečnosti ne. Obojí jsou to citlivé zaměřovače. Jako BMW a Mercedes. Nebo Canon a Nikon.“

„Takže by mohl někdo dát nějaké značce přednost?“

„Státní zaměstnanec ne,“ prohlásil Reacher. „Co byste řekl na to, kdyby k vám přišel jeden fotograf z místa činu a prohlásil, že chce Canon namísto Nikona, který jste mu poskytli?“

„Asi bych ho poslal někam.“

„Přesně tak. Pracuje s tím, co má. Takže si nedovedu představit, že by někdo zašel do jejich okrsku za zbrojařem a požádal ho, aby si nechal ten svůj Bushnell, krám za tisíc dolarů, protože jemu by spíš vyhovoval Hensoldt.“

„Takže jak došlo k té odchylce?“

„Nejsem si jistý,“ zopakoval Reacher. „Možná se poškodil. Když upustíte pušku, můžete velice lehce poškodit zaměřovač odstřelovače. Ale opravář ve státních službách by použil jiný Bushnell. Nenakupují jen pušky. Nakupují k tomu vagony náhradních dílů.“

„Myslíte, že je zrovna neměli? Dochází k velkému poškozování zaměřovaču?“

„Tak by podle mě mohli použít Hensoldty. Ty bývají obvykle používány na pušky SIG. Musíte si znovu projít své seznamy. Zjistit, jestli si někdo koupil Vaimes i SIG.“

„Má SIG také tlumič?“

„Ne,“ upřesnil Reacher.

„Tak se dejte tímto směrem,“ řekl Bannon. „Nějaká agentura potřebuje dva typy odstřelovacích zbraní, takže koupí Vaimes ve verzi s tlumičem a SIG bez tlumiče. Dva typy zaměřovačů v náhradních dílech. Ustoupí od Bushnellů a začnou s Hensoldty.“

„Tak by to mohlo být,“ připustil Reacher. „Mohl byste se začít poptávat. Přímo se zeptat, jestli někdo nenamontoval zaměřovač Hensoldt na pušku Vaime. A jestli ne, tak byste mohl vyslechnout obchodníky s puškami. Začněte s těmi nejdražšími. Tohle jsou ojedinělé kousky. To by mohlo být důležité.“

Stuyvesant se zahleděl do dáli. V obavách svěsil ramena.

„Co je?“ zeptal se Reacher.

Stuyvesant se soustředil a zavrtěl hlavou. Zoufalé drobné gesto.

„Obávám se, že jsme koupili SIGy,“ prohlásil tiše. „Před pěti lety jsme měli řadu SG550. Poloautomaty bez tlumičů jako alternativní volbu. Ale moc jsme je nepoužívali, protože automatický mechanismus není tak přesný pro využití v davových situacích. Většinou je skladujeme. Teď všude používáme Vaimesy. Takže jsem přesvědčený, že součástky SIGU jsou pořád k dispozici.“

V místnosti se na moment rozhostilo ticho. Pak Bannonovi znovu zazvonil telefon. V něm se rozezněl bláznivý zlomek předehry. Zmáčkl tlačítko, přiložil si telefon k uchu, řekl ano a poslouchal.

„Aha,“ řekl a soustředil se.

„Doktor souhlasí?“ zeptal se. Zase naslouchal.

„Aha,“ opáčil a znovu naslouchal.

„To si myslím,“ přitakal.

„Dva?“ zeptal se a zase se odmlčel.

„Fajn,“ řekl a vypnul telefon.

„Jdem nahoru,“ vyzval je. Byl bledý.

Stuyvesant, Reacher a Neagleyová ho následovali z výtahu do zasedací místnosti. Zasedl do čela stolu a ostatní se shromáždili na druhém konci, jako kdyby se chtěli vyhnout novým zprávám. Za okny se zatahovalo. Den díkůvzdání se chýlil ke konci.

„Jmenuje se Andretti,“ oznámil Bannon. „Je mu třiasedmdesát, tesař na penzi, vysloužilý dobrovolný hasič. Má vnučky. Odtud přichází tlak.“

„Mluví?“ vyptávala se Neagleyová.

„Občas,“ odvětil Bannon. „Zdá se, že je z trochu tužšího těsta než Nendick.“

„Tak jak k tomu došlo?“

„Navštěvuje na kraji Sacramenta bar, kde se scházejí policajti, od dob, kdy ještě sloužil u hasičů. Tam se setkal se dvěma muži.“

„Byli to policisté?“ zeptal se Reacher.

„Vypadali tak,“ odvětil Bannon. „Tak je alespoň popsal. Promluvili si, ukázali si rodinné fotografie. Klábosili, jak je svět zkažený a co by podnikli, aby proti tomu uchránili své rodiny. Tvrdil, že se to stupňovalo.“

„A dál?“

„Chvilku s námi mluvil, ale pak se mu náš doktor podíval na ruku. Levý palec měl chirurgicky odstraněný. No dobře, ne přímo chirurgicky. Bylo to něco mezi uříznutím a useknutím, tak nám to alespoň popsal náš člověk. Ale byla tu snaha o čistou práci. Andretti trval na tom, že to má z práce. Náš doktor tvrdí, že by k tomu musel mít pilku. Zdálo se, že Andrettiho potěšilo, že mu oponovali, a tak se trochu víc rozpovídal.“

„No a?“

„Žije sám. Je vdovec. Vetřeli se k němu dva chlápci, kteří vypadali jako policajti. Vyptávali se ho, co by podnikl, aby ochránil svou rodinu. Kam by až byl ochotný dojít. Nejdřív to všechno působilo jako řečnická otázka, pak to začínalo nabírat rychlé obrátky. Řekli mu, že se bude muset vzdát palce nebo svých vnuček. Záleželo na něm. Povalili ho a udělali to. Odnesli si jeho fotografie a adresář. Prohlásili, že teď už vědí, jak vypadají jeho vnučky a kde bydlí. Vyhrožovali mu, že jim odeberou vaječníky, stejně jako jemu uřízli palec. A on jim podle všeho uvěřil. Divil by se mu někdo? Vždyť to právě provedli jemu. Z kuchyně si vzali chladicí box a led na přepravu palce. Odjeli a on zamířil do nemocnice.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Máme popis?“ zeptal se Stuyvesant.

Bannon zavrtěl hlavou. „Byl příliš vyděšený,“ řekl. „Mí lidé s ním probírali ochranu celé rodiny svědka, ale on se nechce nechat zviklat. Podle mě jsme z něj dostali všechno, co jsme mohli.“

„Prohledali jste dům?“

„Andretti ho důkladně uklidil. Tak mu to nařídili. A dohlíželi na něj.“

„A co bar? Někdo je tam spolu viděl?“

„Na to se poptáme. Ale už uběhlo skoro šest týdnů.“

Dlouhou dobu nikdo nepromluvil.

„Reachere?“ ozvala se Neagleyová.

„Co je?“

„Co si o tom myslíš?“

Pokrčil rameny.

„Přišel mi na mysl Dostojevský,“ řekl. „Právě jsem narazil na Zločin a trest, poslal jsem ho Joeovi k narozeninám. Vzpomínám si, že už jsem mu málem místo toho poslal Bratry Karamazovy, ale pak jsem si to rozmyslel. Tys někdy tu knihu četla?“

Neagleyová zavrtěla hlavou.

„Částečně je to o tom, co Turci prováděli v Bulharsku,“ vysvětloval. „Odehrávají se tam všechny druhy znásilňování a plenění nepřestává. Ráno předávají vězně poté, co strávili poslední noc přibití k plotu za uši. Vyhazovali děti do vzduchu a napichovali je na bajonety. Říkali, že nejlepší to bylo dělat před jejich matkami. Ivan Karamazov byl vším tím znechucený. Řekl, že by žádné zvíře nedokázalo být tak kruté jako člověk, tak rafinované a přímo vynalézavé kruté. Pak jsem uvažoval o těch mužích, kteří nechali Andrettiho uklízet dům, a při tom ho sledovali. Mám dojem, že to musel dělat jednou rukou. Pravděpodobně s tím bojoval. Dostojevský v knize popsal své pocity. Já nemám jeho talent. Takže nyní si myslím, že najdu ty chlápky a splatím jim jejich scestné metody, jak jen toho budu schopný.“

„Nevyvolal jste ve mně čtenářskou touhu,“ přiznal Bannon.

„To přežiju,“ poznamenal Reacher.

„A já bych vás mohl vybídnout k obezřelosti.“

„To je velké slovo od zvláštního agenta.“

„Ať je to co je, nechci nezávislou akci.“

Reacher přikývl. „Budu si to pamatovat,“ poznamenal.

Bannon se usmál. „Už máte tu skládačku hotovou?“

„Jakou skládačku?“

„Předpokládáme, že puška Vaime byla v úterý v Minnesotě a včera v Severní Dakotě. Dnes je v D. C. Nemohli s ní přiletět, to je jasné, protože přepravování dlouhých zbraní v první třídě si vyžaduje vyplňování sáhodlouhých formulářů. A na to, aby ji sem dovezli, neměli dost času. Takže v Bismarcku byl jenom jeden člověk s vlastním Hecklerem & Kochem a druhý ujížděl sem s Vaimem. Nebo jestli byli oba v Bismarcku, tak museli vlastnit dva Vaimy, jeden byl tam a druhý ukryli tady. A jestliže byli oba v Bismarcku a vlastnili jediný Vaime, tak místo nich jel do Minnesoty někdo jiný, a v tom případě máme co dělat se třemi muži, ne se dvěma.“

Všichni mlčeli.

„Jdu se podívat za Swainem,“ prohlásil Reacher. „Půjdu pěšky. Udělá mi to dobře.“

„Půjdu s tebou,“ řekla Neagleyová.

*****

Představovalo to půl míle ostré chůze po Pennsylvánské avenue. Obloha byla pořád zatažená, takže noční vzduch byl chladný. Přes cáry smogu a oranžové pouliční osvětlení blikalo pár hvězd. V dáli svítil srpek měsíce. Provoz utichl. Prošli kolem Federal Triangle, přiblížila se Treasury Building. Zátarasy u Bílého domu zmizely. Město se vracelo k normálu. Jako kdyby se nic nestalo.

„Jak jsi na tom?“ vyptávala se Neagleyová.

„Čelím realitě,“ odvětil Reacher. „Stárnu. Duševně zpomaluju. Měl jsem radost, že se mi podařilo tak rychle dostat k Nendickovi, ale měl jsem to udělat rovnou. Takže jsem v podstatě zas tak dobrej nebyl. To samé platí o otisku palce. Hodiny jsme se nad tím trápili. Den po dni. Dělali jsme možné i nemožné, abychom ho identifikovali. Ale na skutečný záměr jsme nepřišli.“

„Ale nakonec se nám to povedlo.“

„A já se jako obvykle cítím vinný.“

„Proč?“

„Řekl jsem Froelichové, že odvedla dobrou práci,“ vysvětloval Reacher. „Ale měl jsem jí navrhnout, aby zdvojnásobila hlídku na střeše. Jeden chlápek měl stát na okraji a druhý u schodiště. Tak se mohla zachránit.“

Neagleyová mlčela, šest kroků, sedm.

„Byla to její práce, ne tvoje,“ poznamenala. „Neobviňuj se. Nejsi přece zodpovědný za každého na tomhle světě.“

Reacher neodpověděl. Šel vedle ní.

„A oni se převlékali za policisty,“ pokračovala Neagleyová. „Dostali by se přes dvě hlídky stejně jako přes jednu. Překonali by tucet hlídek. Ve skutečnosti se jim to podařilo. A víc než to. Muselo to tak být. Celý pozemek se jen hemžil agenty. Nemohlo to jinak dopadnout. Do hajzlu.“

Reacher mlčel.

„Dvě hlídky, obě by to odnesly,“ prohlásila Neagleyová. „Další neštěstí by nikomu nepomohlo.“

„Ty si myslíš, že Bannon vypadá jako policajt?“ zeptal se Reacher.

„Ty máš dojem, že jsou tři?“ opáčila Neagleyová.

„Ne. To nepřichází v úvahu. Tohle je věc dvou lidí. Bannonovi se v tomhle směru něčeho výrazně nedostává. Takové povahy mohou být v naší profesi nebezpečné.“

„Co postrádá?“

„Ty si myslíš, že vypadá jako policajt?“

Neagleyová se letmo usmála. „Přesně tak,“ prohlásila. „Asi už byl policajt, než vstoupil do úřadu.“

„A proč tak vypadá?“

„Prostě je celý takový. V každé maličkosti. Vsáklo se to do něj.“

Reacher zmlknul. Pochodoval.

„Bylo to něco v těch povzbudivých řečech Froelichové,“ řekl. „Těsně před tím, než dorazil Armstrong. Varovala jeho lidi. Tvrdila, že není těžké vypadat jako bezdomovec, ale zapůsobit přesně jako bezdomovec není vůbec snadné. Mám dojem, že s policajty je to stejné. Kdybych si oblékl tvídové sportovní sako, šedé flanelové kalhoty a obyčejné boty a vytáhl starý odznak, copak bych vypadal jako policajt?“

„Trochu. Ale ne úplně.“

„Ale ti chlápci vypadali úplně jako policajti. Jednoho z nich jsem viděl a neměl jsem co řešit. A pohybují se sem a tam bez jediné otázky.“

„To by mohlo vysvětlit spoustu věcí,“ prohlásila Neagleyová. „V policejním baru s Nendickem byli jako doma. I s Andrettim.“

„Jako Bannonův kachní test,“ řekl Reacher. „Vypadali jako policajti, chodili jako policajti, mluvili jako policajti.“

„A to by mohlo vysvětlit, jak věděli o DNA na obálkách a o té věci s počítači NCIC. Policisté by věděli, že FBI si může všechny takové informace po síti zjistit.“

„A zbraně. Mohli je propašovat přes druhořadé týmy SWAT nebo specialisty státní policie. Zejména repasované s nestandardními zaměřovači.“

„Ale my víme, že jsou to policajti. Viděls přece všechny náboje.“

„Víme, že to nejsou policajti z Bismarcku,“ dodal Reacher. „Možná jsou to policajti odjinud.“

*****

Swain na ně pořád ještě čekal. Vypadal nešťastně. Nemuselo to být nutně jen čekáním. Budil dojem muže, který vyslechl špatné zprávy a musí je tlumočit. Pohlédl na Reachera s nevyřčenou otázkou, Reacher kývl, jednou.

„Jmenoval se Andretti,“ prohlásil. „V podstatě situace jako s Nendickem. Drží se líp, ale stejně nehodlá promluvit.“

Swain mlčel.

„Zabodoval jste,“ poznamenal Reacher. „Navázal jste spojení. A puška byla značky Vaime se zaměřovačem Henslodt namísto Bushnellu.“

„Nejsem specialista na palné zbraně,“ bránil se Swain.

„Potřebujeme, abyste nám řekl, co víte o kampani. Kdo jde po Armstrongovi?“

Krátký okamžik ticha. Pak Swain odvrátil pohled.

„Nikdo,“ prohlásil. „Co jsem tu vykládal, není pravda. Jde o to, že jsem dokončil analýzu už před pár dny. Štve lidi, to je jasné. Ale nikoho zvlášť. Nejde o nic neobvyklého.“

„Tak proč o tom mluvíte?“

„Chtěl jsem nachytat FBI na švestkách, to je všechno. Nemyslím, že je to jeden z nás. Nerad vidím, když někdo naši agenturu uráží takovým způsobem.“

Reacher mlčel.

„Dělám to pro Froelichovou a Crosettiho,“ prohlásil. „Zasloužili by si lepší osud.“

„Takže vy máte pocit a my spojovník,“ poznamenal Reacher. „Většina případů, kterými jsem se zabýval, měla větší opodstatnění.“

„Co podnikneme teď?“

„Zaměříme se na něco jiného,“ prohlásila Neagleyová. „Jestli nejde o politiku, tak to musí být osobní.“

„Nejsem si jistý, jestli vám tohle můžu ukázat,“ poznamenal Swain. „Mělo by to být tajné.“

„Je na tom něco špatného?“

„Nic, to už byste o tom během kampaně něco zaslechli.“

„Tak o co jde?“

„Je věrný své ženě?“ zeptal se Reacher.

„Ano,“ ujišťoval Swain.

„A ona jemu?“

„Jo.“

„A s financemi je všechno košer?“

„Ano.“

„Takže všechno ostatní je nepodstatné. Jak by mohlo vadit, když se na to mrkneme?“

„Myslím, že nijak.“

„Tak do toho.“

Zamířili zadními chodbami ke knihovně, ale když tam dorazili, zazvonil telefon. Swain ho zvedl a pak ho předal Reacherovi.

„To je Stuyvesant, pro vás,“ informoval ho.

Reacher chvíli poslouchal a pak telefon položil.

„Přijíždí Armstrong,“ řekl. „Je rozrušený a nervózní a chce si promluvit s kýmkoli, kdo byl svědkem dnešní události.“

*****

Nechali Swaina v knihovně a vrátili se do zasedací místnosti. Stuyvesant dorazil o minutu později. Pořád ještě si nepřevlékl své golfové oblečení. Boty měl dosud potřísněné krví Froelichové. Dopadla na záložky u kalhot, teď už to byly černé suché skvrny. Působil vyčerpaně. A psychicky otřeseně. Reacher už něco podobného zažil. Člověk to všechno snáší pětadvacet let a jednoho hrozného dne se to sesype. Sebevražedný bombový útok nebo havárie helikoptéry, vyzrazení intimních skutečností či zuřivost, že ho postavili mimo službu. Pak se dá do pohybu odvetná mašinérie a kariéra bez poskvnky zmizí jedním škrtem pera, protože to všechno musí být něčí chyba. Jde o houby, ale v oficiální vyšetřovací komisi se nikdy nedostanou k závěrečnému hlášení.

„Musíme se držet při zemi,“ prohlásil Stuyvesant. „Většině lidí jsem dal na čtyřiadvacet hodin volno a nehodlám je sem tahat jenom proto, že náš chráněnec nemůže spát.“

Po dvou minutách dorazili další dva muži. Reacher si uvědomil, že jeden z nich byl ostrostřelec ze střechy a druhý agent, který hlídkoval u fronty čekajících na výdej jídla. Unaveně je pozdravili, otočili se a vyrazili pro kávu. Vrátili se s plastikovým kelímkem pro každého.

Armstrongova ochranka postupovala před ním jako okraj neviditelné bubliny. I když byl pořád ještě na míli daleko, udržovali rádiové spojení s budovou. Následoval druhý telefonát, když dorazil do garáže. Přesun k výtahu byl monitorován. Jeden z jeho osobních strážců vstoupil do prostoru recepce a prohlásil, že vzduch je čistý. Další dva přivedli Armstronga dovnitř. Totéž se odehrálo v zasedačce. Vešel první agent, rozhlédl se kolem, promluvil do manžety a za ním do místnosti proklouzl Armstrong.

Převlékl se do neformálního oblečení, které mu nesedlo. Měl na sobě manšestrové kalhoty, svetr se vzorem a bundu z jemné kůže. Všechny barvy ladily a materiál byl nažehlený a nový. To byl první falešný tón, který u něj Reacher zaznamenal. Jako kdyby se sám sebe ptal, co by si měl vzít na sebe viceprezident. Namísto aby hrábl po první věci, která by se mu v šatníku namanula. Všem věnoval na pozdrav chmurný pohled a přikročil ke stolu. S nikým nepromluvil. Působil neobratně. Ticho se prohlubovalo. Dosáhlo bodu, kdy už to začínalo být trapné.

„Jak se daří vaší paní, pane?“ zeptal se ostrostřelec.

Reacher si pomyslel, že je to výborná taktická otázka. Naskytla se tak možnost mluvit o pocitech někoho jiného, což bylo vždycky jednodušší než líčit své vlastní. Bylo to kolegiální, dalo se to charakterizovat slovy: jsme tu všichni pohromadě, tak pojďme mluvit o někom, kdo tu s námi není. A zároveň: teď máš šanci nám poděkovat, že jsme jí zachránili život a tobě taky.

„Je v šoku,“ odpověděl Armstrong. „Bylo to strašné. Chce, abych vám tlumočil, jak je jí to líto. Pěkně mi to nandala. Říká, že je ode mě nezodpovědné vystavovat vás takovému riziku.“

Perfektní reakce politika, pomyslel si Reacher. Na tu existuje jen jedna odpověď: děláme jen svou práci, pane.

„Je to naše práce pane,“ prohlásil Stuyvesant. „Kdybyste to nebyl vy, šlo by o někoho jiného.“

„Děkuju vám,“ řekl Armstrong. „Že jste byli tak ohleduplní. A za vaši vynikající práci, kterou jste dnes předvedli. Za nás za oba. Z hloubi srdce. Já nejsem pověrčivý, ale mám takový pocit, že jsem vaším dlužníkem. Jako kdybych se nezbavil závazku, pokud pro vás něco neudělám. Takže se nerozpakujte. Můžete mě požádat o cokoli, formálně nebo neformálně, kolektivně nebo individuálně. Jsem váš přítel.“

Nikdo nepromluvil.

„Vyprávějte mi o Crosettim,“ vybídl je Armstrong. „Měl rodinu?“

Ostrostřelec přikývl. „Ženu a syna,“ řekl. „Mám dojem, že mu může být tak osm.“

Armstrong pohlédl stranou. „Moc mě to mrzí,“ zopakoval.

Ticho.

„Mohl bych pro ně něco udělat?“ zeptal se Armstrong.

„Postaráme se o ně,“ ujistil ho Stuyvesant.

„Froelichová měla rodiče ve Wyomingu,“ prohlásil Armstrong. „To je všechno. Byla svobodná. Žádní bratři ani sestry. Už jsem mluvil s jejími příbuznými. Poté, co jsme se sešli v Bílém domě. Cítil jsem, že bych jim měl osobně vyjádřit soustrast. A zároveň mi bylo jasné, že bych si to s nimi měl projít, než budu mluvit se všemi těmi lidmi od televize. Měl jsem dojem, že bych neměl bez jejich svolení zkreslovat situaci, jen abych někoho nalákal. Ale jim nápad se vzpomínkovým obřadem v neděli vyhovuje natolik, že ho chtějí sami zorganizovat. Takže k tomu nakonec dojde.“

Všichni mlčeli. Armstrong se zaměřil na skvrnu na stěně.

„Chci se ho zúčastnit,“ prohlásil. „Vlastně hodlám se ho zúčastnit.“

„To nemůžu dovolit,“ opáčil Stuyvesant.

Na to Armstrong neřekl nic.

„Mám dojem, že jsem vás před tím varoval,“ pokračoval Stuyvesant.

„Zabili ji kvůli mně. Chci se zúčastnit obřadu. To je to nejmenší, co mohu udělat. Chci tam promluvit. Měl bych si asi ještě pohovořit s jejími příbuznými.“

„Jsem si jistý, že by to pro ně bylo ctí, ale nesmíme opomenout bezpečnostní otázku.“

„Samozřejmě respektuji váš názor,“ odpověděl Armstrong. „Ale to se dá řešit. Půjdu tam sám, když to bude nutné. Asi bych tomu dal přednost.“

„To není možné,“ zarazil ho Stuyvesant.

Armstrong přikývl. „Tak vyberte tři agenty, kteří by tam byli ochotní jít se mnou. Jenom tři. Nemůžeme z toho udělat cirkus. Přijdeme tam a odejdeme, jak nejrychleji to půjde. Bez ohlášení.“

„Už jste o tom informoval televizi.“

„S tím se dá něco dělat,“ zopakoval Armstrong. „Oni také nestojí o žádný cirkus. To by vůči nim nebylo fér. Takže žádná média ani televize. Jen my.“

Stuyvesant mlčel.

„Já na její pohřeb půjdu,“ pronesl Armstrong. „Byla zavražděná kvůli mně.“

„Věděla, do čeho jde,“ podotkl Stuyvesant. „To víme všichni. Jsme tu z vlastní vůle.“

Armstrong kývl. „Hovořil jsem se šéfem FBI. Řekl mi, že podezřelým se podařilo uniknout.“

„Je to jen otázka času,“ namítl Stuyvesant.

„Má dcera je v Antarktidě,“ řekl Armstrong. „Je tam teď tak polovina léta. Teplota vystoupala na dvacet pod nulou. Během jednoho nebo dvou týdnů se vyšplhá na osmnáct stupňů. Právě jsem s ní mluvil přes satelit. Říká, že jí to připadá jako neuvěřitelné horko. Stejně spolu komunikujeme poslední dva roky. Zvykl jsem si to považovat za určitou metaforu. Víte, všechno je relativní, nic není zase tak špatné, na všechno si můžete zvyknout. Ale teď jsem vedle. Mám dojem, že přes dnešek se nedokážu přenést. Jsem naživu jedině díky tomu, že někdo jiný zemřel.“

V místnosti panovalo ticho.

„Věděla, do čeho jde,“ namítl Stuyvesant. „My všichni jsme dobrovolníci.“

„Byla fantastická, viďte?“

„Dejte mi vědět, kdy se budete chtít setkat s jejím nástupcem.“

„Zatím ne,“ podotkl Armstrong. „Možná zítra. A počítejte s nedělí. Tři dobrovolníci. Její přátelé, kteří by tam stejně chtěli být.“

Stuyvesant zmlkl. Pak pokrčil rameny.

„Dobře,“ ujistil ho.

Armstrong kývl. „Děkuju vám za to. A díky i za dnešek. Za nás za oba. Kvůli tomu jsem ve skutečnosti přišel.“

Osobní strážce se zhostil své role a směroval ho ke dveřím. Neviditelná bezpečnostní bublina se sunula s ním, prověřovala cestu před ním, zkoumala postranní chodby, měla oči i vzadu. O tři minuty později se ozvali z jeho vozu. Dorazil v pořádku a míří severozápadním směrem k Georgetownu.

„Sakra,“ ulevil si Stuyvesant. „Teď nás bude mimo všechno ostatní strašit neděle.“

Až na Neagleyovou nikdo nepohlédl na Reachera. Vyšli sami a v recepci narazili na Swaina. Měl na sobě kabát.

„Jdu domů,“ hlásil.

„Za hodinku,“ zarazil ho Reacher. „Nejdřív nám ukážete ty vaše složky.“

16 KAPITOLA

TY SLOŽKY SE TÝKALY ŽIVOTOPISU. BYLO JICH CELKEM DVANÁCT. JEDENÁCT z nich představovalo stohy suchých informací jako novinové výstřižky, rozhovory, výpovědi před soudem a podobné prvoplánové papírování. Dvanáctá poskytovala vyčerpávající souhrn předešlých jedenácti. Byla tlustá jako středověká bible a dala se číst jako román. Líčila celý život Brooka Armstronga a každá podstatná skutečnost byla očíslovaná. Číslo naznačovalo ve stupnici od jedné do deseti, jak náležitě byla ověřená. Většinou se tu objevovaly desítky.

Začalo to na první stránce s jeho rodiči. Matka vyrostla v Oregonu, přesunula se do státu Washington do koleje a vrátila se do Oregonu, aby začala pracovat jako lékárnice. Rodiče a sourozenci tu byli jen nastíněni a její vzdělání bylo zaznamenáno od mateřské školy po postgraduální studium. Postupně byli zaznamenáni její první zaměstnavatelé a celé tři strany zabíral začátek vlastní farmaceutické kariéry. Pořád ještě na ní měla podíl a samozřejmě jí odtamtud plynuly příjmy, ale už byla v důchodu a trpěla s největší pravděpodobností smrtelnou nemocí.

Bylo tu uvedeno i vzdělání otce. Bylo zaznamenáno datum jeho nástupu vojenské služby a zároveň zproštění ze zdravotních důvodů, bez uvedení podrobností. Byl to oregonský rodák, který se po návratu do civilu oženil s magistrou. Přestěhovali se do opuštěné vesnice v jihozápadní části státu a rodinné jmění vložili do obchodu stavebním dřívím. Novomanželům se brzy narodila dcera a za dva roky přišel na svět Brook Armstrong.

Rodinný podnik prosperoval a rozrostl se do slušných rozměrů. Jeho úspěchy zabraly několik stran. Ty napovídaly hodně o příjemném provinciálním životním stylu.

Životopis sestry byl tlustý půl palce, takže ho Reacher přeskočil a vrhl se na Brookovo vzdělání. Začal jako každý jiný v mateřské škole. Následovaly nekonečné podrobnosti. Bylo toho tolik, že se nedokázal na všechno soustředit, takže listoval letmo dál. Armstrong procházel celou dobu místním školním systémem. Dobře sportoval. Získal vynikající hodnocení. Otce ranila mrtvice a zemřel krátce nato, co Armstrong odešel z domova na kolej. Obchod prodali. Lékárna dál prosperovala. Armstrong strávil sedm let na dvou univerzitách, první byl Cornell v severní části státu New York, následoval Stanford v Kalifornii. Nosil dlouhé vlasy, ale užívání drog nebylo prokázáno. Na Stanfordu potkal dívku z Bismarcku. Oba absolvovali postgraduální kurz z politických věd. Vzali se. Usadili se v Severní Dakotě a tam odstartovala jeho politická kariéra kampaní na křeslo ve státním zákonodárném sboru.

„Potřebuju jet domů,“ připomněl Swain. „Je Díkůvzdání, mám děti a žena už mě asi zabije.“

Reacher prolétl zbytek svazku. Armstrong právě startoval ve svých prvních primárkách, zbývalo projít ještě dalších šest palců dokumentů. Rychle je prolistoval.

„Nic, co by nás mohlo znepokojovat?“ zeptal se.

„Vůbec nic,“ odvětil Swain.

„Je to i dál takhle podrobné?“

„Ještě horší.“

„Přišel bych na něco, kdybych se tím celou noc prokousával?“

„Ne.“

„Bylo všechno použito v letošní letní kampani?“

Swain přitakal. „Jistě. Je to obrovský životopis. To proto si ho vybrali. Z kampaně nám ve skutečnosti plynula spousta zvláštních úkolů.“

„A jste si jistý, že celá ta kampaň nikoho nevyvedla z míry?“

‚Jsem o tom přesvědčený.“

„Tak odkud přesně pramení váš pocit? Kdo Armstronga tak strašně nenávidí a proč?“

„To přesně nevím,“ připustil Swain. „Je to pouhý pocit.“

Reacher přikývl. „Fajn,“ řekl. „Jděte domů.“

Swain zvedl kabát a rychle odešel. Reacher se probíral zbývajícími léty. Neagleyová listovala nekonečnými stohy materiálů. Oba to po hodině vzdali.

„Jaký je závěr?“ zeptala se Neagleyová.

„Swain má strašně nudnou práci,“ prohlásil Reacher.

Usmála se. „Souhlasím,“ dodala.

„Ale něco mě pořád dráždí. Spíš to tu není než naopak. Kampaně jsou cynické, viď? Tihle lidé jsou ochotni vytáhnout kdejakou starou událost, aby se ukázali v dobrém světle. Tak třeba jeho matka. Museli jsme se prokousat nekonečnými podrobnostmi o tom, jak byla dobrá na vysoké a jak jí prosperovala lékárna. Proč?“

„Aby oslovil nezávislé ženy a drobné podnikatele.“

„No dobře, a co potom ta eskapáda o nemoci. Proč to všechno?“

„Armstrong se takhle mohl prezentovat jako pečující syn. Velice zodpovědný a plně si vědomý rodinných hodnot. To ho polidšťuje. A dokazuje to jeho zájem o zdravotní péči.“

„A pak ta spousta řečí o dřevařském podniku jeho otce.“

„To je směrované zase na podnikatelskou sféru. A zároveň se to dotýká životního prostředí. Znáš to, stromy, kácení a tak dále. A Armstrong může říct, že má v tomhle směru praktické znalosti.“

„Přesně tak,“ souhlasil Reacher. „Ať už dojde na jakoukoli otázku, vždycky najdou něco, co by se jim mohlo hodit.“

„Takže?“

„S vojenskou službou jim to moc nevyšlo. A v kampaních bývá zrovna tohle oblíbené téma. Za normálních okolností, kdyby tvůj otec sloužil v armádě, vykřikovala bys to ze střech, aby sis polepšila. Ale tady to nešlo. Vstoupil tam a vyřadili ho. To je všechno, co víme. Víš, co tím myslím? V každé jiné oblasti se utápíme v podrobnostech, jen tady ne. Od toho se distancovali.“

„Jeho otec už je dávno mrtvý.“

„Na tom nezáleží. Přetrhli by se, kdyby z toho mohli něco vytlouct. A z jakých zdravotních důvodů ho vlastně vyřadili? Kdyby šlo o zranění, určitě by z toho něco vytřískali. I kdyby to byla třeba nehoda při výcviku. Ten chlápek by mohl být velký hrdina. A víš co? Neobjasněná vyřazení ze zdravotních důvodů se mi vůbec nelíbí. Víš, jak to chodí. Pořád o tom musíš přemýšlet, nemám pravdu?“

„Mám dojem, že ano. Ale v tom přece nemůže být spojitost. K tomu došlo, ještě než se Armstrong narodil. A pak ten chlápek skoro před třiceti lety zemřel. A sám jsi říkal, že to odstartovalo něco, co Armstrong udělal při kampani.“

Reacher přikývl. „Ale pořád bych se o tom chtěl dozvědět víc. Myslím, že bychom se na to mohli zeptat přímo Armstronga.“

„To nebude zapotřebí,“ namítla Neagleyová. „Můžu to zjistit, jestli to opravdu potřebuješ. Stačí pár telefonátů. Pořád ještě máme spoustu kontaktů. Lidé, kteří se přes nás budou snažit dostat k práci, si spočítají, že se jim vyplatí udělat napřed dobrý dojem.“

Reacher zívl. „Dobře, tak se do toho pusť. Hned ráno.“

„Udělám to už dnes večer. Vojáci pořád ještě pracují čtyřiadvacet hodin denně. Od té doby, co jsme u nich skončili, se nic nezměnilo.“

„Měla by ses vyspat. To může počkat.“

„Stejně bych neusnula.“

Reacher znovu zívl. „No dobře, ale já jdu.“

„Těžký den,“ poznamenala Neagleyová.

Reacher kývl. „Dost. Takže si telefonuj, jestli chceš, ale nebuď mě, abys mi o tom vyprávěla. Řekneš mi to zítra.“

*****

Noční dozorčí důstojník mu zajistil odvoz do Georgetownu a Reacher Šel rovnou do svého pokoje. Panovalo tam ticho, klid a byl prázdný. Bylo tam čisto a uklizeno. Postel byla ustlaná. Joeova krabice zmizela. Na chvíli se usadil do křesla a přemýšlel, jestli si Stuyvesant vzpomněl a zrušil rezervaci Froelichové. Pak ho zaplavilo ticho noci a ovládl ho pocit něčeho, co tam nebylo. Pocit nepřítomnosti. Věci, které by tam měly být, tam nebyly. Co přesně? Froelichová, samozřejmě. Stýskalo se mu po ní. Měla tam být, chyběla mu. Když byl naposledy v tomhle pokoji, byla tam s ním. Brzy ráno. Dnes vyhrajeme, nebo všechno ztratíme, řekla. Ztráta nepřichází v úvahu, odpověděl jí.

Něco tam nebylo. Možná samotný Joe. Třeba spousta věcí. Tolik se mu toho už vytratilo ze života. Nedokončené věci, nevyřčená slova. Co přesně? Možná mu jen vrtala v hlavě vojenská kariéra Armstrongova otce. AU třeba toho bylo víc. Chybělo ještě něco? Zavřel oči a usilovně se soustředil, ale jediné, co si vybavil, byl rudý proud krve Froelichové odrážející se ve slunečním svitu. Tak oči znovu otevřel, svlékl se a už potřetí ten den si dal sprchu. Přistihl se, jak pořád zírá do bazénku, jako kdyby v něm voda ještě mohla zrudnout. Ale zůstávala čirá.

Postel byla chladná a tvrdá a nové povlečení příliš naškrobené. Vklouzl do ní sám, hodinu upíral pohled do stropu a usilovně přemýšlel. Pak najednou vypnul a okamžitě usnul. Zdálo se mu o bratrovi, jak se s Froelichovou ruku v ruce procházejí v létě kolem Tidal Basin. Ozařovalo ji jemné a zlatavé světlo, krev prýštící z krku se držela v nehnutém teplém vzduchu jako vlnící se červená stužka pět stop nad zemí. Vznášela se tu neporušená podél míjejících davů, než se s Joem dostali na místo, odkud vyšli, vytvořila kruh o obvodu jedné míle. Pak se proměnila ve Swaina a Joe v policistu z Bismarcku. Policistovi se při chůzi rozevíral kabát a Swain každému na potkání vyprávěl: myslel jsem si, že jsme se přepočítali. Pak se Swain převtělil v Armstronga. Ten nasadil svůj obvyklý zářivý úsměv politika a prohlásil je mi to tak líto, policajt se otočil a vytáhl zpod rozevlátého kabátu dlouhou zbraň, pomalu natáhl spoušť a střelil Armstronga do hlavy. Nevyšel žádný zvuk, protože měl na zbrani tlumič. Nic se neozvalo ani poté, co Armstrong spadl do vody a odplouval.

*****

V šest hodin ho vzbudili z recepce a o minutu později se ozvalo klepání na dveře. Reacher vyskočil z postele, omotal si kolem pasu osušku a podíval se kukátkem. Byla to Neagleyová a nesla mu kávu. Byla kompletně oblečená a připravená k odchodu. Pustil ji dovnitř, posadil se na postel, začal pít kávu a ona prošla úzkým prostorem k oknu. Byla celá napružená. Jako kdyby popíjela kávu celou noc.

„Tak jo, Armstrongův otec?“ řekla, jako kdyby za něj pokládala otázku. „Odvedli ho na konci války v Koreji. Nikdy neabsolvoval aktivní službu. Ale prošel důstojnickým výcvikem, vyšel jako podporučík a byl přidělen k pěchotě. Měli stanoviště v Alabamě, někde, kam je to moc daleko. Dostali rozkaz, aby setrvali v bojové pohotovosti, i když každý věděl, že už je prakticky po boji. A víš, jak to chodí, viď?“

Reacher ospale kývl. Usrkl kávy.

„Nějaký přiblblý kapitán si nedá pokoj,“ prohlásil. „Poukazuje na tohle, pak zas na támhleto, pořád dedukuje, koncem měsíce vyvěsí skupina B vlajku na ubikaci, protože zvítězila nad skupinou A.“

„A Armstrong senior většinou vyhrával,“ dodala Neagleyová. „Vedl pevně organizovanou jednotku. Ale měl duševní problém. Bylo to nepředvídatelné. Když někdo něco zvoral, dostával záchvaty vzteku. Stalo se to několikrát. Nebylo to jako normální důstojnické buzerování. V hlášeních to popisují jako vážné nekontrolované záchvaty vzteku. Zašel trochu moc daleko, jako kdyby se nedokázal zastavit.“

„A dál?“

„Dvakrát mu to prošlo. Nedocházelo k tomu pořád. Jenom ojediněle. Ale potřetí zaznamenali těžké fyzické napadení a vykopli ho. A zamaskovali to. Vyřadili ho z psychologických důvodů, jeho stav popsali obecně jako stres z boje, dokonce i když nikdy v bojové akci nevelel.“

Reacher se ušklíbl. „Musel mít přátele na správném místě. A ty taky, když ses dostala k těm záznamům.“

„Celou noc jsem seděla u telefonu. Stuyvesanta odvezou na koronárku, až uvidí účet za telefon z motelu.“

„Kolik bylo obětí?“

„To mě napadlo hned, ale můžeme na to zapomenout. Byli tři, jedna při každém incidentu. Jeden zabitý v akci ve Vietnamu, jeden zemřel před deseti lety v Palm Springs a třetí, víc než sedmdesátiletý, žije na Floridě.“

„Doprdele,“ vyhrkl Reacher.

„Ale vysvětluje to, proč tuhle pasáž vynechali při prezidentské kampani.“

Reacher přikývl. Usrkl kávu. „A je možné, že by to po něm mohl Armstrong podědit? Froelichová říkala, že ho viděla vzteklého.“

„To byla má druhá úvaha,“ pokračovala Neagleyová. „Je to možné. Něco pod povrchem, že půjde na její pohřeb, mě zarazilo, tebe ne? Ale předpokládám, že by to už dávno vyplulo na povrch. Ten člověk se uchází krok za krokem pořád o vyšší funkce celý život. A tohle začalo při letošní letní kampani. Na tom jsme se už shodli.“

Reacher bezvýrazně přikývl. „Kampaň,“ opakoval. Seděl nehnutě s kávou v rukou. Zíral na zeď před sebou, minutu, pak dvě.

„Tak co?“ zeptala se Neagleyová.

Neodpovídal. Jen vstal a přešel k oknu. Roztáhl žaluzie a vyhlédl na útržky ulic a nezřetelná zákoutí D. C. pod šedou rozednívající se oblohou.

„Co Armstrong dělal při kampani?“ vyptával se.

„Spoustu věcí.“

„Kolik poslanců má Nové Mexiko?“

„To nevím,“ odvětila Neagleyová.

„Mám dojem, že jsou tři. Víš, jak se jmenujou?“

„Ne.“

„Poznala bys některého z nich na ulici?“

„Ne.“

„A Oklahoma?“

„Netuším. Pět?“

„Myslím, že šest. Víš, jak se jmenují?“

„Jeden z nich je pěknej hajzl, to vím. Nemůžu si vzpomenout, jak se jmenují.“

„A senátoři z Tennessee?“

„Kam tím míříš?“

Reacher vyhlédl z okna.

„Už z toho blbneme,“ prohlásil. „Už jsme se do toho všichni moc zapletli. Nepohlížíme na to jako normální lidé. Pro většinu lidí v této zemi tihle politici skoro vůbec nic neznamenají. Sama jsi to už řekla. Zajímáš se sice o politiku, ale nedokážeš vyjmenovat všech sto senátorů. A spousta lidí se o politiky zajímá mnohem míň než ty. Většina z nich by nepoznala nového senátora, i kdyby se jim motal rovnou pod nosem. Nebo senátorku, jak by poznamenala Froelichová. Zároveň připouštěla, že před tím nikdo o Armstrongovi nic nevěděl.“

„Takže?“

„Takže Armstrong udělal v kampani tu nejzákladnější, podstatnou a elementární věc. Zviditelnil se v očích lidí v národním měřítku. Poprvé v životě poznali obyčejní lidé mimo jeho domovský stát a okruh přátel jeho tvář. Zaslechli jeho jméno. Skutečně poprvé. Mám dojem, že to mohlo být takhle jednoduché.“

„V jakém směru?“

„Předpokládám, že jeho obličej někomu připomněl cosi z minulosti. Jako blesk z čistého nebe.“

„Třeba komu?“

„Třeba nějakému chlápkovi, v jehož přítomnosti kdosi hrozně dávno ztratil trpělivost a vychutnal si ho. Takhle to mohlo být. Možná v baru, třeba šlo o holku. Dost možná to pociťoval jako příkoří. Už nikdy ho nespatřil, ale ta událost mu utkvěla v paměti. Léta plynula a najednou se jeho tvář objevovala ve všech novinách i v televizi. Je to politik, který se má stát viceprezidentem. Nevěděl o něm, protože nesledoval C-SPAN ani CNN. Ale teď je tu, jeho ksichtu se nemůže vyhnout. Takže co udělá? Pokud je politicky obratný, zavolá opoziční straně a nahází na něj špínu. Ale on takový není, protože to je poprvé, co mu pohlédl do tváře od toho konfliktu v baru před spoustou let. Takže co udělá? Pohled na něj zase všechno vrátí zpátky. Hlodá to v něm.“

„Máš na mysli něco jako mstu?“

Reacher přikývl. „Což by odůvodňovalo Swainovu myšlenku, že by měl trpět. Nebo se možná Swain pustil nesprávným směrem. Třeba ani my nemáme pravdu. Protože to možná celé není namířené proti Armstrongovi jako politikovi. Třeba se to týká Armstronga jako člověka. Může to být skutečně osobní.“

Neagleyová přestala přecházet a usadila se na židli. „To je mlhavá představa,“ poznamenala. „Lidé se přece přes leccos přenesou, ne?“

„Vážně?“

„Většinou.“

Reacher na ni shlédl. „Ty ses taky nepřenesla přes to, kvůli čemu nechceš, aby se tě lidé dotýkali.“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Fajn,“ připustila. „Tak normální lidé se dokážou přes něco přenést.“

„Normální lidé neunášejí ženy, nesekají palce a nevraždí nevinné.“

Přikývla. „Jo,“ řekla. „To je teorie. Ale kam s ní dojdeme?“

„Třeba k samotnému Armstrongovi,“ usoudil Reacher. „Ale se zvoleným viceprezidentem by to nemusel být jednoduchý rozhovor. A vzpomněl by si na to vůbec? Jestli podědil povahu, kvůli které byl jeho otec vyřazen z armády, tak se mu takového něco mohlo stát mockrát, než se naučil ovládat. Je to chlapisko.“

„A co jeho žena? Jsou spolu přece už dlouho.“

Na to Reacher neodpověděl.

„Čas běží,“ poznamenala Neagleyová. „S Bannonem se máme sejít v sedm. Řekneme mu to?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Neposlouchal by nás.“

„Běž se osprchovat,“ vybídla ho Neagleyová.

Reacher přikývl. „Ale před tím ještě něco. Byl jsem kvůli tomu vzhůru celou hodinu. Nemohl jsem se toho zbavit. Něco, co tu není, nebo cosi, k čemu nedošlo.“

Neagleyová pokrčila rameny. „Dobře,“ přitakala. „Zamyslím se nad tím. Ale teď už se dej do pucu.“

*****

Vybral si poslední Joeův oblek. Byl temně šedý a ušitý z látky jemné jako hedvábí. Použil poslední z čistých košilí. Byla pečlivě naškrobená a bílá jako čerstvě padlý sníh. Poslední vázanka byla modrá s malým pravidelným vzorkem. Při bližším zkoumání se dalo zjistit, že vzorek představuje ruku házeče, svírající míček.

S Neagleyovou se setkal v hale, snědl koblihu a šálek s kávou si vzal do auta tajné služby. Do zasedací místnosti dorazili pozdě, Bannon se Stuyvesantem už tam byli. Bannon byl pořád oblečený jako městský policajt. Stuyvesant se zjevil jako obvykle v obleku od Brooks Brothers. Reacher s Neagleyovou nechali mezi sebou a Stuyvesantem jedno místo volné. Bannon na ně zíral, jako kdyby to mělo symbolizovat nepřítomnost Froelichové.

„FBI nehodlá mít agenty v Grace ve Wyomingu,“ prohlásil. „Armstrong se obrátil se speciální žádostí na ředitele. Nechce tam z toho mít cirkus.“

„To mi vyhovuje,“ odpověděl Reacher.

„Ztrácíte čas,“ podotkl Bannon. „Vyhovíme mu, protože nás to těší. Ti pacholci dobře vědí, jak to chodí. Pracovali v oboru. Bude jim jasné, že jeho prohlášení je past. Takže se tam neukážou.“

Reacher přikývl. „Nebude to můj jediný zbytečný výjezd.“

„Musím vás varovat před samostatnou akcí.“

„Podle vás k žádné nedojde.“

„Došly výsledky balistických zkoušek,“ kývl. „Puška, kterou jsme našli ve skladišti, je totožná s tou, jež vypálila kulku v Minnesotě.“

„A jak se tam dostala?“ vyptával se Stuyvesant.

„Minulou noc jsme tomu věnovali stovky pracovních hodin,“ vysvětloval Bannon. „Jediné, co mohu s jistotou prohlásit, je, jak se tam nedostala. Nedopravili ji tam vzdušnou cestou. Zkontrolovali jsme všechny pravidelné linky a nikde jsme nenarazili na prohlášení o palné zbrani. Pak jsme prověřili přílety soukromých letadel na stejných osm letišť. Nic, co by vzbudilo sebemenší podezření.“

„Takže ji tam přivezli?“ uvažoval Reacher.

Bannon kývl. „Ale z Bismarcku do D. je to víc než třináct set mil. To představuje přinejmenším dvacet hodin, i kdyby jeli jako blázni. To by nebylo v daném časovém úseku možné. Čili ta puška nikdy v Bismarcku nebyla. Dorazila tam přímo z Minnesoty, to znamená něco přes jedenáct set mil za osmačtyřicet hodin. To by zvládla i vaše babička.“

„Moje babička neuměla řídit,“ namítl Reacher. „Pořád trváte na třech mužích?“

Bannon zavrtěl hlavou. „Ne, po úvaze jsme se shodli na dvou. Do celé věci to tak líp zapadá. Počítáme, že tým se v úterý rozdělil na dvě části mezi Minnesotou a Coloradem a zůstal tak i potom. Chlápek, o němž předpokládáme, že působil jako policajt v Bismarcku, předvedl v kostele sólovou akci. Máme dojem, že měl jen samopal. Dává to smysl, protože věděl, že jakmile objeví nastraženou pušku, Armstronga mezi sebou ukryjí agenti. A samopal je proti shluku lidí účinnější než puška. Zvlášť H&K MP5. Naši lidé tvrdí, že je na sto yardů stejně přesný jako puška a mnohem účinnější. Třicetiranný zásobník, mohl se prostřílet přes šest agentů a jednoduše Armstronga sejmout.“

„Tak proč se ten druhý chlápek zároveň obtěžoval sem?“ zeptal se Stuyvesant.

„Protože jsou to vaši lidé,“ odvětil Bannon. „Jsou to realističtí profesionálové. Vědí něco o pravděpodobnosti. Je jim jasné, že není možné zaručit přesný zásah na žádném místě. Takže si prošli Armstrongův program a chtěli být vždycky o krok vpředu, aby pokryli všechna místa.“

Stuyvesant mlčel.

„Ale včera byli spolu,“ řekl Reacher. „Říkal jste, že ten první sem přivezl Vaima, a já jsem viděl toho z Bismarcku na střeše skladiště.“

Bannon přikývl. „Tentokrát žádné přeskakování, protože včerejšek byl pro ně poslední velkou příležitostí. Ten chlápek z Bismarcku musel přiletět, zřejmě nedlouho po vás.“

„Tak kde je H&K? Musel ho nechat v Bismarcku někde mezi kostelem a letištěm. Našli jste ho?“

„Ne,“ odpověděl Bannon. „Ale pořád ho hledáme.“

„A kdo byl ten chlápek, kterého viděla motorizovaná hlídka státní policie na té parcele?“

„To pořád prověřujeme. S největší pravděpodobností to byl civilista.“

Reacher zavrtěl hlavou. „Takže tenhle jediný člověk nastražil tu pravěkou pušku a sám se vydal pěšky do kostela s H&K?“

„Nevidím důvod, proč by to tak nemohlo být.“

„Už jste se někdy skrýval a musel zaujmout postavení, abyste mohl vystřelit na člověka?“

„Ne,“ odvětil Bannon.

„Já ano,“ poznamenal Reacher. „A není to žádná sranda. Musíte mít pohodlí, uvolnit se a zachovávat ostražitost. Je to záležitost svalů. Dostanete se včas na místo, usadíte se, zaujmete pozici, zkontrolujete si dostřel, směr větru, stanovíte úhel převýšení nebo prolákliny, vypočítáte dopad kulky. Pak zalehnete, vyhlížíte přes mušku. Zpomalíte dýchání i tep. A víte, co chcete v téhle chvíli víc než cokoli jiného na světě?“

„Co?“

„Chcete, aby vám někdo, komu důvěřujete, kryl záda. Vy se musíte plně soustředit na dění před sebou a začínáte pociťovat svrbění v zádech. Pokud by ti chlápci byli realističtí profesionálové, jak jste říkal, pak by se ani jeden z nich nepustil na kostelní věž sám.“

Bannon mlčel.

„Má pravdu,“ ozvala se Neagleyová. „Ten chlap mu měl s největší pravděpodobností krýt záda, potom co odložil pušku. Vzal to obloukem, aby se vyhnul plotu. Střelec se skrýval v kostele, čekal na něj, než se vrátí.“

„Což nastoluje další otázku,“ prohlásil Reacher. „Jako třeba kdo byl v té době na cestě z Minnesoty?“

Bannon pokrčil rameny. „Dobře,“ připustil. „Tak jsou tři.“

„A všichni od nás?“ zeptal se neutrálně Stuyvesant.

„Nevidím důvod, proč by nebyli,“ odvětil Bannon.

Reacher zavrtěl hlavou. „Vy jste posedlý. Proč jednoduše nezatknete každého, kdo někdy pracoval u tajné služby? Možná by na vás zbylo i pár stoletých z dob založení.“

„Držíme se své teorie,“ vysvětloval Bannon.

„Fajn,“ odsekl Reacher. „Ale v tom případě se mi nepleťte pod nohy.“

„Dvakrát jsem vás varoval, abyste si dával pozor.“

„A já jsem vás dvakrát vyslechl.“

V místnosti zavládlo ticho. Pak se výraz Bannonovy tváře uvolnil. Pohlédl na prázdné místo po Froelichové.

„Přesto chápu vaše pohnutky,“ řekl.

Reacher sklopil pohled na stůl. „Jsou dva, ne tři,“ prohlásil. „Souhlasím s vámi, že tak to do sebe líp zapadá. V případě, jako je tenhle, by byla volba jednoho muže nejlepší, ale to není praktické, takže museli být dva. Ale tři ne. Třetí člověk by stonásobně zvyšoval riziko.“

„Tak co se stalo s puškou?“

„Podle všeho ji poslali,“ vysvětloval Reacher. „Expresní poštou nebo UPS nebo přes někoho jiného. Možná přes USPS. Pravděpodobně ji zabalili mezi pilky a kladiva a vydávali to všechno za vzorky nářadí. Tak nějak to muselo být. Jako adresáta uvedli zdejší motel a čekali, než zásilka dorazí. Takhle bych to mimochodem udělal já.“

Bannon byl v rozpacích. Nic neřekl. Jen vstal a odešel. Dveře se za ním zaklaply. V místnosti panovalo ticho. Stuyvesant netrpělivě poposedával na židli.

„Musíme si promluvit,“ prohlásil.

„Chcete nás vyhodit,“ usoudila Neagleyová.

Přikývl. Sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl dvě tenké bílé obálky.

„Tady už nejde o vnitřní záležitost,“ řekl. „A vy to víte. Nabylo to větších rozměrů.“

„Ale vy víte, že Bannon se pouští špatným směrem.“

„Doufám, že si to uvědomí,“ poznamenal Stuyvesant. „Pak to možná napraví. Mezitím budeme chránit Armstronga. Začneme s tou potřeštěností ve Wyomingu. Do toho se pustíme. To je taky jediné, co můžeme podniknout. Dokážeme zareagovat, bránit. Neexistuje pro nás žádné právní ustanovení, které by nám dovolovalo zapojit do akce někoho zvenčí.“

Posunul první obálku přes nablýskanou desku stolu. Udělal to tak důrazně, že překonala šest stop a přistála přesně před Reacherem. Následovala druhá, tam stačil jemnější podnět, a skončila před Neagleyovou.

„Později,“ ozval se Reacher. „Vykopněte nás později. Věnujte nám ještě zbytek dne.“

„Proč?“

„Potřebujeme si promluvit s Armstrongem. Jen já a Neagleyová.“

„O čem?“

„O něčem důležitém,“ řekl Reacher. Pak zase zmlknul.

„O tom, o čem jsme hovořili dnes ráno?“ zeptala se ho Neagleyová.

„Ne, o něčem, co mě napadlo v noci.“

„O něčem, co tu není, k čemu nedošlo?“

Zavrtěl hlavou. „Jde o cosi nevyřčeného.“

„Co bylo nevyřčeno?“

Neodpověděl. Jen sebral obě obálky a přesunul je po desce stolu zpátky. Stuyvesant je otevřenou dlaní zastavil. Nejistě je zvedl.

„Nemůžu vás nechat mluvit s Armstrongem, aniž bych u toho nebyl,“ řekl.

„Ale jo,“ namítl Reacher. ‚Jedině tak promluví.“

Na to Stuyvesant neodpověděl. Reacher na něj pohlédl. „Řekněte mi něco o jeho poště. Jak dlouho kontrolujete Armstrongovu poštu?“

„Od začátku,“ odvětil Stuyvesant. „Od té doby, co se prosadil jako kandidát. Je to naprosto standardní procedura.“

„Jak to funguje?“

Stuyvesant pokrčil rameny. „Je to docela jednoduché. Nejdřív agenti v domě otevřou všechno, co tam doručí, a máme člověka i v kanceláři Senátu a v Bismarcku, ten se zabývá místními záležitostmi. Ale po prvních vzkazech jsme usoudili, že bude vhodnější všechno soustředit tady.“

„Kromě výhrůžek se k němu vždycky všechno dostalo?“

„Samozřejmě.“

„Znáte Swaina?“

„Toho vědátora? Trochu.“

„Měli byste ho povýšit. Nebo mu dát zvláštní odměnu. Nebo alespoň velkou pusu na čelíčko. Protože je tu jediný člověk, který dokáže soudně uvažovat. Včetně nás.“

„A o co jde?“

„Potřebujeme se sejít s Armstrongem. Tak rychle, jak jen to bude možné. Já s Neagleyovou, sami dva. Pak uznáme, že jsme dostali vyhazov, a už nás nikdy neuvidíte. A stejně tak to bude s Bannonem. Protože váš problém začne až za pár dní.“

Stuyvesant si zastrčil obě obálky zpátky do kapsy saka.

*****

Bylo den po svátku Díkůvzdání a Armstrong se z vlastní vůle distancoval od veřejných aktivit, ale smluvit si s ním schůzku bylo opravdu těžké. Hned po ranní poradě Stuyvesant určil jednoho z původních šesti rivalů Froelichové za jejího nástupce a ten chlápek přímo kypěl sebevědomím a prohlášeními, jak s tím teprve teď správně zatočí. Před Stuyvesantem se ještě držel, protože věděl, že to je citlivý bod, ale vymýšlel si nejrůznější překážky, které si snad cucal z prstu. Hlavní bylo desetiletí staré pravidlo, že žádná chráněná osoba nesmí zůstat o samotě s návštěvou, aniž by byl přítomen alespoň jeden agent. V tom Reacher spatřoval logiku. Dokonce i kdyby je při pátrání svlékli donaha, mohli s Neagleyovou během půldruhé vteřiny Armstronga zničit. Ale museli se sejít o samotě. Bylo to nezbytné. Stuyvesant se zdráhal hned první den se s novým velitelem týmu dohadovat, ale nakonec vyrukoval s obdobnými bezpečnostními předpisy Pentagonu, kde stačila přítomnost dvou agentů hned za dveřmi. Pak zavolal Armstrongovi domů a osobně mu celou věc objasnil. Položil telefon a řekl, že Armstrong podle všeho má nějaké problémy a že se sám ozve.

Čekali, Armstrong zavolal za dvacet minut a řekl Stuyvesantovi tři věci: Za prvé se zdravotní stav jeho matky prudce zhoršil, tedy by za druhé rád letěl odpoledne do Oregonu, a za třetí schůzka s Reacherem a Neagleyovou by měla být krátká a mohla by se uskutečnit tak za dvě hodiny, až si zahalí.

Reacher s Neagleyovou se tedy odebrali do kanceláře Froelichové, kde chtěli počkat, ale už si ji zabral její nástupce. Květina byla pryč. Nábytek posunuli. Všechno se tu měnilo. Jediné, co po Froelichové zbylo, byl lehký nádech jejího parfému vznášející se ve vzduchu. Vrátili se proto do recepce a usadili se do kožených křesel. Dívali se na ztlumenou televizi. Byla naladěná na zpravodajský kanál, pořád dokola ukazovali umírající Froelichovou. Shlédli část Armstrongova následného prohlášení. Viděli, jak Bannon poskytuje rozhovor před ústředím FBI. Nepožádali, aby zapnuli zvuk. Bylo jim jasné, co říká. Sledovali nejvýznamnější okamžiky z přenosu fotbalových utkání k příležitosti Dne díkůvzdání. Pak je Stuyvesant zavolal zpátky do své kanceláře.

Sekretářka tam nebyla. Podle všeho si užívala doma prodloužený víkend. Prošli prázdným sekretariátem a usadili se před Stuyvesantův neposkvrněný stůl, on jim potom vyjmenoval pravidla schůzky.

„Žádný fyzický kontakt,“ řekl.

Reacher se usmál. „Nesmíme mu ani podat ruku?“

„To byste snad mohli,“ opáčil Stuyvesant. „Ale nic jiného. A také nesmíte prozradit nic o současné situaci. On nic neví a já nechci, aby se něco dozvěděl od vás. Rozumíte?“

Reacher kývl.

„Jasně,“ potvrdila Neagleyová.

„Nerozčilujte a neznepokojujte ho. Pamatujte na to, kdo to je. A nezapomeňte, že má velkou starost o matku.“

„Dobře,“ souhlasil Reacher.

Stuyvesant odvrátil pohled. „Usoudil jsem, že nechci vědět, proč si s ním přejete mluvit. A také nechci vědět, co se stane potom, jestli vůbec něco. Ale rád bych vám poděkoval za všechno, co jste v tomhle případě udělali. Byla to cenná pomoc a mám dojem, že jste nás asi v Bismarcku zachránili, měli jste srdce na správném místě a já jsem vám za to vděčný.“

Nikdo nepromluvil.

„Chystám se do penze,“ prohlásil Stuyvesant. „Musel bych teď moc bojovat, abych si udržel své postavení, a po popravdě řečeno mi na něm nezáleží natolik, abych se o to snažil.“

„Ti chlapi nebyli nikdy vašimi agenty,“ řekl Reacher.

„Já vím,“ odvětil Stuyvesant. „Ale ztratil jsem dva lidi. Kariéru mám za sebou. Ale to je moje rozhodnutí a můj problém. Rád bych vám řekl, že jsem šťastný, že jsem poznal Joeova bratra, a práce s vámi oběma mi byla skutečně potěšením.“

Všichni se odmlčeli.

„A jsem rád, že jste s ní byl až do konce.“

Reacher pohlédl stranou. Stuyvesant vytáhl znovu z kapsy obálky.

„Nevím, jestli mám doufat, že máte pravdu, nebo ne,“ prohlásil. „Myslím, pokud jde o Wyoming. Budeme tam mít tři agenty a pár místních policistů. To není zrovna nejsilnější krytí, kdyby se něco zvrtlo.“

Posunul obálky přes stůl.

„Dole čeká auto,“ informoval je. „Doveze vás do Georgetownu, dál už budete muset po svých.“

Sjeli dolů výtahem a Reacher to vzal oklikou přes hlavní halu. Byla rozlehlá, potemnělá a opuštěná, chladný mramor odrážel zvuky jeho kroků. Zastavil se pod kamennou deskou a vzhlédl k vyrytému jménu svého bratra. Brzy tam přibyde i Froelichová. Pak odvrátil pohled, otočil se zpět a připojil se k Neagleyové. Prošli dvířky se skleněným zadrátovaným okénkem a vyhledali vůz.

*****

Na chodníku před Armstrongovým domem byl pořád bílý stan. Řidič zastavil těsně u zadních dveří a hovořil do mikrofonu na zápěstí. O vteřinu později se otevřely Armstrongovy přední dveře, vyšli z nich tři agenti. Jeden vykročil přímo plátěným tunelem a otevřel dvířka u auta. Reacher vystoupil a Neagleyová vklouzla vedle něj. Agent zavřel dvířka, postával nezúčastněně na obrubníku a auto odjelo. Druhý agent zvedl paže v rychlém posuňku, který naznačil, že je musí prohledat. Vyčkávali v bělavém pološeru plátěného přístřešku. Neagleyová strnula, když na ni dopadly cizí ruce. Ale byl to jen lehký dotek. Neodhalili Reacherův keramický nůž. Ten měl schovaný v ponožce.

Agenti je zavedli na chodbu Armstrongova domu a zavřeli dveře. Dům byl větší, než jakým dojmem působil zvenčí. Byla to solidní stavba, zdálo se, že už tu stojí sto let a dalších sto určitě vydrží. Na chodbě byly umístěny starožitnosti, stěny pokrývaly proužkované tapety a všude visely zarámované obrázky. Na silném koberci pokrývajícím celou podlahu byly položené předložky. V koutě odpočíval ošoupaný vak na obleky, pravděpodobně připravený na nepředvídanou cestu do Oregonu.

„Tudy,“ vybídl je jeden z agentů.

Vedl je do hloubi domu, přes točité schodiště do velké kuchyně s jídelnou, takového něco by člověk očekával ve srubu. Všechno tam bylo z borovicového dřeva, od velkého stolu v jednom rohu po veškeré kuchyňské vybavení ve druhém. Voněla tu káva. Armstrong s manželkou seděli u stolu u šálků ze silného porcelánu a čtyř různých novin. Paní Armstrongová na sobě měla sportovní soupravu a obličej se jí leskl potem, jako kdyby měli ve sklepě tělocvičnu. Zdálo se, že nepojede s manželem do Oregonu. Nebyla vůbec nalíčená. Působila poněkud unaveně a sklíčeně, události na Den díkůvzdání jí zřejmě vzaly dech. Samotný Armstrong působil klidně. Pod bundu si oblékl čistou košili a vyhrnul si rukávy. Žádná kravata. Pročítal komentáře z The New York Times a Washington Post.

„Kávu?“ zeptala se paní Armstrongová.

Reacher přikývl a ona vstala a přesunula se do prostoru kuchyně, sundala z háčků další dva šálky a naplnila je. Když se vracela, nesla v každé ruce jeden. Reacher nedokázal posoudit, jestli je malá nebo vysoká. Patřila mezi ten druh žen, které vypadají malé v botách bez podpatků a velké na vysokých podpatcích. Podala jim šálky, v obličeji žádný výraz. Armstrong vzhlédl od novin.

„Mrzí mě, co jsem se doslechla o vaší matce,“ poznamenala Neagleyová.

Armstrong kývl. „Pan Stuyvesant mi řekl, že máte zájem o soukromý rozhovor,“ řekl.

„To bych uvítal,“ odvětil Reacher.

„Může u toho být i má žena?“

„Záleží na tom, co si představujete pod pojmem soukromí.“

Paní Armstrongová pohlédla na manžela. „Můžeš mi to vyprávět potom,“ řekla. „Než odjedeš. Jestli to tak bude lepší.“

Armstrong znovu přikývl a trochu teatrálně složil noviny. Pak vstal, přešel ke kávovaru a naplnil si šálek.

„Tak jdeme na to,“ prohlásil.

Vedl je zpátky na chodbu s točitým schodištěm a pak do postranního pokoje. Následovali je dva agenti, každý z nich se zvenčí postavil na jednu stranu dveří. Armstrong na ně vrhl omluvný pohled a dveře za nimi zavřel. Místnost měla být asi pracovna, ale bylo to spíš jen naoko. Nebyl tu žádný počítač. Starožitný stůl byl vyrobený z tmavého dřeva. Byla tam kožená křesla a vybrané knihy vystavené na odiv svými hřbety. Stěny pokrývalo táflování a na zemi ležel starý perský koberec. Někde byl určitě umístěný osvěžovač vzduchu. Na stěně visela zarámovaná fotografie, stála na ní osoba neurčitého věku na ledové kře. On nebo ona měli na sobě obrovský vycpaný kabát s kapuci a dlouhými rukavicemi sahajícími až po lokty. Na kapuci byla našitá kožešina, která lemovala tvář. Samotný obličej byl zakrytý lyžařskou maskou a zabarvenými žlutými brýlemi chránícími před odrazem slunečních paprsků od sněhu. Jedna z rukavic byla zdvižená k pozdravu.

„Naše dcera,“ vysvětloval Armstrong. „Chtěli jsme na ní fotku, protože se nám po ní stýská. A tohle nám poslala. Má smysl pro humor.“

Sedl si za stůl. Reacher s Neagleyovou se také posadili.

„Vypadá to hodně důvěrně,“ poznamenal Armstrong.

Reacher přikývl. „A koneckonců mám dojem, že bychom to tak měli všichni brát.“

„Co máte na mysli?“

„Pan Stuyvesant nám stanovil určitá všeobecná pravidla,“ poznamenal Reacher. „Právě teď se je chystám porušit. Tajná služba zachytila šest výhružných dopisů určených vám. První přišel poštou před osmnácti dny. Tři další dorazily následně také poštou a dva další byly doručeny osobně.“

Armstrong mlčel.

„Nevypadáte překvapeně,“ poznamenal Reacher.

Armstrong pokrčil rameny. „V politice se překvapení nevyhnete,“ odvětil.

„V tom s vámi souhlasím,“ řekl Reacher. „Všech šest vzkazů bylo opatřeno otiskem palce. Přiřadili jsme otisk k jednomu starému chlápkovi z Kalifornie. Uřízli mu palec, odvezli si ho a používali ho místo razítka.“

Armstrong mlčel.

„Druhý vzkaz se objevil přímo ve Stuyvesantově kanceláři. Nakonec se ukázalo, že ho tam donesl technik jménem Nendick. Jeho ženu unesli, aby ho přimáčkli ke zdi. Byl tak vyděšený tím, jaké důsledky by pro ni přinesl nevyhnutelný výslech, že upadl do stavu podobného kómatu. Ale my předpokládáme, že už je stejně mrtvá.“

Armstrong zachovával mlčení.

„V úřadě je určitý analytik Swain, který nás dovedl k důležitému nápadu. Došel k závěru, že Nendick měl sloužit sám jako vzkaz, takže bylo sedm vzkazů, ne šest. Pak jsme k tomu připojili toho člověka v Kalifornii, kterému uřízli palec, a hned jsme měli osm vzkazů. Plus dvě úterní vraždy, ty měly plnit funkci devátého a desátého vzkazu. Jedna v Minnesotě a druhá v Coloradu. Byli zabiti dva muži, kteří spolu neměli společného nic jiného, než že se jmenovali Armstrong, to mělo zapůsobit jako demonstrace směřovaná vůči vám.“

„Ach ne,“ ozval se Armstrong.

„Takže deset vzkazů,“ zopakoval Reacher. „Všechny vám měly způsobit utrpení, až na to, že jste se ani o jednom nedozvěděl. Ale pak jsem začal uvažovat, jestli pořád nepočítáme špatně. A víte co? Jsem si skálopevně jistý, že ano. Myslím, že nakonec bylo těch vzkazů jedenáct.“

V malé místnosti zavládlo ticho.

„A který by mohl být ten jedenáctý?“ vyptával se Armstrong.

„Něco, co nám proklouzlo,“ odpověděl Reacher. „Něco, co přišlo poštou přímo k vám a co tajná služba nepovažovala za výhrůžku. Něco, co pro ně vůbec nic neznamenalo, ale co by mohlo znamenat hodně pro vás.“

Armstrong mlčel.

„Mám dojem, že to přišlo na prvním místě,“ vysvětloval Reacher. „Hned v začátcích, dřív než se o to začaly zajímat tajné služby. Podle mě to byla poznámka, kterou byste mohl pochopit jenom vy. Takže si myslím, že o tom celou dobu víte. Mám dojem, že je vám jasné, kdo to dělá a proč.“

„Zemřeli lidé,“ prohlásil Armstrong. „Tohle je sakra silné obvinění.“

„Popíráte to?“

Na to Armstrong nic neřekl.

Reacher se naklonil dopředu. „Určitá rozhodující slova nebyla nikdy vyslovena,“ řekl. Jde o to, že jestli bych někde stál a servíroval krocana a pak tam někdo začal střílet a někdo jiný by mi před očima vykrvácel, dřív nebo později bych se začal pídit po tom, kdo to sakra mohl být. Co chce? Proč to udělali To jsou ty nejzákladnější otázky. Vyptával bych se na to nahlas a jasně, to mi věřte. Ale vy jste se nezeptal. Potom jsme vás viděli ještě dvakrát. Ve sklepení Bílého domu a později v kanceláři. Napovídal jste toho spoustu. Vyptával jste se, jestli je už chytili. Na tom vám ohromně záleželo. Nikdy jste nepoložil otázku, kdo by to mohl být nebo jaký by mohl mít motiv. A proč ne? Existuje jediné vysvětlení. Protože už jste to věděl.“

Armstrong mlčel.

„Myslím, že to ví i vaše žena,“ dodal Reacher. „Rozčílil jste ji, že vystavujete lidi nebezpečí. Nemyslím si, že by mluvila nekonkrétně. Mám dojem, že je jí jasné, že o tom víte, a domnívá se, že byste to mohl někomu říct.“

Armstrong mlčel.

„Takže si myslím, že si teď musíte připadat poněkud provinile,“ poznamenal Reacher. „Mám dojem, že proto jste souhlasil s prohlášením vysílaným televizí a zřejmě proto jste se najednou chtěl zúčastnit pohřbu. Zapracovalo svědomí. Protože jste o tom věděl a nikomu jste o tom neřekl.“

„Jsem politik,“ namítl Armstrong. „Máme spousty nepřátel. Nad tím nemá cenu spekulovat.“

„Hovno,“ odsekl Reacher. „Tady nejde o politiku. Je to osobní. Váš politický nepřítel je nějaký pěstitel sójových bobů v Severní Dakotě, jehož jste obral o deset centů za týden, protože jste odmítl dotace. Nebo nějaký okázalý starý senátor, jehož jste nepodpořil ve volební kampani. Pěstitel sójových bobů se mohl proti vám ve volbách postavit a senátor třeba vyčkával, až nadejde jeho čas a dostane vás na kolena, ale ani jeden z nich by neprovedl něco tak příšerného.“

Armstrong mlčel.

„Já nejsem žádnej pitomec,“ prohlásil Reacher. Jsem rozzuřený člověk, který musel sledovat, jak jeho milovaná žena vykrvácela.“

„Já taky nejsem pitomec,“ připomínal Armstrong.

„Mám dojem, že jste. Zasáhlo vás něco z minulosti a vy si myslíte, že se tomu můžete vyhýbat a doufat, že se nic nestane? Lidé jako vy si něco takového nemůžou dovolit. Copak jste si myslel, že jste tak slavný jenom proto, že jste ve sněmovně nebo v Senátu? No tak jste se spletl. Normální lidé o vás do letní kampaně ani nevěděli. Myslel jste si, že už všechna vaše malá tajemství vyšuměla? Tak to tedy ne.“

Armstrong mlčel.

„Tak o koho jde?“ vyptával se Reacher.

Armstrong pokrčil rameny. „Co myslíte?“

Reacher se odmlčel.

„Mám dojem, že máte problém s udržením svého temperamentu na uzdě,“ řekl. „Stejně jako váš otec. Mám dojem, že než jste se naučil ovládat, někdo to odnesl, někteří na to zapomněli, ale jiní ne. Domnívám se, že je na celý život ovlivnilo, že jim někdo provedl něco špatného. Možná je zranil, nebo se dotkl jejich ega, třeba je zasáhl nějak jinak. Mám dojem, že přesně tihle lidé to v sobe potlačovali až do chvíle, kdy jednoho dne zapnuli televizi a poprvé po třiceti letech spatřili váš obličej.“

Armstrong se na dlouhou dobu odmlčel.

„Jak daleko se v tomhle směru dostala FBI?“ zeptal se.

„Nikam. Tuhle sféru vynechali. Máme před nimi náskok.“

„A co máte v úmyslu?“

„Chci vám pomoct,“ prohlásil Reacher. „Ne že byste si to zasloužil. Bude se jednat jen o dobročinnou akci kvůli Nendickovi, jeho ženě a staříkovi, který se jmenuje Andretti, dvěma mužům s vaším příjmením, Crosettimu a zejména kvůli Froelichové, byla to přítelkyně mého bratra.“

Rozhostilo se ticho.

„Zůstane to jen mezi námi?“ zeptal se Armstrong.

Reacher kývl. „Jinak by to nebylo možné. Už jen kvůli mně.“

„Tak se mi zdá, že půjde o velkou akci.“

„Kdo si zahrává s ohněm, ten se spálí.“

„To je pravidlo džungle.“

„A máte dojem, že žijete někde jinde?“‚

Armstrong se znovu na dlouhou dobu odmlčel.

„Takže poznáte mé tajemství a já zase vaše,“ řekl.

Reacher kývl. „A všichni budeme žít dál šťastný život.“

Následovala další dlouhá odmlka. Trvalo to celou minutu. Reacher sledoval, jak z Armstronga opadává fasáda politika, najednou tu byl samotný Armstrong.

„Ve spoustě věcí se mýlíte,“ poznamenal. „Ale ne ve všem.“

Sehnul se a otevřel zásuvku. Vytáhl vyztuženou obálku a hodil ji na stůl. Dopadla na nablýskanou plochu a zastavila se palec od hrany.

„Mám dojem, že tohle by se mohlo považovat za první vzkaz,“ řekl. „Dorazil v den voleb. Podle mě by to tajnou službu mělo zajímat, ale neshledala na tom nic špatného. Takže to pustila dál.“

Obálka patřila k těm, které se běžně daly koupit v obchodě. Na místě pro adresu stálo Brook Armstrong, Senát Spojených států, Washington D. C. Adresa byla vytištěná na známém samolepicím štítku povědomým počítačovým typem písma. Byla odeslána 28. října odkudsi ze státu Utah. Už mnohokrát se s ní manipulovalo. Reacher ji otevřel a nahlédl dovnitř. Držel ji tak, aby se do ní mohla podívat i Neagleyová.

V obálce nebylo nic jiného než miniaturní baseballová pálka. Takové věci se prodávají jako suvenýry nebo se vyměňují jako odznaky. Byla to jednoduchá věcička z měkkého dřeva zbarveného do medova. Mohla být tak palec široká kolem rukojeti a na délku měřila asi patnáct palců, na konci rukojeti byla polámaná. Poničili ji úmyslně. Byla částečně přeříznutá a pak v nejtenčím místě přeražená. Ulomený konec byl poškrábaný, mělo to vzbudit dojem nešťastné náhody.

„Já nemám problémy s duševní rovnováhou,“ prohlásil Armstrong. „Ale můj otec je měl, v tom máte pravdu. Žili jsme v malém městečku v Oregonu, spíš osamoceně a izolovaně. Byl to vlastně takový zapadákov. Se sociálními rozdíly. Majitelé pil měli velké domy, vedoucí menší a obyčejní zaměstnanci žili v chatrčích nebo noclehárnách. Byla tam škola. Matka si zařídila lékárnu. Od cesty dolů se rozkládal zbytek státu, nahoru už jenom panenský les. Bylo to tam jako v pohraničí. Na dodržování zákonů si tam moc nepotrpěli, ale nebylo to zase tak špatné. Občas se tam vyskytla nějaká děvka a hodně se tam pilo, ale všichni měli snahu vytvořit něco jako americké město.“

Na okamžik zmlkl. Položil ruce dlaněmi na stůl a pohlédl na ně.

„Bylo mi osmnáct,“ řekl. „Dokončil jsem střední školu, chystal jsem se do koleje, trávil jsem doma posledních pár týdnů. Sestra byla někde na cestách. U branky jsme měli poštovní schránku. Otec ji sám vyrobil, měla tvar miniaturní pily. Byla to hezká věcička, zhotovená z tenkých proužků cedrového dřeva. Předchozího roku ji o Halloweenu zničili, znáte to, jak děti bouchají baseballovými pálkami do poštovních schránek. Otec je uslyšel a vyběhl za nimi, ale ve skutečnosti je neviděl. Bylo nám to dost líto, protože to byla hezká schránka a její zničení nám připadalo poněkud bezcitně. Ale on ji opravil a vyztužil a téměř posedle ji chránil. Někdy v noci se ukrýval v zahradě a číhal.“

„A ty děti se vrátily,“ řekla Neagleyová.

Armstrong přikývl. „Koncem léta,“ prohlásil. „Dva habáni v náklaďáku s baseballovou pálkou. Byli to velcí kluci. Vlastně jsem je ani neznal, ale už jsem je někdy viděl. Myslím, že to byli bratři. Pěkně ostří, víte, delikventi, tvrďasové z města, takový typ lidí, od kterých se vždycky radši držíte dál. Praštili do schránky a táta na ně vyskočil a pohádali se. Pošklebovali se mu, vyhrožovali, vykládali odporné věci o mé matce. Vybízeli ho, aby ji přivedl, a oni jí ukážou, co si může užít s baseballovou pálkou, takového něco by jí prý nebyl schopný předvést. Dokážete si představit, jaká asi gesta tohle všechno doprovázela. Takže pak došlo k bitce a táta měl štěstí. Byla to jen otázka okamžiku, dvě dobře mířené rány a byl z něj vítěz. Nebo mu spíš pomohl vojenský výcvik. Pálka byla v polovině zlomená, možná po nárazu na schránku. Myslel jsem, že tím to skončí, ale on je dotáhl na dvůr, vytáhl řetěz a visací zámky a připoutal je ke stromu. Klečeli otočení k sobě přes tlustý kmen. Otec se musel zbláznit. Mlátil je zlomenou pálkou. Pokoušel jsem se ho zastavit, ale nebylo to možné. Pak prohlásil, že jim ukáže, jak je možné užít si s pálkou, s jejím zlomeným koncem, i kdyby prosili, aby to nedělal. Taky prosili. Dlouho a nahlas.“

Znovu ztichl.

„Celou dobu jsem byl u toho,“ tvrdil. „Pokoušel jsem se tátu zklidnit, to je všechno. Ale ti kluci se na mě dívali, jako kdybych se toho účastnil. Zračilo se jim to v očích, jako kdybych byl svědkem jejich nejstrašnějšího příkoří, což každého zbabělce ponižuje nejvíc. Z jejich pohledu jsem nemohl vyčíst nic než nenávist. Vůči mně. Jako kdyby říkali, viděls to, tak teď musíš zemřít. Přesně takhle úděsně to působilo.“

„Co se stalo?“ vyptávala se Neagleyová.

„Otec je tam držel. Řekl, že je tam nechá celou noc a ráno začne znovu od začátku. Vrátili jsme se dovnitř a on si šel lehnout. A já jsem se asi po hodině vyplížil. Chtěl jsem je pustit. Ale oni už tam nebyli. Nějak se jim podařilo vykroutit z řetězů. Utekli. Už se nikdy nevrátili. Už jsem je nikdy neviděl. Když jsem odpromoval, už jsem se vlastně nikdy domů nevrátil, jezdil jsem jen na návštěvy.“

„A otec zemřel.“

Armstrong přikývl. „Měl problémy s krevním tlakem, což bylo vzhledem k jeho povaze docela pochopitelné. Na ty dva už jsem zapomněl. Byla to prostě jen epizoda z minulosti. Ale doopravdy tomu tak nebylo. Pořád jsem si dokázal vybavit jejich pohled. Jako dva drzé páry očí, kterým není možné se vyhnout. Jako kdybych byl odsouzený k smrti jenom proto, že jsem viděl, jak selhali. Jako kdybych jim něco provedl. Jako kdybych byl jejich nepřítel. Tak na mě zírali. Už jsem se nesnažil je pochopit. Nejsem ani trochu psycholog. Ale na ten pohled nikdy nezapomenu. Když mi přišel ten balíček, ani na okamžik jsem nezapochyboval, kdo by mohl být odesilatelem, i když k tomu došlo skoro po třiceti letech.“

„Znáte jejich jména?“ zeptal se Reacher.

Armstrong zavrtěl hlavou. „Moc jsem toho o nich nevěděl, jen jsem měl dojem, že bydlí v nějakém sousedním městě. Co hodláte podniknout?“

„Vím, co bych rád udělal.“

„A co je to?“

„Rád bych vám zpřelámal ruce a až do smrti vás už neviděl. Protože kdybyste v den voleb promluvil, Froelichová mohla teď být naživu.“

„Proč jste to, sakra, neudělal?“ zeptala se Neagleyová.

Armstrong zavrtěl hlavou. Oči se mu leskly slzami.

„Protože mě vůbec nenapadlo, že by to mohlo být tak vážné,“ řekl. „Vážně, to vám přísahám na život své dcery. Copak to nechápete? Měl jsem dojem, že mi to má jen připomenout minulost, rozhodit mě. Uvažoval jsem, jestli mě pořád z něčeho nepodezřívají, pak by mi hrozil politický skandál. Jasně že jsem se něčeho takového nebál, protože jsem neměl špatné svědomí. To by musel pochopit každý. A jiný logický důvod pro to neexistoval. Jsem o třicet let starší stejně jako oni. Cítím se dospělý a předpokládal jsem, že oni taky. Takže mě napadlo, že by to mohl být jen nevhodný žert. Nespatřoval jsem v tom v žádném případě nějaké nebezpečí. To vám můžu odpřisáhnout. A proč taky? Takže mě to na hodinu vyvedlo z konceptu a pak jsem na to přestal myslet. Možná jsem napůl počítal s nějakým bezzubým pokračováním, ale spočítal jsem si, že bych si s tím dokázal poradit. Ale k ničemu podobnému nedošlo. Alespoň pokud vím. Protože mi to nikdo neřekl. Až doteď. Než jste mi to řekl vy. A podle Stuyvesanta jste to ani říkat neměl. A okolo mě trpěli a umírali lidé. Proboha, proč mě držel stranou? Stačilo se zeptat a všechno bych mu vyklopil.“

Nikdo nepromluvil.

„Takže zároveň máte a nemáte pravdu,“ řekl. „Vím, kdo a proč, ale nevěděl jsem všechno kolem. Střední část mi zůstala utajená. Byl mi jasný začátek a konec. Bylo mi to jasné, když došlo ke střelbě, to mi věřte. Myslím tím, že mi to došlo. Byl to neuvěřitelný šok, jako rána z čistého nebe. Že může jít o následek. Byl to výplod chorého mozku. Jako kdybych měl očekávat, že na mě někdo místo nahnilého rajčete jednou hodí nukleární bombu. Měl jsem dojem, že svět zešílel. Chcete mě obvinit z toho, že jsem nepromluvil, no dobře, tak si poslužte, ale jak jsem to měl vědět? Jak jsem mohl předpokládat takovou ujetost?“

Na chvíli zavládlo opět ticho.

„Takže to je moje tajemství o vině,“ prohlásil Armstrong. „Ne že bych před třiceti lety udělal něco špatného. Ale že mi před třemi nedělemi nedošlo, co by mohl znamenat ten balíček.“

Všichni mlčeli.

„Měl bych to teď říct Stuyvesantovi?“ zeptal se Armstrong.

„To záleží na vás,“ odpověděl Reacher.

Následovala dlouhá odmlka. Opět se vytratil Armstrong-člověk a nahradil ho Armstrong-politik.

„Nechci mu o tom vyprávět,“ řekl. „Ani jednomu z nás by to neprospělo. Lidé už trpěli a umírali. Z obou stran se to bude posuzovat jako vážné pochybení. Měl se vyptávat a já bych mu to mohl říct.“

Reacher přikývl. „Tak to necháme plavat. Vy budete znát naše tajemství a my vaše.“

„A všichni budeme šťastně žít až do smrti.“

„Jo, všichni budeme žít,“ prohlásil Reacher.

„A co popis?“ nevzdávala se Neagleyová.

„Byli to ještě kluci,“ odvětil Armstrong. „Možná stejně staří jako já. Vzpomínám si jen na jejich oči.“

„A jak se jmenovalo to město?“

„Underwood v Oregonu,“ odpověděl Armstrong. „Tam pořád ještě žije má matka. A za hodinu tam za ní odjíždím.“

„A ti kluci pocházeli odtamtud?“

Armstrong pohlédl na Reachera. „A vy předpokládáte, že se vrátí domů, aby tam na mě čekali?“

„Ano,“ přitakal Reacher. „Přesně tak.“

„A já mířím zrovna tam.“

„S tím si nedělejte starosti,“ uklidňoval ho Reacher. „To už je zastaralá teorie. Předpokládám, že očekávají, že si na ně vzpomenete, a usuzuji, že nepředpokládali jen komunikační zádrhel s tajnou službou. A vůbec by netoužili, abyste nás přivedl k jejich prahu. Takže se asi přestěhovali. Už nebydlí v Oregonu. To je jedna z věcí, kterou si můžeme být naprosto jistí.“

„Tak jak je najdeme?“

Reacher zavrtěl hlavou. „Nemůžeme je najít. Teď ne. Oni si nás vyhledají. Ve Wyomingu. Na pohřbu.“

„Já tam budu taky. A s minimální ochranou.“

„Tak jen doufejte, že než přijedete, bude po všem.“

„Měl bych to říct Stuyvesantovi?“ zeptal se znovu Armstrong.

„Záleží na vás,“ zopakoval Reacher.

„Nemůžu to zrušit. To by nepůsobilo dobře.“

„Ne,“ řekl Reacher. „To asi ne.“

„Ale ani Stuyvesantovi to nemůžu říct.“

„Ne,“ prohlásil Reacher. „Mám dojem, že ne.“

Armstrong mlčel. Reacher vstal a měl se k odchodu, Neagleyová udělala to samé.

„Poslední věc,“ dodal Reacher. „Máme dojem, že z těch kluků se stali policajti.“

Armstrong zůstal bez hnutí sedět. Začal vrtět hlavou, ale pak se zarazil a pohlédl na stůl. Obličej se mu zachmuřil, jako kdyby k němu dolehla třicet let stará ozvěna.

„Něco během bití,“ vyhrkl. „Vnímal jsem to jen letmo a jsem si jistý, že jsem tomu nevěnoval pozornost. Ale myslím, že v jednom okamžiku vykřikovali, že jejich otec je policajt. Vyhrožovali, že nám můžou způsobit velké potíže.“

Na to Reacher neřekl nic.

*****

Ochranka je vyprovodila ven. Prošli plátěným stanem a vykročili na ulici. Zabočili na východ, dostali se zpátky na chodník a dál k podchodu do podzemky. Bylo pozdní ráno a vzduch byl čistý a chladný. V okolí nikdo nepostával. Ani ven nikdo nevycházel. Neagleyová otevřela obálku, kterou jí dal Stuyvesant. Našla v ní šek na pět tisíc dolarů. Byl nadepsaný za profesionální konzultaci. Reacherova obálka obsahovala dva šeky. Jeden obsahoval stejnou pětitisícovou sumu a druhý vyčísloval přesně jeho provozní náklady.

„Měli bychom jít nakupovat,“ prohlásila Neagleyová. „Na lov ve Wyomingu se nemůžeme vydat takhle oblečení.“

„Nechci, abys šla se mnou,“ prohlásil Reacher.

17 KAPITOLA

Ještě v Georgetownu se na ulici pohádali. „Děláš si snad starosti o mou bezpečnost?“ zeptala se Neagleyová. „Protože to nemusíš. Nic se mi nestane. Dokážu se o sebe postarat. A umím se taky samostatně rozhodovat.“

„Nemám strach o tvou bezpečnost,“ prohlásil Reacher.

„Tak o co teda? Jak se osvědčím v akci? Jsem o dost lepší než ty.“

„To já vím.“

„Tak v čem je problém?“

„Tvoje licence. Máš něco, o co bys mohla přijít.“

Neagleyová mlčela.

„Máš přece licenci, viď?“ vyptával se Reacher. „Abys mohla dělat svou práci. A máš kancelář, zaměstnání, domov, všechno v určitém místě. Já se, až tohle všechno skončí, hodlám vypařit. To ty nemůžeš.“

„Myslíš, že by nás mohli dopadnout?“

„Já si můžu dovolit riskovat. Ty ne.“

„Jestli nás nechytí, tak nic neriskujeme.“

Teď se zase odmlčel Reacher.

„Je to tak, jak jsi říkal Bannonovi,“ řekla. „Už ty chlápky máme na dosah ruky. Potřebuju, abys mi kryl záda.“

„Tohle není tvůj boj.“

„A proč je tvůj? Protože se jedna žena, kterou kdysi vypekl tvůj bratr, nechala zabít při výkonu povolání? To je slabý.“

Reacher nic neřekl.

„Dobře, tak je to tvůj boj,“ připustila Neagleyová. „Já vím. Ale ať už se ti honí hlavou cokoli, co tě k téhle domněnce přivedlo, já jsem na tom stejně. A dokonce i kdybychom neuvažovali stejně, kdybych se dostala do potíží, ty bys mi snad nepomohl?“

„Kdybys mě o to požádala, tak ano.“

„Takže není co řešit.“

„Až na to, že já jsem ti o to neřekl.“

„Zrovna teď ne. Ale uděláš to. Jsi dva tisíce mil od Wyomingu a nemáš s sebou kreditku, aby sis mohl koupit letenku, a já jo. Jsi vyzbrojený zavíracím nožem s třípalcovým ostřím a já znám v Denveru chlápka, který nám obstará jakoukoli zbraň a na nic se nebude vyptávat. Můžu v Denveru pronajmout na zbytek cesty auto a ty ne.“

Šli dál, dvacet yardů, třicet.

„Dobře,“ ozval se Reacher. „Žádám tě o to.“

„Oblečení si obstaráme v Denveru,“ řekla. „Znám to tam.“

*****

Do Denveru se dostali před třetí hodinou odpoledního horského času. Všude kolem nich se rozkládaly vysoké planiny, hnědé a nevyužité. Vzduch byl řídký a štiplavě chladný. Zatím tu ještě neležel sníh, ale neměl na sebe nechat dlouho čekat. Sněžné pluhy už byly připravené. Stejně tak zábrany proti závějím. Autopůjčovny přepravily své sedany na jih a pořídily si spoustu nových vozů s náhonem na čtyři kola. Neagleyová se rozhodla pro GMC Yukon. Byl černý a nablýskaný a vypadal hodně jako suburban Froelichové, až na to, že byl o dvě stopy kratší.

Jeli do města. Byla to dlouhá, předlouhá cesta. Připadalo jim to tam neskutečně volné, dokonce i po D. C, v jehož východní části nebýval nijak velký provoz. Zaparkovali v garáži v centru města, prošli kolem tří bloků a Neagleyová našla obchod, který měla na mysli. Prodávali tam bohatý sortiment zboží pro život venku. Dalo se tu sehnat všechno od bot a kompasů po zinkovou mast, díky níž jste si neměli spálit nos. Koupili si dalekohled na pozorování ptáků a podrobnou turistickou mapu centrálního Wyomingu a potom se přesunuli k policím s oblečením. Ty přímo přetékaly oděvy, ve kterých jste mohli šplhat na Skalisté hory a pak se v nich procházet po městě, aniž byste vypadali jako blázni. Reacher si zopakoval nákup z Atlantic City za dvojnásobnou cenu v dvojnásobné kvalitě. Tentokrát přidal ještě čepici a rukavice. Převlékl se ve zkušební kabině. Joeův poslední oblek nacpal do odpadkového koše.

Neagleyová našla na ulici telefonní automat a krátce se v něm zastavila.

Vrátili se k autu, vyjela z garáže a centrem zamířila do pochybné části města. Ve vzduchu se vznášel silný zápach psího žrádla.

„Tady je továrna,“ vysvětlovala.

Reacher kývl. „O tom nemůže být pochyb.“

Sjela z úzké silnice do jakési průmyslové oblasti a projížděla kolem změti nízkých kovových staveb. Byly tam obchodníci s linoleem, obchody s brzdami a místa, kde bylo možné dostat čtyři zimní pneumatiky za devadesát devět babek, jinde vám zase za dvacet seřídili řízení. V jednom rohu stála na popraskaném asfaltu dlouhá nízká dílna. Byla na ní stažená roleta a ručně vyvedený nápis Eddie Brown. Technické služby.

„To je ten náš chlápek?“ zeptal se Reacher.

Neagleyová přikývla. „Tak co budeme chtít?“

Reacher pokrčil rameny. „Nemůžeme se rozhodovat do smrti. Něco krátkého a něco dlouhého, od každého jeden kousek plus munici. To by mohlo stačit.“

Zastavila před staženou roletou a zmáčkla klaxon. Z vchodu pro zaměstnance vyšel muž a popošel na půl cesty k autu, aby se podíval, kdo to je. Byl vysoký a měl mohutnou šíji a ramena. Měl světlé nakrátko ostříhané vlasy a otevřený, přívětivý obličej, ale také velké ruce a silná zápěstí, nebyl to vůbec typ chlapa, s jakým byste se chtěli dostat do křížku. Zamával, vrátil se dovnitř a za chvíli se roleta začala sunout nahoru. Neagleyová zajela dovnitř a roleta se za nimi zase zavřela.

Uvnitř byl asi poloviční prostor, než jaký by člověk čekal, ale i tak to tam vypadalo přesvědčivě. Podlaha byla z betonu potřísněného olejovými skvrnami, tu a tam stály soustruhy na obrábění kovů, vrtačky, hromady plechu, surového železa a svazky ocelových prutů. Ale zadní zeď se táhla deset stop blíž, než bylo zjevné z pohledu zvenčí. Za ní musela být zašitá místnost úctyhodných rozměrů.

„To je Eddie Brown,“ řekla Neagleyová.

„To není moje skutečné jméno,“ podotkl velký chlap.

Přístup do skryté místnosti umožnil zatáhnutím za velkou hromadu kovového odpadu. Všechny kusy byly svařené dohromady a zároveň také přivařené k ocelovému panelu ukrytému za nimi. Celá ta masa se tiše zhoupla na dobře promazaných pantech jako obří trojrozměrné dveře. Chlápek, co si říkal Eddie Brown, je zavedl do zcela jiné reality.

Ve skryté místnosti bylo čisto jako v nemocnici. Byla bíle vymalovaná a ze všech čtyř stran ji lemovaly police a regály. Na policích po třech stranách byly ruční zbraně, některé v krabicích, jiné ležely volně. Regály byly plné pečlivě vyrovnaných dlouhých zbraní, pušek a karabin, brokovnic, samopalů. Vzduch prosycoval zápach puškového oleje. Čtvrtá stěna byla vyložená jako knihovna krabicemi s municí. Reacher ucítil čerstvou mosaz, lepenku a lehký závan prachu.

„To teda koukám,“ prohlásil.

„Vemte si, co potřebujete,“ vybídl je Eddie.

„Odkud pocházejí sériová čísla?“

„Z rakouské armády,“ odpověděl Eddie. „S tím si nemusíte dělat starosti.“

Za deset minut už byli zase na silnici, Reacherův nový, pečlivě rozložený kabát zakrýval v nákladním prostoru devítimilimetrový Steyr GBs, Heckler&Koch MP5, samopal bez tlumiče, pušku M16 a dvě krabice s dvěmi sty náboji pro každou zbraň.

*****

Do Wyomingu dorazili po setmění, jeli na sever po I-25. V Cheyene se stočili doleva a najeli na I-80. Uháněli na západ do Laramie a pak zamířili na sever. Město zvané Grace bylo ještě pořád vzdálené pět hodin, až za Casperem. Podle mapy si pohodlně hovělo uprostřed země nikoho mezi tyčícími se horami na jedné straně a nekonečnými lučinami na druhé.

„Zastavíme v Medicíne Bow,“ prohlásil Reacher. „Podle názvu to vypadá na klidné místo. Do Grace vyrazíme zítra za rozbřesku.“

Medicíne Bow nepůsobilo potmě zase tak skvěle, ale asi dvě míle od něj byl hotel, kde měli volné pokoje. Neagleyová zaplatila. Pak míli opačným směrem narazili na steakhouse a pochutnali si na dvanáctiuncových biftecích, které je přišly na míň než drink v D. C. Místnost, v níž seděli, se začala vylidňovat, takže se zvedli a zamířili ke svým pokojům. Reacher nechal kabát v autě, aby uchránil zbraně před zvědavými pohledy. Na dvorku si popřáli dobrou noc. Reacher šel rovnou do postele. Slyšel, jak se Neagleyová sprchuje. Prozpěvovala si. Její zpěv k němu doléhal přes stěnu.

*****

Probudil se v sobotu ve čtyři hodiny ráno. Neagleyová se zase sprchovala a pořád zpívala. Pomyslel si: kdy vlastně, sakra, spí? Vylezl z postele a zamířil do koupelny. Pustil si hodně teplou vodu, takže jí musela začít téct studená, protože přes stěnu zaslechl tlumený výkřik. Tak zase otočil kohoutkem a počkal, dokud neslyšel, že už je hotová. Pak se osprchoval, oblékl a připojil se k ní u auta. Pořád ještě byla tma. A pěkná zima. Od západu přilétaly vločky sněhu. Kroužily lehce v záři světel na parkovišti.

„Nenašla jsem žádnou kávu,“ poznamenala Neagleyová.

Dopřáli si ji po hodině cesty na sever. Motorest u silnice otevíral na snídani. Jeho světla zahlédli už o míli dřív. Stál u ústí na špinavou cestu vedoucí k Národnímu parku Medicine Bow. Motorest vypadal jako stodola, dlouhá a nízká, postavená z červených prken. Venku chladno, uvnitř vedro. Sedli si ke stolu u okna se záclonkou, snědli vejce, slaninu a toust a napili se silné hořké kávy.

„Fajn, budeme jim říkat jednička a dvojka,“ řekla Neagleyová. „Jednička je ten chlápek z Bismarcku. Toho poznáš. Dvojka je z videa v garáži. Toho bychom mohli poznat alespoň podle obrysu těla. Ale ve skutečnosti nevíme, jak vlastně vypadá.“

Reacher kývl. „Takže budeme hledat toho z Bismarcku, jak se potlouká s nějakým dalším chlapem.“

„Nepřipadá mi, že bys zrovna hýřil optimismem.“

„Měla bys jet domů.“

„Teď, když jsem tě sem dostala?“

„Mám z toho špatný pocit.“

„Jsi nervózní z toho, že zabili Froelichovou. To je všechno. To neznamená, že by se muselo něco stát mně.“

Mlčel.

„Jsme dva proti dvěma,“ pokračovala Neagleyová. „Ty a já proti dvěma chlápkům, a z toho máš strach?“

„Moc ne,“ přiznal.

„Možná se ani neukážou. Bannon počítá s tím, že jim dojde, že je to past.“

„Ukážou se,“ poznamenal Reacher. „Dostali výzvu. To je věc testosteronu. A nevyšlo už jim toho tolik, že na to určitě skočí.“

„Jestli jo, tak mně se nic nestane.“

„A co když ano?“

„K tomu nedojde,“ prohlásila.

„Řekni mi, že jsem tě k tomu nepřiměl.“

„Byla to má svobodná vůle,“ ujistila ho.

Kývl. „Tak jdeme na to.“

Dostali se zpátky na silnici. Ve světle reflektorů plachtily sněhové vločky. Vznášely se beztížně a v paprscích jasně zářily. Byly to velké vločky, suché, nebylo jich moc. Silnice byla úzká. Klikatila se zprava doleva. Povrch měla samou bouli. Všude ve tmě okolo nich se rozkládaly rozlehlé prostory, které ihned pohlcovaly zvuk jedoucího vozu. Projížděli zářivým tunelem ticha, sunuli se dopředu od jedné osamělé sněhové vločky ke druhé.

„Předpokládám, že Casper bude mít policejní oddělení,“ řekl Reacher. Neagleyová za volantem přikývla. „Na sto procent. Casper je skoro tak velký jako Cheyenne. Vlastně i jako Bismarck.“

„A budou mít pod sebou Grace,“ pokračoval Reacher.

„Společně s hlídkami státní policie, alespoň myslím.“

„Takže když tam najdeme nějaké jiné policajty, budou to naši muži.“

„Jseš si pořád jistý, že jsou to policajti?“

Kývl. „Jedině tak to dává smysl. Prvotní kontakty s Nendickem a Andrettim v policejních barech, znalost NCIC, přístup k vládním zbraním. A zároveň způsob, jak se jim podaří všude proklouznout. Ať už jde o zástup lidí nebo zmatenou situaci, zlatý policejní odznak ti otevře všude cestu. A jestli Armstrong mluvil pravdu a jejich otec byl policajt, tak to svědčí o mnohém. Je to rodinná tradice, jako v armádě.“

„Můj otec nesloužil v armádě.“

„Ale můj ano, takže je tu padesátiprocentní pravděpodobnost. Víc než u většiny jiných profesí. A víš, co je přesvědčivý důkaz?“

„Co?“

„Něco, na co jsme už měli přijít dávno. Ale my jsme se pořád motali okolo. Úplně jsme to přehlédli. Ty dva mrtvé Armstrongy. Jak sakra můžeš jen tak najít dva bílé muže se světlými vlasy a modrýma očima, správným datem narození, odpovídajícími obličeji a navíc se stejnými jmény a příjmeními? To je hodně specifický požadavek. Ale oni to dokázali. A prakticky existuje jediná cesta, jak k takovým informacím přijít, to obstará jen národní databáze DMV. Údaje z řidičského průkazu, jména, adresy, data narození, fotografie. Všechno tam je možné najít, všechno, co potřebuješ. A nedostane se tam nikdo kromě policistů, kteří tam mají přístup.“

Neagleyová se na okamžik odmlčela.

„Fajn, tak jsou to policajti,“ připustila.

„Určitě jsou. A my jsme se tedy moc nepředvedli, že nám to nedošlo už v úterý.“

„Ale policajti by se mohli doslechnout o Armstrongovi už dávno, nebo ne?“

„A proč? Policajti se pohybují ve svém malém světě, to je všechno, stejně jako kdokoli jiný. Když pracuješ na nějakém venkovském policejním okrsku v Maine nebo na Floridě či v San Diegu, můžeš znát zadáka New York Giants nebo centra Chicago White Sox, ale vůbec se k tobě nemusí donést nic o mladším senátorovi ze Severní Dakoty. Pokud ovšem nejsi politický vysloužilec, a to většina lidí není.“

Neagleyová řídila. Zahnula doprava, pak zamířila na východ, úzký proužek oblohy se nejdřív zdál světlejší. Pak se zbarvil do odstínu dřevěného uhlí, který se přece jenom odrážel od černoty za sebou. Sněžení nehoustlo, ani nepřestávalo. Od vysokých hor se líně snášely velké vločky, udržovaly úroveň letu, někdy se dokonce i vznesly.

„Tak kde je to?“ zeptala se. „Maine, Florida, nebo San Diego? Potřebujeme to vědět, protože jestli tam letí, nemohou mít s sebou jiné zbraně, než které by tu mohli získat.“

„Určitou možnost představuje Kalifornie,“ prohlásil Reacher. „Oregon ne. Neodhalili by se Armstrongovi, kdyby pořád žili v Oregonu. Možná Nevada. Nebo Utah či Idaho. Všechno ostatní je moc daleko.“

„Na co?“

„Kvůli dostatečnému akčnímu rádiu od Sakramenta. Jak dlouho vydrží zmrzlý led v přenosné chladničce?“

Na to Neagleyová neřekla nic.

„Nevada, Utah nebo Idaho,“ řekl Reacher. „Tak to vidím já. Kalifornie ne. Myslím, že potřebovali státní linku do místa, kam si potřebovali doletět pro palec. Z psychologického hlediska by to bylo lepší. Myslím, že podnikli dlouhou cestu přes den ze Sakramenta. Což znamená, že to samé uskutečnili odsud, ovšem jiným směrem. Takže předpokládám, že dorazí po silnici a po zuby ozbrojení.“

„Kdy?“

„Dnes, mají trochu rezervu.“

„Pálka byla poslaná z Utahu,“ poznamenala Neagleyová.

Reacher kývl. „Jo, tak si Utah odškrtni. Nemyslím si, že by chtěli něco posílat z domovského státu.“

„Tak Idaho nebo Nevada,“ prohlásila Neagleyová. „Měli bychom se dívat po cedulkách s poznávací značkou.“

„Tohle je turistická lokalita. Tady bude spousta cizích poznávacích značek. My třeba máme coloradskou.“

„Jak si mohli něco takového naplánovat?“

„Chtějí přežít a umějí to s puškou. Sto dvacet yardů v Minnesotě, devadesát v D. C. Zaměří ho třeba ve dveřích kostela, nebo tak někde. Možná na hřbitově. Složí ho na nějaký náhrobek.“

Neagleyová zpomalila a zabočila napravo na dvěstědvacítku. To byla lepší silnice, širší a s novějším povrchem. Táhla se souběžně se řekou. Obloha se na východě začala rozjasňovat. Dvacet mil před nimi začínalo lehce probleskovat osvětlení Casperu. Od západu pořád pomalu a líně vál sníh.

„Tak co máme v plánu?“ ptala se Neagleyová.

„Musíme prozkoumat terén,“ odpověděl Reacher.

Vyhlédl z okénka. Od té doby, co opustili Denver, díval se jenom do tmy.

*****

Zastavili na okraji Casperu, aby načerpali benzin, dali si další kávu a odskočili si. Pak za volant zasedl Reacher. Zamířil na sever z města po silnici 87 a třicet mil udržoval vysokou rychlost, protože silnice 87 přešla v I-25 a byla široká a rovná. Také jel rychle, protože měli zpoždění. Na východě už se rozednívalo a do Grace to pořád bylo daleko. Obloha nádherně zrůžověla, na horizontu už svítalo, i hory na západě se rozzářily. Pak se silnice klikatila podél úpatí vysokých hor. Po pravé straně směrem na východ se až k Chicagu a dál odkrývala naprostá rovina. V dáli vlevo se do výšky dvou mil zvedaly Skalisté hory. Nižší svahy pokrýval porost borovic a vrcholky se bělaly sněhem a pruhy šedých skalních útesů. Pás čtyř mil kolem silnice byl pustý, pokrýval je jen pelyněk a zahnědlá tráva, která ve vycházejícím slunci hrála do ruda.

„Už jsi tu někdy byl?“ vyptávala se Neagleyová.

„Ne,“ odvětil.

„Musíme se stočit,“ řekla. „Na východ k Thunder Basin.“

V duchu si znovu zopakoval název, protože se mu líbil zvuk těch slov. Thunder Basin. Thunder Basin.

*****

Z dálnice odbočil na úzkou okresní silnici. Byl na ní ukazatel na Moidwest a Edgerton. Krajina kolem nich ubíhala na východ. Z ranních stínů se začínaly rýsovat sto stop vysoké borovice. Uháněli kolem nesouvislých travnatých ploch tu a tam přerušovaných zbytky starých průmyslových závodů. Čněly tam stopu vysoké čtvercové kamenné základy a změť starého železa.

„Nafta,“ poznamenala Neagleyová. „A uhelné doly. To všechno už tu skončilo před osmdesáti lety.“

„Ta země je až děsivě placatá,“ prohlásil Reacher.

Ale bylo mu jasné, že ta plochost je klamná. Nízké slunce osvětlovalo záhyby, trhliny a mírné náspy, které se sice nemohly vyrovnat vysokým horám na levé straně, ale v žádném případě nepředstavovaly plochou krajinu. Ocitli se v přechodné oblasti, kde hory stínily nepravidelné vysoko položené planiny. Geologický zlom před milionem let zvrásnil celou krajinu směrem k Nebrasce, tak to už zůstalo, takže tam mohl kdokoli na jakémkoli místě najít úkryt.

„Potřebujeme, aby byla opravdu rovná,“ namítla Neagleyová.

Reacher za volantem přikývl. „Až na jeden kopeček sto yardů od místa, kam se chystá Armstrong. A další sto yardů za ním, odkud budeme všechno sledovat.“

„Nebude to lehké.“

„To nebývá nikdy,“ připustil Reacher.

Další hodinu pokračovali v cestě. Mířili na severovýchod do prázdnoty. Na horizontu už se jasně rýsovalo slunce. Na obloze se objevil růžový a rudý pruh. Za nimi se odrazem světla rozzářily Skalisté hory. Vepředu a vpravo se v dáli rozvlnily travnaté plochy jako rozbouřený oceán. Vzduchem už nepoletovaly sněhové vločky. Zmizely.

„Tady odboč,“ řekla Neagleyová.

„Tady?“ Zpomalil, zastavil a pohlédl na odbočku. Byla to jen neudržovaná cesta táhnoucí se na jih do země nikoho.

„Tohle vede k městu?“ vyptával se.

„Alespoň podle mapy,“ ujišťovala ho Neagleyová.

Zacouval a odbočil. Špinavá cesta se táhla míli borovicovým porostem a pak před nimi najednou nebylo nic.

„Pokračuj,“ vybídla ho Neagleyová.

Projeli dvacet, třicet mil. Cesta stoupala a klesala. Pak dosáhla svého vrcholu a krajina před nimi začala klesat do padesát mil široké prohlubně porostlé trávou a šalvěji. Cesta se táhla skrz ni na jih jako tenká čára nakreslená tužkou a až dole překřížila řeku. K mostu se sbíhaly dvě další silnice, nebylo poznat odkud. Tu a tam byly rozesety malé domky. Celé místo jako by tvořilo velké písmeno K lehce posypané domky v místech, kde se linky písmene křížily s mostem.

„To je Grace ve Wyomingu,“ řekla Neagleyová. „Tady tahle silnice protíná ústí Cheyenne River.“

Reacher zastavil yukon. Zaparkoval a zkřížil ruce na volantu. Naklonil se, položil si bradu na ruce a zíral ven.

„Měli bychom jet na koních,“ prohlásil.

„V bílých kloboucích,“ dodala Neagleyová. „S kolty ráže pětačtyřicet.“

„Zůstal bych při steyerech,“ namítl Reacher. „Kolik tam vede cest?“

Neagleyová projížděla prstem po mapě. „Ze severu nebo z jihu,“ řekla. „Tudy. Po ostatních dvou by ses nikam nedostal. Končí v podrostu. Možná vedou ke starým dobytkářským rančům.“

„Kterou cestu si ti syčáci zvolí?“

„Z Nevady, kdyby dorazili z jihu. Nebo z Idaha ze severu.“

„Takže tu nemůžeme stát a blokovat provoz.“

„Už by tam měli být.“

Jedna z budov byla jako špendlík s bílou hlavičkou připíchnutá na čtvercovém zeleném pozemku. Kostel Froelichové, pomyslel si. Otevřel dvířka a vystoupil z auta. Přešel dozadu a vyndal ornitologický dalekohled. Vypadal jako půlka velkého běžného dalekohledu. Ustálil ho v otevřených dvířkách a přiložil si ho k oku.

Optika zploštila výhled do plochého zrnitého obrázku, který poskakoval a chvěl se, jak mu bušilo srdce. Zaostřoval, dokud se mu neobjevilo půl míle vzdálené město. Řeka představovala tenký zářez. Most měl kamennou konstrukci. Všechny silnice byly neudržované. Bylo tam víc budov, než si původně myslel. Kostel stál osamoceně na svažitém pozemku v jižním úhlu písmene K. Měl kamenné základy a zbytek tvořila nabílená prkna. Mohl stát zrovna tak v Massachusetts. Pozemek se rozšiřoval k jihu, tam kde stály na posekaném trávníku náhrobky.

Z jihu lemoval hřbitov plot a za plotem stál shluk dvoupatrových budov z cedrového dřeva, na němž se už podepsalo počasí. Vzájemně vůči sobě stály v nepravidelných úhlech. Na sever od kostela spatřil něco podobného. Domy, obchody, stodoly. Podél kratších nožek písmene K stálo víc budov. Některé z nich byly omítnuté nabilo. Zástavba se směrem ke středu města zhušťovala, opačným směrem se vzdálenosti zvětšovaly. Protékající řeka byla modrá a čistá, táhla se severovýchodním směrem a mizela v travnatém porostu. Tu a tam stála zaparkovaná osobní auta a dodávky. Hemžili se tam i chodci. Připadalo mu, že by město mohlo mít několik stovek obyvatel.

„Mám dojem, že to bylo dobytkářské město,“ řekla Neagleyová. „Železnici převedli do Casperu přes Douglas. Museli hnát stáda šedesát sedmdesát mil a až pak je naložit.“

„A co dělají teď?“

Při řeči se mu město v dalekohledu rozkomíhalo.

„Nemám představu,“ řekla. „Možná že všichni investovali do počítačů.“

Podal jí dalekohled, znovu ho zaostřila a zahleděla se dolů. Sledoval, jak jím trhaně pohybuje nahoru dolů a zleva doprava, než obsáhla celý prostor.

„Budou to směrovat na jih,“ prohlásila. „Všechno před obřadem se bude odehrávat na jih od kostela. Sto yardů odtamtud stojí pár starých stodol, mohou si tam najít i nějaký přirozený úkryt.“

„Jak se odtamtud dostanou?“

Dalekohled se posunul o osminu palce doprava.

„Budou počítat se zátarasy na severu i na jihu,“ uvažovala. „Místní policajti. To je blbost. S odznaky by se jim podařilo projít, ale já bych na to nespoléhala. Tohle je úplně jiná situace. Mohl by nastat zmatek, ale žádné davy lidí tam nebudou.“

„Tak jak?“

„Vím, jak bych to provedla já,“ řekla. „Vykašlala bych se na všechny cesty. Vzala bych to přes trávu na západ. Čtyřicet mil otevřenou krajinou v nějakém velkém voze s náhonem na čtyři kola a už bych byla na dálnici. Pochybuju, že policejní oddělení v Casperu má helikoptéru. Nebo dálniční hlídku. V celém státě jsou jen dvě dálnice.“

„Armstrong přiletí vrtulníkem,“ prohlásil Reacher. „Zřejmě z nějaké letecké základny v Nebrasce.“

„Ale na pronásledování těch chlapů nemůžou použít jeho helikoptéru. Musí počítat s tím, že ho budou muset dostat tajně z území nebo ho přepravit do nemocnice. Jsem si jistá, že na to existuje nějaký standardní postup.“

„Směrem na sever a na jih by měly být rozestavěny dálniční hlídky. Mají na to skoro hodinu.“

Neagleyová spustila dalekohled a kývla. „To bych předpokládala. Takže bych přejela rovnou přes dálnici a sjela z cesty. Na západ od dálnice se rozkládá deset tisíc čtverečních mil nevyužité plochy mezi Casperem a rezervací Wind River, tou vede jenom jedna hlavní silnice. Už by byli dávno v čudu, než by někdo vyslal helikoptéru a odstartoval pátrání.“

„To je smělý plán.“

„Šla bych do toho,“ ujišťovala ho Neagleyová.

Reacher se zasmál. „O tom nepochybuju. Otázkou je, jestli by se do toho pustili i oni. Obávám se, že by jim stačil jediný pohled a otočili by se jako na obrtlíku a na všechno radši zapomněli.“

„Na tom nezáleží. Při tom prohlížení je sejmeme. Nepotřebujeme je přistihnout při činu.“

Reacher se vrátil na sedadlo řidiče.

„Tak se do toho pustíme,“ řekl.

Údolí bylo velice mělké. Než projeli dvacet mil do města, klesli téměř o sto stop. Silnici pokrývalo udusané bláto, byla hladká jako sklo, vydřená a vytvarovaná. To je práce střídání ročních období, napadlo Reachera, takového něco se projeví každý rok, když roztají zimní sněhy a ustanou jarní deště. Po takových silnicích se v dokumentárních filmech prohánějí fordy model T. Při sestupu do města se stáčela, takže most přetínal řeku přesně v pravém úhlu.

Zdálo se, že most představuje geografický střed města. Byl tam obchod se smíšeným zbožím, kde se nabízely i poštovní služby a kde stál i přesnídávkový pultík. V pozadí se rýsovala kovářská souprava, která kdysi dávno zřejmě udržovala v chodu rančerské vybavení. Byla tam i kancelář zprostředkovávající dodávky krmiva a železářství. Dokonce i benzinová pumpa s jedním stojanem, který zdobil nápis V opravě. Chodníky byly vyrobené ze dřeva stejně jako budovy, které je lemovaly. Působily jako lodní doky plující po zemi. Do úložného prostoru dodávky nakládal zboží muž se zvrásněnou tváří.

„Sem nepřijedou,“ poznamenal Reacher. „Takhle nechráněné místo jsem ještě neviděl.“

Neagleyová zavrtěla hlavou. „To nemůžou vědět, dokud se o tom nepřesvědčí na vlastní oči. Může jim to trvat pouhých deset minut, ale ty by nám měly stačit.“

„Kde se ubytujeme?“

Ukázala prstem. „Tamhle.“

Byla to jednoduchá budova z červeného cedrového dřeva s mnoha malými okénky a nápisem hlásajícím Čisté pokoje.

„Úžasné,“ poznamenal Reacher.

„Objeď to,“ vybídla ho Neagleyová. „Ať si uděláme představu.“

Písmeno K bylo možné prozkoumat jenom ze čtyř směrů a oni právě projeli směrem dovnitř severní nožičkou. Reacher vycouval k mostu a pustil se na severovýchod podél řeky. Cesta vedla kolem osmi domů, po každé straně stály čtyři, a po půl míli se zúžila v kamenitou stezku. Nalevo na trávníku zůstal zapomenutý plot z ostnatého drátu, další se objevil i napravo.

„Rančerské pozemky,“ řekla Neagleyová.

Na skutečné ranče narazili až o míli dál. Pozůstatky cesty se vynořovaly a v dáli zase mizely. Reacher otočil vůz, zamířil zpátky a sjel podél krátké jihovýchodní nohy. Tam bylo víc domů a také stály blíž u sebe, ale jinak to tam vypadalo podobně. Cesta se ve stejné vzdálenosti zúžila a uháněla kamsi, kde stejně nebylo nic vidět. Bylo tam víc ostnatých drátů a podivná dřevěná kůlna bez dveří. Uvnitř stála zrezavělá dodávka, všude kolem prorůstala světlá tráva promísená s plevelem. Vypadalo to, jako kdyby ji tu zaparkovali v dobách, kdy byl viceprezidentem Richard Nixon.

„Fajn, tak to stoč na jih,“ vybídla ho Neagleyová. „Ať omrkneme kostel.“

Jižní noha vedla sedmdesát mil k Douglasu, projeli první tři míle. Elektrické vedení a telefonní linky přicházely do města z tohoto směru, cestu lemovaly v pravidelných vzdálenostech vztyčené nadehtované sloupy. Cesta probíhala kolem kostela a hřbitova, pak kolem shluku budov z cedrového dřeva, pak minula pár opuštěných stájí, dále možná dvacet nebo třicet malých domků, nakonec skončilo město a před nimi se rozkládaly jen nekonečné travnaté plochy. Ale nebyla to plošina. Tisíce let větrů a krutých povětrnostních podmínek tu vytvořily pukliny a různé trhliny. Vlnily se nevzrušeně nahoru a dolů, až k obrovským vyvýšeninám deseti nebo dvanácti stop, jako pozvolna klesající dno oceánu. Všichni byli napojeni na rozvodnou síť. Trávník byl yard vysoký, hnědý a uschlý. Kolébal se ve vlnách v neutuchajícím větru.

„Tady by se mohla ukrýt celá pěší divize,“ prohlásila Neagleyová.

Reacher otočil auto a zamířil zpátky ke kostelu. Zaparkoval na úrovni hřbitova. Samotný kostel byl velmi podobný tomu v Bismarcku. Měl stejně příkrou střechu kryjící střední loď chrámu a stejnou mohutnou čtyřhrannou věž. Na ní byly umístěny hodiny, korouhvička, vlajka a hromosvod. Byla bílá, ale nezářila. Reacher pohlédl na západ k horizontu a spatřil, jak se přes vzdálené hory prodírají šedé mraky.

„Bude sněžit,“ prohlásil.

„Odsud nic neuvidíme,“ namítla Neagleyová.

Měla pravdu. Kostel stál přímo v údolí, kde protékala řeka. Jeho základy musely zřejmě představovat nejníže položenou stavbu ve městě. Cestu táhnoucí se na sever bylo možné sledovat tak sto yardů. To samé platilo na druhou stranu. Ubíhala oběma směry, zvedala se na mírných vyvýšeninách a mizela z dohledu.

„Mohou se klidně dostat nad nás, aniž bychom to tušili,“ řekla Neagleyová. „Musíme je vidět přijíždět.“

Reacher přikývl. Otevřel dvířka a vystoupil z auta. Neagleyová se k němu připojila a vykročili společně ke kostelu. Vzduch byl chladný a suchý. Trávník na hřbitově jim pod nohama mrtvě křupal. Všechno budilo dojem počínající zimy. Byl tam nový hrob označený bavlněnou páskou. Ležel na západ od kostela obklopen neporušeným trávníkem na konci řady opršelých pomníků. Reacher odbočil, aby si ho prohlédl. V řadě tu byla vyvedena čtyři jména Froelichových. Co nejdřív, jednoho smutného dne, přibude páté. Pohlédl na obdélníkovou cedulku a představil si hloubku, kterou bylo nutné vykopat.

Pak odstoupil a rozhlédl se. Naproti kostelu na východ od silnice se rozkládal plochý prázdný pozemek. Byl dost rozlehlý na to, aby tam mohl přistát vrtulník. Stál tam a představoval si, jak přilétá, vrtule hlomozí, stáčí se tak, aby dvířka cestujícího mířila ke kostelu, přistává. Představoval si vystupujícího Armstronga, přechází cestu. Blíží se ke kostelu. Vikář by ho pravděpodobně přivítal u dveří. Ustoupil stranou a zůstal stát v místě, kde by mohl stanout Armstrong, a zvedl pohled. Obhlédl krajinu od jihu na západ. Špatné zprávy. Byla tam vyvýšenina a tak o sto padesát yardů dál se vlnil trávník, což mohlo znamenat jedině určitý sklon terénu a pukliny vespod. A vlnění pokračovalo dál až k nekonečnému obzoru.

„Jak dobrý podle tebe jsou?“ zeptal se.

Neagleyová pokrčila rameny. „Jsou vždycky buď lepší nebo horší, než předpokládáš. Už prokázali určitou zdatnost. Střelbu z kopce v řídkém vzduchu, skrz trávu, vzdálenost pod pět set yardů by mi dělala starosti.“

„A když nezasáhnou Armstronga, skolí nešťastnou náhodou někoho jiného.“

„Stuyvesant potřebuje také hlídkovou helikoptéru. Tenhle úhel je k ničemu, ale ze vzduchu by bylo všechno vidět.“

„Armstrong to nedovolí,“ poznamenal Reacher. „Ale my se do vzduchu dostaneme. Bude nám stačit kostelní věž.“

Otočil se a vykročil k ní.

„Zapomeň na penzion,“ upozornil ji. „Zůstaneme tady. Uvidíme je, když budou přijíždět, ať už ze severu nebo z jihu, ve dne nebo v noci. Než se sem Stuyvesant nebo Armstrong dostanou, bude po všem.“

Byli deset stop od kostelních dveří, když se otevřely a ven vyšel kněz, těsně za ním kráčel pár starých lidí. Kněz byl středního věku a působil velice seriózně. Oběma starým lidem mohlo být zhruba šedesát let. Muž byl vysoký, shrbený a dost hubený. Žena vypadala pořád dobře, možná měla mírnou nadváhu, byla elegantně oblečená. Měla světlé vlasy, které jí začínaly šedivět, přesně tak, jak to u blondýnek bývá. Reacher okamžitě přesně věděl, kdo to je. A ona poznala jeho, nebo si to alespoň myslela. Zmlkla, zastavila se a upřela na něj pohled, jako to dělávala její dcera. Zmateně mu hleděla do tváře, jako kdyby si v duchu porovnávala podobnost a odlišnosti.

„Vy?“ vyhrkla. „Nebo kdo vlastně jste?“

V obličeji se jí zračil znavený výraz. Nebyla nalíčená. Oči měla suché, ale tak tomu v posledních dvou dnech nebylo. Byly zarudlé, lemované vráskami a oteklé.

„Jsem jeho bratr,“ řekl Reacher. „Velice lituji vaší ztráty.“

„To byste měl,“ prohlásila. „Protože je to především Joeova vina.“

„Vážně?“

„On ji přece přiměl změnit zaměstnání, ne? Nemohl se scházet se spolupracovnicí, tak musela odejít ona. To on nemohl. Ona šla na tu nebezpečnější stranu, zatímco on zůstal přesně tam, kde byl, v bezpečí a v plném zdraví. A teď vidíme, co z toho vzešlo.“

Reacher mlčel.

„Já si myslím, že tam byla šťastná,“ prohlásil po chvíli. „Mohla se později vrátit, to víte. Ale neudělala to. Takže to podle mě znamená, že chtěla zůstat. Byla vynikající agentka a zastávala vysokou funkci.“

„Jak by se mohla vrátit? Mohla se s ním snad každý den vídat, jako kdyby se nic nestalo?“

„Podle mě mohla počkat rok a pak se vrátit.“

„A jaký by v tom byl po roce rozdíl? Zlomil jí srdce. Jak by s ním ještě vůbec někdy mohla pracovat?“

Na to Reacher neřekl nic.

„Přijede?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Nepřijede.“

„To je dobře,“ podotkla. „Protože by nebyl vítaný.“

„Ne, myslím, že by nebyl,“ souhlasil Reacher.

„Asi má moc práce,“‚ řekla.

Odcházela směrem ke špinavé cestě. Kněz ji následoval společně s otcem Froelichové. Ten nakonec zaváhal a vrátil se.

„Je jí jasné, že to ve skutečnosti není Joeova chyba,“ vysvětloval. „Oba víme, že si Mary Ellen dělala, co chtěla.“

Reacher kývl. „V tomhle byla úžasná.“

„Vážně?“

„Nejlepší, jakou kdy měli.“

Starý muž přikývl, jako kdyby pocítil zadostiučinění.

„Jak se má Joe?“ zeptal se. „Párkrát jsme se sešli.“

„Umřel,“ řekl Reacher. „Před pěti lety. Při výkonu služebních povinností.“

Na okamžik zavládlo ticho.

„To mě mrzí,“ prohlásil starý muž.

„Ale neříkejte to paní Froelichové,“ naléhal Reacher. „Jestli by pro ni bylo lepší, aby to nevěděla.“

Starý pán znovu kývl, obrátil se a podivným klátivým krokem vykročil za manželkou.

„Chápeš?“ zašeptala Neagleyová. „Všechno není tvoje vina.“

Na zemi blízko kostelních dveří byla připevněná informační tabule. Vypadala jako plochá skříňka na mohutných dřevěných nohou. Byla na ní dřevěná dvířka. Za nimi byl napnutý zelený plstěný obdélník s příčně přišpendlenými tenkými stužkami. Za ty se zastrkovala oznámení napsaná na psacím stroji. Nahoře byl umístěný seznam pravidelných nedělních bohoslužeb. První se každý týden konala v osm hodin ráno. Byla to zjevně církev, která vyžadovala od svých farníků velkou oddanost. Vedle stálého rozvrhu bylo vyvěšeno ve chvatu napsané oznámení, že ranní nedělní bohoslužba v osm hodin bude věnovaná památce Mary Ellen Froelichové. Reacher pohlédl na hodinky a otřásl se chladem.

„Dvaadvacet hodin,“ řekl. „Máme co dělat.“

Přeparkovali yukon blíž ke kostelu a otevřeli zadní dvířka. Naklonili se dovnitř a vytáhli všechny čtyři zbraně. Oba vzali Steyr. Neagleyová H&K a Reacher M16. Rozdělili mezi sebe spravedlivě náhradní náboje. Pak zamkli auto a odešli.

„Je správné nosit do kostela zbraně?“ zeptala se Neagleyová.

„V Texasu jo,“ odpověděl Reacher. „Tady je to možná povinné.“

Ztěžka otevřeli dubové dveře a vstoupili dovnitř. Velice se to tu podobalo budově v Bismarcku. Reacherovi blesklo hlavou, jestli si venkovské komunity objednávají kostely na dobírku, stejně jako všechno ostatní. Byl stejně nabílený, stejné nablýskané lavice, stejná kazatelna. Z věže se táhla stejná lana od zvonů. Stejné schodiště. Vystoupali po schodišti k vysoké římse a tam narazili na žebřík připevněný na zeď s padacími dveřmi nahoře.

„Domove, sladký domove,“ zarecitoval Reacher.

Vystoupal po žebříku první, prolezl padacími dveřmi do zvonice. Ta nebyla stejná jako ta v Bismarcku. Byly na ni namontovány hodiny. To znamenalo čtyřpalcovou krychli mosazného soustrojí na železných nosnících těsně nad samotnými zvony. Hodiny měly dva ciferníky zároveň napojené na jedno soustrojí uvnitř krychle. Z té vedly železné tyče skrz zdi a ciferníky až k ručičkám na povrchu. Ciferníky byly namontovány ve výklencích, kde byly dříve větráky, směrem na východ a na západ. Hodinový stroj hlasitě tikal. Ozubená kola a rohatková ústrojí do sebe hlasitě zapadala. Tyto zvuky se odrážely v příjemně znějící ozvěně od samotných zvonů.

„Nebudeme mít výhled na východ a na západ,“ poznamenal Reacher.

Neagleyová pokrčila rameny. „Potřebujeme vidět na sever a na jih,“ řekla. „Tudy vedou cesty.“

„Tak nějak,“ souhlasil. „Ty hlídej jih.“

Sklonil se pod trámy a železné tyče a proplazil se k výklenku vedoucímu na sever. Klekl si a vykoukl ven. Měl bezvadný výhled. Viděl na most i na řeku. Přehlédl celé město. I neudržovanou cestu táhnoucí se na sever. Možná deset čtverečních mil. Byla úplně prázdná.

„Dobrý?“ křikl.

„Vynikající,“ odpověděla Neagleyová. „Vidím skoro až do Colorada.“

„Křikni, kdybys něco zahlídla.“

„Ty taky.“

Hodiny odtikávaly každou vteřinu. Ten zvuk byl hlasitý, přesný a neúnavný. Pohlédl opět na hodinový stroj a uvažoval, jestli se z toho dřív zblázní nebo usne. Zaslechl, jak se dotkl kousek za ním dřeva cenný materiál, to když si Neagleyová položila samopal. Uložil si také M16 u kolen. Kroutil se, dokud se mu nepodařilo jakžtakž uvelebit. Pak už jenom seděl a čekal.

18 KAPITOLA

VZDUCH BYL CHLADNÝ A V SEDMDESÁTI STOPÁCH NAD ZEMÍ SE VÍTR měnil ve vichr. Pronikal výklenky a štípal ho do očí, které mu začaly slzet. Byli tam dvě hodiny a k ničemu nedošlo. Nespatřili ani živáčka a neslyšleli nic než hodiny. Na jejich zvuk si už zvykli. Každé tiknutí doprovázela série kovových kmitočtů, počínaje hlubokým tónem s nezvučným zazvoněním větších koleček, zvonění se po cestě vzhůru zvyšovalo až k nejvyššímu bodu a skončilo opožděnou ozvěnou odrážející se od nejmenšího zvonu. Ten zvuk by dokázal dovést k šílenství.

„Něco mám,“ hlásila Neagleyová. „SUV, mám dojem, že přijíždí z jihu.“

Rychle pohlédl na sever a vstal. Byla mu zima a cítil se nepříjemně ztuhlý. Vzal dalekohled.

„Chytej,“ vykřikl.

Přehodil ho přes vedení soustrojí. Neagleyová se otočila, jednou rukou ho chytila a znovu vyhlédla z výklenku. Přiložila si dalekohled k oku.

„Mohl by to být nový model chevroletu Tahoe,“ volala. „Světle zlatá metalíza. Na přední sklo svítí slunce. Dovnitř nevidím.“

Reacher pohlédl znovu na sever. Cesta byla pořád pustá. Na překonání deseti mil, byť za rychlé jízdy, by bylo zapotřebí deset minut. Narovnal se a protáhl. Prosmýkl se pod soustrojím hodin a proplížil se k Neagleyové. Přesunula se doprava, protřel si oči a zahleděl se na jih. Na silnici spatřil malou zlatou tečku, nic dalšího, byla vzdálená možná pět mil.

„Nemají zrovna naspěch,“ prohlásila. „Nezdá se ti?“

Podala mu dalekohled. Znovu si ho zaostřil, podepřel ho o větrák a zamžoural do něj. Ve snímku přeneseném elektricky na dálku dodávka znehybněla. Jako kdyby se kymácela po cestě, ale vůbec se neposouvala dál. Byla špinavá a pokrytá skvrnami po dlouhé cestě. Velký chromovaný nárazník pokrývalo bahno a sůl. Přední sklo bylo také špinavé. Odraz slunce znemožňoval identifikaci řidiče.

„Mrkni na západ,“ vybídla ho Neagleyová.

Položil dalekohled, otočil se a přitiskl levou stranu obličeje těsně k výklenku. Zavřel pravé oko a pohlédl stranou levým. Obloha se rozdvojila. Na západě ji téměř zaplňovaly černé mraky. Na východě zářila světlou modří a začínala se zamlžovat. V místě, kde se střetávaly oba povětrnostní systémy, pronikaly mlhou mohutné svazky slunečních paprsků.

„To je neuvěřitelné,“ řekl.

„Nějaký druh inverze,“ poznamenala Neagleyová. „Doufám, že se nic nezmění, jinak tu umrzneme.“

„Je to od nás tak padesát mil.“

„A vítr vane obvykle od západu.“

„Výborně.“

Zvedl znovu dalekohled a zkontroloval zlatou dodávku. Už se přiblížila asi tak o míli, poskakovala a kolébala se po nerovném povrchu. Mohla jet tak šedesátkou.

„Tak co myslíš?“ zeptala se Neagleyová.

„Krásnej bourák,“ prohlásil. „Úžasná barva.“

Sledoval, jak překonává další míli, a pak znovu zvedl dalekohled.

„Měl bych zkontrolovat severní stranu.“

Protáhl se pod soukolím a přesunul se ke svému větráku. Na severu se nic nedělo. Cesta byla pořád pustá. Zopakoval předchozí manévr, ovšem opačným směrem, opřel si pravou tvář o dřevo, zakryl si levé oko dlaní a zkontroloval znovu západní směr. Nad horami se kupily sněhové mraky. Působilo to jako noc a den, až na náhlý přechod v místech, kde začínala úpatí vysokých hor.

„Je to jasně chevrolet Tahoe,“ zvolala Neagleyová. „Zpomaluje.“

„Vidíš na značku?“

„Zatím ne. Teď může být tak mílí daleko, zvolňuje.“

„Vidíš na posádku?“

„Svítí slunce a mají tónovaná skla. Dovnitř není vidět. Teď už jim zbývá jen půl míle.“

Reacher pohlédl na sever. Žádný provoz.

„Myslím, že je to nevadská espézetka,“ vykřikla Neagleyová. „Nemůžu to přečíst. Obě jsou celé zablácené. Už jsou na okraji města. Teď to jde pomalu. Vypadá to jako vyhlídková jízda. Nezastavují se. Pořád nevidím dovnitř. Už jsou docela blízko. Dívám se dolů na střechu. Na zadním postranním okénku mají také tónované sklo. Teď se mi na vteřinku ztratí. Jsou přímo pod námi.“

Reacher se postavil, těsně se přitiskl ke zdi a vyhlédl ven tím nejpříhodnějším úhlem, který se mu podařilo vytvořit. Výklenky byly konstruovány tak, že zhruba v hloubce čtyřiceti stop byl mrtvý bod.

„Kde je teď?“ volal.

„Nevím.“

Přes skučení větru k němu dolehlo burácení motoru. Byla to velká V-8 při nízkých otáčkách. Podíval se dolů a do oka mu padla zlatá kapota. Potom střecha. Nakonec zadní okno. Dodávka projela pod ním a zamířila do města, přejela most rychlostí možná dvacet mil za hodinu. Dalších sto yardů projela pomalu a pak zase zrychlila. Potom už uháněla dost rychle.

„Dalekohled,“ vykřikl.

Neagleyová mu ho rychle podala, opřel ho o výklenek a sledoval cestu dodávky na sever. Zadní okno bylo zbarvené dočerna, stěrač, který se staral o přepršky, na něm vytvořil oblouk. Zadní nárazník byl chromovaný. Vyvýšený nápis hlásal Chevrolet Tahoe. Zadní tabulka byla nerozluštitelná. Pokrývala ji spečená slaná vrstva. Všiml si míst, kde se jí při zvedání a zavírání zadních dvířek dotkla lidská ruka. Ta dodávka zřejmě v posledních dvou dnech překonala pěkný kus cesty.

„Míří ven z města,“ volal.

Celou cestu ji sledoval dalekohledem. Kymácela se a poskakovala a byla čím dál menší. Trvalo jí celých deset minut, než jim zmizela z dohledu. Objevila se znovu na posledním převýšení a pak zmizela se zlatým zábleskem na rozloučenou.

„Ještě něco?“ zajímal se.

„Na jihu čisto,“ informovala Neagleyová.

„Jdu dolů pro mapu. Zatím hlídej oba směry. Proběhni se pod tím pekelným hodinovým strojem.“

Proplížil se k padacím dveřím a vykročil po žebříku. Slezl, byl strnulý, rozbolavělý a prochladlý. Přešel na římsu a pak dolů po točitých schodech. Pryč z věže a ven z kostela do slabého slunečního svitu. Vlekl se přes hřbitov k autu. Všiml si, že těsně vedle něj stojí otec Froelichové a nahlíží dovnitř, jako kdyby mu mohlo odpovědět na otázku. Starý muž ho viděl přicházet v odraze na skle a otočil se k němu čelem.

„Volá vám pan Stuyvesant z kanceláře tajné služby ve Washingtonu D. C.“

„Teď?“

„Počká dvacet minut. Pokoušel jsem se vás najít.“

„Kde je telefon?“

„V domě.“

Dům Froelichových byl jedním z bíle omítnutých stavení v krátké jihovýchodní noze písmena K. Muž kráčel před ním svými dlouhými klátivými kroky. Reacher měl co dělat, aby mu stačil. Před domem byla zahrádka s bílým laťkovým plotem. Naplňovaly ji záhonky s bylinkami a běžnými venkovskými rostlinami, které už vadly chladem. Uvnitř panovalo šero a vonělo to tam. Podlahu tvořila široká prkna. Tu a tam ležely ručně tkané koberce. Starý muž ho vedl do předpokoje. Tam stál pod oknem starožitný stolek, na něm telefon a fotografie. Telefon představoval starý model s těžkým sluchátkem a kroucenou šňůrou izolovanou hnědou tkaninou. Na fotografii byla Froelichová ve věku zhruba osmnácti let. Měla trochu delší vlasy než v poslední době a víc načechrané. Ve tváři měla otevřený a nevinný výraz a kouzelně se usmívala. Temně modré oči přímo zářily nadějemi, které vkládala ve svou budoucnost.

U stolku nebyla žádná židle. Froelichovi zjevně patřili ke generaci, která vyřizovala telefonáty vestoje. Reacher rozpletl šňůru a přiložil si sluchátko k uchu.

„Stuyvesant?“ zeptal se.

„Reachere? Máte pro mě nějaké dobré zprávy?“

„Zatím ne?“

„Jak to tam vypadá?“

„Obřad je naplánovaný na osmou,“ hlásil Reacher. „Ale předpokládám, že tohle už asi víte.“

„A co ještě bych měl vědět?“

„Přiletíte vrtulníkem?“

„Tak je to naplánované. Pořád ještě je v Oregonu. Chceme ho přepravit na leteckou základnu v Jižní Dakotě a pak využít vojenskou helikoptéru. Bude nás celkem osm včetně mě.“

„On chtěl jenom tři.“

„Nemůže nic namítat. Všichni jsme její přátelé.“

„Nemohli byste mít nějaký technický problém? Prostě zůstat v Jižní Dakotě?“

„Dozvěděl by se to. A letectvo by s námi nehrálo. Nechtělo by pro budoucnost představovat ty, kvůli kterým to nestihl.“

Reacher vstal a vyhlédl z okna. „Dobře, tak kostel najdete lehko. Přistanete přes ulici směrem na východ. Tam to půjde. Pak bude muset přejít padesát yardů ke dveřím kostela. Mohu naprosto zaručit, že ho hned pohltí dav. My hodláme být v kostele celou noc. Ale to, co uvidíte venku, se vám vůbec nebude líbit. Jde o něco jako otevřené palebné pole směřující na jih a na západ. A je tam spousta úkrytů.“

V D. C. se rozhostilo ticho.

„To nemůžu udělat,“ prohlásil Stuyvesant. „Do tohohle ho nemohu přivést. Ani žádný z mých lidí. Už nechci nikoho dalšího ztratit.“

„Tak vám nezbývá nic jiného než doufat,“ řekl Reacher.

„To není má práce. Vy byste ho měli zachránit.“

„Pokud to půjde, tak to uděláme.“

„Jak se to dozvím? Nemáte vysílačky. Mobily tam nemají signál. A využít místní linky by asi nebylo dobré.“

Reacher se na vteřinku odmlčel.

„Máme černý yukon,“ řekl. „Teď zrovna je zaparkovaný na cestě, na východní straně kostela. Jestli tam pořád bude, když se ukážete, tak se otočte a vraťte se domů. Armstrong to bude muset skousnout. Ale jestli tam nebude, tak my taky ne, a my neodjedeme, pokud nesplníme své, chápete?“

„Dobře, rozumím,“ prohlásil Stuyvesant. „Černý yukon na východ od kostela, přerušíme akci. Žádný yukon, přistaneme. Prohledali jste město?“

„Nemůžeme chodit dům od domu. Ale je to velice malá lokalita. Cizinci se tu nezdržují, to mi věřte.“

„Nendick se vzpamatoval. Už trochu mluví. Říká to samé jako Andretti. Ti dva se k němu dostali, považoval je za policisty.“

„Jsou to policajti. Tím jsme si jistí. Máte popisy?“

„Ne. Pořád myslí na manželku. Nepřipadá mi správné mu naznačit, že už to asi nemá cenu.“

„Chudák.“

„Rád bych, aby to pro něj už nějak skončilo. Možná by stačilo najít tělo.“

„Nehodlám tady někoho zatýkat.“

V D. C. zavládlo ticho.

„Fajn,“ prohlásil Stuyvesant. „Mám dojem, že už se neuvidíme. Tak hodně štěstí.“

„Vám taky.“

Položil sluchátko zpátky do vidlice a stočil šňůru co nejpečlivěji na stůl. Vyhlédl ven. Okno směřovalo na východ přes pusté moře neobdělaných travnatých ploch. Pak se otočil a všiml si, že ho od dveří z předpokoje sleduje pan Froelich.

„Přijedou, viďte?“ vyptával se starý muž. „Lidé, co zabili mou dceru? Protože se sem chystá Armstrong.“

„Už tu mohou být,“ podotkl Reacher.

Pan Froelich zavrtěl hlavou. „O tom by si všichni vyprávěli.“

„Všiml jste si té projíždějící zlaté dodávky?“

Starý muž přikývl. „Projížděla kolem mě, a hodně pomalu.“

„Kdo byl uvnitř?“

„Neviděl jsem tam. Měla černá skla.“

„Fajn,“ prohlásil Reacher, „kdybyste se dozvěděl, že se ve městě objevil někdo nový, tak mi to přijďte říct.“

Stařec znovu kývl. „Dozvíte se o tom ve stejné době jako já. A já vždycky vím, že dorazil někdo nový. Slovo se tu šíří mnohem rychleji.“

„Budeme na kostelní věži,“ informoval ho Reacher.

„Zastupujete tu Armstronga?“

Reacher mlčel.

„Ne,“ řekl pan Froelich. „Jste tu jen kvůli odplatě, oko za oko, viďte?“

Reacher přikývl. „A zub za zub.“

„Život za život.“

„Dva ku pěti, abych byl přesný,“ prohlásil Reacher. „Dařilo se jim.“

„Máte s tím nějaké potíže?“

„A vy?“

Vodnaté oči starého muže těkaly po místnosti bez slunečních paprsků a zastavily se na dceřině osmnáctileté tváři.

„Máte dítě?“ zeptal se.

„Ne,“ odvětil Reacher. „Nemám.“

„Ani já ne,“ poznamenal starý muž. „Už ne. Takže s tím potíže nemám.“

*****

Reacher se vrátil k yukonu a ze zadního sedadla si vzal turistickou mapu. Pak vyšplhal na vrchol kostelní věže, Neagleyová přebíhala tam a zpátky mezi severní a jižní stranou.

„Čistý vzduch,“ informovala přes tikot hodin.

„Volal Stuyvesant,“ řekl. „Domů k Froelichové. Zmatkuje. A Nendick se zmátořil. Stejný přístup jako u Andrettiho.“

Rozložil mapu na podlahu ve zvonici. Položil prst na Grace. Město leželo uprostřed pravidelného čtyřúhelníku vytvořeného čtyřmi silnicemi. Čtyřúhelník mohl mít rozměry osmdesát na osmdesát mil. Perimetr po pravé straně ohraničovala silnice 59, která se táhla od Douglasu na jih přes město jménem Bill do města Wright na severu. Horní hranu čtyřúhelníku tvořila silnice 387, která ubíhala na západ z Wrightu do Edgertonu. Obě silnice byly označeny na mapě jako druhá třída. Projeli částí 387 a věděli, že ji tvoří slušný pás asfaltu. Levý konec čtyřúhelníku představovala dálnice I-25, kde vycházela z Casperu a stáčela se k Douglasu, než zamířila zase na jih k Cheyenne. Celý osmdesátimílový čtyřúhelník byl rozdělený neudržovanou cestou vedoucí ze severu na jih a protínající Grace na dva stejné svislé obdélníky. Tato cesta byla zobrazena na mapě jako tenká tečkovaná šedá čára. Ve vysvětlivkách na okraji byla uvedena jako nedlážděná bezvýznamná cesta.

„Co myslíš?“ zeptala se Neagleyová.

Reacher objel čtyřuhelník prstem. Rozšířil okruh a zajel sto mil na východ, pak na sever, západ a jih. „Mám dojem, že v celé historii Spojených států nikdo přes Grace ve Wyomingu neprojel. Je to neuvěřitelné. A proč by měl? Každá souvislá trasa z jihu na sever, východ nebo západ se tomuhle městu vyhne. Řekněme z Casperu do Wrightu. Z dolního levého konce k hornímu pravému. Jela bys po I-25 na východ do Douglasu a po devětapadesáté na sever z Douglasu do Wrightu. Jet přes Grace nedává žádný smysl. Nikdo si tím neušetří cestu. Jen tě to zpomalí, protože je to neudržovaná komunikace. Všimla sis vůbec té cesty? Vzpomínáš si, jak vypadala na severním konci? Měl jsem dojem, že nikam nevede.“

„Máme turistickou mapu,“ poznamenala Neagleyová. „Možná že na normální silniční mapě ani není.“

„Takže ta dodávka musela mít důvod, aby se tu objevila,“ řekl Reacher. „Není to náhoda a nepodnikli tu cestu ani pro zábavu.“

„Jsou to oni,“ prohlásila Neagleyová.

Reacher kývl. „Byla to průzkumná cesta.“

„Souhlasím,“ poznamenala Neagleyová. „Ale byli spokojení s tím, co viděli?“

Reacher zavřel oči. Co viděli? Viděli malé město bez jediného bezpečného úkrytu. Prostor, na němž by mohla přistát helikoptéra, je jen padesát yardů od kostela. A černý SUV, který vypadá tak trochu jako oficiální vozidlo tajné služby, parkoval na cestě, velký a všem na očích. S coloradskou espézetkou, pravděpodobně nejbližším městem, kde by mohly mít úřadovnu, byl Denver.

„Nemyslím si, že by si házeli mincí,“ řekl.

„Takže se zastaví hned na začátku? Nebo se vrátí?“

„Existuje jen jediný způsob, jak to zjistit,“ prohlásil Reacher. „Počkáme a uvidíme.“

*****

Čekali. Slunce začínalo klesat, den se přehoupl do pozdního odpoledne, a teplota se propadala jako kámen. Hodiny za každých šedesát minut třitisícešestsetkrát tikly. Neagleyová se šla projít a vrátila se s taškou z obchodu se smíšeným zbožím. Snědli improvizovaný oběd. Pak si vytvořili nový vzorec pozorování, protože žádné vozidlo nemohlo projet jednotlivým polem za dobu kratší než osm minut. Takže se pohodlně usadili a každých pět minut podle hodinek Neagleyové si klekli, vyhlédli z výklenků a pečlivě sledovali silnici. Pokaždé trochu rozechvělí očekáváním a pokaždé byli zklamaní. Ale pravidelný tělesný pohyb je alespoň chránil proti chladu. Začali se protahovat na místě, aby se uvolnili. Pro zahřátí přidali kliky. Náhradní náboje v kapsách hlasitě chřestily. Reacher čas od času vystrčil hlavu a sledoval sněhové mraky na západě. Byly černé a nízké, ve vzdálenosti padesáti mil jako by je zarazila neviditelná zeď.

„Nevrátí se,“ prohlásila Neagleyová. „To by museli být blázni, aby se tady o něco pokoušeli.“

„To přesně si o nich myslím,“ podotkl Reacher.

Vyhlížel ven, čekal a naslouchal hodinám. Před čtvrtou už toho měl dost. Ostřím nože se proškrábal vrstvou staré bílé omítky a vytáhl z rámu jedno žaluziové prkénko. Bylo dřevěné, tak tři stopy dlouhé, čtyři palce široké a možná palec silné. Držel ho před sebou jako oštěp, posunul se a vrazil ho do hodinového mechanismu. Ozubená kola se do něj zarazila a hodiny se zastavily. Vytáhl dřevo, přelezl zpátky a zastrčil ho zase do rámu. Ticho bylo najednou ohlušující.

Vyhlíželi a čekali. Ale ticho jim pomáhalo. Najednou jim bylo až moc dobré. Reacher zkontroloval výhled na své západní straně, pak se vrátil a zvedl mapu. Usilovně na ni hleděl a uvažoval. Z ukazováku a palce si vytvořil něco jako kružítko a měřil vzdálenosti. Čtyřicet, osmdesát, sto dvacet, sto šedesát mil. Pomalu, rychleji, rychle, pomalu. Celková průměrná rychlost tak padesát. To jsou čtyři hodiny.

„Slunce zapadá na západě,“ uvažoval. „Vychází na východě.“

„Na téhle planetě,“ dodala Neagleyová.

Pak zaslechli, jak pod nimi zavrzaly schody. Potom zaskřípěl žebřík. Padací dveře se pootevřely, zapadly a pak se odkryly dokořán, do zvonice strčil hlavu vikář a zíral přímo na samopal, který na něj mířil z jedné strany, a pušku M16 z druhé.

„Musím si s vámi promluvit,“ prohlásil. „Nemůžete čekat, že se budu radovat, že se mi tu po kostele procházíte se zbraněmi.“

Jak tam stál na žebříku, připadalo jim, že má uříznutou hlavu. Reacher položil M16 na podlahu. Vikář vystoupil o další příčku.

„Chápu nutnost zajištění bezpečnosti,“ řekl. „A těší nás, že nás svou návštěvou poctí zvolený viceprezident, ale vážně nemohu dovolit, aby se na posvěcené půdě vyskytovaly nástroje ničení. Čekal bych, že to se mnou někdo probere.“

„Nástroje ničení?“ opakovala Neagleyová.

„Kdy zapadne slunce?“ zeptal se Reacher.

Zdálo se, že změna tématu vikáře poněkud zaskočila. Ale odpovídal velice trpělivě.

„Brzy,“ odvětil. „Za hory tu zapadá docela časně. Ale dnes to neuvidíte. Je zataženo. Ze západu se sem žene sněhová bouře.“

„A kdy vychází?“

„V tuhle roční dobu? Předpokládám, že těsně před sedmou.“

„Poslouchal jste předpověď počasí na zítřek?“

„Mělo by být hodně podobně jako dnes.“

„Dobře,“ opáčil Reacher. „Díky.“

„Zastavili jste hodiny?“

„Jinak bych se z nich zbláznil.“

„To proto jsem přišel. Nevadilo by vám, kdybych je zase spustil?“

Reacher pokrčil rameny. „Jsou to vaše hodiny.“

„Chápu, že ten zvuk musí být otravný.“

„To nevadí,“ řekl Reacher. „Jak se setmí, tak vypadneme. I se zbraněmi.“

Vikář se protáhl do zvonice, naklonil se přes železné nosníky a ponořil se do mechanismu. Bylo tam malé seřizovací zařízení napojené na miniaturní hodiny, toho si Reacher předtím nevšiml. Bylo schované mezi ozubenými koly. K nim byla připojená ovládací páka. Vikář se podíval na hodinky a pákou otočil vnějšími ručičkami do správné polohy. Ručičky miniaturních hodin se pohybovaly s nimi. Pak jen rukou otáčel ozubeným kolem, dokud se mechanismus nechytil a nezačal sám pracovat. Hlasité tikání se zase vrátilo. Návazně zazvonil nejmenší zvon, jedna tichá rezonance každou vteřinu.

„Děkuji,“ prohlásil vikář.

„Maximálně ještě hodinu,“ ujišťoval ho Reacher. „Pak vypadneme.“

Vikář přikývl, jako by vyřídil všechno, co bylo potřebné, a opatrně se protáhl padacími dveřmi. Zavřel je za sebou.

Reacher pohlédl na hodinky.

„Už jsou tady,“ prohlásil. „Nebo skoro tady.“

„Kde?“

„Ukážu ti to.“

Vytáhl znovu z rámu jednu žaluziovou tyč a podal jí ji. Podlezl pod hodinovým zařízením k úpatí dalšího žebříku, který vedl ven na střechu. Vyšplhal po něm a otevřel poklop.

„Zůstaň dole,“ volal.

Vyhoupl se ven, lehl si břichem dolů na střechu. Byla konstruována téměř stejně jako ta v Bismarcku. Měla navařené olověné oplechování. V rozích odvodňovací kanálky. Mohutné ukotvení pro žerď vlajky, korouhvičku a hromosvod. A podél celého okraje zídku o výšce tří stop. Proplížil se po břiše dokola a vzal si od Neagleyové prkénko. Pak jí uvolnil místo, aby se mohla protáhnout k němu. Vanul ostrý vítr a vzduch byl mrazivý.

„Teď zaklekneme,“ řekl. „Těsně vedle sebe, s obličejem obráceným směrem na západ.“

Poklekli, rameno vedle ramene, nahrbili se. On nalevo, ona napravo. Pořád slyšel hodiny. Fyzicky je i přes olovo a mohutné dřevěné trámy cítil.

„Tak to bychom měli,“ poznamenal. Zvedl si prkénko před obličej, levou rukou ho držel za levý konec. Ona uchopila pravou rukou pravý. Sunuli se po kolenou dopředu, dokud se nezarazili o nízkou zídku. Snížil svůj konec na úroveň vrcholu zídky. Ona udělala totéž.

„Víc,“ vybídl ji. „Dokud se nevytvoří štěrbina, kterou bychom mohli vyhlédnout ven.“

Zvedli ho společně výš, až se vytvořila palcová mezera mezi jeho dolní plochou a zdí. Vyhlédl štěrbinou. Kdyby někdo pozorně sledoval věž, viděl by je, ale přesto přese všechno to byla velice nenápadná taktika. Na nic jiného nepřišel.

„Sleduj západ,“ vybídl ji. „Možná spíš mírný jihozápad.“

Mžourali do zapadajícího slunce. Přehlédli čtyřicet mil vlnící se trávy. Bylo to jako oceán, zářivý a zlatý v podvečerním slunečním svitu. Nad tím vším se schylovalo ke sněhové bouři. Prostor mezi travnatou plochou a temnými mraky byl zamlžený, jen tu a tam pronikaly jasné paprsky zapadajícího slunce. Závěsy slunce a stínu, barev a duhy, se pohybovaly, nikde nezačínaly a nikde nekončily.

„Sleduj tu zatravněnou plochu,“ řekl.

„Co mám hledat?“

„Uvidíš.“

Klečeli tam už několik minut. Slunce klesalo. Pohladily je poslední paprsky. Pak to spatřili. Všimli si toho společně. Asi tak míli stranou v moři trávy zapadající slunce vyslalo poslední paprsek na střechu tahoe. Prodíral se trávou na východ, velice pomalu, mířil přímo směrem k nim, lehce se kymácel na nerovném povrchu, pomalu poskakoval na výmolech a vyvýšeninách.

„Jsou šikovní,“ prohlásil Reacher. „Podívali se do mapy a napadlo je to samé jako tebe, uniknout přes otevřený prostor na západ. Ale pak si omrkli město a pochopili, že se tam musí dostat stejnou cestou.“

Slunce vklouzlo do nízkých mraků padesát mil na západě a výsledný stín se přesouval na východ přes zatravněnou plochu, zlatý svit zmizel. Padl soumrak, jako kdyby někdo otočil vypínačem, a už nebylo nic vidět. Zrušili pozorovací štěrbinu, položili se na střechu. Proplížili se přes oplechování a spustili se zpátky do zvonice. Neagleyová se protáhla pod hodinovým strojem a zvedla Heckler & Koch.

„Ještě ne,“ zarazil ji Reacher.

„Tak kdy?“

„Co podniknou teď?“

„Podle mě se pokusí dostat, co nejblíž to půjde. Pak už budou jen čekat.“

Reacher přikývl. „Otočí dodávku a zaparkují ji čelem na západ v té nejlepší díře, jakou se jim v okruhu dvou set yardů podaří najít. Zkontrolují si výhled na východ a ujistí se, že oni vidí ven, ale je nevidí nikdo. Pak se usadí a budou čekat, až se objeví Armstrong.“

„To znamená čtrnáct hodin.“

„Přesně,“ přitakal Reacher. „Necháme je tam celou noc. Jen ať prochladnou, ztuhnou a unaví se. Pak jim přímo do očí vyjde slunce. A za ním na ně udeříme my. Neuvidí nás.“

*****

Ukryli dlouhé zbraně pod lavici co nejblíž u kostelních dveří, yukon nechali zaparkovaný tam, kde byl. Vykročili k mostu a objednali si dva pokoje v penzionu. Pak se vydali do obchodu pro něco k večeři. Slunce už zapadlo a teplota klesla pod bod mrazu. Ve vzduchu se zase vznášel sníh. Velké lehké vločky kroužily kolem a jen zdráhavě přistávaly. Vznášely se a znovu vzlétaly jako ptáci.

Bufet byl zavřený, ale prodavačka jim nabídla, že jim ohřeje v mikrovlnce něco z mrazáku. Zdálo se, že pokládá Reachera s Neagleyovou za předvoj osobních strážců tajné služby. Zdálo se, že všichni vědí, že Armstrong dorazí na pohřeb. Ohřála jim masové paštičky a rozměklou zeleninu. Snědli všechno u neosvětleného pultu. Chutnalo to asi jako polní příděl potravin. Za tohle by po nich ta žena ani neměla chtít peníze.

Pokoje v penzionu byly čisté, jak stálo na upoutávce. Stěny byly obložené borovicovým dřevem. Na zemi koberečky tkané ze zbytků látek. V každém pokoji jedna postel, na ní opraná pokrývka s květinovým vzorem, bezmála průhledná. Na vzdáleném konci chodby našli koupelnu. Reacher přenechal Neagleyové pokoj, odkud to do ní měla blíž. Pak ho na chvíli navštívila v pokoji, protože byla nervózní a chtěla si popovídat. Posadili se vedle sebe na postel, protože žádný jiný kus nábytku tu nebyl.

„Budeme se muset postavit proti připravené pozici,“ řekla.

„My dva proti dvěma chlápkům,“ odvětil Reacher. „Máš strach?“

„Půjde do tuhého.“

„Řekni mi to ještě jednou,“ vybídl ji. „Nevehnal jsem tě do toho, viď?“

„Sám bys to nedokázal.“

Zavrtěl hlavou. „Zvládl bych to jednou rukou a s hlavou v baťohu.“

„Nic o nich nevíme.“

„Ale dokážeme si udělat jakous takous představu. Ten vysoký chlap z Bismarcku je střelec, ten druhý mu kryje záda a řídí. Malý a velký brácha. Je to velký projev věrnosti. Bratrská soudržnost. O to tu v celé věci jde. Vysvětlovat motivaci někomu, kdo není obeznámený s případem, by nebylo nijak lehké. Nemohla bys jen tak uhodit na někoho cizího a říct, že potřebuješ zastřelit chlápka, protože jeho táta mě ponižoval a já mu to nehodlám odpustit.“

Neagleyová mlčela.

„Nežádám tě, aby ses toho účastnila,“ připomněl jí Reacher.

Neagleyová se zasmála. „Ty snad nejsi normální. Bojím se o tebe, ne o sebe.“

„Mně se nic nestane,“ ujišťoval ji Reacher. „Hodlám zemřít jako starý muž v posteli v nějakém opuštěném motelu.“

„Pro tebe je to taky projev bratrské soudržnosti, viď?“

Přikývl. „Musí to tak být. Ve skutečnosti mi nejde ani tak o Armstronga. Měl jsem rád Froelichovou, ale bez Joea bych ji nikdy nepoznal.“

„Jsi opuštěný?“

„Občas. Většinou ne.“

Pohnula rukou, velice pomalu. Začalo to kousíček od jeho ruky. Tu vzdálenost překonávala jako miliony mil. Prsty se přesouvaly nepostřehnutelně přes opranou pokrývku, dokud nebyly na dosah od jeho. Pak se zvedly a ještě se kousek posunuly, až se dostaly nad jeho ruku. Jako kdyby doteku rukou bránil stlačený vzduch. Zvedla ruku a držela ji bez hnutí nahoře. Pak zatlačila, spustila ji a prsty se dotkla hřbetu jeho prstů, velice lehce. Otočila loktem, takže ruku přesně nasměrovala. Pak zatlačila ještě víc. Měla teplou dlaň. Dlouhé a chladné prsty. Konečky mu přistály na kloubech. Posouvaly se, přejížděly po vráskách, jizvách a šlachách. Projely mezi jeho prsty. Otočil ruku. Přitiskla se k němu dlaní. Propletla své prsty s jeho a stiskla. On její stisk opětoval.

Držel ji za ruku dlouhých pět minut. Pak ji pomalu odtáhla. Vstala a přešla ke dveřím. Usmála se.

„Nashle ráno,“ řekla.

*****

Spal špatně a probudil se v pět, strašila ho koncovka. Blížily se komplikace. Odhodil přikrývku a vylezl z postele. Potmě se oblékl a sešel po schodech do noci. Ochladilo se a sněhové vločky dopadaly ještě hustěji. Byly mokré a těžké. Fronta se přesouvá na východ. To je dobré, usoudil.

Nikde nic nesvítilo. Město se utápělo ve tmě, žádné pouliční osvětlení, měsíc, ani hvězdy. Před ním se tyčila kostelní věž, nejasná, šedá a strašidelná. Prošel polovinu neudržované cesty a přešel přes hřbitov. Popaměti vystoupal po schodech. Ve tmě našel žebřík a vyšplhal se na zvonici. Hodiny nahlas tikaly. Hlasitěji než ve dne. Jako kdyby šílený kovář mlátil jednou za vteřinu kladivem na kovadlinu.

Protáhl se pod hodinovým strojem a našel další žebřík. Vyšplhal se ze tmy na střechu. Proplížil se k západní stěně a zvedl hlavu. Krajina byla nekonečně temná a tichá. Vzdálené hory nebyly vidět. Neviděl nic. Nic neslyšel. Vzduch byl mrazivý. Čekal.

Vyčkával půl hodiny v chladu. Začalo mu téct z očí i z nosu. Najednou se roztřásl. Když je zima mně, tak oni už musí být polomrtví, pomyslel si. Přesně podle očekávání zaslechl zvuk. Motor tahoe nastartoval. Bylo to daleko, ale v panujícím tichu to působilo jako ohlušující rachot. Neslo se to od západu, možná ze vzdálenosti několika stovek yardů. Trvalo to celých deset minut, dokud se motor nezahřál. Jenom podle zvuku nedokázal určit přesnou polohu. Ale pak udělali osudovou chybu. Na okamžik rozsvítili stropní světlo a pak ho zase vypnuli. Spatřil žlutou záři ukrytou mezi travinami. Dodávka byla schovaná pod svahem. Výborně skrytá, střechu měla pod úrovní terénu. Mírně na jihozápad, ale ne moc. Možná tak padesát yardů stranou. To bylo dobré stanoviště. Mohli pravděpodobně použít samotnou dodávku jako střeleckou základnu. Ležet tváří dolů na střeše, zamířit, vystřelit, seskočit, pak hupsnout dovnitř a ujet.

Položil obě ruce dlaněmi na zídku, zahleděl se na západ a snažil se připomenout žlutavý záblesk proti kostelní věži. Zhruba sto padesát yardů daleko, tak třicet yardů na jih od svahu. Proplížil se zpátky do kostelní věže, okolo burácejících hodin až do hlavní lodi chrámu. Vytáhl zpod lavice dlouhé zbraně a nechal je na chladné zemi pod yukonem. Nechtěl je dávat dovnitř. Nechtěl jim odpovídat zábleskem.

Pak se vrátil do penzionu, Neagleyová vycházela z pokoje. Bylo skoro šest hodin. Byla osprchovaná a oblečená. Zašli do pokoje, aby si mohli promluvit.

„Nemohlas spát?“ zeptal se.

„Já nikdy nespím,“ odpověděla. „Jsou tam ještě?“

Přikývl. „Ale je tu problém. Tam, kde jsou, je nedostaneme. Nejdřív je odtamtud musíme vylákat.“

„Proč?“

„Je to moc blízko. Nemůžeme tu rozpoutat třetí světovou válku hodinu před tím, než dorazí Armstrong. A taky nemůžeme nechat sto padesát yardů od města válet dvě mrtvoly. Lidi si nás tu všimli. Brzy dorazí policisté z Casperu. Možná i policejní hlídky státní policie. Nezapomeň, že máš licenci. Potřebujeme je odtamtud dostat na nějaké opuštěné místo. Třeba na západ, kde sněží. Ten sníh tam vydrží do dubna. To přesně potřebuju, chci to udělat někde daleko a aby se nikdo do dubna nedozvěděl, k čemu tu došlo.“

„Dobře, ale jak si to představuješ?“

„Jsou jako Edward Fox. Ne jako John Malkovich. Chtějí přežít, aby mohli zase bojovat.“

*****

Před půl sedmou už byli zpátky v yukonu. Ve vzduchu se pořád vznášely sněhové vločky. Ale obloha se začínala od východu rozjasňovat. Na horizontu se rýsoval temně rudý pruh, pak další, černý jako uhel, ten se ztrácel v černi noci. Zkontrolovali zbraně. Zašněrovali boty, zapnuli si bundy, šťouchli do sebe rameny na znamení pospolitosti v nadcházející akci. Reacher si navlékl čepici a levou rukavici. Neagleyová zastrčila Steyr do vnitřní kapsy a Hecker & Koch si přehodila přes záda.

„Tak zatím,“ zašeptala.

Zamířila na západ na hřbitov. Viděl, jak překračuje nízký plot a stáčí se mírně na jih a mizí ve tmě. Přešel k patě věže, zastavil se u středu západní stěny a znovu odhadoval pozici tahoe. Napřáhl ruku směrem, kde stál, a vrátil se, pohyboval paží, aby kompenzoval změnu postavení, pořád zaměřoval cíl. Položil M16 na zem, ústí mířilo lehce na jihozápad. Přešel za yukon, opřel se o zadní dvířka a čekal, až se rozední.

Přicházelo to pomalu, postupně, bylo to ohromující. Rudá barva zesvětlala, dole zčervenala a rozšiřovala se do všech stran, dokud nebyla polovina oblohy prosvětlená. Pak se o dvě stě mil dál v Severní Dakotě chystal vyhoupnout oranžový kotouč slunce, země ho nejdřív nechtěla propustit, pak se nad horizontem objevil první tenký oblouček slunce. Obloha se rozzářila dorůžova. Dlouhé vysoké mraky vzplály červeně. Reacher sledoval slunce a čekal, až vystoupí tak vysoko, aby mu oslepilo oči, pak odemkl yukon a nastartoval motor. Ten nahlas zaburácel a Reacher naplno pustil rádio. Ladil ho tak dlouho, dokud nenarazil na rokenrol, a nechal otevřená dvířka, takže hudba burácela do probouzejícího se rozbřesku. Pak zvedl M16 a vyhodil pojistku, přiložil si ji k rameni a vypálil jednu střelu ze tří, mířil lehce na jihozápad, přímo na zaparkovaný tahoe. Okamžitě následovaly tři výstřely jako odezva od Neagleyové. MP5 měla silnější cyklickou rychlost a charakteristický štěkavý zvuk. Stála v trojúhelníku na trávě sto yardů jižním směrem od tahoe a střílela přes něj přímo na sever. Vypálil znovu, další tři z východu. A potom ona, tři z jihu. Čtyři výstřely vybuchly a odrážely se nad krajinou. Znamenaly: víme… že… tam… jste.

Počkal třicet vteřin, jak měli v plánu. Z místa, kde byl zaparkovaný tahoe, se nedočkali žádné odezvy. Žádná světla, pohyb, ani zpětná palba. Zvedl opět pušku. Zamířil vysoko. Zmáčkl spoušť. Víme. V dáli nalevo od něj zarachotil Heckler & Koch. Ze. Vypálil znova. Jste. Následovala ho. Tady.

Žádná odezva. Na okamžik uvažoval, jestli skutečně během poslední hodiny neproklouzli. Nebo byli tak šikovní, že by se jim mohlo podařit projet městem na východ. Otočil se, za sebou nespatřil nic než rozsvěcující se okna. Nic nezaslechl, jen zvonění v uších a ohlušující rokenrolovou hudbu z auta. Otočil se zpátky, aby znovu vystřelil, a uviděl, jak se sto padesát yardů před ním vynořil z travin tahoe. Vycházející slunce rozzářilo dozlatova jeho kapotu. Vyskočil nad pahorek se všemi čtyřmi koly ve vzduchu a dopadl zpátky na zem a rychle ujížděl na západ.

Hodil pušku na zadní sedadlo yukonu, zabouchl dveře, vypnul rádio a vyrazil napříč hřbitovem. Prorazil dřevěný plot a ponořil se do travnaté plochy. Zprudka zatočil na jih. Terén byl přímo vražedný. Auto poskakovalo po vyjetých kolejích a přejíždělo ze strany na stranu po pahorcích. Jednou rukou držel volant a druhou si zapínal bezpečnostní pás. Pevně ho utáhl, aby se připoutal těsně k sedadlu. Nalevo si všiml, že se k němu trávou prodírá Neagleyová. Přišlápl brzdy, otevřela zadní dvířka a vyskočila na sedadlo za něj. Znovu vystartoval, zabouchla dvířka a protáhla se na přední sedadlo. Upoutala se a zasunula si Heckler & Koch mezi kolena, pevně se zapřela oběma rukama, jako kdyby sjížděla po toboganu.

„Výborně,“ řekla. Ztěžka oddechovala. Rychle se rozjel. Zabočil zpátky na sever a ujížděl, dokud nenašel pruh, který vytvořil v trávě tahoe. Zajel do něj a přišlápl plyn. Byla to horší jízda než na toboganu. Připadali si jako otloukánci. Vůz poskakoval, třásl se, občas se ocitl jakoby ve stavu beztíže, pak dopadal těžce na zem a znovu se vznášel. Motor kvílel. Volant se mu kroutil v rukou a narážel do palců tak silně, že mu je mohl polámat. Roztáhl prsty a řídil jenom dlaněmi. Obával se, že si přerazí nápravu.

„Už je vidíš?“ křičela.

„Zatím ne,“ volal na ni. „Můžou být tak tři sta yardů před námi.“

„Mám strach, že to auto rozbijeme.“

Přišlápl plyn. Už jel skoro padesát mil za hodinu. Čím rychleji ujížděl, tím líp mu to šlo. Na zemi v podstatě nestrávil moc času.

„Vidím je,“ vykřikla Neagleyová.

Byli od nich dvě stě yardů, poskakovali po travnatém moři jako šílený zlatý delfín po vlnách. Reacher se k nim blížil. Měl výhodu. Upravovali mu cestu. Stáhl vzdálenost zhruba na sto yardů, a udržoval ji. Motor řval a tlumiče vyskakovaly, praštěly a bouchaly.

„Mohou utéct,“ křičel.

„Ale nemůžou se schovat,“ ječela Neagleyová.

O deset minut později byli deset mil od Grace a připadali si jako po tvrdém pěstním zápase. Reacher při každém výskoku narážel hlavou o střechu a bolely ho ruce. Ramena měl jako vykloubená. Motor pořád kvílel. Jediný způsob, jak udržet nohu na plynovém pedálu, bylo držet ho celou dobu stlačený. Neagleyová po jeho boku poskakovala a přepadávala zezadu dopředu. Přestala hledat oporu, protože by si jinak otloukla lokty.

Po dalších deseti mílích vražedné jízdy se terén postupně měnil. Ocitli se doslova v zemi nikoho. Město Grace měli dvacet mil za zády a dálnici dvacet mil před sebou. Terén začal stoupat. Krajinu brázdily ostré rozsedliny. Přibylo skal. Pořád ještě tu rostla tráva, byla vysoká, ale daleko slabší, protože kořeny se mohly dostat jen slabě pod povrch. A na povrchu ležel sníh. Stonky trav vyztužoval led, vyrůstaly z šest palců vysoké bílé pokrývky. Oba vozy zpomalily, dělilo je sto yardů. Během další míle se honička změnila ve směšný přesun rychlostí dvaceti mil za hodinu. Sunuli se dolů v úhlu pětačtyřiceti stupňů, nořili se do příkrovu sněhu, šplhali nahoru s náhonem na všechna čtyři kola. Trhliny byly deset nebo patnáct stop hluboké. Neutuchající západní vítr na ně hrnul sníh, závětrná strana zůstávala holá a návětrná hladká a tenká. Ve vzduchu se vznášely vločky, které na ně horizontálně nalétávaly.

„Uvízneme tu,“ prohlásila Neagleyová.

„Přijeli tudy,“ namítl Reacher. „Takže se odsud musí dostat.“

Pokaždé, když tahoe zmizel v rozsedlině, ztratili ho z dohledu. Zahlédli ho, jedině když se vyšplhali na vrcholek a tahoe se vyhrabal z třetího nebo čtvrtého dolíku před nimi. O žádném rytmu se nedalo mluvit. Ani o koordinaci. Obě dodávky se propadaly a zase se naslepo hrabaly nahoru. Zpomalily tak, že by vedle nich bylo možné jít krokem. Reacher podřadil na nižší rychlostní stupeň a auto klouzalo a smekalo se. V dáli na západě zuřila divoká sněhová bouře. Počasí se rychle kazilo.

„Už je načase,“ prohlásil Reacher. „Tyhle průrvy budou celou zimu zapadané sněhem.“

„Fajn, tak jdeme na to,“ odvětila Neagleyová.

Stáhla okénko a dovnitř se nahrnul příval sněhu a prudký závan mrazivého vzduchu. Zvedla Heckler & Koch a přepnula ho na plnou automatiku. Reacher prudce zrychlil a přeskočil dva další výmoly tak rychle, jak jen toho byla dodávka schopná. Pak na třetím vrcholku sešlápl brzdy a prudce stočil volant doleva. Auto se smýklo stranou a zastavilo se tak, že okénko spolujezdce mířilo dopředu, Neagleyová se celou dobu vykláněla ven a čekala. Sto yardů před nimi se vynořil zlatý tahoe, vypálila dávku namířenou dolů na zadní pneumatiky a palivovou nádrž. Tahoe se na okamžik zastavil a pak se přehoupl přes vrcholek a znovu zmizel.

Reacher otočil volantem, šlápl na plyn a vydal se za ním. Zastávka je stála možná dalších sto yardů. Projel dalšími třemi po sobě následujícími trhlinami a znovu se zastavil na čtvrtém pahorku. Vyčkávali. Deset vteřin, patnáct. Tahoe se znovu neobjevil. Čekali dvacet vteřin. Třicet.

„Co je, sakra?“ zamumlal.

Sjel po návětrné straně, projel sněhem na druhou stranu. Přes pahrbek do další průrvy. Přejel vrcholek a zase dolů do sněhu. Po tahoe ani vidu. Zrychlil. Pneumatiky zabraly a motor zakvílel. Znovu se vydal nahoru. Zastavil na vrcholu. Terén se svažoval dvacet stop do nízké prohlubně. Byla plná sněhu a namrzlá tráva se nad ní tyčila skoro stopu do výšky. Před sebou jasně viděli stopy, kudy předcházejícího dne nepřátelské auto přijelo. Už je začínal zahlazovat vítr a sníh. Ale stopa, kterou se hnali teď, byla hluboká a čerstvá. Zabočili prudce doprava a vydali se na sever, těsně objeli průrvu a pak zmizeli z dohledu za výběžkem. Všude panovalo ticho. Bičoval je sníh. Vanul nahoru, ze dna prohlubně.

Čas a prostor, pomyslel si Reacher. Čtyři rozměry. Klasický taktický problém. Tahoe se mohl stočit o sto osmdesát stupňů a mohl si to namířit zpátky ke kritickému místu v kritický čas. Mohl jet ve vlastních stopách a dostat se ke kostelu, než tam dorazí Armstrong. Ale jet jen tak poslepu by byla sebevražda. A příliš dlouho se rozhodovat také. Protože by nemuselo jít jen o cestu zpátky nebo vyčkávání za nejbližším rohem. Mohli také kroužit kolem a snažit se k nim dostat zezadu. Klasický problém. Reacher pohlédl na hodinky. Už máme skoro bod, z něhož není návratu. Byli pryč skoro třicet minut. Takže jim mohlo trvat stejnou dobu, než se dostanou zpátky. A Armstrong měl dorazit za hodinu a pět minut.

„Myslím, že se nachladíme,“ poznamenal.

„Nic jiného nám nezbude,“ opáčila Neagleyová. Otevřela dveře a vyskočila do sněhu. Rozběhla se nemotorně doprava, přes různé nánosy a kameny, snažila se spojit rovnoběžné koleje. Zvedl nohu z brzdy, zacloumal volantem a sjel po svahu. Dole se stočil prudce doprava a následoval stopy po tahoe. Bylo to to nejlepší řešení, které mohl v dané chvíli zvolit. Jestli se tahoe vrátil zpátky, nemohl tam čekat donekonečna. Mohl by se váhavě vydat zpět a mezitím by už mohl být Armstrong dávno po smrti. A kdyby se chytil přímo do léčky, byl rád, že má přitom Neagleyovou za zády nepřátel se samopalem. Usoudil, že tak by se mu mohlo podařit přežít.

Ale žádná léčka to nebyla. Objel skály a stočil se zpátky na východ, nezaznamenal nic jiného než pusté stopy po kolech ve sněhu a Neagleyovou o padesát yardů dál, slunce jí vycházelo za zády a pušku měla zvednutou nad hlavou. To signalizovalo, že vzduch je čistý. Přišlápl plyn a rozjel se k ní. Vůz se kymácel a poskakoval ve stopách projetých tahoem. Balancoval na skrytých skalních výběžcích. Přišlápl brzdu. Auto se naklonilo a stočilo se stranou, zastavilo se s koly zabořenými do sněhu. Neagleyová se k němu probrodila a otevřela dveře. Za ní se dovnitř natáhl mrazivý vzduch.

„Šlápni na to,“ vybízela ho. Zase ztěžka oddechovala. „Teď před námi musí mít maximálně pětiminutový náskok.“

Sešlápl plyn. Všechna čtyři kola se protáčela. Vůz se nerozjížděl, pneumatiky zabíraly naprázdno do sněhu a přední část se propadala čím dál hlouběji.

„Doprdele,“ zaklel.

Zkusil to znovu. Se stejným výsledkem. Auto se roztřáslo, rozhoupalo se, ale nerozjelo se. Zkusil přeřadit. Nic. Zařadil zpátečku, rozjel se, couval, pak se zase rozjel. Vůz se nedočkavě posunul dozadu a pak dopředu, šest palců, stopu. Ale nevyšplhal se ze zářezu.

Neagleyová pohlédla na hodinky. „Jedou před námi. Mohou se tam dostat včas.“

Reacher kývl, sešlápl plyn a prudce zařadil zpátečku, pak přeřadil na jedničku a znovu zařadil zpátečku. Auto poskočilo a zatřáslo se. Ale nedostalo se z výmolu. Pneumatiky zavyly na sklovitém sněhu. Přední část uhnula doleva a pak doprava a zadní ji následovala.

„Armstrong už letí,“ připomněla Neagleyová. „A my nemáme zaparkované auto vedle kostela. Takže bude muset letět dál a přistát.“

Reacher zkontroloval vlastní hodinky. Odolával vzrůstající panice.

„Zkus to ty,“ řekl. „Houpej se dozadu a dopředu.“

Otočil se a sáhl po rukavicích. Rozepnul pás, otevřel dveře a vyklouzl do sněhu.

„A kdyby to vyšlo, tak se kvůli ničemu nezastavuj,“ vybídl ji.

Motal se kolem zadní části dodávky. Dupal a klopýtal ve sněhu, dokud se nezapřel o kámen. Neagleyová se protáhla na sedadlo řidiče. Ustálila rytmus, dopředu a dozadu, dopředu a dozadu, občas zlehka přišlápla plyn. Vůz se kolébal na pérování a začal se posouvat o půldruhé stopy tam a zpátky na ledu.

Reacher opřel ruce o zadní dveře a zahákl je za zadní nárazník. Pohyboval se společně s autem, když ho zatlačoval dozadu. Když se pohnulo opačnou stranou, napnul nohy a zatlačil. Vzorek pneumatik byl napěchovaný sněhem. Když zabraly, rozhazovaly do vzduchu malé bílé hieroglyfy. U kolen mu unikaly výfukové plyny a držely se ve vzduchu. Vyrazil dopředu a zatlačil dozadu, zas a znovu. Auto se najednou pohnulo o dvě stopy. Sevřel ruce pevněji. Od západu se mu přímo do obličeje hrnul sníh. Začal počítat. Jedna, dvě… tři. Jedna, dvě… tři. Posouval vůz dozadu a táhl ho dopředu. Teď už se při každé změně směru posunul o tři stopy. Vyhledával záchytné body pro nohy. Jedna, dvě… tři. Při posledním tři zabral vší silou. Cítil, jak se vůz vyhoupl z příkopu. A znovu zapadl zpátky. Zadní dveře mu tvrdě narazily do zad. Klopýtl dopředu, chtěl se něčeho zachytit. Pozměnil rytmus. I v tom chladu se potil. Sotva popadal dech. Jedna, dvě… tři. Opět se zvedl, auto zmizelo a on přepadl pozadu do sněhu.

Vynořil se v oblaku výfukových plynů. Auto bylo dvacet yardů před ním. Neagleyová řídila tak pomalu, jak jen to šlo. Klouzal po cestě a snažil se ji následovat. Uhnul doprava, aby se držel v kolejích vyhloubených koly. Země před ním se zvedala. Neagleyová sešlápla plyn a udržovala motor v chodu. Upaloval ze všech sil, ale pořád ji nedoháněl. Utíkal. Bořil špičky bot do sněhu, myslel si, že tak nebude klouzat. Na vrcholku převisu zpomalila. Auto najelo nahoru a pak nad ním přejelo. Mohl si prohlédnout podvozek. Palivovou nádrž, diferenciál. Opatrně zabrzdila, otevřela dvířka a sjížděla z kopce, dokud ji nedohnal a nenaskočil. Protáhl se na sedadlo, zabouchl dveře a ona prudce sešlápla plyn, odpovědí byl jen ohlušující hlomoz.

„Čas?“ vykřikla.

Snažil se ustálit zápěstí a pohlédl na hodinky. Oddechoval tak zhluboka, že nemohl mluvit. Jen zavrtěl hlavou. Mohli být tak deset minut za nimi. A bylo to kritických deset minut. Tahoe by mohl dorazit do svého výchozího bodu během dvou minut a Armstrong by měl přistát za dalších pět. Neagleyová ujížděla dál. Řítila se nad nerovnostmi terénu, vznášela se do vzduchu a propadala se do hromad spadaného listí, zas a znovu si musela prodírat cestu nerovným povrchem. Když se Reacher nemohl přidržovat volantu, házelo to s ním po celém vnitřku vozu. Překonával pomyslný stav beztíže a fyzické útrapy, při tom se pořád snažil sledovat hodinky. Vyhlédl předním sklem na oblohu na východě. Slunce mu svítilo do očí. Sklopil pohled k okolnímu terénu. Nic nezaznamenal. Žádný tahoe. Musel už být dávno pryč. Jediné, co po něm zbylo, byly koleje projeté ve sněhu, hluboké dvojité brázdy, které se kdesi v dáli sbíhaly. Mířily neomylně jako šipky k městu Grace. Byly plné ledových krystalů, které se v záři vycházejícího slunce zbarvovaly do ruda a do žluta.

Pak nastala změna. Stočili se ostře o devadesát stupňů doleva a zmizeli v rokli táhnoucí se od severu na jih.

„Co to je?“ vykřikla Neagleyová.

„Pokračuj,“ zasupěl Reacher.

Rokle byla úzká jako zákop. Postupně se svažovala dolů. Stopy po tahoe byly dobře zřetelné ještě padesát yardů a pak zase mizely z dohledu, ostrá otočka vpravo za skalní vypouklinou vysokou jako dům. Neagleyová prudce zabrzdila; když skončilo stoupání, zastavila. Na okamžik si odpočinula, zatímco Reacher v duchu kvílel. Teď žádnou léčku. Za zlomek vteřiny zase šlápla na plyn a rukama otáčela volantem. Yukon se držel kolejí tahoe a díky dvoutunové hmotnosti klouzal bezmocně po zledovatělém svahu. Tahoe vyrazil z úkrytu přímo před nimi. Rovnou před nimi přes cestu narazil do svahu. Neagleyová už byla venku ze dveří, než se yukon zastavil. Převalila se ve sněhu a potácela se na sever. Yukon se ostře otočil a zabořil se do sněhové závěje. Reacherovy dveře také blokoval sníh. Opřel se do nich ze všech sil, napůl je otevřel a otvorem se vysoukal ven. Viděl, jak z tahoe vylézá řidič a padá do sněhu. Reacher se odsunul stranou a z kapsy vytáhl steyr. Proplížil se k zadnímu konci yukonu a hrabal se sněhem podél jeho druhé strany. Řidič tahoe držel pušku, prodíral se sněhem, mířil a přitom klouzal a potácel se. Chtěl se skrýt za skálou. Byl to ten chlápek z Bismarcku. O tom nemohlo být pochyb. Vyhublý obličej, dlouhé tělo. Dokonce měl na sobě i stejný kabát. Klestil si cestu sněhovou závějí ve vlajícím rozepnutém kabátě, při každém kroku se mu od kolen odlepovaly malé kuličky sněhu. Reacher zvedl steyr, zapřel ho o blatník yukonu a zamířil na mužovu hlavu. Přitiskl prst na spoušť. Pak za sebou zaslechl hlas, hlasitý a naléhavý.

„Nestřílejte,“ ozval se.

Otočil se a ve vzdálenosti deseti yardů směrem na západ spatřil druhého muže. Přímo před ním klopýtala sněhem Neagleyová. Její Heckler & Koch držel ústím dolů v levé ruce. V pravé měl jednoruční střelnou zbraň, ta se jí bořila do zad. Toho znal z videonahrávky z garáže. Ani o tom nemohlo být pochyb. Tvídový převlečník, krátký, v ramenou trochu velký, mírně pomačkaný. Tentokrát žádný klobouk. V obličeji byl podobný tomu z Bismarcku, možná o něco silnější. Stejné prošedivělé světlé vlasy, možná hustší. Bratři.

„Odhoďte zbraň, pane,“ volal.

Byla to přesná policejní výzva, přizpůsobil jí i tón hlasu. Neagleyová naznačovala, že ji to mrzí. Reacher si v ruce přehodí steyr. Držel ho za hlaveň.

„Odhoďte zbraň, pane,“ opakoval muž.

Jeho bratr z Bismarcku změnil směr a brodil se sněhem dopředu, byl čím dál blíž. Zvedl pušku. Byl to také steyr, dlouhá elegantní zbraň celá pokrytá sněhem. Mířila Reacherovi přímo na hlavu. Nízké ranní slunce způsobilo, že stín hlavně byl deset stop dlouhý. Reacher si pomyslel: a co se stane s tou opuštěnou postelí v motelu? Kolem nich kroužily sněhové vločky a vzduch byl o poznání chladnější. Stáhl ruku a vysoko do vzduchu vyhodil pistoli. Letěla zvolna obloukem třicet stop padajícím sněhem a zabořila se do závěje. Chlápek z Bismarcku zašmátral levou rukou v kapse a vytáhl odznak. Zvedl ho vysoko v dlani. Ten odznak byl zlatý. Zezadu byl pokrytý ošoupanou kůží. Ta byla hnědá. Puška se zachvěla. Muž zastrčil odznak, přiložil si pušku k rameni, držel ji vodorovně a pevně.

„Jsme policisté,“ řekl.

„To vím,“ opáčil Reacher. Rozhlédl se. Chumelilo ještě silněji. Sníh šlehal a kroužil kolem nich. Trhlina, v níž stáli, byla jako jeskyně bez střechy. Vypadala jako to nejopuštěnější místo na planetě. Chlápek z videonahrávky z garáže postrčil Neagleyovou blíž. Zakopla, zachytil ji, odhodil ji stranou a tvrdě jí zabořil do boku zbraň.

„Ale kdo jste vy?“ vyptával se chlápek z Bismarcku.

Reacher neodpovídal. Jen kontroloval rozložení sil. Nic na něm ho nepřitahovalo. Stál v trojúhelníku dvanáct stop od dalšího muže a sněhový povrch pod nohama byl kluzký.

Muž z Bismarcku se usmál. „Jste tu proto, abyste zachránili svět ve jménu demokracie?“

„Jsem tu, protože jste mizerný střelec,“ prohlásil Reacher. „Ve čtvrtek jste zasáhl nepravou osobu.“ Pak se velice opatrně pohnul, povytáhl manžetu a podíval se na hodinky. A usmál se. „A znovu jste to zkazil. Už je pozdě. Zase ho nedostanete.“

Chlápek z Bismarcku jen zavrtěl hlavou. „Policejní radarová anténa. V našem autě. Jsme napojení na policejní okrsek v Casperu. Armstrong má dvacet minut zpoždění. V Jižní Dakotě byly povětrnostní problémy. Takže jsme se rozhodli projevit se a nechat vás, abyste nás dohnali.“

Reacher mlčel.

„Protože vás nemáme rádi,“ prohlásil muž z Bismarcku. Tvář měl přiloženou k pušce. Rty pohyboval směrem k němu. „Pletete se tam, kde o vás nikdo nestojí. Strkáte nos do čistě soukromých záležitostí. Do něčeho, co se vás v žádném případě netýká. Za to se taky můžete dostat do vězení. Chcete prohlásit, že jste vinní?“

Reacher pořád mlčel.

„Nebo chcete škemrat?“

„Jako vy?“ zeptal se Reacher. „Když se pálka dostala moc blízko?“

Muž na chvíli zmlkl.

„Tenhle postoj vám nepomůže,“ řekl.

Odmlčel se na dlouhých pět vteřin.

„Porota je zpátky,“ podotkl.

„Jaká porota?“

„Já a můj bratr. To je celá porota. Teď pro vás představujeme celý svět.“

„Ať už se stalo cokoli, bylo to před třiceti lety.“

„Když někdo něco takového provede, musí za to zaplatit.“

„Ten člověk zemřel.“

Chlápek z Bismarcku pokrčil rameny. Puška se pohnula. „Měl byste si přečíst bibli, příteli. Hříchy otců, slyšel jste o tom někdy?“

„Jaké hříchy? Prohráli jste zápas, to je všechno.“

„My nikdy neprohráváme. Dříve nebo později pokaždé vyhrajeme.

A Armstrong se na to koukal. Bohatý smrkáč, rozesmátý a rozšklebený. Na takovéhle věci muž nezapomíná.“

Reacher mlčel. Nastalo naprosté ticho. Reacher si pomyslel. Nech ho mluvit. Ale hleděl do pomatených očí a nedokázal si představit, co by mohl říct.

„Ta ženská půjde do auta,“ poznamenal chlápek. „Trochu si s ní zašpásujeme, až se vypořádáme s Armstrongem. Ale tebe hodlám odprásknout hned teď.“

„Ne touhle puškou,“ řekl Reacher. Jen ať mluví. Ať se pohne. „Ústí má plné rozbředlého sněhu. Vybouchla by vám v rukou.“

Nadlouho se rozhostilo ticho. Muž si v duchu přepočítával, jaká vzdálenost ho může dělit od Reachera. Pak sklonil pušku. Přehodil si ji v rukou, tam a zpátky, to mu na kontrolu stačilo. Ústí bylo ucpané zmrzlým sněhem. M16 je vyukonu na zadním sedadle, uvažoval Reacher. Ale dvířka blokuje závěj.

„Hodláte si zachránit život troškou sněhu?“ zeptal se chlápek z Bismarcku.

„A vy?“ opáčil Reacher. „Hlaveň se může roztrhnout. Ustřelit vám ten váš pitomej ksicht. Pak vezmu pušku a vrazím ti ji do prdele. Budu předstírat, že jde o baseballovou pálku.“

Obličej muže potemněl. Ale spoušť nezmáčkl.

„Ustup od auta,“ vyzval ho přesně jako policista. Reacher udělal dlouhý úkrok stranou od yukonu, nahoru a dolů po sněhu, jako by se brodil.

„Dál.“

Reacher se znovu pohnul. Byl šest stop od vozu. Šest stop od M16. Třicet stop od své devítimilimetrové zbraně, hluboko zabořený ve sněhu, Druhý muž držel pušku v levé ruce, pravou zastrčil pod kabát, a když ji vyndal, držel v ní jednoruční střelnou zbraň. Byl to Glock. Černý, hranatý a nehezký. Takový možná fasují na policejním okrsku. Uvolnil pojistku a namířil ji jednou rukou Reacherovi do tváře.

„Touhle taky ne,“ poradil mu Reacher.

Jen ať mluví. Ať se hýbe.

„Proč ne?“

„Je to vaše služební zbraň. Už jste ji asi někdy použil. Takže o tom musí existovat záznamy. Najdou mé tělo, balistikům by to netrvalo dlouho.“

Stál tam zaraženě dost dlouho. Nepromluvil. Jeho obličej nic neprozrazoval. Ale znovu odklonil glock. Zvedl pušku. Pomalu se sunul sněhem zpátky k tahoe. Puška se pohybovala a ustálila se na úrovni Reacherova hrudníku. Reacher si pomyslel: tak už, sakra, zmáčkni tu pitomou spoušť. Ať se všichni zasmějí. Chlápek tápavě přešel za něj a otevřel zadní dvířka u tahoe na straně řidiče. Odhodil pušku do sněhu a vytáhl další zbraň, to všechno jedním pohybem. Byla to Beretta M9, poškrábaná a potřísněná zaschlým olejem. Muž zase vykročil přes sněhovou závěj. Zastavil se šest stop od Reachera. Zvedl paži. Palcem odjistil pojistku a namířil zbraň přímo doprostřed Reacherova obličeje.

„Vyřazená zbraň,“ řekl. „Na tu nemám žádný záznam.“

Reacher mlčel.

„Tak teď se rozlučte,“ zašeptal muž.

Nikdo se ani nepohnul.

„Až při cvaknutí,“ řekl Reacher.

Zíral přímo na zbraň. Koutkem oka zaznamenal obličej Neagleyové. Viděl, že nechápe, co tím míní, ale stejně kývla. Byl to jen letmý pohyb očních víček. Jen jako by napůl mrkla. Chlápek z Bismarcku se usmál. Přitiskl prst. Kloub mu bíle svítil. Zmáčkl spoušť.

Ozvalo se tupé cvaknutí.

Reacher vytasil otevřený keramický nůž a ze strany jím přejel muži po čele. Pak uchopil hlaveň beretty do levé ruky a plnou silou jí trhl nahoru a dolů přes koleno a zlomil muži předloktí. Odhodil ho od sebe a otočil se. Neagleyová se sotva hýbala. Ale u nohou ve sněhu jí nehybně ležel muž z videonahrávky z garáže. Krvácel z uší. V jedné ruce držela Heckler & Koch a ve druhé jeho zbraň.

„Ano?“ zeptala se.

Přikývl. O krok ustoupila, aby si neušpinila oblečení, zamířila a vystřelila třikrát na muže z garáže. Dvakrát do hlavy a pak pro jistotu ještě do hrudi. Výstřely vyštěkly a valily se jako hřmění. Oba dva se odkulili. Chlápek z Bismarcku se motal dokola, byl naprosto oslepený. Celo měl rozříznuté na kost, z rány mu prýštila krev rovnou do očí. Měl ji všude, v nose i v ústech. Přes ni probublával přerývaný dech. Držel si zlomenou ruku. Vrávoral zleva doprava a motal se dokola, zvedl k obličeji levé předloktí, snažil se vytřít krev z očí, aby alespoň něco viděl.

Reacher ho chvíli sledoval, ve tváři se mu nepohnul ani sval. Pak si vzal od Neagleyové Heckler & Koch, vypálil jednu salvu a počkal, až se muž otočil, pak mu zezadu prostřelil krk. Pokusil se umístit kulku přesně tam, kam ji dostala Froelichová. Mosaz se roztrhla a zasáhla ze vzdálenosti dvaceti stop tahoe, muž padl dopředu na obličej a zůstal bez hnutí ležet na sněhu, který se okolo něj začal zbarvovat doruda. Hluk výstřelu vystřídalo ticho. Reacher s Neagleyovou stáli tiše vedle sebe a usilovně naslouchali. Nedolehlo k nim nic jiného než zvuk padajícího sněhu.

„Jaks to věděl?“ zeptala se Neagleyová tiše.

„Byla to zbraň Froelichové,“ odpověděl. „Ukradli jí ji z kuchyně. Poznal jsem škrábance a olejové skvrny. Nechala ji nabitou pět let.“

„Pořád ještě by z ní šlo vystřelit,“ namítla Neagleyová.

„Celý život je jedna velká sázka,“ řekl Reacher. „Od samého začátku až po nejzazší konec. Neřeklas to snad ty?“

Zahalilo je mlčení a chlad. Byli sami uprostřed stovek čtverečních mil mrazivé prázdnoty, zhluboka oddechovali, třásli se, přemíra adrenalinu jim také nijak zvlášť nesvědčila.

„Jak dlouho může trvat ten obřad v kostele?“ zeptal se.

„To nevím,“ odvětila Neagleyová. „Čtyřicet minut? Hodinu?“

„Takže nemusíme spěchat.“

Přebrodil se sněhem a vytáhl steyr z místa, kam dopadl. Sníh už začal pokrývat obě těla. Vyndal jim z kapes náprsní tašky a odznaky. Očistil si nůž o keprový kabát muže z Bismarcku. Otevřel všechna čtyři dvířka tahoe, aby se dovnitř mohl dostat sníh. Neagleyová si o kabát otřela pistoli muže z garáže a odhodila ji. Pak se prodírali zpátky k yukonu a nasedli do něj. Naposledy se ohlédli. Místo už zapadal nový sníh, všechno zbělelo. Za osmačtyřicet hodin už je nikdo nenajde. Mrazivý vítr zahrne celé místo sněhovou závějí, dokud nezasáhnou jarní teplé sluneční paprsky.

Neagleyová jela pomalu. Reacher si narovnal náprsní tašky na kolena, začal s odznaky. Auto se zlehka naklánělo, pořád je viděl před očima.

„Policajti z Idaha,“ řekl. „Myslím, že z nějaké zemědělské oblasti na jih od Boise.“

Zastrčil si oba odznaky do kapsy. Otevřel náprsní tašku muže z Bismarcku. Měla tři kapsy, byla vyrobená z hnědé kůže, Ošoupaná a zformovaná podle obsahu. Uvnitř našel zakalené okénko, za nímž prosvítal policejní průkaz. Z fotografie zíral mužův vyhublý obličej.

„Jmenoval se Richard Wilson,“ řekl. „Detektiv nejnižší třídy.“

Našel ještě dvě kreditní karty a řidičský průkaz vystavený v Idahu. Útržky papíru a téměř tři sta dolarů v hotovosti. Papíry si vyrovnal na kolena a peníze zastrčil do kapsy. Otevřel náprsní tašku chlápka z garáže. Byla to imitace krokodýlí kůže a uvnitř našel průkazku vystavenou ve stejném policejním okrsku.

„Peter Wilson,“ hlásil. Zkontroloval řidičský průkaz. „O rok mladší.“

Peter měl tři kreditní karty a bezmála dvě stě dolarů. Reacher si opět schoval peníze do kapsy a zahleděl se dopředu. Sněhové mraky zůstaly za nimi a obloha od východu se začínala jasnit. Slunce jim svítilo do očí. Ve vzduchu se vznášel malý černý bod. Kostelní věž nebylo skoro vidět, byla ještě dvacet mil daleko. Yukon se k ní houževnatě prodíral. Černý bod se zvětšoval. Nad ním se vznášel šedý dým z rotorů. Zdálo se, jako by se ve vzduchu ani nepohnul. Reacher se opřel o přístrojovou desku a vyhlédl nahoru přes přední sklo. Vrchní strana byla tónovaná. Helikoptéra se právě přes ni snášela dolů. Mohl už rozeznat její obrysy. Byla mohutná a zepředu baňatá. Zřejmě šlo o Night Hawk. Uvnitř zaregistrovali kostel a stáčeli se k němu. Snášela se jako tučná moucha. Yukon se lehce odrážel od hrbolatého povrchu. Náprsní tašky sklouzly Reacherovi z kolenou a útržky papíru se rozlétly. Vrtulník udržoval výšku. Pak se ve vzduchu otočil a nasměroval hlavní dvířka směrem ke kostelu.

„Golfové hole,“ prohlásil Reacher. „Ne vzorky nářadí.“

„Cože?“

Zvedl útržek papíru. „Stvrzenka UPS. Let na zítřejší den. Z Minneapolisu. Adresovaná na Richarda Wilsona, nového hosta motelu v D. C. Trefa do černého, osmačtyřicet palců dlouhá. Obsah, jedna souprava golfových holí.“

Pak zmlkl. Zíral na jiný kousek papíru.

„A ještě něco,“ prohlásil. „Možná pro Stuyvesanta.“

*****

Sledovali, jak v dáli přistává helikoptéra, a zastavili přímo uprostřed zatravněné plochy. Vystoupili do mrazivého slunečního svitu, bezcílně kroužili kolem, protahovali se a zívali. Jak yukon vychládal, hlasitě v něm lupalo. Reacher naskládal odznaky, policejní průkazy a řidičáky na sedadlo spolujezdce a pak odhodil do dálky prázdné náprsní tašky.

„Potřebujeme to tu vyčistit,“ prohlásil. Setřeli ze všech zbraní otisky prstů a poházeli je po trávě, na sever, jih, východ a západ. Vyprázdnili z kapes náhradní munici, ta se při rozhazování měděné leskla proti slunci. Následoval ornitologický dalekohled. Reacher přidal klobouk a rukavice. A keramický nůž. To mu dělalo největší potíže, byl na něj zvyklý.

Pak pomalu projeli zbytek cesty do Grace, sjeli z trávy, projeli rozlomeným plotem a přes hřbitov. Zaparkovali vedle helikoptéry a vystoupili. Zaslechli zvuky varhan a zpěv linoucí se z kostela. Žádné davy. Média. Tady to působilo opravdu důstojně. Ve slušné vzdálenosti parkovala hlídka z policejního okrsku v Casperu. Vedle helikoptéry stál člen posádky v letecké kombinéze. Bdělý a ostražitý. Vlastně to asi nebyl tak docela člen posádky. Zřejmě spíš jeden ze Stuyvesantových mužů ve vypůjčeném oblečení. Asi měl za dveřmi vedoucími do kabiny schovanou pušku. Patrně Vaime Mk2.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Neagleyová.

„Já jsem vždycky v pořádku,“ odvětil Reacher. „A ty?“

„Jo, dobrý.“

Postávali tam patnáct minut, nebyli si úplně jistí, jestli je jim horko nebo zima. Z dáli k nim dolehla smutná melodie varhan, pak nastalo ticho, následoval šoupavý zvuk nohou sunoucích se po zaprášených prknech. Velké dubové dveře se otevřely a do slunečního svitu vyšel malý hlouček lidí. Přede dveřmi se zastavil vikář s rodiči Froelichové, s každým, kdo odcházel, pohovořil.

Po pár minutách vyšel Armstrong se Stuyvesantem po boku. Oba měli na sobě tmavé převlečníky. Obklopovalo je sedm agentů. Armstrong si popovídal s vikářem, potřásl si rukou s Froelichovými a také s nimi promluvil. Pak ho osobní strážce odvedl k helikoptéře. Uviděl Reachera s Neagleyovou a prošel těsně kolem nich s tázavým výrazem ve tváři.

„Všichni zůstaneme naživu,“ prohlásil Reacher.

Armstrong kývl. „Díky,“ řekl.

„Rádo se stalo,“ odvětil Reacher.

Armstrong na okamžik zaváhal, pak se otočil, aniž by jim potřásl rukou, a vykročil k vrtulníku. Za ním šel Stuyvesant.

„Měli jste štěstí?“ zeptal se.

Reacher vytahal z kapes policejní odznaky, průkazy a řidičáky. Stuyvesant nastavil ruce a vzal si je.

„Možná ještě větší, než jsme předpokládali,“ odvětil Reacher. „Nebyli to vaši, to je jasné. Byli to policajti z Idaha blízko Boise. Máte tam adresy. Určitě najdete všechno, co budete potřebovat. Počítač, papír a tiskárnu, Andrettiho palec v mrazáku. Možná ještě něco jiného.“

Vytáhl z kapsy útržek papíru.

„Našel jsem taky tohle,“ řekl. „Bylo to v jedné z náprsních tašek. Je to účtenka. V pátek pozdě večer zašli do obchodu se smíšeným zbožím a nakoupili šest hotových jídel, která se dají ohřát v mikrovlnce, a šest velkých lahví vody.“

„No a co?“ ptal se Stuyvesant.

Reacher se usmál. „Podle mě nebyli na pravidelném týdenním nákupu, určitě ne uprostřed akce. Myslím, že tam zašli pro jistotu, aby měla paní Nendicková co jíst, až budou pryč. Mám dojem, že je pořád naživu.“

Stuyvesant popadl účtenku a rozběhl se k vrtulníku.

*****

Reacher s Neagleyovou se rozloučili následujícího pondělního rána na letišti v Denveru. Reacher na ni převedl svůj splatný šek a ona mu koupila letenku první třídy s United do New Yorku na letiště La Guardia. Doprovodil ji k bráně k jejímu letu do Chicaga. Už se odbavovalo. Neřekla nic. Jen položila na zem tašku a zůstala před ním stát. Pak se natáhla a objala ho, pevně, jako kdyby vůbec nevěděla, jak se něco takového dělá. Za chvilku ho pustila, popadla tašku a prošla bránou. Neohlédla se.

Na La Guardia dorazil pozdě večer. Jel autobusem a podzemkou na Times Square, prošel Čtyřicátou druhou ulicí, až narazil na nový klub B. B.

Kinga. Čtyřčlenná kytarová skupina právě končila své první sólo. Byli fakt skvělí. Doposlouchal ho a pak se vrátil k pokladně.

„Byla tu minulý týden stará paní?“ zeptal se. „Zpívá trochu jako Dawn Pennová. Se starým klávesistou.“

Pokladní zavrtěl hlavou. „Nikoho takového jsem tu neviděl,“ prohlásil. „Tady určitě nebyli.“

Reacher kývl a vyšel do rozzářené noci. Na ulici byla zima. Zamířil na západ k Port Authority a zastávce autobusu, který by ho vyvezl z města.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai